Brian Lumley

NEKROSKOP X:

ZNOVUZROZENÍ

ZTRACENÉ ROKY: ČÁST II.

POLARIS

Brian Lumley

NEKROSKOP X:

ZNOVUZROZENÍ

(NECROSCOPE X: THE LOST YEARS, VOLUME II )

Copyright © 1996 by Brian Lumley

All Rights Reserved.

Translation © 2006 by Jiří Beneš  

Cover Art © by Bob Eggleton

ISBN 80 - 7332 - 090 - 8 

Věnováno Sylvii Starshineové,

Která mi poskytla spoustu úchvatných informací

- jí patří mé díky a nesmrtelná vděčnost.

Nekroskop: Ztracené roky

Rekapitulace

Harry Keogh je mladý muž, jehož duše obývá tělo někoho jiného, protože jeho mysl oživila klinicky mrtvého Aleka Kylea. Harry si musí na tuto skutečnost zvykat, což pro něj samo o sobě představuje velký problém, ale kromě toho je nucen vypořádávat se s dalšími komplikacemi, vyplývajícími z jeho vlastní existence - z existence Harryho Keogha. Neboť Harry je nekroskop, člověk, který je schopen mluvit s mrtvými. Navíc se od dávno zemřelého matematika a astronoma Augusta Ferdinanda Möbia naučil jeho formulím a ovládl tajemství okamžitého pohybu v prostoru a čase. Dokáže se teleportovat.

Ale od Harryho ,smrti´ a metempsychózy nekroskopovy problémy nekončí. Jeho žena Brenda, traumatizovaná tím, co se s ním stalo, si nemůže zvyknout na myšlenku, že by měla žít s někým ,cizím´, vezme jejich dítě a někam s ním zmizí. Zmizí tak, že ji nemohou najít ani agenti pobočky E - britské ESPionážní agentury se sídlem v Londýně - dokonce ani Harrymu se to, přes jeho neobyčejné schopnosti, nedaří a netuší, kde by mohla Brenda s jejich synem být. Anebo to možná tuší, neboť ví, že talent malého Harryho je přinejmenším stejný jako talent jeho samého. Je tedy možné, že naopak dítě uneslo svou matku a někde ji ukrývá. Ale kde?

Aby se mohl plně věnovat jejich hledání, odchází Harry z pobočky E a vrací se do Skotska, do svého starého domu v Bonnyrigu nedaleko Edinburghu. Šéf pobočky Darcy Clarke však bez jeho vědomí podnikne jistá opatření, jejichž cílem je zajistit, aby jedinečných nekroskopových schopností nemohly využít ke svým cílům cizí mocnosti. Britská pobočka E totiž není jedinou parapsychologickou zpravodajskou organizací na světě: podobné služby už dávno existují i v rudé Číně a v Sovětském svazu. Clarke zkrátka nemohl dovolit Harrymu odejít jen tak a riskovat, že ho případně získají tyto cizí zpravodajské služby, eventuálně kriminální či teroristické organizace. Ostatně nelze vyloučit, že nekroskopovu ženu a dítě unesly právě takové síly, aby mohly Harryho vydírat! Proto před tím, než Harry odešel z pobočky E, oslabil Clarke jeho mysl narkotiky a nechal ho zhypnotizovat, a v tomto stavu vložit do jeho mysli posthypnotické příkazy, které mu zabraňují, aby komukoliv prozradil, nebo dokonce předvedl svoje schopnosti.

To bylo více než před třemi lety. V jistém smyslu Clarkova manipulace s nekroskopovou myslí působila k Harryho prospěchu, ale na druhou stranu mu ztěžovala přivykání si na novou, zvláštní situaci...

Po návratu do Skotska, sám a pronásledovaný nočními můrami - posledními ,ozvěnami´ věšteckých vizí Aleka Kylea, jeho záhadnými letmými pohledy do budoucna - navázal Harry romantický vztah s Bonnie Jean Mirluovou, která mu pomohla z těžké situace, v níž se ocitl během vyšetřování jednoho případu v Londýně. B. J., jak si Bonnie Jean nechává říkat, je majitelkou vinárny v jedné zchátralé edinburské čtvrti a zaměstnává v ní několik atraktivních dívek. Bar je však pouhou krycí fasádou její záhadné existence, neboť B. J. Mirluová je něco jiného, než se zdá, stejně jako její dívky nejsou obyčejné servírky.

Ve skutečnosti je B. J. dvě stě let stará upíří otrokyně, která se po celý život stará o svého pána, Radua Lykana, jenž leží vysoko v horách v nepřístupném jeskynním komplexu horského masivu Cairngorms, kde už šest století čeká, uložen v nemrtvém stavu v kamenném sarkofágu, na své znovuzrození. Neboť Radu Lykan je Vampýr! Je prvním z Vampýrů, kteří byli téměř před dvěma tisíci lety vyhnáni z  Hvězdné strany do našeho světa. Celkem byli čtyři: Nonari Drsňák Ferenczy, bratři Drákulové a vlčí pán vlkodlak Radu Lykan - všichni Vampýři, kteří si s sebou do tohoto světa přinesli staletou krevní mstu.

Ale lidský svět je jiný. Příslušníci jeho migrujících kmenů jsou válečníci a vedou mezi sebou své vlastní krvavé boje a války, jimiž by mohli být Vampýři snadno zasaženi a vyhubeni. Je to něco zcela jiného, než na co byli zvyklí ze svého domovského světa, kde měli jen jednoho skutečného nepřítele - sami sebe! Proto se jim zprvu nedaří přizpůsobit se novým podmínkám a mnohokrát se ocitají na pokraji zániku. Teprve později poznávají zlaté pravidlo přežití, které říká, že dlouhý věk si mohou udržet jen tehdy, když si zachovají anonymitu.

Vampýři se tomuto světu postupně přizpůsobují a splývají s ním. S jejich schopností metamorfózy pro ně není těžké chovat se před okolním světem jako lidé; ostatně v jejich starém domovském světě byli lidmi, než se stali Vampýry! Teď tedy musejí být lidmi znovu a snaží se najít si v nové situaci postavení, jež by nejlépe vyhovovalo jejích zvláštním schopnostem, a ty využívat k tomu, aby si budovali základny vlastní moci v novém světě. A tak se vypuzení upíří vládci vydávají každý svou vlastní cestou.

Jsou střídmí v šíření svého zla; pečlivě si vybírají vaječné syny a mají méně pokrevních synů. Většinou se usazují v odlehlých oblastech a nezapojují se do záležitostí lidí. Drákulové budují své pevnosti (orlí hnízda) v transylvánských horách, kde se stali v devátém století mocnými bojary. Nonari Ferenczy uprchl před vlčím pánem Raduem Lykanem na východ, změnil si jméno, stal se římským občanem a nakonec místodržitelem malé provincie u Černého moře. S několika ženami, upířími otrokyněmi, pak měl upíří syny, kteří žili svůj vlastní život v ponurých horách na východě, do nichž neměli asijští dobyvatelé chuť vstupovat.

Zpravidla však Drákulové a Ferenczyové žijí skrytě a v ústraní. Chtějí, aby lidé zapomněli na legendy, jež o nich vznikaly od dob jejich prvních dnů na Dunaji a v zalesněných dáckých horách - na děsivé legendy o netvorech sajících krev a o vlkodlacích. A v podstatě se jim to vyplnilo.

Ale nyní k Raduovi Lykanovi:

Při své vlčí podstatě je to velmi dobrodružný tvor. Zpočátku se neřídil zásadou svých rivalů, vampýřích vládců - neskrýval se před světem, ale naopak do něj vyrazil, stal se žoldnéřem a liboval si v dýmu a válečných vřavách. A dělal to s velkým nadšením. A zatímco se ostatní vampýři vládci zařizovali a usazovali na místech, jež si zvolili, Radu a jeho smečka se stali jakýmisi válečnými psy, kteří se ani v nejmenším nestarali o to, aby žili v izolaci a anonymitě, ale prahli po kořisti z dobytých měst. Bylo jim jedno, na čí straně jsou, bojovali pro osobni zisk - a také z čisté radosti ze zabíjení a plenění! A bojovali pod lidskými veliteli, jejichž válečné zkušenosti a bojové umění je zcela jiné než kteréhokoliv vampýřího vládce ve světě, z něhož Radu pocházel. A tak tedy začal být Radu sám zkušeným válečníkem.

Avšak nakonec, když poznal lidskou proradnost, usoudil, že je čas, aby změnil způsob života. Vrací se tedy do Rumunska, aby si ve zdejších opuštěných horách vybudoval své ,doupě´, své orlí hnízdo. Zároveň se zde vydává za vojvodu a ochránce venkovanů, žijících v horské oblasti východních Karpat. Avšak Drákulové, kteří jsou už dlouho usazeni v západní oblasti karpatského pásma, věděli, co má v plánu, a zaútočili na něj, aby ho zlikvidovali a zničili jeho pevnost. Radu byl právě v tu dobu někde jinde, takže jejich útok přežil, a když se vrátil a uviděl, co se stalo, bylo mu okamžitě jasné, čí je to dílo.

Nemohl však proti Drákulům nic dělat. Už opět přišel o svou smečku a neměl s kým se pustit do boje proti Drákulům. Alespoň se však Drákulové ukázali v pravém světle, takže konečně věděl, co od nich může očekávat. Vlastně to věděl odjakživa, ale to, co se stalo, bral jako první skutečné ,vyhlášení války´. Ano, války o krev!

Od teto chvíle panovala mezi vampýřími klany nesmiřitelná nenávist a nikdo z nich nemohl čekat od svých rivalů sebemenší slitování. Drakulové a Ferenczyové, jejich potomci a otroci, Radu a jeho smečka - to byly vrcholy trojúhelníku vzájemného nepřátelství a nenávisti, která byla mnohem silnější než všechny lidské zášti. Přesto - třebaže si dávali velký pozor, aby se jeden druhému vyhýbali - mezi nimi občas docházelo ke kontaktu, ale na správném místě a ve správný čas...

Krev se nezapře. A krev bude prolita!

Radu si udržoval malou skupinu otroků, s níž jako žoldnéř bojoval v mnoha velkých středověkých bitvách, a v meziobdobích se vracel do Rumunska, které považoval za jakýsi svůj domov. Věděl však, že Drákulové jsou i nadále usazeni v horách a že jeho nejhorší nepřátelé, Ferenczyové, jsou stále někde ve světě. Prosil tedy svou měsíční milenku, aby se s nimi mohl utkat a pomstít se jim za to, co mu napáchali. A svým způsobem - i když ne zcela tak, jak si přál - byly nakonec jeho prosby vyslyšeny...

Avšak čas běžel, svět se měnil a z východu přitáhla nová smrtelná hrozba. Tentokrát to však nebyli neporazitelní Mongolové nebo jiné dobyvačné hordy, ale hordy krys! Do Evropy vtrhla nemoc zvaná Černá smrt a upíři na ni umírali stejně jako obyčejní lidé.

V tom druhém, upířím světě znali pouze jednu lidskou nemoc, jíž se báli i Vampýři: lepru, která infikovala jejich metamorfní tkáň rychleji, než ji dokázala jejich pijavice léčit a nahrazovat zdravou tkání. Ale v tomto novém, lidském světě to bylo jiné. Zdálo se to skoro jako groteskní ironie, že zatímco Vampýři byli těmi největšími parazity, tuto novou nákazu šířili paraziti nejmenší - blechy, které infikovaly asijské krysy!

Poslední Drakul (Egon, původní Vampýr z Hvězdné strany) žil během trvání morové epidemie v Polsku, tedy v zemi, v níž nákaza napáchala málo škod, pokud vůbec nějaké. A co se týkalo zbývajících Ferenczyů - alespoň jeden z nich mohl přežít dlouhé roky morové rány na ostrově ve Středozemním moři, neboť v té době byli Ferenczyové ve Středozemí mocní. Avšak Radu Lykan byl stále žoldnéř, dobrodruh a tulák. A proto se před nákazou nechránil.

Když před ní prchal na západ napříč zamořenou Evropou, byl napaden, zraněn, a tímto způsobem infikován. Pijavice, unavená dobrodružným a fyzicky náročným stylem Raduova života, nedokázala s nákazou v jeho krvi dostatečně účinně bojovat a slábla. To už však Radu, zesláblý a vyčerpaný, dorazil v doprovodu svých věrných do Skotska s vědomím, že mu zbývá jediné východisko.

Už dlouho předtím vlčí pán uvažoval o ochranných a možná i léčebných účincích pryskyřice. A to bylo to jediné východisko - naděje, že se uloží do pryskyřičné lázně a svěří své nakažené tělo pijavici. Doufal, že takhle, v klidu, jí uleví od příliš velké zátěže svého dobrodružného života a dopřeje jí, aby nejdřív vyléčila sama sebe a pak ,pracovala´ na něm. A dopřál jí více než dostatek času, aby to dokázala.

Radu vládl ještě jinými schopnostmi než jen hypnotizmem a mentalizmem. Byl také věštec, který se dozvídal budoucnost z krátkých obrazů, jež se mu zjevovaly v oneiromantických snech. Přesto si uvědomoval, že je to nespolehlivé umění, neboť skutečné události se nemusejí dít přesně tak, jak je zahlédl ve snech. Co však ,viděl´ zcela jasně, bylo trvání jeho plánovaného spánku - že to bude víc než šest set let. Zpočátku tomu nemohl uvěřit, ale jak postupně slábl, smířil se s tím. Vysoko v horském masivu Cairngorms si tedy připravil doupě, určil otroky, kteří ho měli střežit a starat se o něj, a pak, když bylo všechno připraveno, se uložil do pryskyřičné lázně ve velkém kamenném sarkofágu uvnitř jeskynního bludiště...

Ale to bylo tehdy a teď je teď.

Uběhlo šest staletí a nastal čas, kdy by se měl Radu vrátit na svět. Ještě předtím však vlčí pán čeká na příchod ,Tajemného´ - ,muže dvou tváří´ - kterého má mít podle své vize v hodině znovuzrození u sebe. A Raduův Tajemný existuje - svého pána na něj upozornila B. J. Mirluová. Je jím nekroskop Harry Keogh.

Radu komunikuje s B. J. telepatický ze své pryskyřičné hrobky v pustinách horského masivu Cairngorms, a když ho tam B. J. navštěvuje, hovoří spolu, jako by byl živý a stál vedle ní. Tímto způsobem jí přikázal, aby mu Harryho přivedla při nejbližší příležitosti ukázat. Chce poznat nekroskopovu mysl a přesvědčit se, že je to opravdu ten muž, o němž se mu opakovaně zdálo v jeho snech o budoucnu. Avšak Raduův zájem o Tajemného nevyplývá pouze ze zvědavosti. Jeho mysl je v důsledku dlouhých staletí potlačené životní aktivity v podstatě odtržena od těla a vlčí pán si nemůže být jist, zda je jeho tělo stále ,použitelné´ pro nový život a zda se jeho pijavici podařilo zvítězit nad nemocí, kterou se před šesti sty lety nakazil. Proto má připravenou možnost, že i při nejhorším vývoji věcí by mohl ,přežít´ znovuzrození pomocí metempsychózy, neboli přenosu mysli do jiného těla - do těla Harryho Keogha. V tom případě by však byla Harryho identita zcela nahrazena identitou vlčího pána a Harry by se stal Raduem!

Bonnie Jean o tomto Raduově plánu ví a je na vážkách, zda ho má podpořit, nebo se postavit proti svému pánovi a zachránit Harryho. Vzhledem k tomu, že se má sama brzy stát Vampýrkou - pokud do toho stavu ,nepovýšila´ už nyní - bude potřebovat Harryho pro sebe. Pro tuto chvílí je však stále pod Raduovým vlivem, který není o nic menší než vliv, jímž zase ona ovládá nekroskopa. B. J. musí poslouchat svého pána, přestože se tomu všechno v ní vzpírá.

Možná svůj názor změní, až pozná Harryho příběh a jeho tajemné schopnosti. V tuto chvíli však neví, že se pobočka E ,dostala´ do nekroskopa před ní a ovlivnila jeho mysl. A tak, dvojnásobně zhypnotizován, má Harry zakázáno projevovat své schopnosti. Na druhou stranu Raduův hypnotizmus je jiné povahy, ale přesto je možné, že i on může svých schopností použít k tomu, aby vnikl do Harryho mysli. Vlastně to bude muset udělat, jestliže chce dosáhnout metempsychózy! A takhle mohou být odhalena Harryho tajemství...

Radu však není jediný vampýrský vládce, který přežil všechna ta dlouhá bouřlivá staletí. Jediný původní, to ano, ale ne poslední. Na tibetské náhorní plošině Tingri sídlí Drakul Daham Drakeš, velekněz kláštera, v němž si pěstuje armádu upířích otroků, kterou chce využít ke svým plánům na ovládnutí světa. Předstírá spolupráci s parapsychologickým oddělením Čínské lidové armády, jež sídlí v Čchung-čchingu, avšak v oblasti tak pusté a nepřístupné, jako je Střecha světa, si může dělat téměř, co chce, aniž by se to jeho čínští ,nadřízení´ dozvěděli. Daham Drakeš ví, že Radu Lykan je stále ,naživu´ a chystá se vrátit v brzké době na svět a stát se v něm mocnou silou. Proto už teď Drakešovi upíří vyslanci pátrají po Raduově doupěti, aby vlčího pána zlikvidovali dřív, než vstane ze svého sarkofágu.

A o totéž se snaží poslední Ferenczyové, dva bratři, kteří si vybudovali na Sicílii postavení šéfa šéfů. Nejsou sice přímo členy mafie, ale působí jako ,poradci´ všech kurií roztroušených po celém světě. Na druhou stranu však také spolupracují s KGB, CIA a dalšími zpravodajskými organizacemi světových mocnosti. Jejich ,orákulem´, zdrojem informací, je děsivě zmutovaný Angelo Ferenczy - pravnuk Nonariho Drsňáka! Někdy před třemi sty lety došlo u Angelova parazita k metabolické poruše a neovládaná metamorfóza udělala z Angela zrůdnou Věc uvězněnou v šachtě staré vyschlé studny - v jámě - pod Le Manse Madonie, vile v sicilských horách stejného jména. Jeho pokrevní synové, Anthony a Francesco, mu posílají potravu a mámí z něj informace, které jim umožňují udržovat si svou pozici v branži. Neboť Angelovy upíři schopnosti se paradoxně s jeho degenerací ještě zlepšily, takže je nyní neobyčejně mocný věštec a vizionář.

Avšak tím, že je Vampýr, navíc šílený ze svého stavu, jsou Angelovy odpovědi na otázky bratří zřídkakdy jasné: myšlenky, které vysílá nahoru, jsou zmatené a používá v nich slovních hříček, aby se jeho synové museli dohadovat, co jimi vlastně míní. Přesto je upozornil, že se blíží doba Raduova návratu, a varoval je před tím, co vlčí pán udělá, až bude opět na tomto světě - že půjde po nich, aby je zničil!

V poslední době začali Daham Drakeš i bratři Ferenczyové hledat Radua mnohem usilovněji, aby ho mohli zabít ještě před jeho plánovaným znovuzrozením. Podařilo se jim objevit jeho opatrovnici B. J. Mirluovou a přitom se dozvěděli, že B. J. udržuje vztah s Harrym Keoghem. Stále ho však považují za Aleka Kylea! Ukáže se také, že to byl právě on, Kyle, kdo se nepochopitelným způsobem vloupal do přísně střežené pokladnice v Le Manse Madonie, nedobytném sídle bratří Ferenczyů, a odnesl z ní miliony ve směnitelných bankovkách.

Daham Drakeš - který se pořád zdržuje ve svém odlehlém klášteře v Tibetu, takže o něm ani Ferenczyové nic nevědí - rozehrál hru agenta provokatéra a vyslal své lidi do Skotska, aby zlikvidovali Bonnii Jean Mirluovou a vyvolali další problémy mezí Raduem a Ferenczyi. Drakešův plán vsak ztroskotal, neboť B. J., chráněná nekroskopem, jejich útok přežila, naopak tato akce zasáhla jeho, protože při ní zahynul Drakešův pokrevní syn a jeden otrok.

V Le Manse Madonie zatím Ferenczyové zuří nad ztrátou, kterou utrpěli - jsou přesvědčení, že vloupání byl v podstatě ,preventivní úder´ Raduových lidí, jehož účelem bylo odhalit jejich slabiny před návratem vlčího pána na svět a začátkem totální války. Navíc nyní vědí, že je tu ještě třetí hráč, neboť jejích otrok ve Skotsku, takzvaný spící agent, byl svědkem toho, jak Harry Keogh zlikvidoval jednoho z Drakešových lidí.

A ačkoli jsou Drakešovy ztráty značné (navíc musel nechtěně vyložit karty na stůl), i nadále plánuje stát se tím největším agentem provokatérem všech dob. Poslední z Drákulů má prostředky poštvat vzájemně proti sobě nejen upíry, ale také všechny lidské národy, a nyní pouze čeká na svou příležitost a dál spřádá plány proti vlastnímu druhu i celému lidstvu... a zvlášť proti B. J. Mirluové a Aleku Kyleovi.

Harryho a Bonnii Jean tak čekají těžké časy - už jen proto, že nekroskopova mysl je pod její kontrolou. Již teď je pro něj spousta událostí, které kdysi prožil, pouhým prázdným prostorem v paměti - zmizely z jeho života jako stránky vytržené z knihy

A staly se tak součástí jeho ztracených roků...

Prolog

Čekali ve sněhu, oba dravci, ale každý jiný, s jinými prostředky a jiným cílem. Ten první byl člověk, zatímco druhý - to druhé... bylo Jiné. Jiné než jen člověk, než pouze člověk. Jistě, mělo to v sobě něco lidského, ale mnohem víc jiného, takže zčásti člověk-žena, zčásti Jiné, nebo spíš Jiná.

Ten člověk však neměl tušení, že tam ta... Jiná už nějakou dobu je, že ho pozoruje a sleduje, jak dokončuje svou skrýš. Tomu rozuměla - tomu nutkání vybudovat si doupě, bezpečnou základnu, místo, které jeho majitel může nazývat svým a ví, že je jen jeho. Ostatně jedno takové doupě znala, daleko na severu v nepřístupných horských pustinách: ne své, toho, kdo byl nad ní.

Za normálních okolností by tam v tuto roční dobu, v tomhle měsíci - v tomto, bože, tak nebezpečném čase - dokonce mohla být, mohla by navštívit svého pána v jeho doupěti. Ale ne teď! Neboť právě v tuto chvíli byla ohrožena jedna z její smečky, což se jí zdálo skoro totéž, jako by se v ohrožení ocitla ona sama. Proto tu byla, proto ho pozorovala a čekala - alespoň pro tuto chvíli - zatímco lidský dravec prováděl poslední úpravy

Avšak je doupě a doupě...

To, které tady stavěl člověk, nebylo míněno jako stálá stavba. Vlastně to žádná stavba nebyla, spíš... díra či nora, nízká jeskyně vyhloubená ve sněhu navátém na úbočí menšího pahorku na úpatí hor - něco jako hrad z písku, jaký si při hře staví děti, jenom to nebylo z písku, nešlo o hru a on nebyl dítě. Střechu mělo jeho doupě z tvrdého krystalického sněhu uhlazeného větrem v pevnou krustu, kterou nyní pokrývala vrstva čerstvé maskující návěje, a podlahu z udusaného sněhu. Vlastně uváleného, protože ho člověk slehl tělem, když doupě hloubil. Dutina byla dva a půl metru dlouhá, přes metr široká a přibližně stejně vysoká. Chatrný nouzový příbytek, skoro jen skrýš před nepohodou, ale i tak pořád doupě. Nebo brloh! Brloh ohavné bestie, lidského dravce. A ten na něm před deseti minutami skončil práci.

Čekala necelých padesát metrů odtud, o něco výš, na příkrém úbočí v závětří skalního výstupku. Seděla a sledovala - cítila - co muž dělá. Věděla, co už udělal, jaké přípravy provedl a provádí ještě i teď. Její oči - pronikavé, žluté jako oči šelmy, se šarlatovými zornicemi, a přesto živé a schopné citu, který sahal daleko za hranice, jimiž je omezen svět divočiny; citu, který je víc než pouhá zvířecí vychytralost - hleděly upřeně dolů na pahorek přikrytý sněhem a na lidské doupě u jeho paty. Pozorovala měkké kontury přírodních tvarů narušené jeho dílem, í když s nimi zásluhou neustále padajícího sněhu opět postupně splývalo a přijímalo jejich neurčitou anonymitu.

Ano, byly to neobyčejně pronikavé oči - dokonce tak, že rozeznaly mdlé poblikávající světlo baterky, které rudě prosvítalo klenbou střechy doupěte z upěchovaného zkrystalizovaného sněhu a osvětlovalo jeho vnitřek smyslným, krvavě zbarveným jasem. Konečně vše ustalo, až na to, že dál cítila - ale jinak, než cítí lidé, protože jinou myslí a s jiným vnímáním - to, co člověk v doupěti dělá, jeho závěrečné přípravy. Přípravy na čin, který, jak věděla, hodlá ten lidský dravec uskutečnit.

Po chvíli, stále přikrčená - brázdíc hrudí sníh, jenž před sebou hrnula v malé tiché lavině - se opět začala sunout dolů. V místech zvlnění svahu se plazila, tam, kde bylo sněhu málo, klouzala po břiše a po tlapách, ale v sedle mezi úbočím kopce a pahorkem, kam nefoukal vítr, se zastavila, přikrčila se až k zemi a naslouchala - pokračovala v ,cítění´. Byla teď od lidského doupěte sotva dvacet metrů a jen kousek nad ním.

Až dosud nebyly její telepatické schopnosti kdovíjaké - v každém případě se daly těžko porovnat s ,mentalizmem´ jejího pána, který ležel ve svém doupěti v horách na severu - ale jsou ještě i jiné techniky, jež ji spolehlivě informovaly o lidském dravci tam dole, takže jí nebyl neznámý. Proto se pokusila dosáhnout na něj ze vzdálenosti dvou desítek kroků a vložit do jeho mysli vzkaz;

Varovala jsem tě. Ještě pořád máš čas, aby ses podle toho zařídil. K tomu, co teď děláš, ses rozhodl z vlastní vůle, takže budeš mít, co jsi chtěl.

Něco z toho se k němu zřejmě dostalo, protože zhasl tužkovou baterku, naklonil hlavu na stranu a strnul s výrazem lidského tvora, který se svraštělým čelem napjatě naslouchá. Jenže nebylo čemu - leda tomu, co mu znělo v hlavě jako vzpomínka: Tahle není pro tebe. Pokud po ní půjdeš a budeš se snažit ji ulovit, dostaneš se do nebezpečí. Do velkého nebezpečí! 

Jenže to nebylo jako vzpomínka, to byla vzpomínka. Ale na co? Z které doby? Vzpomínka na myšlenku? Předtucha? Stažené hrdlo, jež se mu vždycky sevřelo, když závěrečná fáze operace spěla k nevyhnutelnému konci? Záchvat... čeho? Svědomí? Těžko! To ,dobré´ v něm (opravdu v něm něco takového je?), co mu pak říkalo, že to není nevyhnutelné?

Jenže bylo! Bylo to nevyhnutelné a on ji musel mít. (Pohlédl na svítící displej náramkových hodinek - 19:30.) Teď už je nejspíš na cestě sem. A taky tu brzy bude. A s ní její krev... horký proud tryskající z čerstvě rudé rány na jejím hrdle, který postupně slábne, jako když vysychá pramen - pramen života. Její ňadra, zatím ještě měkká a teplá, pomalu chladnou a tuhnou. Její tvář, zbledlá jako sníh, oči potažené skelným leskem jako led na potoku. 

Zachvěl se. Bylo to hrozné... a zároveň úžasné, vzrušující! Skoro jako pocit, že je nějaký neznámý temný bůh: mocnost nad životem a smrtí. Vlastně ne, protože bůh má, na rozdíl od člověka, možnost volby. On ji nemá, musí to udělat. A v tom případě... ona musí zemřít. Kdyby ji nechal naživu, mluvila by, a to by byl konec všeho. Našli by ho a ona by ho identifikovala. A pak - oni by ho ukřižovali! Ale ne jako syna Božího, ale jako zvíře, bestii. A ne na kříži, ale v cele, za mřížemi, navěky - nebo alespoň na takovou dobu, po kterou by ho nechali ostatní vězni naživu. Zvláštní, jak i ta nejodpornější individua, ti nejhrubší násilnící, nenávidí svůj vlastní lidský druh...

Kdysi se ocitl tam, kde pracovala. (Kupodivu mu z toho příliš mnoho v paměti neutkvělo.) Snad jen, že to bylo takové temné doupě - temné a rudě osvětlené jako nyní tahle jeho sněhová jeskyně. Tak žila a tak taky zemře - jako svůdkyně. Všechny, které žijí jako ona - vábí, dráždí, laškují, vzbuzují naděje, ale pak je zklamou - riskují. A stejně tak riskovala i ona.

Ale i on riskoval - už jen tím, že tam šel, do toho podniku, v němž pracovala - jenže on musel, aby se o ní dozvěděl všechno. Zašel tam dvakrát nebo třikrát, a přesto si na nic z toho rudého doupěte nevzpomínal... snad jen to, že tam bylo temno, červená světla a tmavooké Lorelei jako servírky.

Lorelei, sirény z německých legend... lákající, zrádné. A podobné podniky jako ten její byly i v Hamburku: temná světla, temný život...

Tehdy měl hodnost seržanta, což byla příliš nízká šarže, aby mohl počítat s nějakými zvláštními výhodami u holek z nočních podniků. Někteří chlapi z jeho roty je měli - ty kurvičky, spoustu z nich - ale on je mohl mít, jenom když zaplatil. Bože, jak to nenáviděl - to, že s ním skoro žádná nechtěla jít podruhé, dokonce ani když jim strkal za výstřih své mizerné, ušmudlané peníze! Prý má v očích cosi divného, cosi... studeného.

Ano, studeného! Neboť u jiných mužů je to žár, co prozrazuje smyslnou touhu, zatímco z jeho očí čišel chlad. Vzpomínal, jak před šesti lety během zimního cvičení v Harzu (to bylo předtím, než mu přišli na to, že soustavně zneužívá hodnosti a výsad s ní spojených, za což byl degradován ze slibné poddůstojnické šarže na toho nejobyčejnějšího pucfleka, kterého lze stěží, pokud vůbec, využít pro specializované činnosti v diverzních jednotkách) musel strávit celý týden v zasněžených horách údajně proto, aby si osvojil návyky pro přežití v extrémních podmínkách. Jenže on zatím nedělal nic jiného, než snil o vášnivých objetích a horkých nahých tělech žen. Tam mu to poprvé přišlo na mysl - v Německu, v Harzu...

Ale sníh je sníh, stejný po celém světě, a ženy jsou ženy: dobré na šoustání, ale to je všechno. Muž však nemůže být ,skutečným´ mužem, aniž využije alespoň to, jejich tělo; ale jenom využije, protože kdyby k němu trvale patřila, byl by rychle redukován na cosi, co je méně než muž. Zkrátka a dobře takhle chápal stavitel doupěte vztah mezi mužem a ženou - jako něco, z čeho vyjde muž vždy poražený. Současně se mu však zdálo, že musí existovat ještě jiná alternativa.

A také existovala - taková, o jakou se teď snažil. Ale ta vyhovovala pouze menšině (zosobněné jím) a pro většinu byla nepřijatelná. Takže... čert vem většinu! Co chtěl, to měl, až na to, že společnost, která ho podle jeho názoru odvrhla, měla své dravce. Říká se jim policie a on byl kořist, po níž tihle dravci šli - nebo by se tou kořistí stal, kdyby neprojevil dost prohnanosti a připustil, aby ho chytili. I tak se jim to málem povedlo - málem, ale ne úplně. Ještě ne.

Jsou však dravci a dravci, známí a neznámí. A i mezi známými druhy je člověk jen malý tvor, zatímco mezi neznámými pouhá tečka, zrnko prachu, něco nepatrného a bezvýznamného. Takže raději couvni, dokud můžeš...

Cože? Zase mluví sám k sobě? Opět ten neustále se opakující sen - tušení čehosi děsivého, co se za ním plíží a sleduje ho? Ne, svědomí to není, ale pocit viny ano. Neboť on je to, co po něm jde, to Děsivé. Setřásl ze sebe pocit slídících očí, když žádné oči v jeho blízkosti nebyly, a varovných hlasů, když se žádné kolem něho neozývaly.

Jen kousek od něj čekala ve tmě ona - nebo ono? Krčila se v mělkém sedle a cítila, že ten muž o ní ví, nebo ji spíš tuší, cítí. A že v něm vzrůstá odpor vůči ní - vůči jejímu... čemu? Varování? Vzkazu, co ho může potkat? V každém případě vnímala pevnost té lidské šelmy, její odhodlání pokračovat v tom. Takže budiž, rozhodl se k tomu z vlastní vůle.

Za pahorkem se jako černá ledová stuha táhla úzká silnice zaříznutá na dvě stopy hluboko do zasněžené pláně. Udržovali ji sněhovým pluhem, který zajišťoval sjízdnost cest pro okolní vesnice, a naposledy ji protáhli přede dvěma hodinami. Od té doby jí však už opět stačil pokrýt čerstvý sněhový poprašek, třebaže pod ním stále mokval černý asfalt. Tohle počasí nebylo v těchto končinách ničím neobvyklým, dokonce bývalo mnohem hůř a cesty zcela zapadaly. V každém případě šlo pouze o vedlejší cestu, která vedla do vesnice. Hlavní silnice z Perthu na sever do Dunfermlinu a na jih do Edinburghu probíhala asi tři kilometry odtud průsmykem protínajícím Ochil Hills.

Samotná vesnická s názvem Sma´ Auchterbecky ležela v údolí nebo ve vstupu do Ochils a vedla do ní jediná silnice, která náhle končila u dřevěné lávky pro pěší přes potok, nyní samozřejmě zamrzlý. V podstatě končila vyasfaltovaným obdélníkovým pláckem, který sloužil dvěma účelům - jako místo k otáčení aut a zároveň jako veřejné parkoviště. Nyní se na něm pod příkrovem sněhu krčily jako zmrzlí mamuti někde v sibiřské tundře neurčité tvary tří zasněžených aut, což byl kompletní stav dopravních prostředků vísky.

Ve chvíli, kdy hradbou hrozivých mraků na chvíli pronikl úplněk měsíce, asfaltový plácek mdle zbělal. Bylo to opravdu jen na chvílí, jako by plující olověné mraky zatížené sněhem umožnily tomu stříbrnému Kyklopovu oku pouze jedno mrknutí - ale ona to přesto pocítila, jako by ji zasáhlo něco nesmírně silného. Tak silného, že jí na zádech podél páteře vyvstal hřeben zježených chlupů, jako by ji ten měsíc hypnotizoval. Natáhla k němu hlavu, vábená tím uhrančivým bledým kotoučem, ale zvuk, který se jí už už dral z chvějícího se hrdla, se jí podařilo s námahou zdusit. A v témže okamžiku se ji v útrobách vzedmula touha.

Karmínové zornice jejích očí se rozšířily a potlačily zvířecí žluť duhovek, z čelistí jí skápla slina a hlava s chvějícím se čenichem se otočila od uzavřené klenby oblohy zpět k oné cystě ve sněhu. Nyní soustředila veškerou svou pozornost k doupěti té bestie - té lidské šelmy - která tam ležela na zádech a masturbovala při světle červené baterky nad středovou dvoustranou, vytrženou z časopisu pro pány. Cítila jeho pohlaví, slyšela, jak mu vzrušeně tepe srdce, a vnímala pulzování krve jeho tělem. Jenže tohle nebylo vyvrcholení jeho úsilí, pouze jeho část - poslední část, kterou se... připravoval. Neboť všechno bylo udělané a dravec už jen čekal.

Uvědomila si, že by měla učinit ještě jeden pokus, neboť nechat ho, aby to začal - vlastně ho v jeho odhodlání podporovat, i když jen tím, že mu v něm nebrání - by mohlo z dlouhodobého pohledu vyústit v její vlastní ohrožení. Skutečně, při každém jiném scénáři by ho mohla považovat za svého spojence, za své zajištění! Ale ne v situaci, kdy ohrožuje jednu z její smečky. Proto se rozhodla vyslat k němu poslední varování.

Děláš chybu. Opakuji ti, že se vystavuješ velkému nebezpečí!

Avšak navzdory úsilí, které do toho vložila, nic neslyšel - a pokud přece jen, byla to opět pouze ozvěna jeho utkvělého snu.

Snu a rudě osvětlené temnotě... o zrádných laškujících nymfách Lorelei, které předvádějí svá těla... o tom Děsivém pronásledovateli - ale ne o sobě, o někom jiném, nebo spíš o hlase někoho jiného ve své hlavě, který šeptá a jehož prosté otázky nemůže ignorovat. To ho ve skutečnosti pronásledovalo, to v něm hlodalo: pomyšlení, že by mohl někomu (něčemu?) prozradit své nejskrytější myšlenky. Ale... ve snu?

A teď se mu to nečekaně, jak to ve snech bývá, vrátilo. Konečně si na to vzpomněl, nebo alespoň na něco z toho:

Stál na černé silnici v černé noci a hleděl do zejícího jícnu černého tunelu vyraženého v černém úbočí hory. A stál tam jako přimrazený, zbavený vůle, neschopný se pohnout, zatímco se k němu cosi (nějaké vozidlo?) z tunelu pomalým, děsivě neúprosným pohybem blížilo. Žluté reflektory vozidla mu svítily přímo do očí a přibíjely ho, mžourajícího, na silnici jako králíka neschopného uhnout. A pak se z naprosté tmy za oslňujícími žlutými světly ozvala otázka´

„Proč?“

A on věděl, co ta otázka, znamená, a také, že na ni musí odpovědět.

„Protože po ní toužím.“

„Po jejím těle?“

„Ano.“

„Jenom po něm?“

„A taky po jejím životě.“

„Proč?“

 „Nemůžu vybočit z cesty.“

„Z jaké cesty?“

„Chci říct... mohla by mluvit.“

„Už jsi to udělal předtím...“

(Protože to nebyla otázka, nemusel odpovídat.)

„Udělal jsi to už předtím?“

„Ano.“

„Kolikrát?“

„Třikrát.“

„Že jsi někoho zabil?“ (Tentokrát to byla otázka.)

„Ne proto, abych zabíjel, ale kvůli svým potřebám... alespoň v tom prvním případě.“

„Zabíjel jsi nevinné?“

„Nebyly nevinné! Kroutily zadkem, ukazovaly kozy! Říkaly si o to!“

A po celou dobu se žlutá světla zvětšovala, každým okamžikem byla blíž a blíž a tma za nimi a kolem nich ještě víc černala...

„Kdy?“

„Brzy. Až bude hustě chumelit.“

„Kde?“

(Zaváhal. To by neměl říkat, ani ve snu, ani sám sobě. Ale nemohl odmítnout odpověď.) „Udělám to tam, kde žije.“

„Jak?“

„Počkám si na ni a udělám to ve sněhu.“

Nastala dlouhá odmlka a pak:

„Ano, rozhodl ses z vlastní svobodné vůle. Ale já tě varuji - tahle není pro tebe. Tím, že ji budeš pronásledovat a zmocníš se jí, riskuješ. Vystavíš se krajnímu nebezpečí! Ale jestli to musíš udělat... budiž...“

A potom:

Světla se blížila, zvětšovala se do celého prostoru kolem něj a obklopila ho, zatímco tma za nimi se otevřela, jako by se ho chystala zcela pohltit. A do toho dunivý rachot nebo vrčení, ale ne zvuk motoru... A světla... světla! Ne však žlutá, ale...

Červená?

Muž zatřepal hlavou a vzpamatoval se. Snil v bdělém stavu a zíral přitom na baterky, které vrhaly červené kužely na sněhové stěny. Stále na ně civěl jako hypnotizovaný. Cože, hypnotizovaný? Někdo ho odněkud hypnotizuje? Zamrkal a pak si sám nad sebou posměšně odfrkl.

Možná to prohraje. Možná je šílený! (Samozřejmě že je šílený, musí být... vražedný maniak!) Ale tím se nic nemění. Ani jeho sen, který se už ztrácel v mlze jeho zmatené mysli. Nic se nezměnilo. Jeho kurz byl vytýčen. Udělá to.

Staň se, co se má stát!

Skryta ve stínu úbočí kopce sklouzla po břiše po svahu sedla až na rovinku. Nyní byla už jen asi patnáct metrů od doupěte. V ostrém, ale jinak čistém nočním vzduchu cítila jeho těžký lidský pach, jenž pulzoval jeho rytmickými pohyby. Byl silný, přesně takový, jakého si ho pamatovala. Výborně!

A doba, kterou si zvolil, byla ideální.

Tmou šlehly světlomety a vyrazily v měkké cloně tiše padajícího sněhu dva pruhy, které se táhly přes zamrzlý potok k vísce, třebaže až k ní nedosáhly. Miliony vířících vloček světlo rozptylovaly a snižovaly jeho průraznost a podobně tlumil sníh zvuk motoru taxíku. Možná tohle byl základ predátorova snu - příjezd taxíku, jeho světla a hučení motoru.

A teď, už venku ze svého doupěte, se plížil, neviditelný v bílé nylonové běžecké soupravě a bundě, s kapuci přetaženou přes hlavu a bílou punčochou přes obličej.

Mezitím taxík zpomalil, otočil se a zastavil na parkovišti. Vystoupila žena a zůstala stát vedle auta, osvětlená slabým světlem od řidičova okna. Nad kožešinovým límcem kabátu vystupovala ze tmy její oválná tvář. Vytáhla peníze a zaplatila.

Potom řidič bouchl dveřmi, opatrně se rozjel a za vozem zůstal jen oblak výfukových plynů. Žena si zapnula límec těsněji ke krku a vykročila čerstvě napadaným sněhem k lávce. Než však k ní stačila dojít...

Z čistá jasná se před ní ocitl dravec - lidský dravec!

Vyjekla, ale to ho jen podnítilo k činu. V okamžiku, kdy vytřeštila oči strachem a bezděčné sebou trhla, aby se dostala z jeho dosahu, zabořil jí pěst hluboko do břicha. Místo výkřiku jen hekla a zlomila se v pase dopředu. V tu chvíli ji udeřil podruhé, tentokrát do hrdla... ale ne tak, aby ji zabil. Ještě ne.

Kdyby ji nezachytil, zhroutila by se k zemi. Držel ji jednou rukou zezadu pod krkem a v podpaždí, drahou za vlasy a tak ji, zmítající se, táhl přes silnici k pahorku.

Smál se přitom. Ne mužským smíchem, ale vysokým dívčím hihňáním, které mu vyráželo z hrdla v krátkých nepotlačitelných záchvatech - smíchem hyeny, vzrušeným, ale tlumeným - zvuky, jimiž volají divocí psi na smečku, když pronásledují zraněnou kořist - tichým houkáním a chichotáním zároveň. A každý ten maniakální výbuch prokládal salvami hrdelně vyrážených obscénností. A jeho úd se pod zipem bílých kalhot vzpínal a škubal sebou.

Žena se přece jen vzpamatovala, a když ji táhl kolem úpatí pahorku ke svému sněhovému doupěti, začala se v jeho rukou zmítat a bojovat s ním. Proto se zastavil a sevřel jí hrdlo ještě pevněji, drtil jí ho a lomcoval jí hlavou jako hadrovému panákovi, až mu přestala klást odpor. Pak ji vtáhl dovnitř - do svého červeně osvětleného doupěte chlípnosti.

Tam si nad ni klekl. Sténala a držela se za hrdlo, jak se snažila dýchat, a v tu chvíli jí ukázal svůj úsměv šílence, své zuby, svá prasečí očka. Pak nahmatal zip kalhot, stáhl ho a jeho ztopořený úd vyrazil ven. Ucítila ho a oči se jí rozšířily novým děsem; uvědomila si, co má v úmyslu... co sní chce udělat. Kabát měla rozepnutý. Jeho ruka vklouzla pod něj, pod blůzu, hmátla po podprsence a s neurvalostí násilníka ji z ní servala. A pak... už je měl, její ňadra, měkká a teplá a chvějící se.

„To je pro tebe!“ zašklebil se a zakýval jí před očima naběhlým penisem.

Zoufale zachrčela a pokusila se vzepřít na loktech. Udeřil ji - opět ne moc silně, jen tak, aby si uvědomila, kdo je pánem situace. Klesla na zem a zůstala ležet jako loutka. Sáhl dolů, vyhrnul ji krátkou sukni a vjel jí rukou mezi stehna, aby z ní serval kalhotky. A pak... Bože! V okamžiku byl v ní... svíral ji, kousal jí bradavky, stříkal do ní své sémě! Všechno, co měl v sobě nastřádané - do její malé, horké, kluzké-

Ale potom jeho chichotání a chrlení obscénností zmlklo, jako když utne. Ne že by něco zaslechl, to instinkt ho přinutil, aby se ohlédl a uviděl... že ve vchodu do doupěte někdo je!

Okamžitě věděl, jak se situace změnila. Předtucha zasáhla jeho mysl jako rána kladivem. Prudce před tím ucukl. Jeho sen, i když... teď už ne sen! Černý tunel a žluté reflektory, třebaže, jak nyní jasně viděl, ty reflektory byly oči. Velké žluté oči, trojúhelníkové, které se na něho upíraly bez jediného mrknutí, hypnotické a tak inteligentní! A ten hlas, když se ozval... to měkké skotské r, spíš zavrčení než vyslovená hláska, ale náznak obrovské síly - již ne potlačovaná vzpomínka na jistý rozhovor, ale bezprostřední skutečnost!

„Dostal jsi přece varování, ne? Já jsem tě varovala!“

„Co—“

„Varovala jsem tě - řekla jsem ti, že tahle není pro tebe. Že když půjdeš po ní, vystavíš se krajnímu nebezpečí. Ale tys to nevzal na vědomí. Takže máš, co jsi chtěl...“

„Co—“

Nahmatal nůž. Čepel se červeně zaleskla. Ale ona se ani v nejmenším nezalekla a pomalu postupovala vpřed.

A náhle: zdálo se, jako by lidský dravec opravdu byl... tam, zpátky ve svém snu! Znovu stál na černě silnici a zíral do temného jícnu tunelu, stejně jako předtím přimrazený, neschopen pohnout se z místa, zatímco se k němu pomalu a neúprosně blížilo cosi děsivého. Žluté oči na něj svítily, přibíjely ho na místo, zmrazovaly ho a tma, která je obklopovala, ještě víc temněla... 

Jenže... nikdy to nebyl sen (teď už to věděl), byla to noční můra! Reflektorové oči se zvětšovaly, aby ho obklopily svým světlem. Tma se otevírala, aby ho pohltila - celého. A to dunivé vrčení, které nepocházelo od žádného motoru... A ty oči - ty děsivé oči - stále žluté, ale už ne jako oči šelmy!

Tvář, která se vynořila z temnoty, nebyla lidská. Byla trojúhelníková. Uši namířené dopředu, jakoby vytrčené proti němu; spodní čelist pokleslá; a velké žluté reflektorové oči... které se zbarvovaly rudě. Rudě jako krev.

„Eh...?“ vyrazil ze sebe. Jenom to, nic víc. Nebyla to otázka, dokonce ani výkřik - spíš zakňučení - když se proti němu z tunelu vztáhla ruka, nebo spíš tlapa, prostě cosi... a obloukem mu jako velký šedý chlupatý pavouk hmátla po noze a přes kalhoty mu zaťala drápy do stehna až na kost a rvala maso.

Teprve teď vykřikl, pustil nůž a pokusil se zachytit dívky, co ležela na zemi, i když už neležela, neboť se jí konečně podařilo posadit se. A usmívala se na něho! Jenže je úsměv a úsměv.

A její oči byly stejně žluté, jako byly očí té... věci, vetřelkyně, ještě před chvílí - upíraly se na něj, sledovaly, jak je tažen do tunelu. A dokonce se zdálo, že se jí uši natahují dopředu jako uši té... věci, dychtivé slyšet jeho hekání a blábolivé výkřiky a děsivé rrrip! jeho kalhot i tkáně, když mu drápy drásaly stehno a rvaly kusy teplého masa z kostí.

Ale potom, uprostřed všeho toho chlemtání, vrčení a hekání, se dívka nějak dokázala vmáčknout do rohu a tak uniknout stříkancům teplé krve.

Protože znala tu... věc, svou zachránkyni, i to, co právě dělá, a věděla, jak nebezpečné by pro ni bylo, kdyby se toho pokoušela zúčastnit.

Dobře věděla, že se musí držet stranou. Alespoň chvíli...

Část první

Spící a nemrtví

I

Inspektor Ianson vyšetřuje

Bylo deset hodin dopoledne, ale v tuto roční dobu a na tomto místě mohly být klidně čtyři odpoledne. Pod příkrovem šedých mraků, obtížených sněhem, navíc ve stínu hor, záleželo ve dne na aktuální hodině jen málo nebo možná vůbec: všechno vypadalo tak šedě... kromě toho, co teď leželo, odkryté lopatami na sníh, pod plátěnou stříškou, kterou tam provizorně vztyčila místní policie. To - nebo spíš co z toho zbylo - nebylo šedé, ale rudé. A rozervané...

„Zvíře,“ řekl starý Angus McGowan a pokýval hlavou, jako by chtěl naznačit, že něco takového už někdy viděl. „To muselo udělat zvíře, a velké!“

„To jsme si taky mysleli,“ opáčil inspektor Ianson a i on pokýval znalecky hlavou. „Nějaká šelma. Proto jsme k tomu zavolali tebe, Angusi. Ale s tím vzniká důležitá otázka: jaký druh šelmy to udělal? A jak se ocitla tady... myslím v těchhle horách, při všem tom sněhu...?“

„Cože?“ pohlédl Angus McGowan překvapeně, téměř ironicky na policejního inspektora. „Tady, v těchhle horách, při všem tom sněhu? A kde jinde bys takovou šelmu čekal, kamaráde?“

Ianson pokrčil rameny a zachvěl se, i když ne tak úplně zimou. „Kde jinde?“ opakoval a svraštil čelo, neboť mu nebylo jasné, jak to jeho starý přítel a rival míní. „Prostě kdekoliv jinde. Třeba v africké stepi nebo australské buši. Nebo možná v Indii... Ale ve Skotsku? Navíc sotva deset kilometrů od starého větrného Edinburghu? Tady se žádní lvi, tygři ani medvědi nevyskytují, Angusi... pokud neutekli ze zoo. Což je další důvod, proč jsem tě k tomu přizval.“

Angus McGowan na něho pohlédl vlhkýma uslzenýma očima. Do starých veterinářových kostí pronikal chlad - a jak i sám inspektor cítil, možná ještě něco jiného než jen chlad. Na druhou stranu bylo těžké říct, jak by měl reagovat běžný člověk při pohledu na tak krvavou a brutální nepřirozenou smrt.

Inspektor George Ianson byl vysoký, měřil dost přes sto osmdesát, a hubený jako tyčka. Ale navzdory tomu, že už nepatřil k nejmladším, se udržoval svěží, bystrý a fyzicky aktivní. Vyšetřování vražd a všech ostatních nepřirozených úmrtí byla jeho práce (možná si na ni často stěžoval svým suchým, téměř cynickým způsobem: „Lidi, jak já tuhle práci nenávidím! To je hotový zabiják!“) a tohle byl jeho rajón, oblast jeho působnosti: čtyřúhelníkový region ležící od východu k západu mezi Edinburghem a Glasgowem a od severu k jihu mezi Stirlingem a Dumfries. Vně tohoto čtyřúhelníku se mohl člověk nechat zabít - ať už si smrt zvolil, nebo nezvolil sám - ale v každém případě měl jistotu, že jeho tělo nebude podrobeno zkoumání chladného, věcně hodnotícího pohledu George Iansona. Ale uvnitř...

„Afrika? Indie?“ opakoval Angus po vytáhlém inspektorovi a pak se úkosem podíval na zkrvavené cosi, co snad ještě nedávno byla lidská bytost, a zavrtěl hlavou. „Ne, ne, Georgi. Tohle nebyla žádná velká kočka ani pes... ale něco jako pes, to jo.“

Ianson na něj zkoumavě pohlédl - na tvrdohlavého Anguse McGowana, kterého znal už celá léta. Na živoucí karikaturu typického mazaného starého Skota, jenž si střeží všechno, co ví, se stejnou ostražitosti jako hazardní hráč karty nebo boháč majetek. Jeho věčně uslzeným šedým očím - a přes všechnu vodnatost očím jestřábím - nic neuniklo, jeho nos, protkaný modrými žilkami, působil dojmem, že má citlivost čenichu stavěcího psa, a jeho znalosti (byl po třicet let uznávanou autoritou v oboru zoologie) o zvířatech žijících na svobodě dosahovaly encyklopedické úrovně. Zkrátka tak, jak znal inspektor příslušníky lidského plemene - jejich zvyky a myšlení, a v jeho případě především kriminální myšlení - tak věděl Angus McGowan všechno o zvířatech.

Při těch několika sporadických příležitostech, kdy někdo z nich pocítil potřebu obrátit se na toho druhého se žádostí o odbornou radu, spolu vždy začali hrát jakousi hru, soutěž, něco jako další šachovou partii, nad nimiž jednou týdně sedávali v inspektorově pracovně v jeho domě v Dalkeithu. Proto i nyní, jakkoliv to byl vážný případ, se vzájemně pozorovali a snažili se proniknout do mysli toho druhého, aby viděli, kdo z nich se víc blíží pravdě. Krása téhle hry spočívala v tom, že na rozdíl od šachů, kde mohl vyhrát jen jeden, zde mohli zvítězit oba.

„Něco jako pes?“ opakoval Ianson a opět zkoumavě pohlédl do McGowanových vodnatých očí zasazených do vrásčité tváře. Starý Angus byl se svými stopětašedesáti centimetry scvrklý jako loňský ořech, ale nyní téměř vyrostl, jako by ho pozvedlo vědomí znalosti nějakého důvěrného tajemství. Pokýval hlavou a opatrně, aby se vyhnul zkrvavenému sněhu, poklekl na koleno. Zase tak velké opatrnosti nebylo třeba, neboť policejní technici svou práci už před hodinou skončili, ale Angus si nechtěl umazat od krve toho ubožáka kabát.

V této pozici by se spíš hodilo, aby se usmál, když pohlédl na Iansona, ale on se zašklebil, poklepal si ukazovákem ze strany na nos a odpověděl: „Řekněme - pokud se o tom takhle dá něco říct - že určitý druh psa. Myslím pes, nebo taky fena, jiné než obvyklé barvy. Možná šedé...“

Tedy velký šedý pes. Bylo jasné, že Angus McGowan tím může mínit jen jeden druh psovité šelmy. Ale to bylo absurdní! Jenže starý Angus neměl ve zvyku pronášet absurdní tvrzení.

„Uprchlý ze zoo?“ zeptal se Ianson a chytil McGowana za rameno, když se snažil vstát. „Nebo z nějakého cirkusu? Slyšel jsi, že by k něčemu takovému došlo? Že by odněkud něco takového uteklo?“

„Co něco takového?“ McGowan byl nevinnost sama.

„Ale no tak, Agnusi...“ pohlédl na něho inspektor s hlavou nachýlenou na stranu. „Šelma, která se vyskytuje na zasněžených pláních, podobná velkému šedému psu... Co jsi tím chtěl naznačit jiného, než že to mohl být vlk?“

„Naznačit...? Že to mohl být...?“ McGowan se usmál, i když ne moc vesele, ale vzápětí opět zvážněl. „Nic nenaznačuju, Georgi, ani ti nenavrhuju možnosti. Chceš slyšet, co si myslím? Byl to vlk! A k tomu zatraceně velký! Ale jestli utekl ze zoo...?“ Zavrtěl hlavou, třebaže spíš v rozpacích nad tou záhadou, než že by tím vyjadřoval zamítavé stanovisko. „Tak velkou bestii jsem nikde neviděl - v žádné zoo, co jich v Anglii, Skotsku nebo Walesu je. A pokud jde o cirkusy - v téhle roční době? A tady, na severu? To sotva. Takže... opravdu nemůžu říct, co to bylo. Nebo jestli to chceš jinak, nerad bych se k tomu jakkoliv vyjadřoval.“

„Ale vždyť jsi to už udělal,“ namítl inspektor. „Už jsi táhl, Angusi. To nemůžeš vzít zpět.“

„Samozřejmě že to byl vlk, zatím si stojím. Ale pokud jde o to, kde se tu vzal...“ Pokrčil rameny, několikrát dupl, aby si zahřál nohy, a dýchl si do dlaní. „To už je tvoje věc, Georgi. Teď jsi na tahu ty.“

„Já... bych především zašel někam do tepla,“ řekl Ianson a zachvěl se - fyzicky i vnitřně, pocitově. Potom prudce vydechl do mrazivého vzduchu oblak páry a přinutil se vymanit se z té morbidní přitažlivosti, z té děsivé fascinace touto scénou - alespoň na chvíli. Protože pokud má McGowan pravdu, což se vší pravděpodobností má (nebo taky možná nemá, neboť inspektor měl informace, jež svědčily o opaku), pak to je případ, který nespadá do jeho působnosti. Vražda spáchaná člověkem, to ano, to je jeho obor... ale psem, vlkem nebo nějakou jinou divou šelmou, to už je něco jiného. To je neštěstí, bestialita, za niž lze sotva někoho pohnat před soud. (A co kdyby to byl člověk a pes?) Ale jestliže má McGowan pravdu, budou k tomu muset přivolat speciální druh lovce se speciálním úkolem: ne dopadnout vraha, ale na místě ho zabít!

Starý Angus tušil, na co jeho přítel myslí - alespoň v případě té poslední alternativy - a rychle dodal: „Ale nejdřív se musíme pokusit to dokázat nebo alespoň zúžit okruh podezřelých.“

„Tak co, vrátíme se?“ řekl inspektor a vycouval ven. Jeho malý přítel ho následoval. Ianson měl na mysli návrat do jednoho z domů malebné obce, nebo spíš vísky, která ležela pod sněhem asi tři sta metrů odtud na druhém břehu potoka v závětří hor a jejímž základem byla někdejší velká farma s několika hospodářskými budovami.

„Chtěl bych si někam zavolat,“ prohlásil Angus. „Viděl jsem, že tam vedou telefonní dráty.“

„A já zase položím pár dalších otázek té dívce,“ odpověděl inspektor a vyhrnul si límec kabátu. Rozhlédl se po kraji - už opět začalo sněžit. Z těžkých olověných mraků se sypaly velké vločky, jako když se roztrhne peřina. Naštěstí bylo téměř bezvětří.

„V létě je tu docela pěkně,“ poznamenal McGowan. „Ale v zimě? Zatraceně špatné místo na to, aby sem přišel člověk umřít. Brrr! A taky zatraceně zlý způsob smrti pro tamtoho,“ kývl hlavou ke sněžné jeskyni. Chvíli jen postávali a obhlíželi údolí mezi horami. Kousek od nich se na kraji silnice černaly policejní landrover, rádiový policejní vůz se sněžnými řetězy na kolech a ambulance - ta čekala s otevřenými zadními dveřmi na svůj děsivý náklad. Na autech se tiše otáčely majáčky, které osvětlovaly přerušovaným, zlověstně modrým světlem skupinku uniformovaných policistů a posádku ambulance. Všichni podupávali a mávali rukama, aby se zahřáli. Od výfuku landroveru stoupala modrošedá spirála a napodobovala kouř z komínů nedaleké vísky.

Ianson kývl na muže z ambulance, že se mohou dát do práce. Jejich úkolem bylo naložit mrtvé tělo - jeho zbytky - a odvézt ho do policejních laboratoři v Edinburghu, Teprve odtud bude putovat do márnice. Moc práce však s ním policejní patologové mít nebudou. Už teď bylo doslova vykuchané.

„Zatraceně ošklivý způsob smrti,“ opakoval inspektor zamyšleně po svém příteli. „A možná svým způsobem... spravedlivý?“ V jeho hlase zaznělo něco, co přimělo Anguse McGowana, aby na něho ostře pohlédl. Takže mu Ianson neřekl všechno, co ví? Měl sto chutí obhajovat svůj názor, že je to dílo vlka, neboť viděl (vlastně spíš tušil, cítil) důkazy, které byly pro něj nepopiratelné. Ale koneckonců Ianson je policista, a velice dobrý! V každém případě by asi nebylo vhodné trvat na svém, protože ten, kdo působí dojmem, že moc ví, pak obvykle musí moc vysvětlovat. Naznačit něco nebo říct své mínění je jedna věc, ale tvrdit, to vyžaduje důkazy.

„Spravedlivý?“ zareagoval veterinář ostře a odhalil tak své podezření. „Chceš říct, že jsi mi o něm neřekl všechno, Georgi?“ zeptal se. To by nebylo žádné překvapení, takhle obvykle jejich hra probíhala.

Ianson se chmurně pousmál. „Všechno... Kdybych o něm věděl všechno, je věc vyřešená, Angusi. Pojďme, můžeme mluvit cestou...“

* * *

 „Znám ho,“ přiznal se Ianson, když přecházeli lávku.

„Oběť?“

„Oběť, lotra, zloducha a já nevím co ještě,“ odpověděl inspektor. „Jmenuje se John Moffat. Poznal jsem ho, jeho tvář - vlastně to jediné, co je na něm k poznání. Je to hlavní podezřelý v případu vraždy, k níž došlo právě před rokem v Glasgowě. Tehdy to taky udělal ve sněhu... v parku na periferii, časně ráno. Úplně stejný modus operandi: vykopal si díru v navátém sněhu, vybral si prostitutku, která se vracela domů z ,práce´, a zatáhl ji dovnitř. Tam ji pak znásilnil a zabil. Prořízl jí hrdlo od ucha k uchu. Ráno ji našli pohozenou v parku. Nějaká svědectví tam byla, ale neprůkazná. Prostě jsme mu to nedokázali.“

„Vyvázl z toho,“ pokýval hlavou McGowan.

„Ale tady z toho už nevyvázl,“ dodal temně Ianson. „Takže jeden se dočkal spravedlnosti, ale další ještě zbývá.“

„Chceš říct, že to bylo... co vlastně? Pomsta? Že to tedy podle tebe udělal člověk? Nebo člověk s velkým krvelačným psem?“

Ianson na něho úkosem pohlédl. „Možná,“ přikývl. „Což samozřejmě zpochybňuje tvou vlčí teorii.“

McGowan neodpověděl. Ostatně to, co řekl Ianson, mu tak či onak vyhovovalo. Věděl, že by ho jeho přítel nežádal o názor, kdyby neměl podezření na velkého psa nebo jinou podobnou šelmu. Taky to v podstatě připustil.

„Vím jen, že té holce přišel někdo na pomoc,“ pokračoval Ianson. „Jenomže se nespokojil s její obranou, ale dotáhl to do konce. Byl důkladný. Zatraceně důkladný!“

„Myslíš někdo, kdo má blízko ke glasgowským prostitutkám?“

„Jo, možná... Alespoň blízko k téhle.“

„Ale? Takže jich bylo víc, ne jedna? To není fér, Georgi!“ řekl vyčítavě McGowan. „Jak chceš hrát při zhasnutých světlech? Musím všechny tvoje tahy vidět.“

„Ještě nejméně jedna,“ odpověděl Ianson. „V Gleneagles, v zimě před dvěma lety.“

„Takže opět ve sněhu! Navíc ne daleko. Zase prostitutka?“

„Ano. Našli jsme ji, teprve až roztál sníh - ležela pod ním měsíc, nebo ještě déle. Všechny stopy spláchla obleva. Mohl to samozřejmě udělat někdo z místních, ale opět to byl stejný modus operandi Jenže tenkrát jsme ho ještě neznali. Objevil se na scéně teprve při tom glasgowském případu.“

„A to je všechno?“

„Jo, všechno, pokud jde o vraždy prostitutek... alespoň co je mi známo. Samozřejmě mohou být další, o kterých nevíme. Stává se, že někdo zmizí a už se nikdy nenajde - jak ostatně sám moc dobře víš,“ dodal a opět se na něho úkosem podíval.

„Ale jestliže John Moffat neměl nic společného s gleneagleskou vraždou a tomu, kdo ho zabil - ať už kdokoliv nebo cokoliv - šlo o pomstu, pak ten nový vrah musel samozřejmě vědět o té glasgowské holce, ne?“

Ianson svraštil čelo a uvažoval. „Nebo to byl někdo, kdo znal Johna Moffata a věděl, co dělá - třeba někdo z jeho blízkosti - a rozhodl se, že je na čase mu to zatrhnout.“

„Takže ne někdo, kdo jen bránil tu holku?“

„Cože?“ Ianson se zarazil a chvíli na McGowana upřeně hleděl. „Když jsem říkal, že ji někdo bránil, myslel jsem, že se u toho ocitl náhodou... jak se někdy stává.“

„A o tom, že by to mohl být nenáhodný ochránce - například její pasák, který na ni čekal - jsi neuvažoval?“

„Pasák?“

„Proč ne? Je logické, že když zabíjel jen prostitutky, musí k nim patřit i tahle. A pokud ano, pak má zřejmě pasáka. Někoho, kdo na ni čekal - se svým psem? - když tady vystoupila.“

Inspektor se vytrhl ze zamyšlení, zeširoka se usmál a vzal McGowana za loket. Starý Angus vypadal jako pápěra a Iansona vždycky překvapilo, jak má houževnaté svaly. „Vida, jaká jsme perfektní detektivní dvojice!“ zahlaholil. „Možná jsi na to kápl.“

McGowan se mu vymanil. „Možná... Jenže jak jsi řekl, nic není vyřešené, dokud se neví všechno.“ Pak usoudil, že znovu nastal čas změnit směr. „Ale osobně bych pořád stál za tím velkým zvířetem. A samotným. Prostě nějaká šelma, která sestoupila z hor a narazila na něj.“

„Myslel jsem, že jsme už o té teorii o vlkovi přestali uvažovat,“ řekl inspektor a znovu vykročil směrem k vísce.

„Já ne. Ty jsi o ní přestal uvažovat,“ ohradil se McGowan. „Kromě toho má víc teorií. Podívej, kdybys mi neřekl o těch dalších vraždách a že z nich je ten Moffat podezřelý, pořád bych soudil na nějakou divokou šelmu. Dokonce se nemůžu zbavit dojmu, že to něco takové muselo být.“

„Divoká šelma... Kdy byl naposledy ve Skotsku viděn ve volné přírodě vlk, Angusi?“

„Pokud vím, tak před dvěma sty padesáti lety,“ odpověděl McGowan. „Ale Skotsko je velká země a dodnes je v ní spousta odlehlých míst, kam skoro nevkročí lidská noha. A pořád se všude na světě vlci v zimě stahují ze severu, tak proč by se nemohli objevit tady?“

„Protože jsme ostrov, Angusi. Proto!“

„Myslíš? Tak mi potom vysvětli, kde se vzaly ty velké kočky v Bodmin Mooru a v Dartmooru a na dalších místech. Kočky, které zabíjejí ovce... takže to jsou skutečné šelmy, ne přízraky!“

„To nic nedokazuje,“ prohlásil Ianson.

„Podle mého dokazuje!“ ohradil se McGowan. „Byl jsem tam, v Devonu a Cornwalu, pamatuješ? Zavolali mě k tomu. Samozřejmě jsem ty šelmy neviděl, ale jejich dílo ano! Byly to velké kočky, Georgi. Dávám ti na to své slovo!“

„Panebože, ty bys snad přísahal i na obludu z Loch Ness,“ zazubil se Ianson. „K té tě přece taky zavolali, ne?“

„Jo, jedna americká výzkumná skupina. Tři měsíce jsem s nimi pracoval. Byly to nejsnáz vydělané peníze, k jakým jsem kdy přišel, Georgi. Jen si to vem - letní dovolená na břehu Loch Ness s veškerým zaopatřením a penězi v bance.“ Spokojeně se zasmál, ale pak opět zvážněl. „Jenže tam jsem byl jen jako ,technický poradce´. A nemusel jsem tomu věřit... jestliže si oni mysleli, že tomu věřím. Ale vlk není žádný plesiosaurus, Georgi. Vlci nevyhynuli, pořád se vyskytují po celém světě.“

„Ve Skotsku ne,“ trval na svém Ianson.

„Pokud ne, tak tu velmi brzy mohou být.“

„Jak to myslíš?“

„Slyšel jsem o jistých plánech. Samozřejmě s tím musí být opatrní, ale v každém případě už existuje studie na jejich vysazení do rezervací.“

„Vážně?“

„Proč se tomu divíš? Vlci tady byli odjakživa, stejně dlouho, jako jsme tu my. Ostatně lišky tady taky pořád jsou, dokonce i ve městech! Není to absurdní? Irové mají ty svoje vlkodavy, a přitom vlci nikde!“

„Akorát tady?“

Jenže Angus pouze pokrčil rameny. Pomyslel si, že se od této chvíle zdrží jakékoliv iniciativy a bude dělat a říkat jen to, co se od něj čeká. Zatím mluvil o lidech a o vlcích, ale nezmínil se o tvorech, kteří jsou mezi těmito dvěma kategoriemi. A ani to už neudělá. Ale v závěrečné analýze situace - pokud a kdy k ní vůbec dojde - by nemuselo být inspektoru Georgi Iansonovi na škodu, kdyby toho vlka, nebo dokonce vlkodlaka, bral v úvahu.

Zatímco inspektor znovu hovořil s napadenou dívkou - jmenovala se Margaret Macdowellová - starý Angus McGowan seděl u telefonu. Když oba skončili, poděkovali za kávu a sendviče a vrátili se k Iansonovu autu. Opět sněžilo a ve vrstvě čerstvého sněhu za nimi zůstávaly šlápoty.

Cestou do Edinburghu pokračovali v hovoru a v úvahách.

„Je to slušná dívka, žádná prostitutka,“ prohlásil Ianson. „Prodává pití, ne svoje tělo. Pracuje jako servírka v jedné vinárně v Edinburghu. Proto se vracela domů pozdě - mají otevřeno dlouho do noci. Dokonce by přijela ještě později, kdyby ji její zaměstnavatel nepustil dřív kvůli špatné předpovědi počasí. Jak jsi asi zaslechl, Moffat byl v jejich vinárně častým hostem. Bavil se i s ostatními servírkami a jí, Margaret Macdowellové, nijak zvláštní pozornost nevěnoval. Znala ho jen křestním jménem. Poznala ho, když se na ni vrhl a táhl ji do toho svého... jak to nazvat, doupěte? Viděla mu sice do tváře jen na okamžik, ale stačilo jí to. A uvědomila si, že ji asi zabije. Než však ztratila vědomí, cítila, že s nimi je ještě někdo jiný. A když se probrala... viděla tutéž spoušť jako my. Má dojem, že si ještě vzpomíná na jakési vrčení a divoké pohyby, a taky, že Moffat cosi drmolil. Ale neví co. To je všechno.“

„Říkal jsi, že jsi s ní už jednou mluvil - předtím, než mě sem policie přivezla,“ uvažoval nahlas starý Angus. „To ses od ní v tom prvním rozhovoru nic z toho nedozvěděl?“

„Byla apatická, roztřesená, prostě v šoku,“ pokrčil Ianson rameny. „A pořád ještě je, i když lékaře odmítá. Na druhou stranu z toho vyšla jen s několika modřinami, to je všechno. Je mladá, vzpamatuje se z toho. Jistě, něco jsem z ní dostal už při tom prvním rozhovoru, ale o tom vrčení mi řekla až teď. Možná si vzpomene ještě na něco dalšího, až se uklidní.“

„Takže žádná dorota,“ uvažoval McGowan.

„Ale mohla za ni být snadno považovaná... servírka s dlouhýma nohama, krátkou sukýnkou a ňadry napůl venku, která obsluhuje převážně mužskou klientelu. Klidně si dovedu představit, že to mohlo našeho pana Moffata napadnout.“

„Jako moderního Jacka Rozparovače,“ poznamenal McGowan.

„Akorát že tenhle byl sám rozpárán,“ připomněl Ianson. „A určitě ne žádným chirurgickým nástrojem.“

„Muž a jeho pes,“ řekl zamyšleně McGowan. „Ale žádné stopy...“

„Sněžilo,“ zamumlal Ianson.

„Takže co teď?“

„Jako co bys měl dělat ty?“ pohlédl Ianson na svého malého přítele. „Byl bych ti vděčný, kdybys obvolal všechna zoo a podobná zařízení v kraji, abychom měli absolutní jistotu, že nikde žádná šelma neutekla. To by mi opravdu pomohlo, Angusi, protože tobě vždycky řeknou víc než mně. A já... Potřeboval bych si promluvit s ostatními servírkami v podniku, v němž Margaret Macdowelová pracuje - v té vinárně B. J.´s ve městě. Ale nepochybuju, že mi potvrdí všechno, co řekla.“

„Tak proč s tím chceš marnit čas?“

„To je rutina,“ pokrčil Ianson rameny. „Člověk nikdy neví... Třeba mi řeknou o Moffatovi něco víc, než co jsem se zatím dozvěděl. Například jestli má nějaké nepřátele... prostě takové věci.“

„Věci jako muž a jeho pes?“

„Třeba.“

Nebo možná žena a její pes, uvažoval inspektor, když si vzpomněl, že starý veterinář použil několikrát v souvislostí s neznámou šelmou ženský rod - například když řekl, že to mohl být pes nebo fena... A taky, proč se Angus tak najednou odklonil od svého prvního závěru? Opravdu svou ,vlčí´ teorii opustil, nebo se z nějakého důvodu vzdal argumentace? A co znamenaly ty jeho telefonáty?

„S kým jsi to mluvil, Angusi?“ zeptal se ho. „S někým z edinburské zoo?“

„Jo. Chápej, musím to udělat - už jen kvůli tomu, abych si celou věc ujasnil ve vlastní hlavě.“

„Ale v podstatě jsi už tu myšlenku opustil, že?“

McGowan jen pokrčil rameny.

„Tak co?“

„Byl to pes. Zdá se mi to čím dál pravděpodobnější...“

Iansona jeho odpověď mírně znepokojila. Bylo zřejmé, že se o tom McGowanovi nechce moc mluvit. Protože... co? Něco skrývá? Takhle záhadný obvykle býval, když se v šachové partii chystal k překvapivému tahu. Ostatně možná by neškodilo podívat se na věc i z Angusova úhlu pohledu, uvažoval Ianson. Ať vychází odkudkoliv! A právě proto, že nyní - jak se zdá - svou teorii vlka zlehčuje, by se zřejmě vyplatilo věnovat jí o to větší pozornost.

Jenomže pokud Angus na něco přišel, v tuhle chvíli z něho těžko vytáhne víc. Proto je třeba věnovat pozornost další teorii. A pokud Iansona neklamala paměť, věděl přesně, kde by k ni mohl objevit klíč - ve spisech označených jako , nevyřešené´ na policejním ředitelství v Edinburghu...

Poté co vysadil McGowana před jeho domem v chátrající čtvrti na východním okraji města, vrátil se na policejní ředitelství a zašel do archivu. Chtěl zjistit seznam všech případů, při nichž došlo v posledních pěti letech k napadení a pokousání, eventuálně roztrhání lidí nebo domácích zvířat nějakou šelmou. Pak ještě krátce zavolal do New Scotland Yardu o další informace. Mezitím mu archivář vyhledal, co potřeboval. Bylo toho hodně - překvapivě vysoký počet případů útoků zvířat... i když většinou vedených ne šelmami, ale běžnými domácími ,miláčky´, psy.

Po krátké úvaze požádal úředníka archivu, aby se mu pokusil vyhledat starší případy. „Šlo by to až někam do doby před třiceti lety?“ zeptal se. „Tenkrát jsem u policie teprve začínal, ale vzpomínám si na jeden případ, který tehdy vzbudil velký rozruch. Stal se to kdesi na severu. Někdo tam něco viděl - něco divného. Došlo k tomu v jakési přírodní rezervaci a krátce nato rezignoval jeden místní policista kvůli tomu, že jeho hlášení shodili ze stolu a málem z něho udělali cvoka. Myslíte, že byste to dokázal najít?“

Archivář - hubený a vysoký jako sám Ianson - na něj zamžoural přes silné čočky brýlí. „Před třiceti lety, říkáte? To musíte mít zatraceně dobrou paměť, inspektore. Ale bojím se, že tak staré věci už na mikrofiších nemáme. Můžu to zkusit, jestli o to tak stojíte, ale nějakou dobu by to trvalo.“

Ianson o to stál. „Dejte se do toho,“ řekl. „A jestli něco objevíte, zavolejte mi domů.“

Vzal si s sebou do svého prostorného podkrovního bytu v Dalkeithu haldu papírů, doma si udělal menší oběd a potom si odnesl jídlo i práci do pánského pokoje a usadil se za stolem pod velkým ateliérovým oknem. Ianson miloval přirozené světlo, dokonce i v pošmourných zimních dnech. Napravo u zdi měl šachový stolek s partii v postavení, v němž ji před několika dny s Angusem přerušili. Samozřejmě se k ní vrátí, ale teď spolu mají rozehranou jinou, mnohem větší ,hru´.

Pustil se do jídla i do prohlížení materiálů, které mu archivář zkopíroval z mikrofiší. Po chvíli si však uvědomil, že bude trvat dlouho, než všechno projde a vybere to, co ho zajímá. A protože ještě dnes zamýšlel zajet do města a navštívit vinárnu B. J.´s, zvedl telefon a zavolal na číslo, které mu dala Margaret Macdowellová. Chtěl požádat majitele, zda by mu věnoval čas pro rozhovor. Ve sluchátku se ozval ženský hlas hovořící vrčivou skotskou výslovností. Ianson řekl, že by chtěl mluvit s majitelem vinárny.

„To jsem já,“ odpověděla žena. „Jmenuji se Bonnie Jean Mirluová.“

„Slečno - nebo paní? - možná už víte, že včera pozdě večer byla jedna z vašich servírek přepadena,“ řekl a stručně jí sdělil, k čemu došlo, kdyby o ničem nevěděla. „Mluvím o Margaret Macdowellové. Ale hned zkraje vás musím uklidnit - nic se jí nestalo. Já jsem policejní inspektor, který případ vyšetřuje.“

„Jsem slečna a můžete mi jednoduše říkat B. J.,“ řekla. „A už jsem o tom slyšela, Margaret mi to volala. Můžu pro vás něco udělat, inspektore...?“

„Ianson. George Ianson. Rád bych si s vámi pohovořil... takové ty rutinní otázky. Bylo by to možné dnes večer? Snažil bych se nezdržet vás dlouho.“

„Ale co myslíte, že bych vám k tomu mohla říct? Stalo se to v její vesnici, daleko odtud, a ten člověk nebyl naším stálým hostem. Chodil sem, jen aby obtěžoval moje děvčata.“

„Takže jste ho znala? V tom případě bych s vámi opravdu chtěl mluvit, slečno B. J.“

„Jestli to musí být...“ povzdechla si. „Ale stejně nevím, co si od toho slibujete.“

„Kolik vás tam je - myslím, kolik máte zaměstnanců?“

„Čtyři servírky. Takže celkem nás je pět. Doufám, že nás nechcete vyslýchat všechny.“

„Asi ano, ale slibuji, že každou jen pár minut.“

„Dobře, co se dá dělat,“ povzdechla si znovu. „Tak řekněme v osm?“

„Výborně, to mi vyhovuje,“ odpověděl. „Kolem osmé jsem u vás.“

Zavěsil, ale ještě chvíli seděl a vraštil čelo, než se vrátil k papírům. Něco na skotském akcentu té ženy ho mátlo. Jako by nebyl pravý, pouze velmi dobře napodobovaný. Nebo zase až příliš pravý.

Ještě chvíli o tom přemýšlel a pak náhle luskl prsty. To je ono! Ten její akcent není vůbec falešný, jenom staromódní. Prostě neodpovídá dnešnímu živému jazyku, kterým se mluví v tomto městě. Zní málem jako z minulého století - a možná ani ne jako přímo odtud, z Vysočiny - skoro jako jazyk, kterým mluvila jeho babička, Bůh jí dej věčné odpočinutí, v době jeho dětství. Takže možná je tahle B. J. odněkud ze severu a ten dnešní směšně nabubřelý edinburský akcent je ji stále cizí. Musí se ji na to zeptat, i kdyby jen kvůli vlastní zvědavosti...

Trvalo mu skoro dvě hodiny, než si zkopírované materiály roztřídil. Uzavřené případy (většinou podání individuálních žalobců svým vlastním jménem, případně jménem rodičů dětí napadených psem nějakého souseda, nebo na druhé straně případy farmářů, kteří zastřelili nějakého zatoulaného psa, který jim dělal neplechu ve stádu ovcí) dával na jednu hromádku a ty stále ještě otevřené na druhou. Tu pak ještě roztřídil na případy útoků na lidi a na zvířata a na hlášení o tom, že někdo někde viděl v přírodě velké nebo podivně vyhlížející blíže nespecifikované zvíře. Právě takové věci by mohly zajímat Agnuse McGowana.

Avšak inspektor neměl nic společného s nadšenci pro divoké kočky z Bodmin Mooru nebo pro velké psy z Dartmooru či pro obludu z jezera LochNess. Jeho netvorem - netvorem jeho profese, stále stejným a nezpochybnitelným - byl člověk. Nebo v tomto posledním případě tak trochu obojí - člověk i šelma. Ano, muž a jeho pes. Nebo žena a její pes...

Než se mohl podrobně pustit do utříděných hromádek papírů, zazvonil telefon. Volal jeho přítel z New Scotland Yardu. „Máme tu tvoji žádost, Georgi,“ řekl Peter Yanner, bývalý inspektor, který trávil poslední měsíce před odchodem do důchodu za stolem v archivu. „Díval jsem se na dnešní ranní přehled hlášení. Takže ty děláš ten případ v Auchterbecky?“

„Ve Sma´ Auchterbecky,“ opravil ho Ianson. „Je to děs, Petere. Jeden případ uzavřeš a druhý máš před sebou.“

„Já ti rozumím,“ řekl Yanner. „A ty se zmítáš mezi dvěma pocity - mezi spokojeností, že jsi jeden dotáhl do konce, a neklidem z toho, co přinese ten druhý. Jako s těmi válkami gangů tady u nás. Jsme rádi, když jeden gauner sejme druhého, ale zároveň nám vyvstává otázka, kdo to udělal. Nejlepší by bylo, kdyby se všichni vybili navzájem, co?“

„Vražda je vražda, Petere,“ povzdechl si Ianson. „John Moffat dostal, co si zasloužil. Ale kdo byl jeho soudcem?“ Jen tak pro sebe pokrčil rameny a pak se zeptal: „Takže co pro mě máš?“

„Nejdřív si to potřebují ujasnit,“ odpověděl Yanner. „Říkáš útok velkého psa - zvířete. A co takhle nějaký lykantrop?“

„Jak to myslíš?“

„Měli jsme tu chlápka, který se považoval za vlkodlaka. A taky za zabijáka poldů. Je to možná tři nebo tři a půl roku. Dostali jsme ho, jenže celý případ byl velmi podivný a zůstala po něm spousta nezodpovězených otázek. Ale jakmile se ministerstvo vnitra rozhodne, že je věc uzavřená, tak je uzavřená a hotovo.“

„Takže žádný případ psa útočícího na lidi?“ zeptal se inspektor. Jakmile se Yanner rozmluvil o lykantropovi, začal myslet na něco jiného a stěží vnímal, co jeho známý říká. Neviděl v tom žádnou souvislost se svým případem. „Žádný skutečný velký pes?“

„Proto ti volám,“ odpověděl Yanner. „Abych ti řekl, že nic většího než vlkodlaka v těchhle končinách neseženeš.“

Ianson se konečně přinutil k soustředění. Stále byl přesvědčen, že to není nic pro něho, ale přesto mu instinkt napovídal, aby se tím zabýval. „Říkáš, že je ten případ uzavřený? A dělal jsi ho ty, Petere? Proč se tedy domníváš, že by mě to mělo zajímat - myslím ten lykantrop?“

„Proč? Možná proto, že to bylo tak divné. Asi o tom nic nevíš, tak mi dovol, abych ti to trochu vysvětlil. Ten chlápek byl totiž zabít samostřílem. Navíc šípem s postříbřeným hrotem.“

„Děláš si legraci? Odkdy policie používá samostříly?“ Iansona to opět přestalo zajímat. Teď neměl náladu na absurdity.

„Ne. Ten, co ho zabil, to udělal samostřílem.“

„Takže vám pří tom někdo asistoval? SAS?“

„Ale ne...“

„Nebo tajná služba?“

„Ne - alespoň o tom nevím. Prostě ho dostal někdo jiný, ne člověk z bezpečnostních složek,“ řekl Yanner, a než se stačil Ianson na něco zeptat, pokračoval: „A pak, o pár měsíců později, jsme měli v těch vašich lesích další podobně divný případ.“

„Jaký?“ (V těch vašich lesích...? To upoutalo inspektorovu pozornost.)

„Vražda. V údolí řeky Spey, nedaleko Kincraigu. Přece si vzpomínáš na ty zabité Tibeťany, Georgi? Zřejmě šlo o válku sekt, nebo něco takového. Byli tam dva mrtví v havarovaném autě a naše úřady celou tu tlupu fanatiků vyhostily.“

Ianson svraštil čelo. „Jo, vzpomínám si na titulky v novinách, ale víc o tom nevím. Stalo se to mimo mou jurisdikci. A co to má vlastně společného s napadením lidí velkým psem... nebo lykantropem?“

„Jen to, že je tu jedna zřejmá souvislost,“ odpověděl Yanner. „Stejná vražedná zbraň - samostříl. A stejný šíp s postříbřeným hrotem.“

„Šipka,“ zamumlal Ianson spíš pro sebe, než že by ho chtěl opravovat.

„Cože?“

„Říkám šipka, ne šíp. Samostříl nestřílí šípy, ale šipkami.“

„Dobrá... Zkrátka jeden z těch uctívačů Krišny zemřel se stejnou šipkou s postříbřeným hrotem v srdci jako ten vlkodlačí cvok. Druhý uhořel ve vraku auta. Samozřejmě to nemusí nic znamenat, jenom se v tom snažím nějak vyznat. Chlápek, který se prohlašuje za vlkodlaka... samostříl s postříbřenými šípy, vlastně šipkami... a teď ten tvůj dotaz na případy napadení velkým psem nebo nějakým podobným zvířetem. Uvažuj o tom - Skotsko, podivné vraždy, postříbřené hroty... Já vím, je to celé zmatené, ale... Zkrátka když jsem dostal tvůj požadavek, okamžitě se mi vybavily tyhle věci.“

Ianson si olízl rty, a přestože ho Yanner nemohl vidět, zakroutil hlavou. „Ale pořád jsem nepochopil co mají společného ty tvoje vraždy u Kincraigu s tím, co se stalo včera v noci. Nebo jinak - jak do toho zapadá John Moffat? To mi stále není jasné, Petere.“

„Mně taky ne, ale já za to nejsem placený, abych tu souvislost našel, Georgi. Já jenom vedu archiv. Ty tu věc vyšetřuješ. Možná jsem o tom vůbec neměl začínat. Promiň, že jsem ti do toho vnesl zmatek.“

„Ale vůbec ne. Vlastně mě to teprve teď začíná zajímat. Poslyš, nemohl bys mi poslat všechno, co o tom lykantropovi víš... myslím kromě rutinních věcí?“

„Samozřejmě.“

„A říkáš, že ten případ je uzavřený?“

„Jo.“

„Aniž jste chytili vraha? Myslím toho druhého.“

Yanner chvíli mlčel. „Byl to vrah poldů, Georgi,“ odpověděl konečně.

„A všichni zainteresovaní se s tímhle závěrem spokojili?“

„Zřejmě.“

„To je divné.“

„Vždyť jsem ti přesně tohle říkal...“

„Dobrá... Díky, žes mi zavolal, Petere.“

„Není zač. A ty materiály ti pošlu hned, jak je dám dohromady.“

„Díky. Tak se měj...“ A Ianson pomalu zavěsil.

Teď už neměl do těch papíru na stole chuť. Alespoň nějakou dobu... dokud nepřeletěl očima seznam hlášení o tom, kdo kde v přírodě spatřil blíže neurčeného podivného tvora. Zpočátku se je snažil číst, ale pak už jen ve spisech listoval a nevěřícně kroutil hlavou.

Bylo tam doslova všechno možné. Samozřejmě nesměla chybět obluda v Loch Ness (jak o ni blábolil opilý hajný na policejní stanici v Drumnadrochitu), ale ani divoké kočky, které napadly drůbeží farmu v Aboynu, nebo toulaví psi ohrožující ovce u Braemaru blízko Balmoralu a také na úpatí Artušova stolce v samotném Edinburghu. A...

A vlci spatření u Newtonmoru, Blair Athollu a v soutěsce Killiecrankie. A rovněž u Crianlarichu pod Ben Morem a u Carrbridge a Nethybridge na řece Spey! Na mou duši, velcí šedí vlci! Půl tuctu případů. Takže jich tu je zřejmě hodné... těch šedých bestií!

Což znamenalo, Že starý McGowan přece jen něco věděl. Ale jestliže ano, proč nic neřekl? Anebo... je možné (inspektor zavrtěl hlavou, jako by se tomu bránil), že on, George Ianson, zapomněl na zdravý rozum a nechal se vtáhnout do těch nesmyslů, těch hloupostí jako nějaký lykantrop?

A nejsou, k čertu, v těch zapadlých končinách odjakživa všelijací cvoci? A neskrývala se v Loch Ness vždycky ta nestvůra? Jistěže ano. V každém případě od dob, kdy se tam vyskytují turisté!

V Newtonmoru byl za mlhavé noci viděn velký šedý pes s očima jako lucerny... tedy vlk? Ale kdež! Jenom velký pes! A ti dva tvorové v soutěsce Killiecrankie? To zase mohl klidně být muž, který venčil své německé ovčáky a odskočil si do křoví ulevit močovému měchýři. Psi na něho čekali na kraji silnice a právě v tu chvíli kolem projíždělo auto. A řidič - nepochybně posilněný nějakou tou sklenkou - uviděl jejich oči svítící odrazem světel reflektorů. A pokud jde o údolí řeky Spey? Proboha... když jede někdo v měsíčné a mlhavé noci po tamních silnicích, které se táhnou skalnatými svahy, a všude kolem lesy, pak může vidět cokoliv! K čertu, vždyť to není ani rok, co tam kdosi spatřil létající talíře. A totéž na jihu v Sussexu. A všechny ty kruhy v obilí v Devonu a Dorsetu!

Tak co mu na těchhle věcech pořád vrtá hlavou? A o chvíli později byl Ianson přesvědčen, že na to přišel. Tam, na policejním ředitelství, si na to ještě nedokázal vzpomenout, ale teď se mu to vybavilo zcela jasně. Ta pitomá hlášení, jimiž se teď probíral, mu to připomněla - to o tom poldovi, který musel někdy před třiceti lety odejít od policie právě kvůli podobnému hlášení. Jenže tam šlo o něco víc. Ne pouze o to, že ten polda něco zahlédl, ale také že něco bylo zabito! Ne člověk, ale zvíře. A ne ledajaké, ale zubr! Tak velký tvor, a našli ho rozervaného na kusy!

A pokud jde o místo objevu...

Stalo se to v přírodní rezervaci blízko Kincraigu ve Skotské vysočině. Jenže v té době šlo o pouhý základ dnešní rezervace, která byla vlastně otevřena až o nějakých šestnáct let později. Přesto tam už tenkrát měli spoustu zvěře, jež kdysi žila na Vysočině, z nichž mnohé druhy zmizely ze Skotska už před celými staletími: například hnědí medvědi, bobři, sobi a podobně. A taky zubři.

Kincraig. Na řece Spey. Tam, kde zemřeli ti Tibeťané... A pak jsou zde hlášení o vlcích spatřených u Carrbridge a Nethybridge. Ale pokud jde o vlky - a ty zatracené vlkodlaky - Ianson se málem sám sobě rozesmál. Ale neudělal to. A nehodlal to udělat. Alespoň ne do doby, dokud si neověří, že v tom přírodním parku žádní vlci nejsou.

Na tohle starý Angus narážel? Smál se mu pod vousy, když říkal, že se chystá projekt na opětovné vysazení vlků do některých přírodních rezervací na severu? Ví snad, že už tam byli vysazeni? Pokud ano, tak ho podvádí! Je to možné? Jeho starý přítel Angus? To jeho ,Jak chceš hrát při zhasnutých světlech?´ Nebo ,Musím všechny tvoje tahy vidět, Georgi.´ Ten starý mazaný hráč!

Nebylo by těžké ověřit si to, stačil by jeden telefonát na správu rezervace. Jenže inspektor věděl, že ho znepokojuje jiný problém - něco, co vychází z mýtů a legend. Náhle luskl prsty, neboť mu došlo, co to je. Stříbro! Postříbřené hroty šipek do samostřílů! Když chce člověk zabít vlkodlaka, musí to udělat stříbrnou zbraní.

Jaký druh pomoci zvenčí si tedy londýnská policie zajistila, aby zlikvidovala toho lykantropa, toho pomatence a zabijáka poldů? A ať už byl jeho lovcem kdokoliv, proč použil šipku s postříbřeným hrotem? Jistě ne ze ,zřejmých´ důvodů. Anebo byl i on svým způsobem cvok?

Inspektor dlouho seděl a jenom přemýšlel... nebo vlastně vůbec nepřemýšlel. Takhle se někdy věci vyřeší lépe.

Světla ubývalo. Krátké dny, dlouhé noci a na oblohu vychází měsíc v úplňku. Vzpomínal si, že stejně tomu bylo i včera - nebo předevčírem? - když zde seděl a dumal nad čímsi jiným. Měsíc nízko nad obzorem, téměř v úplňku. Takže minulou noc... už byl úplněk?

O čem to teď přemýšlí? O čem to k čertu vůbec přemýšlí?

Vstal, protáhl se a podíval se na hodinky. Proboha, už je tři čtvrtě na pět! Odpoledne pryč. Přistoupil k oknu a pohlédl pres střechy Dalkeithu tam, kde z šedi podvečerního mlžného závoje pomalu vyplouval měsíc...

Rozsvítil a cestou ke stolu poskočil leknutím jako střelený zajíc, neboť náhle zadrnčel telefon. Volal archivář z policejního ředitelství. „Za chvíli to tady balím,“ řekl. „Jen jsem myslel, že byste to rád slyšel. Našel jsem spis toho vašeho případu - té záležitosti v Kincraigu někdy před třiceti lety. Zastavíte se pro něj zítra, nebo jak?“

„Ne,“ odpověděl Ianson. „Jedu ještě dnes večer do města. Buďte tak hodný, nechte mi ho na vrátnici. Já si ho tam vyzvednu.“

„Dobře, ale musíte mí to podepsat. A teď jiná věc, to s tím policistou, který musel odejít... Vysledoval jsem ho na mzdové účtárně - dostal invalidní důchod za jakési menší zranění, které utrpěl ve službě. Jmenuje se Gavin Strachan. Působil v Kingussie, ale krátce po penzionování se přestěhoval sem na jih.“

„Kam?“

„Asi je to náhoda, ale žije jen kousek od Dalkeithu. Je to tak deset minut chůze po Penicuik Road.“

„Díky,“ řekl s potěšením inspektor. „Ušetřil jste mi spoustu námahy.“

„Rádo se stalo. Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ odpověděl Ianson automaticky. A když znovu pohlédl oknem na měsíc, doufal, že to tak bude. V každém případě dobře začala...

Protože bylo ještě brzy na večeři a velmi brzy na to, aby se chystal na schůzku s B. J., vrátil se k hlášením. Teď se soustředil na případy napadení lidí. A třebaže je pět let dlouhá doba, přesto se mu z počtu hlášených případů zdálo, že těch rotvailerů a dobrmanů je ve zdejším kraji nějak moc. Zvlášť četnost pokousání v obličeji byla hrozivá. A co horší, několik z těchto útoku skončilo smrtí napadeného.

Co to s těmi psy, k čertu, je? Co je nutí, aby napadali lidi a kousali děti do tváře? uvažoval inspektor. A proč nenechají svou oběť na pokoji, když z ní udělali bezvládný zkrvavený chumel? Co jiného než vlk v nich? Z té děsivé statistiky vyplýval jediný pozitivní závěr - že se téměř vždy podařilo vypátrat majitele útočícího psa. A v devíti případech z deseti bylo pak takové zvíře utraceno. Ianson nepatřil k milovníkům psů, ale ani jejich majitelů.

Krom toho tu bylo několik nevyřešených případů...

Náhle pocítil, že ho bolí oči, a rozhodl se udělat si přestávku - a v ní se pokusit zkontaktovat s bývalým policistou Gavinem Strachanem. Jeho jméno bylo v telefonním seznamu. Vlastně tam bylo víc Strachanů. Vybral si podle adresy toho, kterého považoval za správného, a zavolal na to číslo.

„Ano?“ ozval se na druhém konci linky hrubý hlas.

„Dobrý večer. To je pan Gavin Strachan?“ zeptal se Ianson.

„Jo. O co jde?“

„Bývalý policista?“

„Jo. Ale to už je dávno. Tak o co jde?“

„Tady je inspektor Ianson. Nikdy jsme se nesetkali, ale teď bych byl rád, kdybych se s vámi mohl sejít.“

„Proč?“ (Strachanův hlas zněl drsně jako skelný papír a byl plný podezření.)

„Policejní rutina.“ (Iansonova rutinní odpověď.) „Znáte to. Ještě k tomu případu v Kincraigu před třiceti lety, v němž jste figuroval - k té události v přírodní rezervaci...“

Chvíli bylo ticho. „To je ňákej fór?“ ozval se potom Strachan ještě hrubším hlasem než předtím.

„Proč by to měl být fór? Vůbec ne. Jen bych chtěl od vás slyšet, jak to tenkrát skutečně bylo. Co si myslíte, že jste viděl.“

„Jako co si myslím? Ale to jsem už vypověděl před třiceti lety, do protokolu i novinářům. Ale stejně to bylo na nic, jako chcát proti větru. A taky jsem si pochcal celou svou kariéru!“

„Pane Strachane, já -“

„Jděte do prdele!“ přerušil ho muž na druhém konci linky a telefon ohluchl...

II

Strachan, Bonnie Jean a... McGowan?

Jestliže bylo něco, co dokázalo George Iansona spolehlivě vytočit, pak takovéto jednání. Dobře, řekl si, aby se uklidnil. Třeba k tomu má nějaký důvod, nebo si to alespoň myslí. Bylo by to pro něj lepší, protože jinak byl Ianson rozhodnut postarat se mu za takové chování o problémy. A nejjednodušší způsob, jak to zařídit, by byl, kdyby ho dal předvést na místní policejní stanici a tam ho nechal alespoň hodinu čekat. Měl by na to právo. Pravidlo soudce číslo jedna říká: Jestliže policejní vyšetřovatel pracuje na odhalení pachatele trestného činu a chce někomu v souvislosti s tím položit otázky, neexistuje důvod, kvůli němuž by mu ta osoba - ať podezřelá nebo jiná - mohla odmítnout je zodpovědět, pokud se vyšetřovatel domnívá, že by tím mohl získat užitečné informace.“ Takže jdi do prdele i ty, Gavine Strachane! pomyslel si Ianson, když důrazně zaklepal na dveře bytu bývalého policisty v přízemí na Penicuik Road. Vyber si, buď to půjde po dobrém, nebo po zlém. 

Otevřel mu podsaditý, nevlídně se tvářící muž ve věku mezi pětapadesáti a šedesáti lety. Držel se vzpřímeně, ale přesto musel trochu zaklonit hlavu, když pohlédl na Iansona. Bylo vidět, že v něm okamžitě poznal policistu, čímž se inspektor ujistil, že má před sebou muže, za kterým přišel. Polda poldu rozezná na kilometry, a to i bývalého.

Jako na důkaz na něj Strachan zamžoural zarudlýma očima. „Inspektor Ianson, co?“ zahuhlal. „Čekal jsem vás. Bylo mi jasný, že se tu objevíte.“

„Gavin Strachan?“ odpověděl Ianson. „Potřebuju s vámi mluvit. A taky s vámi budu mluvit,“ dodal. „Tady nebo někde jinde. Jak se rozhodnete.“

„Udělal jsem něco špatnýho?“

„Pokud ano, tak o tom nevím - ale doufám, že uděláte něco dobrého. I když mi možná nebudete schopen pomoct. V tom případě to nebude trvat dlouho a už vás pak nebudu obtěžovat. Říkám, moc si od toho neslibuju, ale... Zkrátka jsem tady.“

Strachan něco zahuhlal, ustoupil stranou a pustil ho dovnitř. „Možná jste poznal, že nejsem moc nadšenej, když jsem vás uviděl, myslím policistu... Taky jsem byl polda a dobrej, a jak se mi za to odvděčili! Takže se nedivte... Je už tak dost špatný, že vás přijímám ve svým domě jako hosta, a vy místo přátelskýho rozhovoru musíte znovu vytahovat tu zatracenou záležitost v rezervaci.“

„Ale já ji opravdu musím vytáhnout, pane Strachane,“ odpověděl Ianson. A v jeho hlase zaznělo něco, co přinutilo bývalého poldu, aby se prudce otočil a pohlédl na něj.

„Co se stalo?“

Ianson neměl důvod mu to neříct. Ostatně Strachan se o tom mohl dočíst v novinách. „Co se stalo? Někoho zabili, jako tenkrát v té rezervaci,“ začal Ianson. „Akorát že teď nešlo o zubra. Vražda, to se stalo, pane Strachane. Je možné - a podle mě dost pravděpodobné - že ty dva případy spolu souvisejí. Ale to je právě jedna z věcí, které si ještě musím ověřit. Proto si chci poslechnout, co jste viděl vy. Na něco z toho si vzpomínám - myslím, co bylo v novinách - ale podrobnosti se mi už z hlavy vykouřily. Zato vám ne, předpokládám.“

Během řeči si inspektor bývalého poldu nenápadně prohlédl. Strachan působil dojmem zatvrzelého, zahořklého a unaveného člověka. A ta zahořklost v něm byla nepochybně velmi dlouho, protože ji měl zažranou do tváře jako horník uhelný prach v pórech. V jeho šedomodrých očích seděl výraz zvířete chyceného v pasti a váčky pod nimi svědčily o bezesných nocích. Navíc v každém jeho slově a pohybu bylo obsaženo stejné podezření, kterého si už Ianson všiml během jejich krátkého telefonního hovoru.

Na druhou stranu si však inspektor, jako dobrý znalec lidských charakterů, uvědomil, že na tom člověku neshledává celkem nic, co by v něm vzbuzovalo nelibost - samozřejmě kromě toho, že na něm pozoroval zřejmou nelibost vůči sobě. A i té, jak se mu zdálo, ve Strachanově výrazu dosti ubylo, když mu ukázal na křeslo ve svém šedivém a bezvýrazném obývacím pokoji a zeptal se: „Dáte si kávu... když už tady jste, jak jste řekl?“

Bylo zjevné, že i on svého návštěvníka zhodnotil a ocenil inspektorovu otevřenost a upřímnost. Pro policistu - navíc takového, který má něco za sebou a navykl si chovat alespoň špetku respektu vůči výše postaveným kolegům - bylo těžké přistupovat k Iansonovi odmítavě. „Jestli mohu prosit,.,“ odpověděl inspektor.

„A do ní něco... ?“

„Jenom kapku. Díky.“

„Proč? Jste ve službě?“ zeptal se Strachan, když mířil do kuchyně.

„Tohle není služební záležitost, Gavine, pokud vám tak můžu říkat. Přišel jsem jen zkusit, jestli se dozvím něco víc, než je ve spisu.“

Strachan se vrátil s lahví whisky a dvěma sklenkami a postavil je na stůl.

„Jestli ode mě chcete, abych mluvil o tý záležitosti, musím si nalít alespoň jednoho panáka. A vy se zařiďte, jak chcete - sklenku tu máte.“

Proč ne? Jedna sklenka nemůže škodit, uvažoval Ianson a nalil si, zatímco Strachan se vrátil do kuchyně k pískající konvici s vodou. Teď už bylo ovzduší mnohem uvolněnější. Až na to... že když se Strachan konečně posadil, v jeho výrazu stále přetrvávalo jisté napětí.

„Takže teď se do toho můžeme dát,“ řekl Strachan tónem, který naznačoval, že je smířený s tím, co bude následovat. Nalil si a obrátil do sebe rychle za sebou dvě sklenky.

Ianson počkal, až si hostitel utřel ústa. „To vás to tak vzalo?“ zeptal se potom.

„Georgi,“ řekl Strachan (inspektora překvapilo, že si pamatoval jeho jméno). „Jestliže strávíte třicet let tím, že se na něco snažíte zapomenout a ono se vám to pořád vrací ve snech, není lehký o tom mluvit, když jste při smyslech. Chcete vědět, co se tenkrát v noci v rezervaci stalo, a já vám to řeknu. Ale dávejte dobrej pozor, protože už to nebudu opakovat - nikdy!“

Pak se opřel dozadu, aby se trochu uvolnil, přivřel očí a za střídavého usrkávání whisky a kávy začal vyprávět svůj příběh...

Byla to jedna z těch nocí.

Zeptejte se na to kteréhokoliv policisty na světě a každý vám o ní poví - o té jedné noci, v níž se z ničeho nic stanou všechny zlé věci, které se můžou stát, jako by se na tom domluvily. A právě taková noc zastihla čistě náhodou konstábla Gavina Strachana v přírodní rezervací v Kincraigu.

Jenže kdo tohle mohl čekat ve Skotské vysočině? A dokonce ve všední den, tedy ne v pátek nebo v  sobotu, kdy se dají předpokládat jisté problémy s rozjařenými mladíky, kteří se vracejí z tanečních klubů a posilněni alkoholem chtějí ukázat dívkám, jací jsou kabrňáci?

Ve skutečnosti se to stalo ve středu, ve velmi chladný den v polovině května, kdy každý, kdo má alespoň trochu zdravého rozumu, sedí večer doma s nohama na mřížce krbu, aby se zahřál. Každý, kromě policistů ve službě. A to se v uplynulých třech měsících Strachan nesetkal s ničím horším než s nějakou tou dopravní nehodou vzniklou tím, že někdo nezvládl na zledovatělé silnici auto. Opravdu tedy nebyl připraven na to, že by uprostřed týdne a v takovou noc mělo dojít k něčemu vážnému.

Takže za to možná mohl ten úplněk... Ale ať to bylo, co bylo, od chvíle, kdy probudil policistu z denní směny v malé policejní stanici v Kingussie a vystřídal ho, se nezastavil. Služba mu začínala v šest hodin večer a konstábl z denní směny mu samozřejmě neměl co předat; zkrátka nic zvláštního se nestalo - stejně jako v několika posledních dnech a nocích.

Jenže tohle byla jedna z těch nocí.

Sotva si Strachan udělal ve služebně kávu a otevřel na první stránce nový thriller, který si přinesl, zazvonil telefon. Vloupání do muzea v Newtonmoru. Znamenalo to, že musel ujet pět kilometrů po silnici podél řeky Spey, potom strávit hodinu zkoumáním rozbitého okna a zaznamenáváním výpovědí svědků a pak opět pět kilometrů zpátky na služebnu. Ale ještě než stačil zapsat událost do knihy předání služby, ozval se telefon znovu. V rekreačním středisku v Aviemoru se opil jeden z hostů a snažil se zdemolovat hotelový bar.

Tentokrát to bylo šestnáct kilometrů tam a šestnáct zpátky. Strachan pocítil spravedlivé rozhořčení a byl připraven výtržníka zatknout. Jenže než přijel na místo incidentu, opilec usnul a ředitel hotelu prohlásil, že mu nechce dělat problémy a vyřídí si to s ním sám. Ostatně škody nebyly zase tak velké. Přesto o tom Strachan musel - nebo chtěl, když už tam byl? - udělat zápis, a to mu zabralo další hodinu... Alespoň tím dal příležitost personálu hotelu, aby mu nalil sklenku na zahřátí. Jenom jednu a malou.

Domníval se, že to už by mělo stačit na jednu poklidnou středeční noc v údolí Badenochu. Ale nestačilo. Sotva se vrátil do Kingussie, zařinčel telefon potřetí: dopravní nehoda v nebezpečné zatáčce na silnici do Coylumbridge. K čertu! Navíc to bylo sotva dva nebo tři kilometry od hotelu v Aviemoru! Kdyby to věděl, zajel by na to místo a počkal si tam, až se to stane. Jenže takhle jednoduše to ve světě nechodí a úděl policisty nepatří k nejsnadnějším.

Naštěstí nešlo o příliš vážnou nehodu. Dvě auta se vzájemně oslnila a mladá řidička jednoho z nich sjela ze silnice, zastavila o strom a přitom si odřela kolena. Strachan se nemusel nutit do toho, aby ji její pěkná kolínka ošetřil (opravdu to nebylo nic vážného), a jako vždy, když šlo o nehodu, s sebou měl plochou láhev brandy. Dal tedy oběma řidičům po panáku, aby nepodlehli šoku, a jednoho obrátil do sebe. Pak nechal mužského řidiče odjet, zatímco s mladou dámou se posadil do policejního auta a čekal s ní na odtahový vůz. Alespoň v tomhle mu štěstí v té smolné noci přálo, protože to byla pěkná malá osůbka, takže čekání s ní bylo mnohem příjemnější, než kdyby tam muset tvrdnout s nějakým huhlavým strejcem.

Když se konečně mohl vydat na cestu zpět do Kingussie, bylo už za deset minut půl dvanácté a studená mlha, která se táhla od Spey, zahalila měsíc v úplňku, visící nízko nad údolím. A v tu dobu se to stalo...

Někde v oblasti přírodní rezervace náhle uviděl, že před ním na silnici někdo stoji. Někdo s baterkou (díkybohu, protože jinak ho mohl Strachan v té mize klidně srazit), kterou zuřivě mával na přijíždějící auto. Strachan zajel na kraj silnice a zastavil. Ukázalo se, že tím mužem je starý Andrew Bishop, správce rezervace. Oči měl vytřeštěné, jako by se setkal se strašidlem, a sotva Strachan vystoupil, vrhl se k němu.

„To seš ty, Gavine Strachane?“ vyhrkl a ohlédl se za sebe směrem k hospodářským stavením rezervace a ohradám z drátěného pletiva, zahaleným mlhou. „Gavine, kamaráde! Díkybohu, že ses tady!“

„Co se děje, člověče?“

„Co? Panebože... Něco se děje, to je jediný, co vím. Něco se zvířatama!“

Strachan vzal Andrewa za paži a snažil se ho uklidnit. „Kde máš svý kluky?“ (Myslel Bishopovy syny.)

„Ještě se nevrátili z taneční zábavy v Dalwhinnii. A Liz je zamknutá v ložnici, v domě.“

„Zamknutá? Tvá žena?“

„Jo. Sám jsem ji tam zamknul! Máš s sebou zbraň, Gavine?“

„Zbraň? Nemám, Andrewe. Co bych s ní dělal?“

Bishop doslova poskakoval, jak byl celý bez sebe strachem. „Já mám doma brokovnici,“ vyhrkl, „ale došly mi náboje. Zatracená práce!“

Strachan ho stiskl silněji, aby ho konečně uklidnil a dozvěděl se, co se stalo. „Sakra, vzpamatuj se Andrewe!“ houkl na něj. „Co se tu děje, člověče? Říkáš, že je něco se zvířatama?“

„Jo,“ přikývl starý Bishop a vymanil se z jeho sevření. „A ne jen tak něco... Něco divnýho, zatraceně divnýho! Jeleni a srnci mi tu lítaj jako splašený a snažej se dostat pryč. Pryč odtud!“

„Pojďme,“ řekl Strachan a vykročil k cestě, která vedla k ohradám, přístřeškům a hospodářským stavením. „Třeba se jen něčeho lekli.“ Ale starý Bishop ho chytil za paži a zadržel ho.

„To tam chceš jít takhle, s holýma rukama, bez nějaký zbraně?“

To Strachana zastavilo... ten strach v Bishopově jektajícím hlase, který nikdy předtím neslyšel ani se zachvět. A taky to, že Bishop zamkl svou ženu v ložnici - ale před čím? Co jí - oběma - hrozilo? V tu chvíli si Gavin Strachan uvědomil, že je tu něco děsivého...

A pak, jako by na potvrzení toho dojmu, se ozvalo zoufalé kdákání vyděšené drůbeže.

„Moje slepice!“ vyjekl Bishop. „Je to tam u nich!“

„Počkej, vezmu baterku,“ řekl tiše Strachan a vytáhl z kufru auta silnou halogenovou svítilnu.

„A taky vem pendrek,“ špitl Bishop. „I když pistole by byla lepší...“

Mezitím kdákáni a plácání křídel ve tmě utichalo.

Blížili se po cestě k hospodářským stavením, když je přimrazil k zemi jiný zvuk. Jenže jsou zvuky a zvuky. A tyhle byly děsivé, kvílivé... takové, při nichž běhá člověku mráz po zádech - a neklamné svým původem.

„Pes,“ zašeptal Strachan a znovu vykročil vpřed. „A velkej... někde v lese za domem. Vrací se do divočiny.“ Ještě když to říkal, ozvalo se jiné vytí - odpověď, odněkud zblízka. „Nebo psi,“ opravil se Strachan. „Slyšel jsem, že kdesi na jihu napadli ovce.“

„Říkáš psi?“ vydechl Bishop se zjevnou úlevou. „Vážně si to myslíš?“

„Co jinýho,“ odpověděl Strachan. „Proto se ty tvý zvířata a slepice plašily. Cejtily je.“

„Cejtily, slyšely a možná viděly,“ řekl starý správce, už mnohem klidnější. „Panebože, takhle tady kvílej už půl hodiny. Pěkně nám nahnali strach, mně a Liz, to ti řeknu. Jednoho jsme zahlídli z okna nahoře. Ale poslyš, Gavine...“ znovu chytil konstábla za paži, „možná řekneš, že jsem měl vlčí mlhu, ale já jsem ho viděl stát na zadních nohách! A jak byl velkej! Panebože... jako almara!“

Z nejbližší ohrady se opět ozvalo šelestění a třepot křídel a vzápětí kdákání. „Slepice!“ zvolal Bishop, posvítil si baterkou a vrhl se tím směrem. Ale po několika krocích se zarazil a zíral na díru v drátěném pletivu vysokého plotu. A Strachan uviděl, že je ze silného drátu.

„Psi,“ zašeptal znovu konstábl, jako by ujišťoval sám sebe, a posvítil si tam baterkou. „Ale pořádně velký potvory!“

Starý Andrew na něj civěl s pootevřenými ústy. „Prokousali to pletivo, jako by bylo ze sejra!“

Znovu to byl hlas starého muže, co Strachana zasáhlo a projelo jím jako jedovatý šíp. A opět mu v mysli vyvstala otázka, co vlastně správce viděl, že ho to přimělo zamknout ženu v domě, vyběhnout na silnici a poskakovat ve tmě jako zbavený rozumu - takový klidný chlap jako Andrew Bishop! Nejzemitější a nejstřízlivější člověk na celé Vysočině! Přitom až dosud mlčel, nikdy se o ničem nezmínil... skoro jako by se bál, že by mohl o svou pověst přijít.

Strachan se zarazil; cítil, že se ho zmocňuje stejný neklid, jaký zřejmě hárá ve starém Bishopovi. K čertu! „Jsme dva,“ řekl. „To by mělo stačit na pár zdivočelých psů. Ostatně ty slípky už zase ztichly. Pojďme!“ Prolezl dírou v plotě a správce ho následoval.

Ohrada byla dost velká, volný výběh slepic s několika kurníky po stranách a dřevěným chodníkem uprostřed. Když však kužely jejich svítilen pronikly hlouběji do mlhy, oba uviděli, že kurníky jsou převrácené a rozlámané, jako by tu řádil medvěd. A všude kolem mrtvé slepice! Starý Bishop jednu rozechvělou rukou zvedl. Neměla žádné zranění, skoro jako by pošla strachem. Ale další byly zkrvavené a některým chyběla hlava.

Strachanovi proběhlo hlavou několik možností, co se tu mohlo stát, ale žádná nevysvětlovala všechno, co tady viděl. Ty slepice samozřejmě mohly zardousit lišky - dokonce i to množství mrtvých slepic tomu odpovídalo - ale lišky by se podhrabaly pod plotem, neprokousaly by ho. To nebyl jejich způsob a ani by to nedokázaly. A divoké kočky? Ty by se zase nikdy nepustily tak blízko k usedlosti, a už vůbec ne v tuhle roční dobu, kdy mají dostatek potravy v lesích.

„Ať to udělalo jakékoliv zvíře, je už pryč,“ prohlásil a odkašlal si, aby si uvolnil stažené hrdlo. „To by ty zbylý slípky kdákaly, kdyby tu ještě někde bylo.“

Starý Bishop procházel mezi převrácenými kurníky a sbíral mrtvou drůbež. „Jaký zbylý slípky?“ řekl, a když na něj Strachan posvítil, měl už znovu tvář staženou strachem. „Není tu ani jediná!“ dodal a zamířil k vzdálenému konci výběhu.

„A co ohrady s vysokou?“ zeptal se Strachan, když si uvědomil zvláštní mrtvé ticho kolem. To nevěstilo nic dobrého. „Řekl jsi, že jeleni a srnci lítali v ohradě jako splašený.“

„Jo. Se ženou jsme viděli, jak se rozprchli do lesa, jako by tu hořelo. Poslyš, Gavine, mám dojem, že je čas, abysme si řekli pravdu. Já si nemyslím, že to... co jsem viděl, byli psi. Nejsem si jistej, co to bylo... ale psi ne, psi to nebyli.“

Než k tomu mohl říct něco víc, ozval se z velké klece, umístěné kus stranou od výběhu drůbeže, kvikot a vřeštění. „Kuny!“ vydechl Bishop.

„Rychle!“ zvolal Strachan. „Musíme tou dírou ven!“

„Ne!“ sykl správce. „Tudy to bude lepší.“

Strachan klopýtal za Bishopem přes trosky rozlámaných kurníků, až se náhle starý správce zastavil. Chvěl se jako v horečce a zíral na další díru v drátěném plotě. Kolem se bělalo zakrvácené peří, utržená křídla a další části slepičích těl.

„K čertu, už toho bylo dost!“ zavrčel Strachan, znechucený tím, že i v něm vyvolává celá ta situace, spolu s nepochopitelnou, ale zjevnou Bishopovou hrůzou, strach. „Jdeme po tom! Musíme zjistit, co to do prdele bylo, co tady udělalo takovou spoušť!“

Prolezli dírou a klopýtavě běželi ke klecím kun. Když se k nim přiblížili, uviděli, že klece jsou nepoškozené a zvířata uvnitř živá, i když velmi rozrušená - patrně něčím, co vnímala jako nebezpečí. Bylo zřejmé, že něco tu opravdu musí být. Kuny se choulily k sobě nebo se držely zavěšené všemi čtyřmi na okách drátěného stropu klece.

Mlha jako by nyní zhoustla a válela se v chuchvalcích po okraji lesa, který obklopoval rezervaci. „Ta zatracená mlha!“ zaklel Bishop a roztřásl se. „Doslova se na člověka lepí.“

Měl pravdu. Skutečně se zdálo, jako by mlha byla živá - jako těžký dech nějaké šelmy. Procházeli jí, vedeni poskakujícími kužely baterek, směrem k další, menší ohradě, v níž měl Bishop pět vzácných zubrů, zvířat, která už dávno ze Skotské vysočiny zmizela. A pak... se v jediném okamžiku noc změnila v zlý sen.

Nejdřív se odkudsi zevnitř ohrady, tvořené čtyřmi kmeny nad sebou, ozvalo zoufalé zařvání velkého tvora, zřejmě zubra, a potom se kousek od nich kmeny ohrady rozletěly, jak do nich v plném běhu narazili další dva splašení zubři. Těžká zvířata pádila tmou dál a o pár vteřin později se směrem od siluety správcova domu, která se matně rýsovala v temnotě, ozvaly zvuky tříštěného skla a výkřiky:

„Andrewe! Andrewe!“ volala k smrti vyděšená Bishopova žena. „Proboha, Andrewe, pusť mě ven!“

Strachan a Bishop se začali zvedat ze země, kam se vrhli v hrůze, že je pádící zvířata srazí a rozdupou, když se prolomenou ohradou vyřítili ven další dva dupající, funící a řičící zubři. Teď už však Bishop nedbal na nebezpečí a hnal se tmou k domu. „Liz!“ křičel, „už jdu za tebou, holka. Vydrž!“

Nyní se už vzpamatoval i Strachan. Rychle uvažoval. Bylo jasné, že to, co splašilo zubry, je uvnitř ohrady. Ale jediné, co za proraženým úsekem viděl, byla mlha, jezero mlhy, v jehož středu jako by to vřelo. A pak...

Nad bílou hladinu se na okamžik vynořila temná masa - zřejmě hřbet zmítajícího se zvířete. Jenže vzápětí ho... cosi strhlo zpátky dolů!

Strachan si nebyl jistý, co vlastně viděl; došlo k tomu příliš rychle, aby si to mohl uvědomit. Viděl jen přetrvávající vizuální vjem v mysli - tlusté bílé provazce, nebo paže? zakončené dravčími pařáty - jako by se mu ten děsivý výjev vypálil do sítnice. Stál a nebyl schopen se pohnout z místa. Cítil teplou krev a slyšel zvuky trhaného masa...

A potom, když řičení a chroptění umírajícího zubra utichlo, také mručení, chlemtání a mlaskání čehosi, co tam v bílé tmě horečně... co? Hltalo?

Jak dlouho to mohlo trvat? Těžko říct. Minuty se zdály jako hodiny, než se Strachan vzpamatoval natolik, aby dokázal uvažovat. Nebo spíš, aby byl schopen se pohnout z místa, když se ten vířící chuchvalec mlhy dal do pohybu směrem k němu a začaly z něj vyvstávat matné kontury tvorů s očima jako reflektory, upřené na něho!

Uvědomil si, že nemá žádnou zbraň, jenom svítilnu. Rozhlédl se kolem sebe, a když uviděl na zemi trosky ohrady, rychle se shýbl a chytil kus dřeva rozštípnutého tak, že jeho konec tvořil ostrý hrot. Z mlhy na něj svítily tři páry očí. Tři - bytosti? - které se rozdělily do šířky a postupovaly proti němu.

Jenže Strachan zahlédl koutkem oka ještě něco: od domu k lesu mlhou kdosi pospíchal, skoro skákal. A nebyl to Bishop, ale... jakási postava podivně nachýlená dopředu jako muž - nebo žena? - stižený křivicí.

A pak se už vrátil starý Bishop s dvouhlavňovkou v chvějících se rukou. „Ještě jsem ňáký patrony našel,“ stačil vydechnout... než mu došlo, na co se dívá. Zaklel, zdvihl pušku a bez míření vypálil z obou hlavní. Dva záblesky šlehly hrozivou tmou, dvě ohlušující rány rozrazily zlověstné ticho.

Zpola oslepený výstřely Strachan zahlédl, že se mlha před ním rozpadla, a reflexivně napřáhl ruku dopředu. A ta na něco narazila - vlastně něco narazilo do ní, škublo mu rukávem, pak se to podivným svíjivým pohybem prosmýklo kolem něj a se vzteklým vrčením to zmizelo v lese za oborou. Skoro jako by byli - ti tři - někým odvoláni.

Teprve pak si Strachan uvědomil, že vedle něj někdo vzdychá a heká. Andrew Bishop ležel tváří k zemi. „Moje noha!“ skuhral. „Moje ubohá noha! Musím ji mít zlomenou. Ale viděl jsi to, Gavine? Viděl jsi to?“

„Ne,“ odpověděl konstábl bílý jako stěna. „Alespoň ne nic, z čeho bych byl chytrej.“

„Myslím... ty psy?“

Ale když se jejich pohledy setkaly, musel Strachan připustil, že něco viděl. „Pochybuju, že to byli psi,“ řekl.

„A co teda?“ zašeptal Bishop.

Strachan se zmohl jen na to, že zakroutil hlavou. Rukáv uniformy i košile měl rozříznutý, ale kůže na ruce zůstala jakoby zázrakem netknutá. A bez ohledu na to, co si myslel, že viděl, nebo se domníval, že si to myslí, si nedovedl představit, jak k těm rozříznutým rukávům mohl přijít. Ledaže by to - nebo ta? - mělo místo prstů břitvy...

Líz Bishopová měla hysterický záchvat. Třásla se jako osika, nebyla schopna se ovládnout a pořad dokola blábolila věci, které by nikdy nemohla opakovat před soudem ani zaznamenat na papír. Proč? Protože by jí to její manžel nedovolil. Ostatně sám taky později popřel, že by o incidentu věděl něco víc než jen, že ,zvířata na jeho farmě napadly nějaké šelmy, zřejmě divocí psi´. Možná se bál, že by ho lidé považovali za blázna, ale Strachan to nepovažoval za pravý důvod jeho chování. Znal Andrewa Bishopa a spíš si myslel, že popřením toho, co věděl, že opravdu viděl, se to starý správce snaží od sebe a své ženy odvrátit a zahnat pryč jako člověk, který si pohvizduje ve tmě, aby se nebál. A po letech začal konstábl litovat, že k tomu, co se tehdy stalo na Bishopově zvířecí farmě, nepřistoupil stejně i on.

Ale teď, co zažila a vyprávěla Liz Bishopová:

Vylekaná kdákáním slepic a kvílením kun přistoupila k oknu ložnice v prvním poschodí domu a vyhlédla ven. Hned vedle okna byl balkon, z něhož se otevíral pohled na celou farmu. V prvním okamžiku viděla jen mlhu - mléčně bílé jezero rozlité kolem, z něhož vystupoval temný les a ohrady. Ale pak ji padl pohled dolů a tam, přitisknuté ke zdi, stálo a zíralo na ni...

...cosi divokého a nahého a děsivého a lidského! Nebo možná nelidského.

Protože když se žluté trojúhelníkové oči setkaly s jejíma očima, tvor zcela nelidsky zavrčel, vycenil zuby a vyskočil - vyskočil tři metry vysoko, jako by spíš vzlétl, zachytil se za zábradlí balkonu a přehoupl se přes něj. Teď na ní jeho tvář hleděla přes sklo okna, jenže byla to tvář? Spíš zvířecí čenich... když se jeho ústa roztáhla, rty vyhrnuly a odhalily zuby podobné vykosťovacím nožům! A v tu chvíli Liz, šílená strachem, chytila židli a mrštila jí skrz okno po tom tvoru a křičela a křičela.

Ale když se pak znovu odvážila pohlédnout rozbitým oknem ven, bylo to pryč. Později si Liz Bishopová dokázala vzpomenout jen na to, že ,to vypadalo jako... přisahám... chci říct, že to nebylo úplně zvíře, Andrewe! Já nevím, copak jsem se zbláznila? Vypadalo to skoro jako... chci říct, že to připomínalo... ženskou? Ale jakou, Andrewe? Jakou?´ A těch posledních pár slov už jen zašeptala přemožená hrůzou.

Tak tohle jim ještě dokázala říct v tu noc, ale druhý den už blouznila v horečce, takže nebyla schopná jakékoliv výpovědi a starý Bishop s ní měl plné ruce práce.

„No a já jsem potom napsal hlášení,“ zakončil Strachan popis té noci. „Byl jsem mladej a dychtivej. Chtěl jsem být dobrej polda, a tak jsem napsal všechno, co jsem viděl. A to byla chyba - zatraceně velká chyba! Když pak byl konečně starej Bishop ochotnej vypovídat, mluvil už jen o zvířatech. Že tu spoušť nejspíš udělali zdivočeli psi, žádní zvláštní tvorové. Takže jsem v tom zůstal sám! A potom si zjistili, že jsem ten večer vypil pár frťanů, a bylo to. A pokud jde o to ostatní...

Od tý doby jsem neměl klid - dokud jsem od policie neodešel! Jsem hlupák, co? Protože jsem to v hlášení popsal tak, jak jsem to viděl, a hlavně co jsem viděl. A to byla chyba.“

„Ale co jste opravdu viděl?“ zeptal se inspektor Ianson naléhavě, fascinovaný tím, že navzdory chladu stékal Strachanovi po čele pot.

Bývalý policista pokýval hlavou. „Poslouchejte mě dobře, protože to říkám naposledy, přísahám. Viděl jsem vlky, Georgi! Bílý vlky, nebo alespoň cosi, co se pohybovalo, plížilo a vrčelo jako vlci. S jistotou jsem viděl jednoho vlka - toho, kterej běžel od domu, když předtím vyděsil Liz Bishopovou málem až k smrti. Ale nejhorší na tom je, že když mířil do toho lesa - myslím předtím, než Bishop vypálil z tý svý dvojky - vypadal spíš jako ženská. Docela tak! Ale ať to byl vlk nebo vlčice, nebo ženská, nebo něco mezi tím vším, v každým případě se to pohybovalo po dvou nohách! A vzpřímeně, Georgi! Jak to chcete vysvětlit?“

Inspektor věřil, že má důkazy, jimiž by to mohl vysvětlit. „Co když to nebyl pes?“ zeptal se. „Nebo vlčíce, jestli chcete? Myslíte, že jste mohl vidět bláznivou ženskou, která běhá s divokými psy? Co vy na to, Gavine? Mohlo to tak být?“

Strachan si olízl rty a svraštil čelo. „Mám dojem, že za tou vaší návštěvou je něco víc, než jste řekl na začátku. Co tak, kdybyste pro změnu pověděl vy svou historku mně? Jako třeba, jak je to s případem, na kterým právě děláte?“

„Vyskytují se v něm - zřejmě - jisté podobnosti s vaším případem,“ připustil Ianson. Pak povzdechl a dodal: „Dobrá, povím vám o něm něco, ovšem pod podmínkou, že je to jen pro vaše uši.“

„Jasně. Ale pojďme do mý studovny... alespoň já tomu tak říkám. A pokud jde o to, co tam studuju - nad čím v tý svý studovně už celý roky ležím - možná byste se divil, co se na světě všechno děje.“

Vstal, přešel na druhou stranu pokoje a otevřel dveře do místnosti stěží větší než komora. Byl v ní stůl, dvě židle a police na knihy zabudované do výklenku ve zdi - a malé, vysoko umístěné okno, které propouštělo dovnitř ve dne trochu světla. To bylo všechno.

Strachan vybídl Iansona, aby se posadil, a pak se vrátil do pokoje pro láhev a sklenky. Inspektor si zatím prohlížel hřbety knih a s hlavou nakloněnou na stranu si četl některé tituly. A vzhledem k nedávným událostem a předchozímu rozhovoru mu netrvalo dlouho, aby si uvědomil povahu Strachanovy posedlosti. Lykantropie! Vlkodlaci! Měl tu snad veškerou literaturu, která měla s tímto tématem něco společného. Ale měl tu i velké množství knih o šelmách - ze skutečného života - hlavně o vlcích.

„Dokonce i humoristický věci tu jsou,“ řekl Strachan chmurně, když se vrátil, posadil se proti svému hostu a nalil si plnou sklenku. „Myslíte si, že je to posedlost? Možná...“ Nabídl láhev inspektorovi, ale ten odmítl.

„Díky, už ne. Musím dnes večer absolvovat ještě jednu návštěvu. Ale, Gavine, chcete mi říct, že tohle všechno se v té zvířecí farmě v tu noc objevilo z ničeho nic?“

Strachan přikývl a dodal: „Možná jsem opravdu blázen, jak o mně prohlásili, ech? Ale v každým případě víte, co vídám ve snech a proč o tom nechci mluvit. A teď spusťte vy.“

Ianson si všiml jedné knihy, kterou znal. Zabývala se masožravými živočichy, tedy dravci mezi nimi, ale jeho víc zaujal její autor. Už jen proto, že i jeho znal. A zatímco popisoval Strachanovi některé podrobnosti o vraždě ve Sma´Auchterbecky, vytáhl knihu z police, otevřel ji a jen tak zběžně v ní listoval. Název zněl Psovité a kočkovité šelmy a napsal ji Angus McGowan. Bylo to starší vydání, které Ianson viděl už předtím v Angusově bytě při jedné ze svých řídkých návštěv u něj; šlo o starý a laciný výtisk s odrbaným hřbetem a ohmatanými stránkami. Inspektor věděl, že pozdější vydání bylo doplněno množstvím nových informací.

Zcela jistě to byla McGowanova práce, třebaže některá písmena jeho jména na hřbetě už byla sedřená. Přesto se celé jméno stále dalo rozšifrovat, navíc uvnitř, na zadní záložce přebalu, byla Angusova fotografie.

Ianson skončil s popisem vraždy ve Sma´ Auchterbecky a položil knihu na stůl (poklepal na ni prstem a svraštil přitom čelo, neboť ho na ní něco mátlo - něco, co zprvu nedokázal určit). „Teď je vám jasné, proč jsem si vzpomněl na ten případ na farmě, a proč jsem s vámi chtěl mluvit,“ řekl. „Přesto může být souvislost mezi těmi dvěma událostmi mizivá, pokud vůbec lze o nějaké mluvit. Ale i tak to musím brát v úvahu.“

Strachan přikývl. „Jo, je mi to jasný. A teď mi povězte, Georgi, ale upřímně - věříte tý mý historce?“

Inspektor o tom chvíli přemýšlel. „Povím vám, čemu věřím,“ odpověděl nakonec. „Věřím, že existují věci, které prostě neznáme a nerozumíme jim. A taky že strach je nakažlivý, a když se lidé začnou bát, mohou se stát obětí vlastní fantazie.“

„Takže ani vy tomu moc nevěříte, co?“ prohlásil trochu zklamaně Strachan.

Ianson pokrčil rameny. „Co na tom záleží?“ řekl. „V každém případě věřím, že vy tomu věříte. A taky, že když jste odešel od policie, přišli jsme o dobrého chlapa.“

Pohlédl na hodinky - byl čas jít.

Rozloučil se, ale ve dveřích se zastavil, znovu svraštil čelo a podíval se směrem ke Strachanově malé studovně. Strachan jeho pohled sledoval a tázavě zvedl obočí. „Něco jste zapomněl?“

„Dovolíte?“ řekl inspektor, přešel místnost, vstoupil do studovny a znovu vzal do ruky McGowanovu knihu. Otevřel ji na úvodních stránkách, chvíli něco hledal a pak se ještě víc zamračil. „Mohl bych si ji půjčit?“ zeptal se. „A až vám ji budu vracet, mohli bychom si promluvit ještě jednou?“

„Proč ne...“ odpověděl Strachan na obě otázky a pokrčil rameny. „Pokud budeme mluvit o vašem případu, ne o tom mým.“

Inspektor souhlasil a odešel s knihou v ruce na další schůzku - na schůzku s Bonnií Jean Mirluovou.

Ještě předtím se však zastavil na policejním ředitelství, aby si vyzvedl spis o Strachanově incidentu na Vysočině a nějaké fotografie Johna Moffata a zeptal se, jestli nepřišly nové informace k případu. Dozvěděl se, že jeho vyšetřovatelé mezitím zjistili adresu Moffatova bydliště a v závěji necelý kilometr od Sma´ Auchterbecky našli také jeho auto. Takže alespoň začala nabývat podobu kostra skládačky, když ne jemnější detaily...

Ulice byla plná vody a rozbředlého tajícího sněhu. Inspektor dojel k vinárně deset minut před domluvenou dobou, ale B. J. na něj byla už připravená a přijala ho.

„Jak vidíte,“ řekla, když ho pustila dovnitř, „tohle počasí mému byznysu moc neprospívá. Každý, kdo má trochu zdravého rozumu, zůstane raději doma. Proto tady dnes večer nemám všechna děvčata. Margaret si vzala pár dnů volna a není důvod, aby tady zbývající posedávaly a nedělaly nic. Takže si vystačím jen s těmi dvěma, které tu vidíte. Navíc, jak jsem vám už řekla do telefonu, mi pořád není jasné, jak bychom vám mohly pomoct.“

Jedna ze servírek vzala Iansonovi kabát a on si zběžným pohledem prohlédl lokál. „Raději se posadíme nahoře v mém bytě,“ řekla B, J. „Tam budeme mít klid. Tady se beze mě obejdou.“ Měla pravdu, protože v místnosti byli všeho všudy dva hosté. Jeden klábosil u baru se servírkou, zatímco druhý seděl u stolu a se skloněnou hlavou svíral oběma rukama sklenku.

Nyní se tedy mohl inspektor plně soustředit na B. J. Když s ní teď mluvil tváří v tvář, nemátl ho její akcent o nic míň než při telefonním rozhovoru. Byl podivně starodávný, ale zároveň moderní - jako nějaká ,jevištní´ nářeční skotština, která zněla z jejích úst téměř... neskutečně. Možná ta žena pocházela z vyšších tříd a snažila se přizpůsobit svou mluvu mnohem nižšímu společenskému postavení, v němž se nějakým řízením osudu ocitla. Vždyť co byla ve skutečnosti jiného než číšnice? Ianson se musel po této úvaze ujistit, že k tomuto závěru nedospěl na základě snobského postoje, ale je to pouze střízlivý postřeh, nic víc. A možná je to podstata celá věci: ona prostě nechce, aby si její hosté mysleli, že je ,nóbl´.

A pokud šlo o dívku - nebo ženu? - samotnou:

Bylo těžké odhadnout její věk. Jenže jaký je vlastně rozdíl mezi dívkou a ženou? A hraje v tom vůbec věk roli, nebo je to jen věc zkušenosti? Pokud šlo o Iansonovy zkušenosti, nikdy nebyl příliš na dívky. A taky se nikdy neoženil - což byl ostatně důvod jeho omezených zkušeností s dívkami i ženami, jak si musel přiznat.

Přesto poznal, že B. J. je bezesporu atraktivní. Vysoká, s pěknou postavou - měla všechny křivky, jež dělají ženu ženou - a sebevědomým držením těla jako nějaká modelka. Velmi zajímavé byly také její oči, posazené lehce šikmo, jako by měla smíšený evropsko-asijský původ, navíc ozdobené žlutými skvrnami v zornicích, které jim propůjčovaly v matném barovém osvětlení zlatavý lesk. Člověk by skoro řekl, že je to lesk očí zvířecích. Uši měla velké, ale ne odstávající; přiléhaly jí k hlavě a zašpičatělým tvarem vyvolávaly představu skřítka. Zřejmě však na to byla citlivá, neboť se je nijak nesnažila skrýt lesklými vlasy zvláštní neurčité barvy. Nos, lehce zvednutý nahoru, měla poněkud zploštělý a ústa příliš velká, přesto s dokonale vykrouženými rty. A zuby - tak bílé zuby snad inspektor ještě neviděl.

Takto, jak ho naučila dlouholetá praxe, by tedy popsal její zjev. Zavedla ho do prvního poschodí a usadila v obývacím pokoji nad barem. Nabídla mu také něco k piti. ale slušně odmítl, a když se posadila i ona, přešel rovnou k věci.

„Znala jste muže, který napadl Margaret Macdowellovou?“ zeptal se. „Jmenoval se John Moffat a bydlel na druhé straně města.“ Ukázal jí fotografii pořízenou z Moffatova bytu.

„Ano, vím, kdo to je,“ odpověděla, když si prohlížela snímek. „Ale jestli jsem ho znala?“ Zvedla hlavu a pohlédla na něj. „Vůbec ne. Moje dívky některé z nich znají, ale já se držím stranou.“

„Vaše dívky, vaše zaměstnankyně... mají sklon vytvářet si romantické vztahy?“

„Ne, takhle jsem to nemyslela,“ reagovala rychle. „Chtěla jsem říct, že mají blíž k našim pravidelným zákazníkům než já a znají se s nimi lépe, to je všechno. Asi jako vy znáte všechny gaunery, s nimiž přicházíte do styku.“

„Chápu. Ale Moffat byl vaším častým hostem, ne?“

,Jak jsem vám řekla, vím, kdo to je. Chodil k nám tak jednou dvakrát týdně a - to nemohu popřít - měl zálibu v Margaret.“

„Nepovzbuzovala ho v tom?“

B. J. si povzdechla - jaksi trpně, pomyslel si Ianson. „Moje děvčata nejsou taková, inspektore. Platím je za práci, ne za flirtování. A pokud se domníváte, že můj podnik je něco jako nevěstinec, tak vám hned teď říkám, že jste na omylu! Provozuji vinárnu, nic víc.“

„Já jsem si taky nic jiného nemyslel,“ odpověděl. Nelhal, protože si ještě nestačil utvořit žádné mínění o tomto podniku. A jak bylo jeho zvykem, vybafl na ni další otázku bez jakékoliv souvislosti. „A co psi?“ zeptal se s pohledem upřeným na její tvář.

Zamrkala, vlastně mrkla jen jednou, a v jejím výrazu se mihlo překvapení, pokud ne přímo poplach. „Jací psi?“

„Máte nějakého, slečno Mirluová? Velkého psa? Takového, který by vám ohlídal podnik v noci.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem o žádném neuvažovala. Zdá se mi, že tohle je celkem bezpečné místo. Navíc nemám ráda nic, co páchne!“

Ianson se musel usmát, i když jen pro sebe, neboť zvláštní akcent B. J. se náhle rozplynul jako dým.

„A vaše dívky? Nemá některá z nich velkého psa? Například Margaret Macdowellová?“

„Nevím,“ pokrčila rameny. „Alespoň jsem žádnou se psem nikdy neviděla.“

„Tak co vás tedy tak vyvedlo z míry, když jsem se na ty psy zeptal?“

„Cože?“ V jejich očích se zračil zmatek, ale i úlek. „Jak jste na to přišel? Nevím o tom, že bych byla vyvedená z míry.“ Její zvláštní akcent byl už opět na svém místě.

„Vy nepocházíte z těchto končin, že?“ vystřelil Ianson další otázku, nyní už s neskrývaným úsměvem.

„O co vám jde? Skáčete z jednoho na druhé.“ I ona se přinutila k úsměvu, i když trochu strnulého. „Chvíli vás zajímají psi, pak zase odkud pocházím…“

„To ten váš akcent,“ řekl. „Například já jsem z Edinburghu, ale snažím se svůj akcent potlačovat. Sklouzávám k němu, jen když jsem rozrušený. Chápejte, ne že bych se za něj styděl, ale jsem v podstatě pedant, mám v povaze být přesný. Ale vy... podle mě nejste z Edinburghu a nepřesvědčíte mě o tom, ani kdybyste se snažila sebevíc.“

„A to, abyste zjistil, odkud pocházím, nějak souvisí s vaším vyšetřováním?“ zeptala se, nyní už lehce podrážděná. „Dobrá, abych vás uklidnila a mohli jsme pokračovat, pocházím z Vysočiny. Moji rodiče jsou z Garve a Strathpefferu, ale když jsem byla ještě dítě, přestěhovali jsme se do Londýna. Takže máte pravdu, můj akcent je falešný - nebo ne úplně falešný, ale zcela jistě nezbytný. Mým zákazníkům vyhovuje, když si mohou myslet, že jsem Skotka. Jste spokojený? A jestli už nic jiného nemáte...“ Začala vstávat, ale Ianson ji chytil za paži - sice jemně, ale dostatečně pevně, aby ji přinutil opět si sednout.

„Víte, když člověk pracuje u policie, osvojí si různé zvyky, a ne všechny jsou dobré,“ řekl. „Omlouvám se, slečno Mirluová -“

„B. J.,“ přerušila ho. „Alespoň pro přátele.“

„- za své zákeřné metody,“ pokračoval. „Ale pochopte, zdá se, že John Moffat byl zabit - nebo spíš rozsápán - nějakým velkým psem nebo podobný zvířetem. A já se musím ujistit -“

„- že jí někdo odsud nepřišel na pomoc? Prosím vás, inspektore! Pokud vím, nikdo z nás ani netušil, že by ji mohlo něco takového potkat. V rádiu hlásili sněžení, tak jsem pustila Margaret dřív, aby se dostala domů. Takhle to dělám běžně, když se čeká špatné počasí... že pouštím dívky, které bydlí mimo město, dřív. Sama jsem zavolala Margaret taxík a ona do něj nastoupila přímo před vchodem.“ (Byla to lež, protože ve skutečnosti už byla B. J. na cestě do Sma´ Auchterbecky; mohla si ji však dovolit, neboť věděla, že její dívky jsou připraveny potvrdit za každých okolností její alibi.) „Pak jsme se už jen dozvěděli, že chudák holka byla někým přepadena.“ Zvedla ruce a pohlédla na něho. „Co ještě chcete slyšet? To je všechno.“

„Ne tak docela,“ řekl Ianson a zamračil se. „Ten, kdo Margaret přepadl, byl zavražděn - nebo spíš zabit? - a vražda je vražda, B. J., ať je spáchána bestií nebo je bestie její obětí.“ Nebylo to úplně přesné, ale přesně to vystihovalo jeho pocity.

Zkusil to z jiného směru. „Mohl John Moffat vědět, že odtud Margaret odjede dřív?“

„Myslím, že mohl. Býval tady často,“ odpověděla. Ale náhle svraštila čelo. „Velký pes...“ zamumlala. „Někdo s velkým psem. Hm... Jak velkým?“

Ianson se naklonil blíž k ní. „Na něco jste si vzpomněla? Na něco, co bych měl vědět?“

„Nevím.“ řekla. „Nejsem si jistá.“

„Stejně mi to povězte, já si už rozhodnu sám, jestli to je důležité. Koho znáte, kdo má velkého psa, B. J.?“

„Neznám ho,“ odpověděla s patrnou úlevou a automaticky opět sklouzla ke své skotské výslovnosti. „I když bych ho chtěla znát, abych vám mohla říct, jak se jmenuje. Vím jen. že pozoruje můj dům.“

„Že pozoruje váš dům?“ V Iansonově hlase zaznělo napětí. „Chcete říct, že vás a vaše dívky někdo sleduje? Někdo s velkým psem?“

„Já nevím... Asi to nic není. Nebo bych spíš chtěla, aby to nic nebylo,“ odpověděla B. J. „Někdy má s sebou psa, jindy je sám.“ Vstala a vybídla ho, aby ji následoval. „Pojďte, něco vám ukážu.“

Vedla ho do druhého poschodí, kde měla ložnici, a k malému oknu, z něhož bylo vidět na krytý vchod domu na druhé straně ulice. „Tam stál, když jsme si ho všimly poprvé.“ řekla. „S tím svým psem.“ Lhala, alespoň o tom psovi, ale inspektor to nemohl vědět.

„Kdy to bylo?“ zeptal se.

„Už dávno. Před lety,“ odpověděla. „Myslela jsem si, že je to třeba otec některého z mých děvčat, jestli mi rozumíte. Nebo detektiv na stopě nějakého záletného manžela. Nemůžu nikomu zakázat vstup do svého podniku, takže...“

„Říkala jste... ,když jsme si ho všimly poprvé´. To znamená, že se tu vyskytuje opakovaně?“ zeptal se Ianson dychtivě.

„Ano, i když ne pravidelně. Prostě občas.“

„A byl tu i někdy nedávno?“

„Naposledy asi před čtrnácti dny.“

„Ale... proč jste mi to neřekla dřív? Třeba už do telefonu, nebo když jsem se poprvé zmínil o psu.“

Pokrčila rameny, možná omluvně. „Nenapadlo mě to. Nespojovala jsem si to s tím, teprve až teď. Nejdřív jsem z něj měla strach, ale později, když se nic nedělo... Pozoroval to tady, ale o nic se nepokusil. Prostě jsme si na něho tak trochu zvykly.“

„Kdo?“

„Já a moje děvčata. A ještě něco - jednou nebo dvakrát jsem ho zahlédla, že jde za nimi!“ Náhle se zajíkla, ruka ji vylétla k ústům a vytřeštila oči. „Vy myslíte...? Panebože! Ten skrček s německým ovčákem!“

„Popište mi ho,“ vyštěkl ostře, a když před ním couvla, dodal klidněji: „Povězte mi, jak vypadá. Co nejpřesněji, prosím.“

A ona mu ho popsala...

* * *

Později, když stál Ianson na chodníku před vinárnou a čekal na taxík, se mu v hlavě honily myšlenky a pomalu, i když zatím neurčitě, k čemusi spěly. Byly zde jisté podivné okolnosti, a ještě podivnější náhody, a právě v náhody George Ianson nikdy moc nevěřil. Naučily ho tomu zkušenosti ze všech těch dlouhých let u policie.

B. J. mu toho špicla, který její podnik pozoroval, popsala dobře - příliš dobře na to, aby to byl popis vymyšlený, kdyby ho měla v úmyslu oklamat (a taky proč by to dělala?). Na druhou stranu byl ten popis tak reálný, že se mohl hodit na jednoho čí dva Iansonovy známé... na toho jednoho zvlášť. Ztotožňovat ho s tím druhým by bylo absurdní, i když...

Nebo nebylo? A přece...

Uvědomil si, že mu velkou vnitřní kapsu kabátu táhne dolů kniha Anguse McGowana. To staré vydání, zřejmě první (když ne podle ničeho jiného, tak podle data), ale v přebalu z vydání mnohem pozdějšího... Opravdu? Klidně to bylo možné, to se prostě někdy stává. Přesto, pokud mu bylo známo, na těch pozdějších vydáních - z nichž jedno si dokonce při návštěvě v Angusově bytě prohlížel - nebyla na zadní záložce McGowanova fotografie. A právě ta fotografie ho znepokojovala nejvíc.

Protože pokud ten přebal skutečně patřil k té knize, jestliže bylo obojí původní...

Chvíli byl v pokušení vrátil se dovnitř a ukázat knihu B. J. Mirluové. A zřejmě by to udělal, kdyby se necítil tak hloupě. Jenže on se v souvislosti s tím cítil zatraceně hloupě a měl k tomu důvod. Vždyť je to kniha stará osmadvacet let. přičemž na obalu má fotografii, která vypadá, jako by byla pořízena včera. Ale ještě víc ho mátla cena. Cena na náhradním přebalu, jestliže byl skutečně náhradní.

Pouhých sedm šilinků a šest pencí - za to by si dnes člověk nekoupil ani paperback...

III

Vážná rozmluva mrtvých – Dilema Bonne Jean

Na břehu řeky byla tma a panoval tam přirozený chlad zimní noci, který potahuje trávu i zem křehkým povlakem jinovatky. Nebýt nedávné oblevy, která uvolnila tok a znovu ho rozproudila, pokrýval by i samotnou řeku zrádný škraloup tenkého ledu. Jenom v zátočinách, kde voda téměř stála a nečeřily ji vlny, měl led větší šanci a opět se snažil hladinu spoutat.

Tam, pod převislým břehem a ještě pod vodou, v hlubokém bahně zarostlém plevelem, panoval chlad nepřirozený, chlad ,mrtvý´. Neboť zde, v neoznačeném vodním hrobě a kolem něj (v hrobě ženy, která musela odejít ze světa živých dřív, než nadešel její čas), to byl skutečně chlad samotné smrti. A ta, jež v něm dlela, byla Mary, matka nekroskopa, Harryho Keogha.

Ležela tam, samé bahno, kosti a plevel, a všechno, co kdy činila a směřovala k čemukoli jinému kromě Harryho samého, bylo pryč, jako by nikdy neexistovala, protože po ní nezůstalo nic fyzického, co by ji mohlo komukoliv připomínat. Byla mrtvá a zapomenutá, i když ne zapomenutá zcela. V každém připadá však zapomenutá živými.

Neboť živí nemohou vědět a nestarají se, aby se to dozvěděli, a když je jim to řečeno, požadují důkaz, a ještě i potom stále nevěří... že smrt není taková, za jakou ji mají. Není to konec všeho, v nějž většina lidstva ze srdce věří. Alespoň ne konec absolutní. Tělo zaniká, ale mysl pokračuje - Velká většina žije dál, svým způsobem. Velcí myslitelé dál promýšlejí své velké ideje a sdílejí je se svými četnými mrtvými kolegy. Velcí architekti nadále stavějí nádherná města ducha, která mohou existovat jen v jejich myslích, protože jejich hlasy byly pro všechny živé, s výjimkou nekroskopa Harryho Keogha, umlčeny. Velcí matematici a astronomové pokračují v úvahách a snahách o pochopení podstaty vesmíru, i když vědí, že jeho tajemství mohou odhalit pouze těm, jež jsou s nimi dole v zemi. A jednomu dalšímu. Nebo možná dvěma dalším...

A tak, zatímco se hladina stojaté vody v malé říční zátočině mohla zdát poměrně klidná - zčeřená pouze truchlivým větrem a vydaná napospas hvězdám, které se zrcadlily v nezřetelně plynoucím zrcadle - dole, pod hladinou a vším tím ostatním, klid nebyl. Tam byl neklid, neboť mrtví mezi sebou vzrušeně rozmlouvali.

Asi sedmdesát metrů odtud proti proudu se za vysokou a dlouhou zdí, uprostřed neudržované zahrady mezi dvěma dalšími opuštěnými ,společníky´, temně rýsoval starý dům. A v jeho prvním poschodí se za dvěma mdle osvětlenými okny, která připomínala kalné oči, nacházela ložnice Harryho Keogha. Tady nekroskop usnul, aniž zhasl, a nyní ležel a snil.

Tentokrát snil ve zvucích, ne v obrazech, a hlasy v polštáři pod jeho hlavou byly tiché a odlehlé a zastřené jako vzdálený šepot, aby je nemohl zaslechnout - nebo kdyby přece jen, aby si myslel, že pouze sní...

Mary, myslíte, že se toho rizika opravdu můžeme odvážit? Máme si na to troufnout, nebo to nechat být, jak radíte vy? Sama dobře víte, jak tou hroznou nečinnosti trpíme. Vždyť to už jsou roky, co tady ležíme a neděláme nic! Jenže teď jde o Harryho, Mary. O samotného Harryho! Přitom váš syn toho pro nás tolik udělal. Tak proč nám nedovolíte, abychom se alespoň pokusili oplatit mu to a udělat zase něco pro něj?

Mrtvý hlas patřil siru Keenanu Gormleyovi, to Harry poznal kdekoliv a kdykoliv. A souhlasil s ním, protože to opravdu byly roky, přinejmenším tři, kdy se sirem Keenanem naposledy v Londýně mluvil - neboť nepochyboval, že Velká většina nyní hovoří o něm. A protože byla nablízku jeho matka (a také její hlas, jemu tak důvěrně známý), dokázal oddělit jednotlivé osoby od pozadí ,atmosférického šumu´, o němž jen on sám věděl, že je to mumlání milionů hlasů, soukromých rozhovorů, jež se neustále odbývají mezi Velkou většinou.

Ale tentokrát byl jejich šum méně patrný a Harry věděl proč: na druhé straně toho ohromného kusu země - nebo pod ním - mrtví zmlkli a spolu s ním poslouchali to, co slyšel on. Proto - a jenom proto - věděl, že je to pro ně velmi důležité. Musel však být opatrný, jako musí být opatrný ten, kdo nepozorovaně naslouchá hovorům druhých - navzdory tomu, že předmětem jejich rozmluvy byl on sám... nebo právě proto - jinak by to poznali a uzavřeli by se před ním.

Myslíte, že já mu nechci pomoct? Že nechci, abyste mu vy pomohli? (To byl hlas jeho matky, plný frustrace.) Je snad něco, co bych pro něj neudělala? Řeknete, existuje něco takového? Opravdu neexistovalo, neboť byly doby, kdy kvůli němu dokonce vystoupila z hlubin řeky.

Ale...

Žádné ale, Keenane Gormley! Copak jste zapomněl, že jsem mu dala život? Zatímco vy s těmi svými... jste mu ho vzal. Protože ho nakonec zabila práce, kterou dělal pro vás.

To není spravedlivé, promluvil jiný hlas, když se Gormley nezmohl na odpověď. A také ten hlas nekroskop znal. Patřil jeho bývalému trenérovi fyzické přípravy, ,seržantu´ Grahamu Laneovi, a ozval se ze hřbitova v Hardenu. Ano, Harry je tvůj syn, Mary Keoghová. Ale ty jsi s ním byla jen pár krátkých let, zatímco já jsem ho sledoval po celou dobu jeho dospívání. Viděl jsem, jaká je v něm energie, a dobře jsem poznal jeho jedinečnost. Je to bojovník, o tom nepochybuj! Vím to, protože se mi dostalo té výsady, že jsem s ním bojoval a probíjel se životem. Ostatně všichni to víme, proto je pro nás těžké vidět ho zničeného. 

A vaše slova jsou nespravedlivá ještě v jiném smyslu, Mary, přidal se konečně sir Keenan. Ano, jistě, do svých problémů se dostal kvůli tomu, co dělal v pobočce E. Ale Harry věděl, do čeho jde. A taky mějte na paměti, že nebýt toho, co se naučil za svého působení v pobočce - teď mluvím o Möbiově kontinuu - zůstal by mrtvý, když zemřel! Ano, Harry zemřel, Mary, ale teď opět žije. A my chceme, aby to tak bylo i nadále. 

Harryho matka nechala sira Keenana dokončit, ale po celou dobu uvažovala o tom, co řekl před ním seržant. Zničeného? (Její hlas zněl ještě víc jako vzdálený šepot.) Jak zničeného? Myslíš, že by mohl zemřít a připojit se k nám? Cože? A to budeme ignorovat všechny ty vzdělané a talentované lidi kolem nás, kterým nasloucháme? Nyní pozvedla svůj mrtvý hlas, aby ji slyšeli všichni: A co naše jasnozřivost, Keenane Gormley, která nám říká, že můj syn musí pokračovat? Znovu se vrátila k seržantovi: Jak si vůbec můžeš myslet, že znáš mého syna líp než já? Já a Harry jsme jedno tělo. Dokonce i když mlčí - když se přede mnou uzavře - i tehdy vím, co si myslí! 

Ale to víme tak trochu všichni, Mary. (To byl opět Gormley, ale nyní vlídnější, neboť slyšel v hlase nekroskopovy matky strach.)

Ne. (Harry cítil odmítavý pohyb matčiny netělesné hlavy i její nezapomenutelný, nezdolný úsměv.) Nic takového. Já mluvím o tom, co cítím ve svém nejhlubším nitru. O všech těch bolestech, zraněních a náladách jeho srdce. Já ho znám jako... jako matka. Kdo jiný by to dokázal vyjádřit lépe? 

A my ho zase známe jako jediné jasné světlo v naší temnotě - Seržantův hlas zněl jako vždy hrubě, ale přes všechnu svou neotesanost byl Graham nevybroušený drahokam. A nechceme se dočkat toho, aby zhaslo! Na to se ozvalo souhlasné mumlání nejméně tuctu dalších mrtvých hlasů, které Harry ještě nerozeznal. Ano, přerušil je seržant a pokračoval: Naše jasnozřivost nám říká, ze Harry bude pokračovat. Ale my mluvíme o budoucnosti, a to je velmi nepřesná disciplína. Kdo je schopen říct, co bude zítra? Kdo by se toho odvážil? Takže Harry bude žít, bude pokračovat, v tom se shodneme. Ale jako kdo, nebo co? Jako on... nebo něco jiného? 

Mary Keoghová znala opravdovost seržantových citů k svému synovi - věděla, že i on přišel v minulosti Harrymu na pomoc, jako by to ostatně udělal každý z nich, kdyby měl tu možnost - a tak nebyla ohromena ani roztrpčena jeho zaujetím. Jenom zakroutila hlavou, jako by říkala ,ale no tak, no tak´, a tiše se zeptala zbývajících: Tak co tedy chcete, abych udělala? Nebo co byste udělali vy, kdybyste mu byli tak blízko jako já? Jakou radu byste mu dali? 

Prostě bychom mu řekli pravdu, odpověděl sir Keenan. A chtěli bychom vědět, proč ji nevidí sám! Tím chci říct, že víme, že se opět dostal do potíží. Do našeho života vstoupily věci, které nejsou lidské - které byly lidské, ale změnily se... které ,žily´ mezi životem a smrtí. A i když jsou opravdu mrtvé, pořád představují zlo a naše Velká většina je bude ignorovat, a nepustí je mezi sebe. Poslal je sem on, nekroskop, ale my mu to nemůžeme vyčítat. Jsou morovou ranou, která musí být ze světa vykořeněna - ze světa, v němž stále žijí naše děti a naši blízcí. 

Takže jste pro to, abychom mu řekli pravdu? Harryho matka byla trpělivá. A jak byste to udělal? „Harry, my víme, že v tvém světě stále existují zlí tvorové. Víme to, protože je posíláš do našeho světa. Pověz nám tedy, co je příčinou, že ses dal s jedním - nebo s jednou - z nich dohromady? A ne pouze s upírkou, Harry, ale ještě k tomu s vlčicí - s ženou-vlkodlakem!“ Takhle byste mu tu pravdu řekl? 

Ano, nějak takhle, přikývl sir Keenan opatrně.

Poslouchejte mě, všichni, ozvala se Mary opět hlasitěji. Můj syn je stejně nebezpečný sám sobě, jako jsou mu nebezpeční oni. Už je to dlouho, co se mnou mluvil, ale při našem posledním rozhovoru se mě zeptal, jestli si myslím, že zešílel. Domníval se, že má problém s pitím - ne že by si ho způsobil sám, přešel na něj s jeho novým tělem. A také si myslel, že možná zdědil některé z talentů Aleka Kylea. Jeho sny byly šílené, noční můry v tom nejvlastnějším smyslu slova. A také v bdělém stavu, během rozhovoru se mnou, měl podivné vidiny - nepochybně zlá znamení věštící to, co se má stát - ale nebyl schopen jim porozumět. Ani já jsem jim nerozuměla, a to jsem byla za svého života opravdové médium! Ale protože jsem byla médium a protože je Harry můj syn, slyšela jsem víc než jen slova a pochopila jsem víc, než se mi snažil sdělit. A z toho všeho jsem poznala, že Harry neví, co je na jeho situaci špatného. Odmlčela se, aby si rozmyslela, jak nejlépe vyjádřit své myšlenky, a pak pokračovala:

Proto jsem ho tajně sledovala, v době bdění i spánku, abych objevila, v čem to špatné spočívá. A odhalila jsem víc, než jsem čekala. Je to v tom ženském tvorovi, který ho dostal do své moci - ona, ta Bonnie Jean, způsobila, že žije ve dvou různých světech, dokonce ve dvou různých myslích. V jedné ví, kdo ona je, a děsí ho to! Ale přestože je k ní poután nebo je jí téměř zotročen - ale díky Bohu ne jako upíří otrok! - přesto ve své druhé mysli je jí také fascinován, skoro bych řekla okouzlen. A to každý muž, který se někdy zamiloval, pochopí. Zdá se vám to moc složité? Ale vždyť jsem teprve v polovině. Chápete už, co se s nim stalo? Je doslova rozpolcený člověk, ne-li schizofrenik - rozpolcená osobnost!

Ale ještě před tím, než ho uhranula B. J., měl problémy, které je těžké popsat. Uvědomte si, že jeho mysl se ocitla v těle někoho jiného. Jeho žena a dítě od něho odešly tam, kde je ani on - dokonce ani my - nemůže najít (a znovu díkybohu, že se nedostali mezi nás!). A při jejich hledání objevil můj syn upíry a jejich svět. Nemůže to však přiznat nebo s tím cokoliv dělat, dokud ho B. J. neuvolní ze své moci. Ta osoba ho... fascinuje, má nad ním naprostou vládu! Ale co víc, bohužel mám podezření, že je v něm ještě jiný problém, kterému nerozumí ani on, ani já. Něco, co má co dělat s jeho talenty, s jeho využíváním Möbiova kontinua, a dokonce s jeho ochotou mluvit... myslím se svou matkou! A teď mi povězte - nezdá se vám, že má Harry těch problémů víc než dost?

Odmlčela se a Velká většina chvíli cítila její úzkost jako smutek...

Pak se ozval Keenan Gormley. Co tím chcete říct, Mary? zeptal se.

Co tím chci říct? opakovala. Copak to není jasné? Jestliže se můj syn ocitl na pokraji šílenství, nesrazí ho to přes okraj do propasti, když mu řeknete pravdu? Přijme ji, nebo ji odmítne? Uzná, že klame sám sebe, a pokusí se to napravit, nebo zvolí únik do nereálného světa šílenství? Nebo úplně jednoduše: Kolik je vlastně jeho mysl schopna snést? Už předtím byla velmi přetížená, ale teď... ? 

Proto mu nemůžeme říct pravdu, protože neznáme všechny odpovědi. Ale přestože, jak se zdá, to my nejsme schopni pochopit, ta B. J. to ví až příliš dobře a drží si ho pevně. Chce ho mít příčetného - kvůli plánům, které s ním má, a kvůli sobě! Příčí se mi, co teď řeknu, a nerada to přiznávám, ale v jistém smyslu může být ta žena i jeho záchranou. Svým způsobem ho zajišťuje a tím, že nad ním drží ochrannou ruku, ho drží dál od propasti šílenství, o niž jsme mluvili, A to je důvod, proč to musíme nechat tak, jak to je. Alespoň pro tuto chvíli...

Nastalo ticho, jako by všichni nechávali pronikat její slova do svých vědomí, až nakonec promluvil seržant: Chceš říct, že nemáme dělat nic? Z tónu jeho hlasu bylo zřejmé, že se mu takový závěr zcela příčí.

Ale pak se ozval jiný hlas. Možná ne tak úplně nic. A snící Harry i teď poznal, komu patří. Byl to R. L. Stevenson Jamieson a nekroskop nepochyboval, že k tomu, aby se nyní R. L. ozval se svým názorem, ho vedla jistá ,práce´, kterou spolu dělali v Londýně. Bratr R. L. Stevensona byl lykantrop (ne vlkodlak, pouze nemocný člověk, který trpěl chorobnou představou, že se proměnil v divé zvíře) a Harry a lidé z jeho týmu se jim zabývali v době, kdy se Harry poprvé setkal s Bonnií Jean Mirluovou. R. L. v podstatě vděčil za své přijetí Velkou většinou - za úctu, kterou projevovala jemu i jeho jménu - Harrymu a neměl v úmyslu mu to zapomenout.

Co tím chceš říct, R. L.? zeptal se sir Keenan. Myslíš, že existuje možnost, jak bychom mohli Harrymu pomoct, aniž bychom ohrozili jeho duševní stav? 

To bych řekl, že si to myslím! ozvala se vzápětí odpověď. Podívejte se, mám obi - je v mé krvi, přešlo na mě z táty. Jenže tady, mezi vámi, ho moc nevyužiju... snad jen k tomu, abych jím držel svého bratra Arthura Conana v šachu. I když tím nemyslím, že by A. C. měl nějaké velké problémy. Teď už ne. Zkrátka chci, abyste pochopili, že mé obi je mírumilovného druhu, jako bylo obi táty přede mnou: vy tomu říkáte bílá magie. Podívejte se, táta neublížil ani kuřeti. Na Tahiti, kde jsem vyrostl, byl šťastný s těmi svými kouzly a nápoji lásky. Nikdy se nezapletl s žádnými jedy nebo s oživlými mrtvými...hm... promiňte, myslím samozřejmě všemi těmi zombiemi. Můj táta se zaměřoval spíš na ochranu živých, a proto měl v tomto svém úsilí opravdu něco víc než obyčejnou kouzelnickou hůlku. 

Hrome, vždyť on toho mohl využít k tomu, aby ze sebe udělal náčelníka kmene. No ovšem, na takových věcech, jako bylo obi mého táty, závisejí na Haiti celé vlády. Vždyť mu to dávalo možnost nahlížet do myslí nepřátel a tak se dozvídat o každém jejich kroku. A pokud jde o mě, já mám tu schopnost taky, i když teď, jako mrtvý, už ne tak silnou. Pochopte, když člověk své obi nevyužívá, postupně ho ztrácí. Obi se upevňuje cvičením, jinak slábne - jako svaly při nečinnosti. A jak říkám, tady, mezi mrtvými, nemám moc příležitosti ho používat. Není tu zase tolik nepřátel...

Ale znám nekroskopa. Pracovali jsme spolu, abychom dali do pořádku jistou věc - myslím v souvislosti s mým bratrem Arthurem Conanem. A já vím, že kdyby tenkrát Harry mohl najít jiný způsob... (R. L. si povzdechl a mrtví ucítili jeho netělesné pokrčení ramen.) Ale to už je pryč... A. C. ani za mák nezáleželo na životě kohokoliv jiného, takže je jen správné, že nakonec přišel o ten svůj. 

Zkrátka a dobře já znám Harryho auru, takže, myslím, jsem svým způsobem něco jako jeho matka. Nejen že ho slyším, když s námi mluví, ale navíc vím, co cítí. Vnímám ho a stejně tak jeho nepřátele! Nedokážu se jim sice dostat do hlavy jako A. C, ale poznám, když se pohybují někde blízko. A taky vím, kolik jich je a odkud přišli - prostě tyhle věci. Nedokážu mu říct, kdo to konkrétně je, ale mohl bych ho alespoň upozornit, že jsou kolem něj. Takže... co myslíte?

Dobře, řekla Harryho matka. Souhlasím. To je začátek. Někde uvnitř Harry cítí, že se dostal do potíží, a obi R. L. mu to může potvrdit, aniž by ty potíže přesně určilo. Pak už bude na Harrym, aby si je postupně krok po kroku vyřešil sám. 

A to je všechno? řekl zklamaně sir Keenan Gormley. Nic jiného udělat nemůžeme? 

To víte, že můžeme, a možná mnohem víc, odpověděla Mary. Ale pomalu a velmi opatrně. Protože když na to přijde, nakonec možná budeme muset udělat hrozně moc - myslím všechno, co je v našich silách. 

A každý z těch snících mrtvých věděl, co tím míní...

Ale po chvíli se ozval seržant, kdysi muž činu, a na nejvyšší míru frustrovaný řekl: A do té doby mu nesmíme ani radit? Chci říct, to opravdu není jiná možnost jak mu pomoct než nechat ho v tom samotného? 

Radit mu můžeme, jen když nás o radu požádá, odpověděla Mary. A pomáhat mu, jen když si o tu pomoc řekne. Protože to bude první spolehlivé znamení, že o svém problému ví a je připraven s ním bojovat. Vzpomínám si, co mi říkávala matka, když jsem byla mladá dívka: ,Nikdo nemůže pomoct tomu, kdo si nechce pomoct sám.´ Celý život jsem podle toho žila a stejně tak Harry - a bude v tom pokračovat. Takhle to je a nedá se s tím nic dělat. Nemůžeme riskovat a odhalit mu pravý stav věcí. Musíme počkat, až ho pochopí sám. 

A až k tomu dojde... budeme tu mít jednoho šíleného nekroskopa! řekl seržant a pokýval netělesnou hlavou. Ne duševně šíleného, jen šíleně rozzuřeného! Takže možná máš pravdu a je to opravdu to nejlepší řešení.

Bojím se, aby nešlo jedno s druhým, prohlásil zasmušile sir Keenan. Myslím, že tohle bude jeho největší problém, protože právě v tu chvíli bude potřebovat ten nejstřízlivější rozum. A jestli to zvládne... asi budeme jen koukat. Možná pak i samo peklo ztuhne strachem! 

Vše bylo řečeno a schůzka skončila, takže všichni mohli jít svou cestou a stáhnout se tam, kde to znají nejlépe - do svých hrobů v pusté zemi, kde leží ve vlastním prachu a tlení a nekonečné noci smrti. Ale v té temnotě bez konce bliká plamen jediné svíce - jediný zdroj světla a tepla, jediné srdce, které stále ještě bije...

Nekroskop, který sebou hází ve svém zváleném lůžku.

Zvonil telefon.

Hlasy mrtvých ustupovaly a zatlačované do pozadí periodickým řinčením zvonku telefonního přístroje se stávaly ,skutečným´ snem.

Harry věděl, že by se měl pokusit udržet se v tom snu, ale bál se ho, a tak ho nechal odplynout do prázdnoty. A pak už byly hlasy definitivně pryč a s nimi všechen jejich význam pro události v nekroskopově bdělém životě. Probudil se.

Crrrrr! Crrrrr! drásal mu nervy neodbytný zvonek. Pak zazvonil naposledy a po chvíli ticha cvakl záznamník a rozsvítila se červená kontrolka.

Co...? Kdo...? Harry se natáhl po přístroji, aby se podíval na displej, a málem spadl z postele. V hlavě měl zmatek - spal asi hodinu, přitom si lehl, jen aby zabil čas do doby, než zavolá B. J. - pokud vůbec zavolá.

A teď? To mohla být ona! Konečně si přístroj přitáhl. Pozdě... Záznamník cvakl podruhé - hovor skončil.

Posadil se a chvíli ztěžka dýchal. Prohrábl si prsty vlasy. Kolik je hodin? Pár minut před desátou. Něco se mu zdálo a on si ten sen chtěl zapamatovat... bylo to tak? A pak začal zvonit telefon.

Přehrál si vzkaz na záznamníku.

„Harry, můj chlapečku, zavolej mi, prosím tě.“ Chraptivý hlas B. J. z reproduktoru záznamníku na něj měl podivný účinek. Na jednu stranu se zachvěl, neboť se mu odkudsi z nejhlubších vrstev mysli ozvalo táhlé vytí a před očima se mu zjevila silueta zakloněné vlčí hlavy, která se rýsovala proti zářícímu kotouči měsíce v úplňku. Zatímco na druhou si uvědomil svou touhu po B. J. - umocněnou tím, že ji už déle než týden neviděl - a svou neschopnost se jí bránit.

Pak vytí zapadlo do prázdnoty (v níž skončil jeho sen, který, jak věděl, si měl zapamatovat) a zůstala jen skutečnost, z níž vyplývalo, že volala B. J. a on ji propásl. Měl smůlu - stejně jako v uplynulých šesti nebo sedmi dnech. Opravdu to bylo příliš dlouho.

Zamrkal a promnul si oči, aby se rychleji vrátil do plné bdělostí. Ale nebylo to snadné. V mysli mu stále vířil chaos mlhavých vzpomínek, útržků snů a fantazií - a fantasmagorií? Skoro jako by se ještě vůbec neprobudil. Nebo si přál se neprobudit.

Šest nebo sedm dní...

Přičemž mohl předpokládat, že bez ní bude pouze ty poslední dva dny. To byla její doba, kdy měla být na Vysočině, aby tam dělala, co je jí vlastní - lezla po horách, lovila a žila v souladu s přírodou jako zálesák. Cože, i v tomhle počasí?

Ne, zapudil to z mysli. To byla jedna z věcí, na které neměl dovoleno se ptát - něco, co mohl pouze čas od času registrovat, až si nakonec jeho mysl vytvořila automatickou univerzální odpověď. Protože pokud to ona nezměnila, byla pro něj B. J. ,nevinná´. A i potom by k ní byl poután jako otrok, stále jí okouzlen a zoufale do ní zamilován... třebaže kdesi uvnitř, na nějakém skrytém místě, nosil informací o tom, kdo a co opravdu B. J. je.

Zachvěl se, protože tam uvnitř věděl, jaká je její podstata. Přesto měl radost, když slyšel její hlas - byť jen ze záznamu - a těšil se na ni skutečnou. Neboť jeho závislost byla jak fyzické, tak duševní povahy: bylo to propadnutí kouzlu jejího těla, její blízkosti a faktu, že ona je vše, co má.

Ano, vše, co má!

Byla to pravda a nekroskop cítil, že si to musí přiznat. Uvědomoval si, že se stahuje do sebe. Už dávno přerušil všechny styky se svými přáteli v pobočce E - s jedinými skutečnými, žijícími přáteli - téměř zcela se uzavřel před reálným světem, a dokonce opomíjí mrtvé, včetně své milované matky.

Něco z jeho snu se mu vrátilo, na kratičký okamžik - aby se to vzápětí opět rozplynulo v mlhu.

A pokud šlo o Brendu... Ale kdo je Brenda? Byla pryč už tak dlouho, že její tvář, vzpomínka na ni, se změnila v pouhou šmouhu. Harry si byl schopen vybavit jen to, jaká Brenda byla jako dívka, jeho dětská láska. A tomu chlapci, Harrymu juniorovi... by teď byly čtyři roky! Chodil by, mluvil by, dělal by... všechno, co by dělal, jenom by to nebylo to, co dělají ostatní dětí. Protože jeho otec byl nekroskop. I on, Harryho syn, uměl mluvit s mrtvými a znal všechna tajemství Möbiova kontinua.

„Může se dopravit, kamkoliv chce,“ řekl nekroskop sám k sobě nahlas. „Mohou se skrývat... kdekoliv!“ Nebo být kdekoliv, pokud tam není on. A taky věděl, že kdyby chtěli být nalezeni, tak už by je on a celá armáda profesionálních vyšetřovatelů, které najal, našla. Jenže oni zřejmě nechtějí být nalezeni, a tak jsou pryč. Ale protože se to teď stalo jeho posedlostí, musí pokračovat v hledám.

Bylo to neskutečné, všechno - kromě B. J., jejíž číslo právě volil na číselníku telefonu.

Běhám za ni jako nějaké štěně, pomyslel si - a zasmál se, i když jen suše, neboť mu to připadlo výstižné, velmi výstižné - a pak se přestal smát, protože nevěděl, proč mu to tak připadlo. Štěně?

Na druhém konci linky se ozvala jedna z jejích dívek, Zahanine - poznal ji podle jejího ledabylého smyslného hlasu. „Chtěl bych mluvit s B. J.,“ řekl a ona se ani nezeptala, kdo to je. A pak už to vzala B. J.

„To je Harry?“ (Jako by zaslechl v jejím hlase náznak úzkosti.)

„Ano.“ Snažil se napodobit její výslovnost, aby se ji zavděčil. „Tady je tvůj chlapeček.“ (Tvoje pitomé malé štěně.) 

„Ale nějak... naštvaný chlapeček, ne?“ řekla po chvilce ticha. Náznak úzkosti se změnil ve zvědavost.

Harry zavrtěl hlavou. Že by byl naštvaný? Nebo ji jen (opět) něco vyčítá, co není její chyba? Něco, o čem ani on neví, co to je, ale co v každém případě nemůže být její chyba, protože je nevinná?

„Ne,“ odpověděl. Jenom otrávený.“

„A chceš o tom mluvit?“ zeptala se po další odmlce

„Radu,“ řekl téměř automaticky. To slovo, nebo jméno, mu sklouzlo z jazyka, jako by nebylo nic lehčího - vyskočilo ze zakázané prázdnoty podvědomí do jeho reálných myšlenek jako zátka šampaňského uvolněna příliš moc a příliš brzy. A Harry za nic na světě nemohl pochopit, proč ho vyslovil! Ale někde hluboko v něm se cosi dalo do pohybu. Šampaňské, uvažoval. Jenže takové, které se už dávno změnilo v ocet. A teď se mu dělalo špatně od žaludku, i když stále nevěděl proč.

Zastihl B. J. v baru. Byly tam s ní dvě její dívky a cinkaly sklenicemi. Sykla na ně a přiložila si prst ke rtům. A když ztichly;

„Zapomeň na to, co jsi právě řekl, Harry,“ odpověděla mu, jako by se vyjadřovala k něčemu všednímu. „Nesmíš o tom mluvit ani na to myslet. A jestli tě to znepokojuje, můžeš mi říct proč, až se uvidíme. Možná už za pár hodin, stačí ti to?“

„Takže dnes večer?“ zeptal se po chvíli jaksi zasněně, jako by byl duchem jinde. „Chybíš mi, B. J., opravdu...“

A B. J. měla náhle dojem, že ví, co se stalo. Už to bylo nějaký čas, co naposledy posílila posthypnotické instrukce, které oddělovaly dvě úrovně jeho vědomí, a navíc s ním už týden nebyla v kontaktu. Jenže Harry nebyl v žádném případě obyčejný člověk. Jeho mysl, ponechaná na svých vlastních principech, se neustále snažila překonat ten předěl mezi oběma úrovněmi, a třebaže pomalu, přece jen jisté věci začaly prosakovat z jedné do druhé. Jestliže by se ten proces měl zrychlit a oba proudy vědomí na sebe vzájemně narazily... mohlo by to dokonce dospět až k šoku a k jakési psychické strnulostí - nebo nemohoucnosti.

Harry, lidská troska! Harry, otrok B. J.!

Ne, opravila se. Harry, otrok Radua. Muž s dvěma tvářemi jejího pána. A její šikmé oči se zúžily v štěrbiny šelmy a z hloubi hrdla se jí vydralo zavrčení.

„B. J?“ Harryho hlas se zdál slabší a ještě vzdálenější, smutný, opuštěný a ztracený. Náhle ve strachu - o něj, o nic jiného, třebaže měla spoustu jiných věcí, které by jí měly dělat starosti - řekla: „Přijedu za tebou, jak jen budu moct. A zatím odpočívej, na nic nemysli a čekej na mě.“

„Ano,“ řekl. „Dobře.“ A o chvíli později: „B. J.?“

„Ano?“

„Myslím, že jsem asi snil.“

„Budeme snít spolu,“ slíbila mu. „Už brzy.“ A pak uslyšela cvaknutí, jak zavěsil...

Cestou na západ po opuštěných silnících, které vedly k Bonnyrigu, B. J. přemýšlela: Takže mu to konečně začíná docházet. Uvažuje o tom, co se s nim děje, a otevřeně přiznal, že je otrávený. Dobře, tak je, a zřejmě kvůli mně. Ale alespoň má něco, někoho, v co může věřit a na co může spoléhat - i kdybych to byla jen já! Ale co mám já? 

A jako když člověka někde uvnitř bodne bolest, náhle z ní vyšel výkřik: Ach, Harry, můj chlapečku! Můžeš mi věřit, nevědomost je zdrojem blaženosti, dokonalého štěstí! Vědět, co se děje, je často mnohem horší než nevědět a věci to stejně nevyřeší ani nezmění. Tak jako tak to není pro mě. Ha! A ty si myslíš, že ty jsi otrávený? 

Ve skutečnosti byla otrávená ona. Neboť to samé, co udělala Harrymu, udělal on ji. Sice jiným způsobem, ale dopadlo to stejně. Není to tak dlouho, co byl pouze jednou malou částí velké rovnice, jedním zubem velkého převodového kola, a teď je najednou důležitým táhlem soukolí, částí rovnice, která vzdoruje řešení. Haryho mysl je počítač a ona ho infikovala virem. Vlastně dvěma viry - jeden byla lež a druhý láska. Stal se její osobní hračkou. Jenže virus lásky se ukázal jako nakažlivý a zpětně zasáhl i její systém. Harry Keogh, její chlapeček. Už dál ne! Nebo alespoň dlouho ne.

,Můj chlapeček´ byla fráze, kterou používala k aktivaci Harryho posthypnotických implantátů a ke změně jeho mentálního ,režimu´. Jestliže ho nastavila na otevřený režim, mohla mu říct cokoliv - vložit mu to do mysli - co chtěla, aby věděl. A než ho zavřela, mohla mu vymazat, co považovala za nežádoucí - co si nepřála, aby věděl nebo si pamatoval. Ale stejně tak jako aktivační prvek ta fráze, jak se zdálo, zmutovala v jakýsi projev... snad i lásky, a tím ztratila něco ze své účinnosti. B. J. si uvědomila, že ji musí posílit - kvůli němu i kvůli sobě - než se obě poloviny jeho vědomi střetnou a vzájemné se zničí.

Její pán Radu Lykan jí jednou řekl, že ke svému znovuzrození potřebuje silného muže, ne cvoka. To bylo po tom, co použila starého návykového vína, aby oslabila Harryho odpor. A vlčí pán ji dále upozornil, že existují i jiné způsoby, jak si zotročit muže, než prostřednictvím touhy. Měl na mysli její tělo, její ženské svody a ženské lsti, jichž se v průběhu dvou set let naučila využívat velmi účinně.

Ale láska a sex jsou dvojsečná zbraň a Harry Keogh byl sám tak trochu svůdce. Chlapeček? To sotva! Neboť nyní se zdálo víc než pravděpodobné, že je skutečně tím mužem z Raduových snů o budoucnosti, do něhož by se mohl vlčí pán ,znovu zrodit´, převtělit, po tom, co by vstal ze své pryskyřičné lázně. Všechno se tedy zdálo být na dobré cestě... pokud ona nebude chtít Harryho pro sebe.

Ale ona ho chtěla pro sebe. Už teď! Jenže... nic není jednoduché a všechno je složité. Ano, byla ,otrávená´.

Nebýt té prokleté rozpínavosti Ferenczyů a nedávného vyhlášení války určité skupině Drákulů (kdyby si tibetští upíři v červených kutnách nevybrali, že vstoupí na scénu právě v tuto nelehkou dobu), mohly být věci mnohem snadnější a její volba méně komplikovaná,..

(Její volba? Mezi Raduovým znovuzrozením a Harryho kontinuitou? Jen uvažovat o tom jako o volbě se jí zdálo být naprostým šílenstvím! A přesto to dělala! Ach, zcela jistě byla otrávená!)

Alespoň však nepřítel vyložil karty na stůl a ona si uvědomila, jak je slabá. Neboť přesto, že byla vlkodlak, necítila se bojovnicí, alespoň ne v upířích měřítkách. A pokud jde o Harryho Keogha: třebaže by se mohlo zdát, že je obratný bojovník i taktik - nebo hazardní blázen? - přesto byl stále jen člověk. A navzdory tomu, že s ní byl nyní šťastný, věděla, že z dlouhodobého hlediska je to bezvýchodná záležitost - že se nikdy nebude k Vampýrům hodit. Jednat s tak hroznými nepříteli, jako jsou Drákulové nebo Ferenczyové, bylo (a nepochybně bude i nadále) záležitost vlčího pána.

Vlčího pána Radua, jejího ,vládce´. Cítila, že její myšlenky přeskakují z jednoho tématu na druhé a přitom si vzájemně odporují...

Radu Lykan: ten, který se stal prokletím jejího života a nemalou hrozbou pro Harryho. A ona byla pořád ještě ohromená rychlostí své proměny - tedy něčím, o čem se i teď stěží odvážila přemýšlet. Bonnie Jean Mirluová, po dlouhých sto sedmdesát let strážkyně Raduova doupěte. Jeho ,opatrovatelka´, neboť ve stavu, v němž se nacházel, směřovalo veškeré jeho úsilí k tomu, aby se uchránil před všemi nebezpečími a mohl tak dospět ke konečnému znovuzrození. B. J. - zrádce jeho věci? Ještě ne, alespoň ne fyzicky, ale jistě, myšlenka tu byla. A nejen myšlenka - teď, s Harrym, i motiv!

Co v tom Harrym vlastně je? uvažovala. V čem spočívá jeho přitažlivost? Vždyť je to pouze člověk... přesto první člověk, který byl kvůli ní ochoten riskovat život - což bylo zřejmě rozhodující. Proto nyní naopak ona už jen tím, že o těch věcech přemýšlí, dává v sázku život svůj. Kvůli němu!

Ale je to pouze Harry, jeho přirozená atraktivita, nebo se za tím skrývá něco zcela jiného? Je to její vlastní podstata, jak ji zřejmě utvořila její proměna? Je v ní snad něco - něco fyzického - co oslabuje její oddanost Raduovi a podbízí se jejímu vlastnímu uspokojení? 

A znovu se její myšlenky vydaly jiným směrem, možná aby unikly tomu nevyhnutelnému závěru...

Radu, který se jí vryl tak nesmazatelně do mysli: jako bůh, stvořitel a otec svých druhů! Jistě, spící bůh. A ona je ta, která ho opatruje nemrtvého v jeho hrobě. Tak to bylo, kam až jí paměť sahala, a proto se jí zdálo nemyslitelné byť jen uvažovat o tom, že by tohle všechno, pro co tak dlouho a usilovně pracovala, mohla ukončit. Že by náhle hodila za hlavu své celoživotní snahy a aspirace. Že by se odklonila od směřování života tak dlouhého, jako byl její, nebo jak dlouhý by ještě mohl být.

Minulost jí uběhla před očima téměř v mžiku:

Zpočátku, ještě když byla dívka, pro ni představovala Raduova věc tvrdou práci. Ale v průběhu století se jí stala téměř neporušitelným zvykem a v následujících padesáti letech závaznou povinností. Žila jen pro to, aby její pán mohl vstát z ,hrobu´ a pokračovat ve svém životě. A teď se zdálo, že Raduovo znovuzrození pro ni začíná být životní nutností, pokud chce i ona pokračovat. Neboť bylo zřejmé, že bez vlčího pána ji dříve či později její nepřátelé zcela jistě zlikvidují. Už nyní ji znají (měla o tom víc než dost důkazů) a vytáhli by proti ní už dávno, jsou však nenasytní a chtějí dostat také jejího pána.

Tolik k minulostí a přítomnosti, ale co budoucnost? Jaká ta bude - jaká by mohla být - bez Radua? Má ona vůbec nějakou budoucnost? S Harrym? Ale vždyť je to pouze člověk... takže se k tomu opět vrátila!

Tolik nejistot a její život na vážkách. A Harryho také - proto tam pořád je, v pozadí její mysli? Mohla by si vystačit bez něj, vlastně ho ve svém životě nepotřebuje... nebo ano?

Tak co, potřebuje ho?

Asi ne... ale zdá se jisté, že bude potřebovat Radua, jeho vedení a ochranu, až bude opět tady. Bude se od něho muset učit - všem těm tajemstvím, která jí slíbil - aby pochopila podstatu Vampýrů a tak pochopila sama sebe. A samozřejmě, v neposlední řadě potřebuje jeho ochranu. Tak k čemu všechno to váhání, když vlčí pán je pro ni tou nejbezpečnější cestou?

Cože! Nejbezpečnější? Vždyť je jeho otrokyně a bojí se ho! Dokonce se bojí vlastních nevyzpytatelných myšlenek, aby v nich on neobjevil zárodek zrady - nebo víc než jen zárodek - a neshledal ji nespolehlivou.

Takže věc vlčího pána žila - kdyby jen prostřednictvím ošklivosti a okouzlení, strachu a potřeby - a její rozpolcenost pokračovala. Rozpolcenost, která spočívala v neschopnosti rozhodnout se, zda být věrná děsivému tvoru z jiného světa a minulosti, nebo se oddat lásce k muži, jenž je v každém ohledu z tohoto světa a předběhl svou dobu. Avšak její věrnost Raduovi už v každém případě nebyla to co dřív, jinak by vůbec žádný vnitřní boj nemusela vést.

Ach, jak ho kdysi zbožňovala! Se stejnou horlivostí jako ty tucty otrokyň před ní, ty takzvané děti měsíce! Ale pořád byly pouze Raduovy otrokyně a opatrovatelky, nic víc. Zatímco ona, Bonnie Jean Mirluová... je Vampýrka!

To je ono! Konečně na to přišla. Jako samotný vlčí pán pocházela i ona z téže nejvyšší kasty upírů a měla brzy postoupit na úroveň vládkyně.

Bylo těžké říct, jak se to stalo. Pravidelnou a dobrovolnou transfuzí její krve do Raduova organismu? Ale to přece není možné - vždycky byla přesvědčena, že je to jednosměrný přenos! Navíc za celou dobu, co Raduovi slouží, s ním neměla nikdy žádný fyzický kontakt... pouze - dá-li se tomu říkat fyzický kontakt - prostřednictvím krve, tedy tělesné tekutiny, která však předtím její tělo opustila. Ostatně jak by s ním mohla mít jakýkoliv jiný kontakt, když ležel ve svém sarkofágu zalitý polotuhou pryskyřicí? Ach, dokonce ani Vampýři nemohou vědět všechno o svém... stavu! Jeho záhady jsou rozmanité jako sám život...

Možná je to tedy jakýsi návrat k původní formě prostřednictvím genů, houževnatých jako Vampýři sami. Návrat na Hvězdnou stranu upířího světa. Je ovšem možné, že Radu nechtěně vypustil spory, které se postupem času dostaly na povrch pryskyřice a nějak přešly do jejího organismu. Ale ať už to bylo jakkoliv, B. J. věděla, že má v sobě pijavici a že tento její parazit rychle dospívá.

Věděla to - cítila to stejné jistě jako mocný tlukot vlastního srdce nebo zvedání a klesání své hrudi v rytmu dechu. A pokud o tom někdy pochybovala, vždy to bylo potvrzeno její upíří metamorfózou, k níž došlo před plnými čtyřiceti lety: změnou, jež proběhla za úplňku, nebo téměř při něm, a během níž byla proměněna v něco jiného, v něco odlišného od ženy. Kromě toho v sobě cítila tu palčivou touhu, tu potřebu výt, běhat se smečkou za měsíčního světla - a lovit! Pocit emocí, vášní, které postupně přesahovaly pouhá lidská měřítka; vášnivá, pustošivá láska k životu a chtivost krve, jež je život! Všichni Vampýři jsou takoví. A nakonec ještě jedna vlastnost, která identifikuje její druh stejně bezpečně jako otisk prstu a činí ho nepopiratelným: teritoriálnost.

Neboť už téměř dvě stě let byly jejím domovským teritoriem hory zvedající se nad dlouhým zalesněným údolím řeky Spey; teritoriem, které si hájila. Její malá ,smečka´ - skupina dívek, které si našla, aby z nich udělala děti měsíce a mohla s nimi nakládat, jak uznala za vhodné - byla v pravém slova smyslu její. Dokonce i jeskynní doupě svého vlčího pána znala lépe než on. Pro Radua to bylo pouze dočasné útočiště, skrýš a hrobka, ale pro ní to bude orlí hnízdo, hlavní sídlo a tajný operační štáb, až se jednou konečně stane vampýří vládkyní!

Zřejmě tohle byla myšlenka, kterou už nějaký čas, možná desítky let, chovala v hlavě, když začala tušit, že chvíle Raduova znovuzrození se blíži. Proto často uvažovala: Jak to bude, až se můj pán vrátí, až bude opět tady? Co mi dovolí, a co zakáže? A uvažovala dál: Co když se vrátí do Rumunska, do těch podkovovitých hor, v nichž už dnes nejsou Drákulové ani Ferenczyové? 

Kdyby se k tomu rozhodl, mohl by ji nechat tady, aby dohlížela na doupě v Cairngorms a stala se opravdovou a plnoprávnou vládkyní. Pak by si byli rovni - i když se jí to nyní zdálo neuvěřitelné!

Jednou (ach, už dávno), když blouznila v horečce po tom, co nechala odplynout do Raduova těla v jeho kamenném hrobě příliš mnoho krve, už o tom tématu dokonce začala. A dodnes slyšela jeho odpověď:

Ach, moje Bonnie! Přemýšlej o tom, jen o tom přemýšlej. Jestliže jsem vlčí pán a samičí obdobou vampýřího vládce je vládkyně... co by to z tebe udělalo - vlčí čubku? Vládkyni čubku? Nebo bys byla spíš čubka než vládkyně? A pak v její mysli zazněl jeho kašlavý smích podobný štěkání... ale pod ním bylo slyšet hluboký a jakoby hloubavý vrčivý zvuk.

Nepochopila to, jenže on to téma smetl pryč, když řekl: Nech to být, má Bonnie, nezabývej se tím. V každém případě to ještě stovku let nebudeš muset řešit. Ale ty a Vampýrka? Nejdřív musíš být děvečka, a pak teprve děvka... nebo snad čubka? 

To bylo poprvé, co Radu popřel její osud, ale od té doby to udělal ještě mnohokrát. Nechtěl, aby přemýšlela tímto způsobem, a ona byla přesvědčená, že ví proč. Protože ve vizi budoucnosti světa, jak ji viděl on, vlčí pán, nebude místo pro další vládce - nebo vládkyně...

Na chvíli ji oslepily reflektory protijedoucího auta, a když se pak mihly kolem, vrátila se její mysl do přítomnosti. Zatřepala hlavou a snažila se soustředit na řízení a na to, ke komu jede a proč. Uvědomila si, že přítomnost je důležitější než minulost a že věci, o nichž přemýšlela, se staly dávno před tím, než do jejího života vstoupil Harry. Proto si nyní dělala starost o jeho budoucnost - starost mnohem větší než o budoucnost Raduovu, nebo dokonce svou…

Potřebuje ho? Proč by se měla dál klamat? Jaký smysl by to mělo? Samozřejmě že ho potřebuje, dokonce ho miluje... svého ,chlapečka´. Ano, je to bláznovství! A znovu její mysl odbočila jinam. Radu ji varoval, aby Harryho neinfikovala. Prosím, klidně ať ho svádí, ale za žádnou cenu nesmí dopustit, aby se něco z ní dostalo do něj. On, vlčí pán, ho chce mít čistého a ona samozřejmě věděla proč. Kdyby Raduova upíří pijavice zklamala a nedokázala vyléčit morovou nákazu v jeho krvi, pak by mohl zkusit metempsychózu: přestěhování celé své osobnosti do těla někoho jiného - do Harryho těla! Neboť Radu snil oneiromantické sny o jistém Tajemném, o ,muži dvou tváří´, který bude v okamžiku jeho znovuzrození s ním. A Harry Keogh byl právě takovým mužem a jeho schopnost přežít byla hodná samotných Vampýrů.

Na jednu stranu to byla fascinující myšlenka, ale na druhou děsivá. Představa Harryho se strašlivou Raduovou upíří silou B. J. konsternovala. Tím by měl zajištěnu dlouhověkost a se všemi svými talenty by to byl dokonalý partner. Ale to nebylo všechno, protože by ještě měl Raduovu mysl a nakonec i jeho metamorfózu. A B. J. věděla, jak by potom Harry vypadal - tak jako vypadá Radu Lykan dnes! Byl by v rukou vlčího pána jako hrnčířská hlína, kterou by Radu přetvářel ve svůj obraz. A když si B. J. představila Radua v jeho velkém sarkofágu - jeho groteskní lidsko-vlčí rysy, matně se rýsující pod poloprůhlednou pryskyřičnou krustou - dokonce i ona se zachvěla.

Ne, o tom nemůže ani uvažovat. A přesto za tři měsíce, na jaře, k tomu bude donucena. Neboť to je doba, kterou Radu určil pro svůj návrat. Už by to mohl udělat teď, ale chtěl mít Harryho ještě před touto událostí. Proto ho musí tři měsíce chránit, jako to udělala, když zabránila intervenci toho drakulovského pobočníka a otroka. Navíc přitom Harry opět demonstroval svou schopnost přežit - a také své city k ní, když ji chránil s nasazením vlastního života - protože teď už byli Drákulové pryč.

A v půli cesty k Harryho domu v Bonnyrigu si B. J. vzpomněla, jak málo toho vlastně viděla z Drákulova útoku a co se dělo potom...

IV

Nechme vlčího pána spát - Tajný dohled - Hlášení

Starého Johna - Kolize vědomí

B. J. vzala Harryho na sever na víkend plný lezení po horách, lovu zvěře a života v souladu s drsnou přírodou Skotské vysočiny. Alespoň takhle mu to řekla, ale ve skutečnosti se jeli podívat na vlčího pána, který spal ve svém horském doupěti. B. J. z toho měla obavy, protože teď už byla do Harryho zamilovaná, možná až moc. Dokázal v ní vzbudit jiné city, než jsou velké vášně Vampýrů, a bylo jí jasné, že když dovolí, aby ho Radu viděl - aby s ním ,mluvil´ - bude to znamenat, že ho vlčímu pánu dává. A to v žádném případě - alespoň zatím - neměla v úmyslu.

Bylo nezvykle teplé podzimní ráno a oba vyjeli v autě Starého Johna na místo, odkud chtěli začít výstup, když Drákulové zahájili útok.

Byli dva - ,mniší´ v rudých kutnách v dodávce, kterou, jako by to byl kamion, se snažili vytlačit B. J. ze silnice. Okamžitě Harryho ,zapnula´ a řekla mu, že to jsou dva z jejích nepřátel, před nimiž ho varovala. Ale jakmile se jí podařilo získat od dodávky trochu odstup, a pak dokonce zmizet pronásledovatelům z dohledu, požádal ji Harry, aby ho vysadila. Vyhověla mu a o chvíli později, když se přesvědčila, že to Drákulové vzdali, se pro něj vrátila.

Jenže... Harrymu se nějak podařilo udělat jim to, co chystali oni jim. Jejich dodávka vyletěla ze silnice zrovna nad prudkým zalesněným srázem a zřítila se dolů tak, že její pád nezastavily ani stromy. Jeden z nich, ten za volantem - podle vzhledu pobočník - se napíchl na řadicí páku, zatímco druhý, otrok, zůstal nezraněn. B. J. přijela na místo právě včas, aby stačila zabránit dalšímu útoku na Harryho. Proklála drakulovskému otrokovi srdce šipkou ze samostřílu a Harry zapálil benzín, který vytékal z rozbitého auta. Oba pak odstoupili a sledovali, jak se těla obou Drákulů škvaří v ohni.

Byl to děsivý pohled, ale alespoň si přitom potvrdili, že řidič byl opravdu pobočník.

I přes kouř a namodralý horký vzduch, který se tetelil kolem, bylo zřetelné vidět, jak se jeho hořící tělo snaží vyprostit z řadicí páky. Když se mu to nepodařilo, vrhl na ně skrz plameny nenávistný pohled očima velkýma jako talíře, ale na nic se už nezmohl. O chvíli později jeho torzo žárem puklo, vyrazila z něj mrtvolně bledá chapadla a začala kolem sebe ve zdemolovaném interiéru vozu tlouct. Dvě z nich se v křečích vzájemně propletla a potom vyjela hadími pohyby proraženou střechou do proudu horkého vzduchu nad ohněm, kde sebou kývala jako větve hořícího stromu ve větru.

Z dalších chapadel, která vyrazila z otevřených dveří jako svíjející se červi, tryskaly proudy oranžové tekutiny, jež se po dopadu na zem škvařila a kouřila. Pak se konečně pobočníkův upír poddal, stáhl svá spálená chapadla, zhroutil se do sebe a v poslední agónii se pokusil prodrat ze dveří přes tělo svého druha. Jenže ten... seděl bez života se šipkou od B. J. v srdci.

A to bylo všechno...

Pokračovali dál do Dalwhinnie a během cesty B. J. vymazala celou epizodu z Harryho mysli. Viděl věci, které se nehodily k obrazu ,nevinné´, jaký si o ní utvořil; věci z její temné stránky, na něž nebyl připraven. Takže od té chvíle - alespoň z Harryho pohledu - byli prostě na lezeckém a loveckém výletě do hor. Nakonec se však B. J. rozhodla, že ho zruší, protože nestála o další komplikace...

Harry samozřejmě myslel a jednal v hypnóze, ale pro B. J. nebylo lehké na to zapomenout. Vlastně se neodvážila zapomenout jedinou podrobnost, neboť to byla otázka života a smrti.

Z Dalwhinnie zatelefonovala Starému Johnovi do Inverdruie a řekla mu, aby navštívil Radua místo ni. Na rozdíl od B. J. - ta byla v podstatě Raduův pobočník - měl Starý John pouze postavení otroka vlčího pána. A třebaže byl po celý svůj dlouhý život měsíční dítě, nikdy neběhal se smečkou při úplňku; prostě v sobě neměl, aby se z něj stal vlkodlak. Zato byl velmi dobrý lezec a znal cestu k Raduovu doupěti. Dokonce jako lovecký průvodce a hajný v chráněné přírodní rezervaci v údolí Badenochu po celý život střežil cestu k němu a samozřejmě se o vlčího pána staral v době, kdy k němu nemohla B. J. - tedy krmil Radua i jeho tvora v kádi, vyvíjejícího se válečníka.

V tomto případě však bylo jisté, že Radu vyšle sondu do Johnovy až příliš horlivé mysli a bude zkoumat, co se stalo.

A opravdu to tak bylo. O dva dny později jí Starý John zavolal do vinárny a ohlásil jí, že je všechno v pořádku. Ale pokud šlo o ,něj tam nahoře´, moc prý ,potěšenej nebyl´. Jeho čas se rychle blíží a znovuzrození nelze odkládat. Zkrátka až ji příště povolá k sobě do svého cairngormského doupěte, měla by s sebou v každém případě přivést Tajemného a představit mu ho - což mělo být tento právě uplynulý víkend.

Tříměsíční odklad Raduova setkání s Harrym uplynul, a přestože se počasí dramaticky zhoršilo - a že měla ještě menší chuť než jindy rozloučit se se svým ,chlapečkem´ - zdálo se, že dál už to oddalovat nelze. Ale pořád jde jen o Harryho úvodní návštěvu, říkala si B. J. úzkostně. Po ní bude ještě zbývat do Raduova skutečného znovuzrození šest měsíců.

Jenže potom, ani ne dva týdny před plánovanou návštěvou, se začaly dít věci...

Ve skutečnosti se od incidentu s Drákuly děly po celou dobu všelijaké věci. Neboť sotva den po tom, co v novinách uveřejnili zprávu o ,tragickém neštěstí v údolí Spey´, B. J. velmi potěšilo, když se dočetla, že ministerstvo vnitra vydalo příkaz k vyhoštění ,několika příslušníků záhadného tibetského náboženského řádu kvůli podezření, že se angažovali ve válce sekt, probíhající na Britských ostrovech´. A nejen že byli tito lidé vyhoštěni, ale dalším příslušníkům jejich řádu, kteří se nazývali ,Poslové Drakešovi´, nebyl povolen vstup do země... Současně s tím se objevila zpráva o lesním požáru a o tom, že ve shořelém autě na lesnatém úbočí byly objeveny zbraně, a navíc důkazy o jejich použití, takže celá věc, která zprvu vypadala na obyčejnou dopravní nehodu, se podivně zkomplikovala.

To všechno odpovídalo, zvlášť zmínka o Poslech Drakešových. Ale co ten náboženský řád? Ha! Řád Drákulů, co jiného? A v žádném případě se neangažovali ve válce mezi sektami ani v žádných podobných válkách (alespoň dokud nenarazili na B. J. a Harryho Keogha), ale věnovali se špionáži a zvyšování svých počtů na Britských ostrovech před blížícím se znovuzrozením vlčího pána! Dobrá, alespoň teď Radu ví, kde je hledat - nebo kde hledat jeho, ,D. D.´, posledního člena jeho rodokmenu. V Tibetu!

Ale jestliže tento ničemný Drakul ve svém odlehlém klášteře na druhém konci světa ví o Raduově blížícím se návratu na svět, co potom Ferenczyové? Dlouhé roky, dokonce desítky let, měla B. J. podezření, že je sledována; ostatně stejně jako se ona snažila pátrat, a občas dokonce vypátrat jiné příslušníky svého vlastního druhu. Před několika lety přišla o jednu ze svých dívek, jež záhadně zmizela v Londýně. Radu mínil, že to byla práce Ferenczyů, kteří po něm pátrali, neboť už tehdy tušili jeho návrat. Od té doby byla B. J. dvojnásob ostražitá, a přesto to nestačilo. Nebo možná to, že cestu k Raduovi tak důvěrně znala, oslabovalo její bdělost. Stejně jako čas.

Vlastně to byl Harry Keogh, kdo ji jako první upozornil na toho tajného pozorovatele, toho malého špicla, o němž řekla inspektorovi. Protože při své první návštěvě v její vinárně si Harry všiml podivného muže, který se krčil ve vchodu protějšího obchodu a zřejmě odtud fotografoval. Ale teprve když ho B. J. popsal, si i ona uvědomila, že už ho viděla. Dokonce ho za ty roky vídala často - ve městě i v jeho okolí, ale především ve zchátralé čtvrti, v níž se vinárna nacházela. Ale pouze v noci nebo když bylo zataženo.

Pak si B. J. připomněla nesčetné příležitosti, kdy měla někde v davu mezi lidmi pocit, že se na ní upírají něčí oči, nebo když za sebou v tiché uličce zaslechla kroky či letmo zahlédla záblesk žlutých očí ve stínu povědomého klobouku se širokou střechou. A nejen ona si takových věci všimla, také její dívky...

Takže ten neznámý pozorovatel, ten slídil, byl špion Ferenczyů, před nimiž ji Radu varoval. Zdálo se to víc než pravděpodobné. Špion, vyzvědač připravený k akci, kterého poslali do Skotska před třiceti, ne-li více lety bez jakýchkoliv konkrétních instrukcí, ale s úkolem seznámit se s prostředím, usídlit se v něm, najít otroky a pečovatele vlčího pána a prostřednictvím nich pak vyslídit v jeho tajném sídle i samotného Radua.

Nu dobrá, zatím se mu to ale nepodařilo, cítila B. J. téměř s jistotou. To, že její základna byla dostatečně vzdálená od místa Raduova dočasného odpočinku, a opatrnost, s jakou vykonávala své krátké čtvrtletní návštěvy u něj - cestou tak strmou, kterou navíc střežil Starý John před ,nepovolanými´ - se jí zdálo být dostatečnými zárukami Raduova bezpečí. Ale ji samu a její smečku, její dívky... špion objevil už dávno.

Takže na co ten zatracený slídil Ferenczyů čeká? Měl sto a jednu příležitost vpálit jí do hlavy stříbrnou kulku, ale neudělal to. Proč? Odpověď se zdála jednoduchá. Protože na sebe nechtěl upozornit ostatní Raduovy otroky, pokud nějací jsou, a ohrozit tak sebe i své pány, ať se nacházejí kdekoliv! Navíc si Ferenczyové mohli dovolit čekat, neboť ve svém nynějším stavu pro ně Radu nepředstavoval žádnou reálnou hrozbu. A ,D. D.´, poslední z Drákulů, cítil totéž: nechme spícího vlčího pána v klidu a mezitím sledujme jeho otroky, objevme jeho doupě a zjistěme všechno, co je třeba o něm a jeho úmyslech vědět.

A pak, až nadejde hodina znovuzrození, udeřme všemi prostředky, než bude mít čas obnovit své síly!

Tohle všechno dávalo smysl, nebo by dávalo, kdyby Drákulové dělali jenom to - kdyby si pouze chystali pozici. Co tedy způsobilo, že se tak ukvapili? A pokud jde o Harryho... ten se zdál nervózní už od prvního okamžiku, kdy zahlédl ,mnichy´ v rudých kutnách. Co to s ním a s nimi je? Šlo o pouhou shodu okolností, nebo B. J. viděla trávu růst?

Ať tak či tak, v tom čtvrtroce, který uplynul od neúspěšného útoku Drákulů, se intenzita sledování vinárny, dívek B. J. í jí samotné ze strany Ferenczyů zvýšila o sto procent. Ani v nejmenším nelhala, když řekla inspektoru Iansonovi o tom slídilovi; od té doby, co si ho její dívky všimly poprvé, zahlédly toho nenápadného človíčka ještě nejmíň tucetkrát. Jediné, co si vymyslela, byl ten jeho ,velký pes´. Žádný takový pes neexistoval, zato vlk, velká bílá vlčice...

A k Drákulům samotným:

Ve třetím článku, který B. J. četla o incidentu v novinách, psali, že policie hledá další čtyři členy sekty a předpokládá, že se někde v zemi skrývají. To bylo logické, protože původně měla jejich banda šest členů. Takže čtyři tu ještě někde jsou a zřejmě ne daleko. Teď ji tedy v žádném případě špehovat nemůžou, alespoň ne v rudých kutnách! A věděla určitě, že ona a její dívky se napříště budou vyhýbat Asiatům jakéhokoliv druhu - nebo, pokud by to bylo třeba, se jim znovu tvrdě postaví.

Všechny tyto důvody ji přiměly, aby za sebe opět poslala na čtvrtletní návštěvu u Radua Starého Johna a tak podruhé odložila setkání vlčího pána s Harrym - návštěvu, která by zcela jistě zpečetila Harryho osud. Všechny ty důvody, a žádný z nich ne dost dobrý... Vlčí pán by jí nepochybně připomněl, že problémy je třeba překonávat a musí přijmout účinnější bezpečnostní opatření. A co horšího, zřejmě by se také podivoval, proč mu o tom nic neřekla.

Ale pak, když už zbýval pouhý týden, jí osud poskytl dvě další, mnohem přijatelnější výmluvy: to, že jedna z jejích dívek, Margaret Macdowellová, byla přepadena, a potom velmi nepříznivé počasí, které činilo jakékoliv cairngormské dobrodružství ještě nebezpečnějším. Navzdory tomu, že už nějakou dobu Harryho cvičila ve výstupech na skalní stěny, se o něm dalo těžko říct, že je dobrý lezec. Nechtěla tedy riskovat, že o něj přijde na nějakém zrádném ledovém poli, jichž bylo na cestě k Raduově doupěti několik. Proto by ji mnohem víc vyhovovalo, kdyby mohla Harryho první audienci u Radua odložit o další tři měsíce, kdy už by mělo být počasí mnohem lepší a výstup snadnější.

Takže když, konečně shledala, že její omluvy jsou dostatečné, zavolala Starému Johnovi do Inverdruie a sdělila mu své rozhodnutí. A protože si dala práci a své důvody sepsala a vštípila Johnovi do paměti, mohla si být jistá, že pokud Radu použije svůj mentalismus a opět je z něj vytáhne - což zcela jistě udělá - bude vědět, že Bonnie Jean Mirluová je i nadále jeho věrnou a oddanou služebnicí.

Ale B. J. věděla, že ve skutečnosti to je jinak - že není vůbec věrná, ale naopak zrádná. A věděla také, proč taková je: protože je Vampýrka!

Ano, Vampýrka, a nadmíru nevyzpytatelná jako většina vysokých Vampýrů před ní. Ale přesto také oddaná Harrymu...

Její zmateně přeskakující myšlenky se vrátily k přítomnosti.

Projížděla právě po starém kamenném mostě. Asi půl kilometru odtud podél řeky se proti hrozivě zamračené obloze rýsovala silueta Harryho domu, který tam stál jako starý, bdělý, ale už slabozraký sýček mezi dvěma spícími bratry.

Bdělý, avšak unavený...

A teprve v tu chvíli si B. J. uvědomila, jak je i ona unavená a plná neklidu a jak lehkomyslně si počínala od chvíle, co jí Harry zavolal. Poprvé po dlouhé době se neobtěžovala se žádnými opatřeními, aby ji nikdo nesledoval. Navíc to byl už týden, co se viděla s Harrym naposledy, a jak z jeho hlasu i slov poznala, cítil se skleslý a plný starostí. Ale jakých? Zato o těch svých věděla dobře - o všech těch dalších věcech, které ji znepokojovaly, mezi něž patřily v neposlední řadě návštěva toho policejního inspektora a fakt, že stále čekala na telefonát od Starého Johna z Inverdruie, aby jí potvrdil, že s Raduem je všechno v pořádku. Nebylo divu, že má v mysli takový chaos. Ale co, čert to vem! Kdo by se obtěžoval sledovat ji v tak temný a studený večer, jaký je dnes?

Kdo? Oni!

Ale teď už bylo pozdě se o něco pokoušet. Ostatně dalo se předpokládat, že o Harrym už dávno vědí. Na druhou stranu zřejmě vědí i to, že je pouze člověk, její lidský milenec - tedy někdo, koho se nemusejí nijak zvlášť bát. Alespoň Ferenczyové by si to mohli myslet. A ta hrstka Drákulů se jistě pořád ještě skrývá. Takže opravdu neviděla žádné nebezpečí, které by ji mohlo ohrozit.

Přesto, když zastavila před starým domem a zhasla světla, přivřela své šikmé oči a dlouho pátravě hleděla do zpětného zrcátka. Teprve pak si oddechla úlevou. Neviděla nic než temný tok řeky, který na chvíli postříbřil měsíc, když se mu nějakým zázrakem podařilo vykouknout z mračen, plynoucích nízko nad zemí. Ano, měsíční světlo... ale přede dvěma dny byl úplněk. A v další chvíli se mračna zavřela a opět nastala tma.

B. J. vystoupila, zamkla auto a téměř se rozběhla po cestě k předním dveřím Harryho domu...

Ale na druhém břehu řeky, zhruba na úrovni domu, do něhož šla, stálo na travnatém okraji silnice, ukryté ve stínu pod převislými větvemi stromů, auto. Stálo tam v tichu, jen občas v mrazivé noci zapraskaly bloky chladnoucího motoru.

Byl to starý, ale spolehlivý volkswagen brouk, jehož řidič věděl z několika předchozích návštěv, kde je nejlepší místo k zaparkování. A věděl také, že v následující půlhodince bude jen sedět a pozorovat a pak odjede. Ale za rozbřesku už bude zpátky, aby ji viděl odcházet. Nešlo o žádný zvláštní druh šmíráctví na velkou vzdálenost, byla to jen jeho zlověstná práce. Neboť pro něj bylo nanejvýš důležité poznat zvyky B. J. Mirluové - zvláště zvyky ve vztahu k muži, kterého navštěvovala...

A o dvě stě metrů zpátky na téže silnici a témže travnatém okraji stálo ve tmě a tichu třetí auto. Avšak inspektor Ianson tady byl ze zcela jiných důvodů. Neslídil po té dívce - to v žádném případě - ale na výzvědách byl. A celou dobu si lámal hlavu otázkou, co tu, k čertu, starý Angus McGowan dělá.

Ianson se zde ocitl souhrou několika náhod, což bylo samo o sobě podivné, neboť on v náhody nevěřil. V jeho ulici platil zákaz parkování, proto musel garážovat víc než kilometr od svého domu. Bývalý policista Gavin Strachan bydlel jen kousek cesty pěšky odtud, ale na druhou stranu, proto když od něj inspektor odcházel, odjel do vinárny B. J. (a taky se pak vrátil) taxíkem. Jenže cestou domů - když se pořád v mysli potýkal s tou záhadou kolem Angusovy knihy - se rozhodl přítele veterináře navštívit.

Je pravda, že už bylo na návštěvu trochu pozdě, navíc McGowan nestál o návštěvy v žádnou dobu, ale Ianson ho znal jako nočního ptáka a doufal, že zase tak moc nevhod nepřijde. Také mohl zamaskovat skutečný důvod své návštěvy tím, že se přišel zeptat, zda už veterinář dotazy v zoologických zahradách něco zjistil... ačkoli dost dobře nevěděl, proč se k takové lsti uchyluje.

Nechal se tedy zavézt taxíkem ke garáži a odtud odjel sám k McGowanovu domu na východním konci města směrem k moři. Když však projížděl chabě osvětlenou ulici lemovanou starými temnými domy, v níž jeho přítel bydlel, uviděl náhle, že proti němu jede starý odřený ,brouk´.

A právě to auto McGowana prozradilo. I když opět - proč o tom Ianson uvažoval jako o prozrazení? To nevěděl ani on sám. Ledaže by ho k tomu přiměl způsob, jakým se veterinář krčil za volantem, soustředěný na řízení, s pohledem upřeným dopředu... prostě ve střehu. Anebo si to Ianson pouze myslel, protože byl sám ve střehu - cítil, že by v něm měl být, jestliže je ve styku s touhle zatracenou záležitostí? Možná tomu lze říkat tušení, možná instinkt, co někdy dělá dobrého policistu skvělým... a někdy ho také obtěžká pocitem viny.

V každém případě se Ianson otočil a s použitím techniky skrytého sledování, kterou si osvojil před pětadvaceti lety, když sloužil u londýnské policie, se pustil větrnou zimní edinburskou nocí za svým přítelem. Naštěstí byla doprava v ulicích města stále dost rušná, takže se mohl držet o dvě až tři auta zpět, aniž ztratil McGowana z oči. A znovu naštěstí mělo Iansonovo sedm let staré auto neurčitou hnědou barvu, tedy model, jakých jezdí po Edinburghu stovky. Záhy však inspektor poznal, že v podstatě sleduje tutéž trasu, kterou ho vezl taxík, jenže opačným směrem. Ano, vše nasvědčovalo tomu, ze se vrací tam, odkud někdy před půlhodinou přijel - k vinárně B. J.´s! Opět ho to jen tak napadlo, bez uvažování, ale ukázalo se, že je to pravda. A když vjížděl do čtvrti, kde se vinárna nacházela, cítil Ianson, že se jeho tušení začíná měnit v něco jiného.

McGowan našel volné místo v řadě aut kousek od baru a snažil se do něj nacouvat. Ianson toho rychle využil a zastavil tak, aby mohl ve zpětném zrcátku sledovat jak McGowanovo auto, tak ulici před vinárnou. Potom asi patnáct minut jenom seděl, třel si ruce, aby nezmrzl, a doufal, že mu elektrické topení nevybije baterii. Ale hlavně uvažoval, co se asi děje uvnitř.

Že by se starý Angus pustil do vyšetřováni na vlastní pěst? To bylo absurdní - McGowan je přece veterinář, ne policista! A ještě absurdnější bylo, že perfektně odpovídal popisu ,pozorovatele´ slečny Mirluové - muže, kterého viděli při několika příležitostech před přepadením Margaret Macdowellové.

Inspektora, ponořeného do vlastních myšlenek, náhle překvapila skupina dívek, které vyšly z výklenku před vchodem do vinárny. Byly příliš daleko a také zachumlané do kabátů, šál a čepic, aby mohl některou blíže identifikovat. Navíc se hned rozešly a každá zamířila do noci svou cestou.

Bylo to zhruba hodinu po tom, co inspektor vinárnu opustil, takže B. J. asi zavřela podnik dřív než obvykle. Zřejmě neměla důvod držet ho otevřený. Ale sotva dívky zmizely ve tmě, uviděl Ianson, že Angusův brouk couvá z řady a spěšně odjíždí. Nastartoval a pustil se za ním, aby ho neztratil z dohledu.

V hlavě mu vířila jediná otázka - kam má starý Angus namířeno teď? Jel po trase, která probíhala západně od hlavní výpadovky z města, takže Ianson se opět dokázal zařadit o jedno až dvě auta za něj a pohodlně sledovat charakteristický tvar volkswagenu. Avšak později, když se dostali na okraj města, kde byla hustota dopravy menší a tma hustší, musel udržovat větší odstup. Náhle brouk odbočil na polní cestu, otočil se a zůstal stát. Vzápětí zhasl světla.

Ianson, který byl v tu chvíli asi dvě stě metrů od něj, nepředpokládal, že cesta vede k nějakému konkrétnímu místu. Prostě polní cesta. McGowan zřejmě pojal podezření, že je, nebo by mohl být, sledován, a odbočil jen proto, aby si to ověřil. Ianson proto využil první příležitosti, odbočil na ještě užší cestu, vjel otevřenou blánou na jakýsi pozemek a zůstal stát skrytý za řadou keřů. Pořád však mohl mezi větvemi keřů sledovat odlesk oken brouka osvětlených auty z hlavní silnice.

Projelo jich tam jen pár a většina mířila do Edinburghu...

Uplynulo zhruba pět dlouhých minut, když Ianson uviděl, že se od města blíží stříbřitě šedý vůz. Jakmile minul cestu, na níž stál McGowan, volkswagen zapnul světla, vyjel na hlavní silnici a rozjel se za vzdalujícím se vozem. Také Ianson opustil své stanoviště a se ztlumenými světly se pustil za ním...

Teď už dobře půl hodiny trčel na tomto místě a marně uvažoval, co se to vlastně děje a k čemu to všechno směřuje. Kus před ním stál na silnici volkswagen. McGowan byl venku, skloněný nad oblým zadkem vozu - nepochybně kvůli teplu od motoru - a pozoroval dalekohledem osvětlená okna domu na druhém břehu řeky.

Ianson se už už rozhodoval, že toho bylo pro dnešek dost a vrátí se domů a na celou tu podivnou věc se zeptá Anguse zítra, když náhle osvětlená okna potemněla, i když nezhasla docela. Angus na to reagoval tím, že nastoupil do auta a rozsvítil obrysová světla. A pak se už mohl Ianson pouze krčit, aby ho nebylo vidět, protože McGowan otočil brouka a rozjel se po úzké cestě zpátky. Když projížděl kolem, inspektor neodolal, trochu se narovnal a pohlédl na řidiče. Byl to Angus McGowan, o tom nemělo smysl pochybovat. Ale...

V témže okamžiku pohlédl McGowan na něj a... byl to zcela jiný McGowan! V čem jiný, to si Ianson nedokázal uvědomit. Dokonce si ani nebyl jistý, jestli ho Angus poznal... i když zřejmě ne. Vždyť on poznal jeho jen proto, že věděl, že je to on. Ale to, jak jeho přítel vypadal, ta zvláštní ostražitost a podezíravost v jeho uslzených očích... V těch zvířecky žlutých očích! Ta agresivně vystrčená brada, to zlo, které naplňovalo celý jeho výraz...

Ještě snad tři minuty po tom, co McGowan odjel, seděl inspektor bez hnutí jako přimrazený. Teprve pak se vzpamatoval. Nastartoval, rozjel se zpátky a přejel po starém mostě na druhou stranu řeky. Tam zaparkoval a pěšky se co nejopatrněji vydal po neudržované cestě k stříbřitě šedému autu, jež stálo před domem - k tomu autu, které McGowan sledoval. Přikradl se k němu tak blízko, aby rozeznal jeho poznávací značku, zapamatoval si ji, potom se vrátil ke svému autu a rozjel se domů...

A půl hodiny před tím:

„Promiň, že jsem přijela tak pozdě,“ řekla B. J. ještě skoro bez dechu, když vstoupila do Harryho ložnice. „Musela jsem zkontrolovat tržbu, promluvit se servírkami, zamknout podnik... znáš to. Snažila jsem se stihnout to co nejdřív.“

Harry byl samozřejmě vzhůru, ale v jeho vpadlých očích se zračila únava. Uplynulý týden byl pro něj vyčerpávající. Vlastně se mu zdály vyčerpávající celé poslední tři měsíce, i když nevěděl proč. Přesto měl neustále pocit, že ho něco ohrožuje - pocit, který mu rozdíral nervy jako skelný papír. A když se podíval na B. J., viděl, že ani ona, ať už z jakéhokoliv důvodu, neprožívá právě lehké období.

Měla by se mnou mluvit na rovinu, pomyslel si, i když opět uvažoval, proč ho to napadlo.

B. J. nebyla telepat. Zárodek té schopnosti v sobě měla jako do jisté míry všichni Vampýři, ale ještě se u ní nestačila plné rozvinout. Přesto něco z toho, co mu probíhalo myslí, vnímala.

„Harry, nezlob se na mě...“ začala, ale pak se kousla do rtu a zarazila se. „Chci říct... že je mi líto, že se cítíš skleslý.“

„Já vím,“ řekl mdle a raději začal o něčem jiném. „Byla jsi minulý týden pryč? Myslím na severu?“

„Hm... ne,“ zavrtěla hlavou. „Měla jsem hodně práce, a navíc...“

„...bylo mizerné počasí?“ pomohl jí s výmluvou. „A Nový rok za dveřmi? Předpokládám, že Vánoce pro tebe moc neznamenají, B. J.“

Vánoce? To byl svátek, který mohl pro B. J. sotva něco znamenat. Ale přesto: „Hm... asi ne,“ odpověděla. „Je mi to líto, ale... víš přece, jaký máme v tu dobu v podniku fofr... v to hloupé období...“

„To byl týden, B. J.,“ povzdechl si Harry. „A ten před ním... a ten další před ním... Vlastně to tak šlo celý měsíc. A když jsme spolu, pořád se ohlížíš přes rameno a vyhýbáš se mému pohledu, jako by tě něco trápilo.“

Stála tam a dívala se na něj. Náhle se jí v hrudi něco prudce vzedmulo a pak už... spočinula v jeho objetí. „Trápilo? Možná... ale ty to nejsi, Harry. Ty v žádném případě!“

„Tak mi pověz co,“ zamumlal jí do vlasů, když ji pevně tiskl k sobě.

„Co?“ Nedokázala myslet jasně - nešlo to, když byla zase v jeho náruči.

„Říkej mi, že jsem tvůj chlapeček a že je všechno v pořádku,“ zašeptal. Že je všechno v pořádku, i když to tak není. 

Dobrá, takže ho bude muset zapnout, jestliže má telefonovat v jeho přítomnosti, protože jinak by nerozuměl, co řekne Starému Johnovi.

„Harry, můj chlapečku,“ vyhověla mu a znovu ucítila, že se trochu zachvěl...

Měsíc v úplňku zářil bledým světlem a velký vlk zvedl hlavu na jeho počest a zavyl, až se mu plností toho zvuku rozechvělo hrdlo...

Když v její náruči ztuhl, pustila ho. „To je v pořádku,“ řekla a pohledem svých hypnotických očí ho zafixovala. „Ale teď musím zavolat Starému Johnovi.“

„Abys věděla, jak se mu daří, že?“

Přikývla., ,A pak si můžeme promluvit.“

„Doopravdy promluvit?“

Vždycky je to doopravdy, Harry, vždycky! Alespoň pro mě. Ale B. J. dobře věděla, jak to myslí. „Ano, doopravdy promluvit,“ odpověděla.

Naklonila se k němu a letmo ho políbila. Nepokusil se odtáhnout, ale ani jí polibek neoplatil. Pak si sedla na kraj postele a zatelefonovala Starému Johnovi…

Telefon zazvonil, právě když si John ve svém domku v Inverdruie obvazoval zápěstí. Svá krvácející zápěstí. K čertu, kdyby se mu ty rány hojily tak rychle jako B. J., jeho malé paní! Jenže on měl po té minulé návštěvě před třemi měsíci ještě teď na rukou jizvy, zatímco jí už po nich nezbyla skoro ani stopa.

A telefon vyzváněl i ve chvíli, kdy si zavázal uzel a utáhl ho zuby. Nepochyboval, že to volá ona. Asi už je znepokojená. Ale to není jeho chyba, že se jí dosud neozvat. Celý den a noc, čtyřiadvacet hodin, byl úplně vyřízený, a ještě ani teď se necítil kdovíjak.

„John Guiney,“ ohlásil se silnějším hlasem, než bylo třeba, aby zamaskoval svou fyzickou slabost. „Kdo volá?“

„To jsem já, Johne,“ ozval se hlas B. J. a John v něm téměř cítil úlevu. „Už jsem měla strach - vůbec ses neozval.“

„Právě jsem se k tomu chystal,“ řekl. Snažil se mluvit pevným hlasem, aby nic nepoznala, i když to vzápětí vzdal. „Víš... nějak mě to tentokrát sebralo. Už ten výstup, a pak ten nahoře... Ten mě dorazil, děvče!“

„A teď...? Jsi už v pořádku, Johne?“ zeptala se a v jejím hlase zřetelně zazněl neklid.

„Jsem jako moucha,“ řekl. „Ale uklidni se,“ dodal vzápětí. „Už se dávám dohromady. Vycucnul mě, pořádně... Byla to moje vina. Usnul jsem jako starej trouba, až mě probudil jeho hlas v mý hlavě. A pak ta rána - dlouho se nechtěla zacelit... A cesta dolů, to byla hotová vražda! A když jsem se konečně dostal domů, spal jsem den a půl v jednom kuse jako děcko. Proto jsem se neozval. Promiň, děvče, starýmu hlupákovi.“

B. J. povzdechla. „Však se nic neděje, Johne. Hlavně že jsi v pořádku. Ale slyším z tvého hlasu, že jsi slabý.“

„To jsem, ale neměj strach. Prostě jsem si hrábnul na dno, to je všechno. Ještě jednu noc a budu zase ve formě. A uvnitř se cítím silnější než kdy jindy - z toho pomyšlení, Bonnie Jean, jenom z toho! Vždyť je to moje krev, která ho živí, našeho pána.“ Jenže vzápětí se nadšení z jeho hlasu vytratilo. ,Akorát...“ začal, ale odmlčel se.

„Akorát co?“ snažila se mu pomoct. „Stalo se něco, Johne?“

Starý John se musel posadit, jak se chvěl. „Bonnie, zlobil se. A ještě víc než minule. Řekl jsem mu, co jsi mi řekla ty, ale nepomohlo to. Mluvil ke mně - v mý hlavě, samozřejmě - a zlobil se! Ani ne tak na tebe jako na ty druhý, na Ferenczye a Drákuly! Ale v každým případě se zlobil. Cítil jsem, jak to v něm vře. Prostě potřebuje tebe, ne starýho vola - promiň, že se tak vyjadřuju.“

„A co jsi mu řekl? Co z tebe dostal?“ Do jejího hlasu se opět vrátil neklid, nebo spíš úzkost. John málem cítil, jak ji buší srdce.

„Jenom to, co jsi mi řekla ty.“ Znovu se rozechvěl, dokonce se mu zatočila hlava. „Nic jinýho kromě toho, ale to ostatní mi vytáh z hlavy.“

„Ano,“ (cítil, že B. J. chápavě přikývla). „Ale co řekl on tobě?“

„To víš, že pro tebe mám vzkaz,“ odpověděl. „Už žádný odkládání, Bonnie Jean. Ani Ferenczyové nebo Drákulové, ani žádný neštěstí, dokonce ani sama smrt - nic ti nesmí stát v cestě. A příště musíš Radua navštívit ty, osobně nebo... s tebou skončí! A pokud jde o toho tvýho chlapečka, toho Harryho Keogha - ten musí přijít s tebou. Protože je moc důležitej.“

Chvíli bylo na druhém konci linky ticho a Starý John slyšel jen praskání polen v krbu a skučení větru v okapech. Pak se opět ozval hlas B. J., ale tichý jako šepot. „A to už bude... nebo už je... venku?“

„Kdo? Velkej vlk? Ne, a pochybuju, že bude. Šest měsíců, tak to řekl. Ale proto musí toho tvýho Harryho příště vidět, aby věděl, s čím může počítat. Ale jinak nevím o nic víc než ty, Bonnie Jean. Nejsem si jistej, co má v úmyslu...“

Jenže Bonnie Jean na druhém konci linky věděla moc dobře, co má vlčí pán v úmyslu. A Harry Keogh, který seděl s vpadlýma očima vedle ní, by to také věděl, kdyby je slyšel. Ale on je neslyšel.

„Nedělej si s tím starosti, Johne,“ řekla B. J. starému příteli. „Nějak to udělám.“ A opět měla starost o něj. „Ale co bylo s tím výstupem? Vážně bylo počasí tak zlé?“

„Bylo. Ale šel jsem tou nejlehčí trasou... Jo a cestou jsem zabil pěkný zvíře, pro toho jeho tvora. Řeknu ti, že prospívá... ta věc v kádi, víš?“

„Ano,“ přitakala. „Vím...“

Ale John slyšel, že to řekla váhavě. A že v tom byla stejná nejistota jako v jeho následující otázce. „Děvče, je to dobře?“

„Tak dobře, jak jen to může být,“ odpověděla. A než to mohl zpochybnit, dodala; „Johne, máme - On má - tady nepřátele. Doufám, že sis dal pozor, aby tě nikdo nesledoval. Nepotkal jsi cestou někoho neznámého? Nevšiml sis něčeho zvláštního?“

„Nikoho jsem nepotkal a ničeho jsem si nevšiml,“ odpověděl. „Ale přece mě znáš, já nemám ve zvyku riskovat. I dveře chodím otvírat s pistolí. Podle mě to bylo naprostý štěstí, že se ti dostali na stopu. A pokud jde o mě - kdokoliv ze zdejších ti s radostí řekne, že jsem jen takovej starej ubručenej průvodce lovců a rybářů.“ A protože cítil její úsměv, taky se usmál.

„Buď opatrný, Johne,“ řekla B. J. „Brzy si promluvíme, ale nevolej mi. Já ti zavolám sama. Zatím se snaž vyléčit si... rány. Snaž se, aby se ti zahojily.“

„Zahojí, zahojí... Ale byla to jen má povinnost, víš...“

A pak už zaslechl jen cvaknuti, jak zavěsila. Starý John chvíli seděl, poslouchal tiché hučení ve sluchátku a díval se na obvazy na zápěstích, na nichž se už teď začaly objevovat náznaky prosakující krve. Ano, jeho povinnost, pomyslel si - ale nezůstala neoceněna. A pak si vzpomněl na to, co mu ještě řekl Radu a co se neodvážil Bonnii Jean opakovat:

Jsi druhý v pořadí, hned po malé paní, Johne. Jenže ona je jen děvče a slabá jako všechny ženy. Bojím se, že až přijde můj čas, mohla by se ohnout, nebo dokonce zlomit. Takže dobře poslouchej, co ti teď řeknu, protože je to určené pouze pro tebe: chraň má tajemství a dobře mi služ, Johne, jako to dělali tví předci. A kdo ví?... Jednoho dne můžeš být první v pořadí!

Slib vlčího pána! Ta slova proběhla žilami Starého Johna jako silné víno a stále v něm zněla. Dala nový smysl jeho existenci a bohatě mu zaplatila každou kapku krve, kterou nechal skanout do nálevky té velké věci v kamenném sarkofágu, podobné psovi. A stála také za lež, kterou musel říct B. J. - i když to udělal na příkaz samotného Radua, přičemž jak by mohl on. Starý John, odporovat Jemu v Jeho výšinách?

Ano, neboť Radu se začínal vracet k životu a potřeboval každou kapku. Jestli vstane za šest měsíců? Ach ne... pokusím se za čtyři! Ale Radu řekl Johnovi, co nemohl říct Bonnii Jean; samozřejmě že jí musel lhát! Neboť teď, když se malá paní projevila jako... prostě jako slabé děvče, se John stal Jeho prvním důvěrníkem.

Ačkoliv John byl přesvědčen, že to není kvůli tomu, že by ona selhala. (Svraštil čelo a pocítil obavu o bývalou malou paní velkého pána.) S největší pravděpodobností za tím byl ten Harry Keogh! Ale s ním měl Radu taky své plány. Vstane během pouhých čtyř měsíců a potom se uvidí, co s tím Harrym bude. A pak tu je B. J., která má strach, aby ji John nevolal. Dobrá, nebude ji volat. Ale Radu ji zavolá, tím si může být jistá!

Od této chvíle za tři měsíce - za pouhých třináct týdnů - a pak B. J. uslyší Jeho volání. To tiché vytí ve své hlavě, které ji bude přitahovat jako magnet. Potom dostane instrukce. A o měsíc později se ten, kdo způsobil, že sešla z cesty, dočká zaslouženého trestu!

„Jeho rány?“ Harry přece jen něco zaslechl.

„Cože?“ pohlédla na něho B. J., jako by nechápala, o čem mluví.

„Řekla jsi mu, aby si vyléčil rány.“

„Poranil se o ostrý výstupek na skále,“ zalhala.

„Vážně?“

„Je tohle ten opravdový rozhovor, který jsi chtěl?“ zeptala se a začala si rozepínat blůzu. Protože jsou i jiné metody, jak oklamat muže, a snadnější způsoby, jak zmírnit jeho bolest. A také svou.

„Tím mě neodbudeš,“ odpověděl.

„Dobře, můžeš tedy myslet a mluvit normálně,“ řekla. A náhle byl opět sám sebou, se svýma teplýma očima, které maskují chladně uvažující mozek.

„Poslyš, B. J., tenkrát, když jsme spolu byli v horách, se něco stalo, že? Jeli jsme do Inverdruie za Starým Johnem. Chtěli jsme lovit a lézt po skalách, ale ty ses potom rozhodla, že se vrátíme. A ten minulý víkend, ten jsi taky odvolala. Dobrá, řekněme že teď je zima a špatné počasí... Ale co v tom bylo minule?“

„Čteš noviny, Harry?“

„Ne.“ (Zato mu před třemi měsíci volali kvůli jakési podivné věci z pobočky E.) „Proč? Bylo v nich něco, co bych měl vědět?“

B. J. zavrtěla hlavou. Pohřbila tuhle epizodu hluboko ve své mysli a nechtěla připustit, aby se znovu vyhrabala na světlo... o což se evidentně pokoušela. „Zmínil ses v telefonu, že se ti zdály sny. Takže tě trápí noční můry, Harry?“

„Sny, pokřivené vzpomínky... úzkosti a pocity, kterým nerozumím. Pojmenuj si to sama,“ odpověděl a pokrčil rameny - jí se zdálo, že téměř zoufale. „B. J., proč ke mně nejsi upřímná?“ zeptal se náhle, zčistajasna.

„Cože? Proč k tobě nejsem upřímná?“ Blůzu už měla dole a její ňadra, se vztyčenými hroty bradavek, se dožadovala jeho pozornosti. Téměř automaticky se vlnivými pohyby zbavila sukně. „Ptej se, co ode mě chceš vědět. Jestli budu znát odpověď, povím ti ji.“

„Nevím o tom všechno, že?“

„Ne.“

„Proč?“

„Mohu ti říct jen to, co smím - co mi dovolí.“

„Radu?“

„Ano, vlčí pán.“

„Ale vždyť je to lhář!“ vyštěkl Harry a v jeho hlase náhle zazněla překvapivá tvrdost a nenávist. „Je to Vampýr a ti jsou všichni lháři!“

To jí opět vzalo dech. „Ale... já jsem ti řekla, že je Vampýr?“ Řekla mu to? Samozřejmě že ano, tehdy, když mu ,vysvětlovala´ Raduův záměr - a Harryho případnou roli v něm. Takže ji zaskočila vehemence, s jakou se nyní ozval, a výraz jeho očí, nic víc. Ale ať se na místě propadne, jestli mu řekla i to, že všichni Vampýři jsou lháři!

Ale i on upadl do zmatku, i když to na něm těžko mohla poznat. Málem dostal sám sebe do pasti. Protože nekroskop nebyl jediný, kdo ,nevěděl všechno´. Bylo dost toho, co zase neřekl on jí - co jí nemohl říct.

„Ano,“ přikývl. „Řekla jsi mi to. Řekla jsi, že Radu je Vampýr - vysoký Vampýr - a má nepřátele, kteří chtějí za každou cenu zabránit tomu, aby se vrátil. Jsou to Ferenczyové a Drákulové. A že oni jsou samá lež.“

Přikývla a pomyslela si: Potí se. Proč se tak hrozně potí? Na co myslí... v té své přehluboké mysli? Co mu působí takovou starost? 

Ale ani Harry nevěděl, co mu působí starost, jenom že někde v něm něco víří pod hladinou, nějaká tajná informace ukrytá ve svém vlastním mentálním prostoru.

Jenže B. J. měla tu moc dostat se k ní. A on... to nechtěl!

Kdyby se dozvěděla, že tam v těch místech byl, chtěla by vědět, kdy a proč a jakým způsobem se tam doslal.

Chtěla by vědět - dozvědět se všechno - o Möbiově kontinuu: o tom, jak ho objevil a použil k tomu, aby se dostal do těch míst!

Ale kam vlastně? Do jaký míst?

A pak se to stalo. Na několik vteřin došlo k tomu, čeho se jeho matka i B. J. bály, pokud si to vůbec dovedly představit - že se obě roviny Harryho vědomí vzájemně propojily:

Stál kdesi venku v jasném denním světle a natahoval krk, jak hleděl nahoru na neuvěřitelně žluté a bílé útesy a na ten přikrčený dům, obehnaný bílými zdmi - nebo zámek? - prosté panské sídlo, stojící vysoko na okraji zapomnění. Kolem středozemská scenérie, kterou dobře znal! A znal i ten zámek, to sídlo!

Le Manse Madonie!

Na Sicílii!

Ferenczyové!

Vampýři!

Panebože!

Zatočila se mu hlava... Vlastně se točil celý. Točil se ve víru, který ho unášel pryč, někam...

...do promrzlé jednobarevné krajiny, na Střechu světa, do chmurného horského pásma, které se táhlo na pozadí šedé oblohy do nedohledna. Byla třeskutá zima a šikmo dolů padaly jako bílé bodce ostré sněhové krystaly, které, jak se nakláněl proti větru, mu vytvářely na hrudi neustále sílící krustu, měnící se pomalu v ledový krunýř. A jako v blikajícím starém jilmu se na zrnitém promítacím plátně svištícího sněhu vinula dlouhá klikatá městská zeď, jakási malá verze Velké čínské zdi, zatímco na druhou stranu čněla, vytesaná do strmého skalního útesu na úpatí hor, gigantická tvář, stejně ponurá a mrtvá jako všechno kolem.

A k ní, k té tváři, vedly vytesané schody. Stoupaly k jejím zejícím ústům, která sloužila jako vchod do… čeho? Do nějakého skalního chrámu? Nebo spíš kláštera? Ale jakému starému a zlověstnému náboženství zasvěcenému?

Vtom se ozvalo vzdálené cinkání zlatých zvonků a sílilo, jak utichalo svištění větru a sněhu.

A celá krajina utichala s tím, pouze zvonky zněly stále silněji a nyní už zlověstně... jak byl nekroskop opět unášen svou myslí do další zakázané vzpomínky...

Zdálo se mu, že je na jakési lesní holině, na niž dopadá přes koruny stromů světlo plně světlejších a tmavších skvrn. B. J. byla s ním. Stáli vedle auta a dívali se listnatým tunelem korun stromů lemujících silnici na dodávku, která stála asi patnáct metrů od nich. A z otevřených dveří dodávky na ně hleděli dva Asiaté v rudých mnišských kutnách. Jeden z ,mnichů´ držel pistoli a oba se zeširoka usmívali.

Ale jsou úsměvy a úsměvy. Ve skvrnitém světle stromů vypadaly jejich oči jako zvířecí, plné žlutého měnícího se světla, a jejich úsměvy byly prázdné jako výrazy krokodýla nebo hyeny a plné zlovolnosti!

Drakulové!

B. J. měla samostříl a uměla jim střílet. Také její oči byly zvířecí, když mířila a tiskla spoušť.

Ozvalo se ostré zadrnčení, které doprovázel jakýsi pocit - zcela fyzický...

A po něm znepokojený hlas B. J.: „Harry! Harry!“ Byl zpátky v reálném světě, i když naprosto zmatený. Nevěděl, že se jí vytrhl z náruče, a jak se převrátil, udeřil se hlavou do pelestí postele.

„Už je to dobré,“ říkala. „Už je to dobré,“ opakovala znovu a znovu, když mu pokládala hlavu zpátky do polštářů, držela mu ruce a snažila se zachytit svým hypnotickým pohledem jeho těkající oči... až ji nakonec začal věřit - že už je to dobré.

Potom ztlumila světlo - a ztišila hlas - a začala obracet proces, který se v něm spustil, a znovu od sebe oddělovat obě úrovně jeho vědomí...

Během chvíle se zdálo, že Harry usíná. A skutečně usnul. Spal hlubokým spánkem, který mu navodila B. J. a přenesla ho tak do temného prázdného prostoru, kde nebylo nic než její hlas... jenž neustále opakoval, že už je to dobré. A když se z toho spánku probral, bylo to dobré.

Cítil, že mu přejíždí chladnými prsty po čele a ulevuje mu od posledních záchvěvů horečky. Vnímal vzrušující pach jejího těla, provázený lehkou vůní parfému. Hltal očima její ňadra, která před ním volně visela na dosah, jak nad ním klečela.

„Co se to...?“ vyhrkl stále ještě omámený.

Ironicky si odfrkla. „Ty jsi ale společník pro rozhovor...“

„Společník? Pro rozhovor?“ Nevěděl, o čem mluví, ale byl opět sám sebou. Nebo alespoň tím, kým mu ona dovolila být. A jako by si to chtěl ověřit, zvedl ruku a jemně pohladil mramorové hladké obliny jejích houpajících se ňader s tvrdými hroty bradavek.

Zaklonila hlavu a chvíli si vychutnávala vzrušující pocit z dotyků jeho rukou. „Vedli jsme spolu ,opravdovou rozmluvu´ - ale ty jsi přitom usnul! Tak vidíš, jaký jsi ty společník. A taky milenec.“

„Společník na houby. A milenec... vyřízený,“ řekl. „Ale teď už to je dobré. Kromě...“ Odmlčel se a svraštil čelo. Nechala ho v zapnutém režimu. Věděl o ní, o Raduovi, zkrátka o všem, co chtěla, aby věděl, ale všechno ostatní bylo bezpečně uložené v prostoru zapomnění. Muselo to tak být přinejmenším do doby, než si bude moct ověřit, jestli její hypnotické nastavení mělo žádoucí efekt.

„Kromě čeho?“

„Jedné věci,“ řekl. „Jenom jedné...“

„Toho opravdového rozhovoru?“

„Ano,“ přikývl. Vstal (trochu vratce a roztřeseně) a rychle ze sebe stáhl kalhoty a košili. „Opravdového rozhovoru - o Raduovi.“

B. J. se snažila zachovat klid. Navzdory tomu, že se svlékl a chtěl se s ní milovat - což poněkud zlehčovalo dopad toho, co řekl - přesto se jí jeho slova zdála chladná a vypočítavá.

„Leží v sarkofágu zalitý pryskyřicí - je to tak?“

„Ano,“ přikývla. „V tisíciletém spánku.“

„Ale brzy se z něj probere a vstane, že?“

Opět přikývla. „Musí, jestli mám - máme - přežít. Nemůžeme bojovat s jeho nepřáteli sami. Potom... už mě nebude Radu zajímat. Pak budu myslet jen na nás dva.“ Ta poslední slova jí vycházela přímo ze srdce. Kéž by to tak mohlo být.

Harry zavrtěl hlavou. „Problém není jen s Raduem, B. J. Taky s tebou.“

„Se mnou?“

„Ten tvůj vlčí pán leží v sarkofágu, zalitý pryskyřicí. Ale pověz mi... dotkl se tě?“ Jeho hluboké oči hleděly přímo na ni. Hluboké a bezedné a někdy stejně chladné jako neprobádané dno oceánu. B. J. se domnívala, že ví, co má Harry na mysli, a zdálo se jí, že chápe jeho znepokojení. Chtěl vědět, jestli je pro ni Radu něco víc než pouze její pán - a také, jestli do ní není zamilovaný. A možná to byla - v jistém smyslu - správná interpretace.

Ve skutečnosti mířila jeho otázka hlouběji, navíc tu byly paralely, jimž rozuměl jen nekroskop - věci, které B. J. nikdy nevysvětlil, protože to nesměl udělat. Například, že nekromant Boris Dragosani byl ve své době také strážce upíří hrobky, a také on byl zprvu svým způsobem ,nevinný´. Avšak Dragosaniho osud...

...byl něco, čemu se Harry musel vyhnout. Nebo se o to alespoň za každou cenu snažit. Neodvážil se o tom přemýšlet příliš hluboce, přestože ho to vedlo k jisté otázce. Neboť ta myšlenka byla prostě nepřijatelná a neobhajitelná, alespoň pokud ji člověk spojoval se situací, v niž se nacházela B. J.

„Jestli se mě dotkl?“ Povedlo se jí nasadit překvapený výraz. „Ale vždyť Radu je v pryskyřici jako nějaký motýl zalitý do jantaru. A byl tam už celá staletí před tím, než jsem se narodila! Jak by se mě mohl dotknout? Udržujeme spolu styk pouze tím, že se mnou hovoří prostřednictvím svého mentalismu.“

Byla to pravda, a byla to lež. Nevinná, dobře míněná lež. Ale co na tom, když působila jako lék.

Harry úlevně vydechl, jako by držel vzduch v plicích celé věky. A pak mu ze rtů uniklo slovo: „Nevinná...!“ A B. J. věděla, že tím míní její nevinnost, jedinou stránku její posthypnotické fasády, kterou zapomněla obnovit. Takže teď to Harry udělal za ni. Protože to pro něj bylo důležité.

Nyní byl spokojen a ona také. Třemi prostými slovy - ,Harry, můj chlapečku.´ - ho vypnula, aby ho vzápětí zapnula znovu, svým tělem...

A potom spali, ale nekroskopovy sny byly neklidné a čas od času sebou trhl a cosi směšného zamumlal.

Dvakrát se dokonce začal budit, neboť se mu zdálo, že B. J. má příliš mnoho ňader, a když na ně sáhl, byla na dotek jako splasklá chlupatá vemena...

V

Pozorovatel donucený ukázat

svou pravou tvář

Pro inspektora George Iansona bylo pozdě v noci a brzy ráno. Pozdě v noci, protože se obrátil na policejní centrálu se žádosti, aby mu zjistili, na koho je registrovaný stříbřitě šedý vůz, který stál před domem u řeky a jehož poznávací značku si vštípil do paměti. Na odpověď musel čekat asi půl hodiny, neboť v centrále měli spoustu jiné práce. A brzy ráno pro něj bylo proto, že spal špatně (měl toho příliš mnoho na mysli) a chtěl co nejdřív zjistit, jaké tajemství se pojí k domu číslo 3 v The Riverside.

Na mysli měl především B. J., přesněji skutečnost, že právě její auto starý Angus McGowan v nocí sledoval. Ale proč? Že by ho napadla taková pošetilost a pustil se do vyšetřování B. J. a její vinárny? Proboha, vždyť dostal svůj vlastní úkol, který odpovídá jeho schopnostem! Navíc ten výraz v jeho tváři, když opouštěl své pozorovací stanoviště u řeky... Jestli pro tohle existovalo nějaké vysvětlení, pak si inspektor za nic na světě nedovedl představit jaké.

Ve čtvrt na deset dopoledne zatelefonoval B. J. do jejího bytu nad vinárnou. Samozřejmě nevěděl, jestli se už vrátila domů, nebo jestli má vůbec v úmyslu se dnes vrátit, ale musel to zkusit. Povedlo se mu zastihnout ji hned napoprvé. „Poslyšte, B. J., neměla jste pocit, že vás včera večer někdo sledoval?“ zeptal se bez okolků.

Zaslechl, jak do sebe překvapeně nasála vzduch - a pak ještě něco, co nechtěl slyšet. „Včera večer?“ (Nevinnost sama.) „Kdy?“

Takže má co skrývat? „Ale no tak, B. J. Přece po tom, co jste zavřela podnik... a odjela na návštěvu k panu Keoghovi.“

„Ó...!“ V každém případě si svou chybu uvědomila hned po tom, co ji udělala. Opravdu nemělo smysl tvářit se před Iansonem, jako by nevěděla, o čem mluví. Už poznala, že tenhle člověk není žádný hlupák. Tenhle ne!

„Odhalil jsem velké tajemství?“ zeptal se tiše a uslyšel její odevzdaný povzdech.

Ale to nebylo všechno. B. J. na druhé straně linky už horečně uvažovala. „Harry... je ženatý muž,“ řekla, „ale žije sám. Dokonce ani neví, kde jeho žena je. Odešla od něj... před nějakým časem, už to jsou roky, ale...“

„Chápu,“ řekl Ianson. „Přesto musíte být pořád opatrní.“

„Inspektore,“ řekla, jako by se mu chtěla svěřit se vším, co ji tíží, „myslela jsem, že ten člověk, co mě špehuje, může být nějaký soukromý detektiv najatý Harryho ženou. Ale věřte mi, že vás nechci svádět na falešnou stopu. Proto jsem vám o něm neřekla hned - myslím o tom pozorovateli z druhé strany ulice. Ale když jste pak za mnou přijel a mluvil jste o velkém psu a o tom, jak došlo k tomu přepadení Margaret... najednou se mi zdálo, že to spolu všechno souvisí.“

„Ano, rozumím,“ řekl Ianson. „Ale teď mi povězte - má Harry Keogh nějakého psa?“

„Nemá nic, ani andulku! Ale, proboha, co si o něm myslíte? Věřte mi, že -“

„Já se vám snažím věřit, B. J. Ale už žádné falešné stopy, ani neúmyslné, ani jiné, OK?“

„Samozřejmě. Ale k té minulé noci... Opravdu mě někdo sledoval? Myslíte vy sám?“

„Ne... prostě někdo,“ odpověděl. „Ale čistě náhodou jsem zase sledoval já jeho - a teď naopak věřte vy mně, že to byla náhoda. Nikdo vás nevyšetřuje, alespoň ne policie.“

„A kdo tedy?“ zeptala se. „Chci říct, že když jste toho člověka sledoval... znamená to, že ho znáte?“

„Neznám,“ zalhal. (Kvůli starému McGowanovi. Znal se s ním celé roky, a i když nyní začal pochybovat, jestli ho vůbec zná, musel stát na jeho straně... alespoň v tuto chvíli.) „Ale vy byste mi mohla pomoct. Mám snímek člověka, kterého podezírám, a pokud byste ho identifikovala, určitě ho dokážu vypátrat, a možná i zatknout za vraždu ve Sma´ Auchterbecky.“ A pak mu také bude muset McGowan vysvětlit, proč pozoroval B. J., její dívky a vinárnu. A proč to dělal dlouho před tím, než došlo k přepadení Margaret Macdowellové.

B. J. v tom zase viděla další příležitost, jak udělat čáru přes rozpočet tomu parchantovi od Ferenczyů a zbavit se ho. „Snímek? Jako fotografii? Přijeďte s ní, kdykoliv chcete, inspektore. S radostí vám ho identifikuji, jestli to bude on.“

„Dobře,“ řekl Ianson. „Udělejme to hned. Přijedu k vám během půl hodiny.“

„Budu vás čekat.“

„A, B. J.?“

„Ano?“

„Nemusíte mít obavy. V žádném případě to není člověk ve službách manželky pana Keogha.“

To opravdu ne...

Kromě B. J. tam byly ještě tři její dívky a i ony, spolu se svou zaměstnavatelkou, potvrdily to, čemu se Ianson stále ještě zdráhal uvěřit - že tím tajným slídilem, tím ,pozorovatelem´, který jim tak dlouho otravuje život, je skutečně McGowan... nebo někdo jemu k nerozeznání podobný. Ano, tak dlouho... Co bylo na celé věci nejnepochopitelnější. Nyní musel Ianson pouze doufat, že skutečně jde o mýlku, že jeho přítel veterinář má dvojníka. Ale kromě toho tu byly další okolnosti, a natolik podivné, že se to vzpíralo jakémukoliv vysvětlení.

Ta kniha starého Anguse - ta jeho fotografie na záložce přebalu! Ale znovu si připomněl starou policejní pravdu: dokud se neví všechno, neví se nic…

Knihu vydalo malé edinburské nakladatelství, které se specializovalo na problematiku loveckých výprav a objevitelských cest do odlehlých končin světa, zkrátka na zoologická a ekologická témata. Nakladatelství mělo sídlo na kraji města v tiché slepé uličce lemované stromy.

Ve vzácně jasném a osvěžujícím zimním dopoledni zaparkoval Ianson před domem označeným tabulkou Greentree Publishing Limited a za chvíli ho majitel a zároveň jediný zaměstnanec Jeoffrey Greentree vpustil do hlavní kanceláře vydavatelství - vlastně jediné, která tam byla. Inspektor si zprvu myslel, že majitel zvolil název firmy podle tématiky, jíž se věnuje, a hned na začátku na to učinil poznámku.

„To je šťastná náhoda, že se mé jméno hodí k podniku,“ řekl se zjevným potěšením pan Greentree. „Zabývám se problematikou péče o ochranu přírody - o volně žijící zvířata, lesy a samozřejmě stromy... Používám výhradně recyklovaný papír, víte. Stránky možná mají tendenci hnědnout, ale lesy zůstávají zelené. To je moje motto! Co pro vás můžu udělat?“

Tyčka, která se přizpůsobuje fazolím! pomyslel si Ianson, ale v dobrém. Zvláštní dvojice! 

Jeoffrey Greentree byl malý, lehce přihrblý šedesátník s kulatými rameny, tichým hlasem a čtverácky pomrkávajícíma očima. Brada se mu téměř opírala o hruď. V každém ohledu fazolovitý muž. Ale na to, že celý život pracoval s drobným písmem knih, byly jeho oči stále živé a bystré, třebaže trochu uslzené. Vlasy na temeni měl už hodně prořídlé, zato huňaté vlnící se obočí jako by se to snažilo vynahradit.

A jeho kancelář byla... jiná, než všechny, které kdy Ianson viděl.

Znal kanceláře advokátů, ale v žádné z nich se nesetkal s takovým množstvím a chaosem papírů. Celá jedna stěna vypadala jako vertikálně uspořádaný zmatek malých regálů označených písmeny abecedy a přeplněných zapraženými svazky dopisů, starých rukopisů, smluv, korekturních obtahů... a fotografií. Ianson to bral jako připomínku, že by měl přejít k hlavnímu účelu své návštěvy.

„Možná byste mi mohl pomoct s tímhle,“ řekl, položil na zaprášený a přeplněný stůl McGowanovu knihu a otevřel ji tak, aby nakladatel uviděl Angusův snímek na zadní záložce přebalu. „Předpokládám, že jste to byl vy, kdo tuhle knihu připravoval k vydání, a pokud ne, alespoň byste mi mohl říct, kdo o ní něco ví. Jistě, je už dost stará, vyšla před lety a zřejmě je dávno rozebraná, ale...“

„Promiňte, inspektore... Posaďte se,“ řekl rychle Greentree a ukázal na židli (samozřejmě zaprášenou). Pak vzal McGowanovu knihu a sedl si s ni za stůl. „Tak co to tu máme? Aha, vzpomínám si! Už je to nějaký čas, co jsem náhodou objevil její první vydání.“

„Určitě první vydání? Se vším všudy, i s přebalem?“

„Hm...?“ Greentree na něj tázavě zamžoural. „Samozřejmě, tím jsem si jistý. První, a tak vzácné! Ale jak jsem řekl, mám svůj vlastní výtisk - od každého titulu, který vydám, si nechávám vždy alespoň jeden. Měl by být... někde tady,“ mávl neurčitě rukou a znovu se obrátil ke knize.

Police, k níž podle všeho jeho gesto směřovalo, zakrývala stěnu protilehlou té, na níž vládl chaos dokumentů a rukopisů. Ianson vstal, přistoupil k ní a s hlavou nakloněnou na stranu se snažil najít na hřbetech neuvěřitelné spousty knih jméno Anguse McGowana.

„Možná mi to bude chvíli trvat,“ ozval se Greentree. „Člověk knihu vytáhne, podívá se do ní a pak ji málokdy vrátí na původní místo. Už jsem dávno vzdal udržovat v tom systém. Ale to neznamená, že nevím, co kde je.“

Vstal a přistoupil k polici vedle Iansona. „Ale pořád jste mi ještě neřekl, inspektore, co vás na tom titulu tak zajímá.“ A jistým pohybem, téměř ledabyle, sáhl do jedné z horních polic a vytáhl odtud McGowanovu knihu. Sfoukl z ní prach a podal ji Iansonovi.

„Autor je můj přítel,“ odpověděl inspektor roztržitě. „Myslím Angus McGowan.“ Vrátil se ke stolu a porovnal původní výtisk s tím, který měl vypůjčený od Strachana. Až na fyzický stav byly oba naprosto stejné.

„Opravdu?“ ozval se nad ním Greentree. „Setkal jsem se s tím člověkem jen asi dvakrát, ale mnohem častěji jsme spolu mluvili telefonem. Jenže to už je dost dávno. Byl to zvláštní člověk. Vzpomínám si na něj - vždycky jsem si říkal, že snad vůbec nestárne.“

Nakladatel mohl těžko tušit, proč právě při té poslední větě zvedl návštěvník hlavu a upřeně na něho pohlédl. Ale Ianson to věděl: protože se Greentree dotkl pravého důvodu, kvůli němuž zde byl. Současně mu však poskytl odpověď - a zcela běžnou, téměř banální. Nebyla v tom vůbec žádná záhada, jak si inspektor myslel. Pouze prostá skutečnost, že McGowan ,vůbec nestárne´, jak se to o některých šťastlivcích říká.

Opravdu? Ale proč potom dál hlasitě vyzváněly v Iansonově mysli poplašné zvony? „Kdy jste se s ním naposledy viděl?“ zeptal se.

„Bože, to už musí být tak dvacet let,“ odpověděl Greentree. „Dělali jsme dotisk jeho knihy - ano, téhle, po deseti letech - a pan McGowan přišel s novou kapitolou a spoustou změn a oprav. A taky požadavků.“

„Požadavků?“

Greentree přikývl. „Chtěl, abych místo jeho fotografie na zadní záložce doplnil anotaci o další odstavec, který připravil. Ano, šlo o tuhle fotografii,“ ukázal na snímky, které inspektor porovnával. „Zdá se, že nebyl do své tváře příliš zamilovaný. Právě tehdy jsem si všiml, že jeho vizáž se za těch deset let skoro nezměnila. Řekl jsem si, šťastný člověk - i když možná ne zase tak moc. Chci říct... víte, není na mně, abych hodnotil, který chlap je hezký, a který ne, ale když už to musím říct, tak podle mě pan McGowan patří spíš k těm druhým. Ale alespoň si to uvědomuje.“

Vizáž starého Anguse se za deset let nezměnila! Ianson ucítil, že mu po zádech přeběhlo mrazení. Dobrá, tak zkus dalších dvacet, kamaráde! 

Což dá dohromady třicet!

Ale v každém případe měl vydavatel pravdu, pokud šlo o McGowanovu vizáž, a když si to nyní inspektor uvědomil, o to silněji to na něj zapůsobilo. Znal Anguse McGowana nějakých třicet let - a nikdy si nevšiml, že by se nějak měnil! Jak je to možné? uvažoval. Copak jsem slepý? Nebo si i on celou dobu říkal, že McGowan ,snad vůbec nestárne´, jak člověka při pohledu na některé lidi napadne, ale víc o tom nepřemýšlí? A změn na něm si nevšímal proto, že se znali a často se vídali? Skutečně, sotva by se našel týden, v němž se nesešli nad šachovou partii nebo nad sklenkou či z jakéhokoliv jiného důvodu.

Ale já jsem se změnil, uvažoval Ianson. Zestárl jsem a spousta mých kolegů se mnou. Jenže ,starý´ Angus byl starý už tenkrát, když jsme se setkali poprvé! Bože na nebesích, co se to tu děje!? 

„Stalo se něco?“ zeptal se znepokojeně Greentree.

„Ano, stalo...“ odpověděl Ianson nepřítomně. „Vlastně ještě nevím. Ale buďte si jist, Že se to dozvím!“

Pevně odhodlaný přijít té záhadě na kloub se posadil spolu s Greentreem ke stolu a vzal do rukou jednu z knih. A aby si věci ujasnil - a zachoval si střízlivý rozum - řekl: „Pane Greentree, potřebuji mít v té věci absolutní jistotu. Opravdu je tohle první vydání?“

„Samozřejmě!“ Greentree byl evidentně zmatený. „Vždyť jsem ji vydal já. A tady, v tiráži, je jasně uvedené datum - rok 1952. Sedm let po skončení války, ale pořád jsem používal méně kvalitní papír, abych vyhověl vládním restrikcím. A jak jsem vám řekl, používám ho od té doby pořád.“

„A někdy po deseti letech jste připravil nové vydání?“

„Přesně po deseti letech. Chcete se na něj podívat?“

„Rád bych.“ Ianson seděl a čekal. Greentree se po chvíli vrátil od police s touž knihou, ale v novějším vydání, které inspektor viděl v McGowanově knihovně. „Takže jestli jsem to pochopil správně, v tomhle vydání už není jeho fotografie, že?“ zeptal se.

„Ano, jak jsem vám řekl,“ přikývl vydavatel. „Však se podívejte sám.“

Ianson se nenechal pobízet. Na zádní záložce bylo víc textu a chyběla fotografie. „A tu fotku odstranil proto, aby získal místo na rozšíření anotace?“ zeptal se.

„Podle mě taky usoudil, že mu ta fotka nedělá žádnou velkou reklamu.“

Nebo možná proto, že nevypadá po deseti letech ani o den starší? uvažoval inspektor, když vstal a chystal se k odchodu. A nechtěl - co vlastně? - aby se ta anomálie po těch letech opakovala v případě, že by si toho konečně někdo všiml? To bylo šílené!

„Moment,“ zarazil ho Greentree. „Je to už spousta let, jak jsme se shodli, ale... teď se mi to všechno začíná vybavovat.“

„Vzpomněl jste si ještě na něco?“

„Ano. Na to, že pan McGowan byl tak trochu puntičkář.“

„A co?“

„Jsem přesvědčený, že se mu to první vydání nelíbilo natolik, že spoustu výtisků skoupil a zničil. Samozřejmě ne pouze kvůli té fotografii. Podle mě byl se svou předchozí prací nespokojen a považoval ji za neúplnou. To zase není nic tak neobvyklého. Slyšel jsem o mnohých jiných autorech, kteří se zachovalí podobně. Znáte to, profesionální čest...“

„To by vysvětlovalo, proč jste tu knihu tak dlouho neviděl - myslím kromě výtisku, který jste si nechal pro sebe.“

„Asi,“ souhlasil vydavatel, když vyprovázel inspektora ke dveřím.

Ianson mu potřásl rukou. „Jsem vám velmi vděčný, že jste se mi věnoval -“

„To nestálo za řeč.“

„- ale ještě bych vás chtěl požádat o jednu laskavost.“

„Prosím.“

„Nezmiňujte se o našem rozhovoru před nikým. Jestli o tom zjistím něco víc, přijdu vám to říct. Ale do té doby... nikomu ani slovo.“

„Zdá se mi to jaksi podivné, ale dobrá, nechám si to pro sebe. Nakonec vy jste ochránce zákona.“

„To je pravda,“ řekl Ianson s úsměvem. Byl to však nucený úsměv. A v hloubi duše si pomyslel: Ochránce zákona? Jisté, ale v posledních třiceti letech ještě něčeho jiného. A bůhví vlastně čeho! 

Nebo je to všechno nějaký hloupý omyl. Přece musí existovat vysvětlení! Jenže všechno, co souviselo s tímto případem - s případem vraždy, připomněl si - jako by nedávalo vůbec žádný smysl.

Ale dnes v noci už ho bude dávat, nebo alespoň začne. A začne to u Anguse McGowana...

Inspektor měl ještě nějakou práci na policejním ředitelství - nic, co by souviselo s touto věcí, ale přesto práci. To ho zaměstnalo do půlky odpoledne a pak odjel domů. Odtud zavolal McGowanovi. Seděl a čekal se sluchátkem u ucha, zatímco telefon na druhém konci linky vyzváněl. Nic neobvyklého. Byl už zvyklý, že si starý Angus dával na čas, než telefon zvedl. I teď tomu tak bylo.

„Ano?“ ozval se ze sluchátka jeho skřípavý hlas.

„Angusi, tady je George,“ ohlásil se Ianson nenuceným tónem, jako by se nic nedělo. „Máme rozehranou partii, jestli si vzpomínáš. Mám ji tady rozestavenou - myslím, že jsi na tahu - takže si říkám, že bychom to mohli dnes dohrát. A taky bys mě samozřejmě mohl informovat o svém zoologickém pátrání - myslím kolem té záležitosti ve Sma´ Auchterbecky.“

Chvíli bylo na druhé straně ticho. „Ale předpokládám, že mi i ty řekneš, kam ses v té věci dostal,“ odpověděl McGowan. „Co ty na to?“

Inspektor se snažil udržet rozhovor v nenuceném duchu, jako by se svým přítelem mluvil tváří v tvář. Ale teď si uvědomil, že v hlase na druhém konci linky zaznívá cosi... jakási ostražitost, co mu říkalo, že to nebude tak lehké. Možná se nakonec ukáže nejlepší, když bude otevřený. „Je pravda, že se v té věci objevily jedna nebo dvě zajímavé okolnosti...“ začal.

Ale pak se zarazil, když zaslechl suché, chraptivé Angusovo uchechtnutí, a v duchu viděl, jak se starý veterinář na celé kolo zubí. A to důvěrně známé uchechtnutí znělo tak přesvědčivě, že Iansona napadlo, kde že se v něm vzalo všechno to pochybování o starém příteli. „Říkáš zajímavé okolnosti?“ pokračoval veterinář. „Tak to jsme na tom stejně. Nebo si spíš myslím, že v tomhle dostihu jsem se dostal před tebe, Georgi.“

To Iansona zarazilo. K čertu s tím chlapem! Takže se opravdu pustil do vyšetřování na vlastní pěst, proti všem pravidlům, a zřejmě toho ví mnohem víc, než říká. A s tímhle zjištěním vyletěly všechny zbývající inspektorovy pochybnosti oknem ven, neboť tohle byl opět ten mazaný a tajnůstkářský Angus, jak ho znal odjakživa - Angus, který hraje své slovní hry a všechno, co ví, drží v sobě jako lakomec svůj poklad. Ten prohnaný malý mužíček, který umí jít člověku na nervy, s nímž pojí Iansona tolik dlouhých let přátelství, že ho těžko může zavrhnout z nějakého chvilkového rozmaru nebo kvůli několika podivným okolnostem. Ale naštvat se na jeho způsoby? To ano, to je možné zcela určitě!

„Říkáš že jsi přede mnou?“ reagoval Ianson. „Asi máš pravdu, alespoň včera v noci to tak bylo... Ale spíš než přede mnou jsi byl za tím. A já jsem byl hned za tebou!“ To byl zase Iansonův způsob: úder z čistého nebe. Ale jestli doufal, že svého protihráče zaskočí, měl smůlu.

„Takže to jsi byl ty?“ zasmál se znovu Angus. „Myslel jsem si to - už jen kvůli té popelnici, které ty říkáš auto. Ale nestydíš se, Georgi? Skrývat se před svým starým přítelem za keři, jako bys vůči němu neměl dobré úmysly!“ A ani nemusel ironicky zamlaskat, aby si Ianson dokázal představit, jak kroutí hlavou, jako by byl kdovíjak pobouřený.

Musel se tomu usmát. A bylo dobré, že měl čemu, protože si v poslední době moc dobré nálady neužil. Ale teď si téměř nahlas oddechl úlevou. „Tak po čem jsi to tedy šel, Angusi?“ zeptal se. „Kdybych nepoznal toho tvého brouka, skoro bych si myslel, že sleduju vraha!“

Na druhé straně linky nastala opět odmlka, a ještě delší než poprvé, ale pak přece jen McGowan odpověděl. Jenže tentokrát zněl jeho hlas tak vážně, že si Ianson nevzpomínal, kdy ho naposledy slyšel mluvit takovým tónem. „Ale ty jsi opravdu sledoval vraha, Georgi. To si piš, že jo!“

„Cože?“

„Ne mě - mimochodem, to ti nikdy neodpustím, jestli sis to myslel, i kdybys k tomu měl důvod! - myslím tu ženskou, Bonnii Jean... Bonnii Jean Mirluovou, s její smečkou!“

Ianson cítil, že se mu točí hlava. „Angusi, o čem to proboha...?“

„O velkých psech, Georgi! Copak si nevzpomínáš?“

„Samozřejmě že vzpomínám, ale -“

„A co tak velké feny, ne?“

Ianson zakroutil hlavou, jako by si myslel, že ho McGowan může vidět. „Feny? Nechápu...“ Ale v tu chvíli pochopil. Pochopil souvislost - a ne zrovna vágní - s příběhem bývalého policisty Strachana. A co víc, vzpomněl si na jednu z McGowanových poznámek, kterou pronesl na místě vraždy ve Sma´Auchterbecky - tu o psovi nebo feně jiné než obvyklé barvy.

„Že nechápeš, Georgi?“ říkal nyní starý Angus. „Ale kdybys pochopil, byl bys zatraceně chytrý policajt! Nebo možná zralý na výslužbu, kdybys to pochopil až moc a zbláznil ses z toho. V každém případě to jsou podivné věci, příteli, velmi podivné... a to ještě říkám hodně mírně. Dával jsem to dohromady celé roky a teď to konečně mám! Ale je toho zatraceně moc, navíc to nejsou věci toho druhu, o kterých by měl člověk mluvit do telefonu.“

„Proboha, čeho, Angusi? čeho je moc?“

„Důkazů, příteli. Tvrdých důkazů!“

„Angusi, poslouchej mě...“

Ale McGowan ho neposlouchal. „Tak přijedeš?“

„K tobě? Teď večer?“

„Ano, teď večer. Čím dřív, tím líp.“

Inspektor se rozhodl. Nebyl důvod, proč váhat. Ať měl starý Angus, co měl, v každém případě dychtil všechno ze sebe vysypat a těšit se z pocitu, že nad něj není. Což by mohl být pocit oprávněný, jestliže opravdu na něco narazil a je-li to tak velké, za jaké to, zdá se, považuje. „Ale Bonnie Jean Mirluová?“ Teprve teď mu došlo, z čeho ji McGowan obvinil.

„Řekl jsem ti, že to není nic na diskusi po telefonu. Tak co, Georgi?“

„Přijedu, hned jak se najím,“ odpověděl Ianson.

„Dobře, ale nenech mě dlouho čekat, Georgi. Partie je rozehraná - a tentokrát to je velká partie!“

To inspektora definitivně přesvědčilo - nebo alespoň ty hlasy v něm, které ještě bylo třeba přesvědčit. „Během hodiny jsem u tebe,“ řekl.

„Fajn!“ odpověděl McGowan. „Ale jeď opatrně, Georgi. Přituhlo a ta břečka na silnicích namrzla... navíc člověk nikdy neví, kdo jede za ním - znáš to...“ A ještě vteřinu před tím, než zavěsil, se mu znovu podařilo hnout Iansonovi žlučí svým suchým uchechtnutím...

Sice ještě před pátou, ale už za plné tmy přijel Ianson k McGowanovu domu a zaparkoval za jeho volkswagenem. Nebyl tady samozřejmě poprvé, ale přesto ho překvapilo, když prošel skřípající brankou z tepaných mříží, vystoupil po několika schodech a blížil se ke krytému vchodu, aby zazvonil, a... těžké dubové dveře se otevřely a Angus na něj čekal na prahu.

V témže okamžiku projelo kolem nějaké auto a veterinářovy očí zřejmě zasáhl záblesk světla reflektorů, neboť mu zaplály podivným žlutým světlem. Na druhou stranu to nebylo poprvé, co si inspektor tohoto efektu všiml. Ale možná ho teď zvýraznila skutečnost, že ve vstupní hale byla tma; ostatně zdálo se, že nikde v domě se nesvítí.

McGowan byl oblečený, jako by se chystal ven - měl na sobě kabát a na hlavě svůj obvyklý klobouk se širokou krempou. Pozdravil se s Iansonem, pak ho vzal za paži, naklonil se k němu a šeptem řekl: „Poslyš, Georgi, to není dobré, abys parkoval za mnou. Mám důvod se domnívat, že jsem sledován! Pojďme, dáš si auto do mé garáže.“

Vrátili se k Iansonovu autu a zajeli s ním asi o půl kilometru dál, kde na temném mořském břehu stála řada garáží. Ta jeho byla prostorná, ale vlhká, postavená ze starých cihel a materiálu posbíraného, kde se dalo. „Dozvěděl jsem se, že se to tady má všechno do roka srovnat se zemí,“ řekl McGowan. „Všechno, včetně starých domů. Chtějí tu postavit nové promenády, restaurace a takové věci... Samozřejmě pro turisty.“ Zamkl garáž a pak se pěšky a mlčky vraceli k jeho domu.

Když však McGowan odemkl a ukázal Iansonovi, aby šel dál, vzal ho inspektor za loket. „Poslyš, Angusi, ty jsi dnes večer mimořádně záhadný! Já vážně nevím, co si mám o tom všem myslet. Říkáš, že tě někdo sleduje?“

„Je to víc než pravděpodobné,“ pokýval vážně hlavou veterinář a přejel zkoumavým pohledem ulici. „Proto bychom tu neměli dlouho postávat.“ Jenže když chtěl Ianson vstoupit dovnitř, McGowan ho znovu zarazil. „Georgi,“ řekl a podíval se mu zpříma do očí, „to, co se ti chystám říct - a možná i ukázat není pro obyčejného člověka. Myslím to vážně. Může tě to navždy změnit a já nechci, abys mi to později dával za vinu a vyčítal mi to.“

Ianson ohromeně zakroutil hlavou. „Angusi, kdybych tě neznal tak dlouho, řekl bych, že sis to všechno vymyslel jako nejapný žert. Nedovedu si představit, do čeho ses to vrhl!“

„Ale opravdu se to chceš dozvědět?“

„Samozřejmě. Přece nečekáš, že se teď otočím a pojedu domů,“ odpověděl už trochu podrážděně inspektor, jako by ztrácel trpělivost. A teprve teď ho McGowan nechal vstoupit.

„Takže ses rozhodl z vlastní svobodné vůle,“ poznamenal tiše, když zamykal dveře.

Chodba, ponořená do tmy, vedla kolem temného schodiště do obývacího pokoje - Ianson to tady přece jen trochu znal a orientoval se, navíc ho McGowan vzal za loket a vedl ho dál. Konečné hostitel rozsvítil a Ianson musel chvíli mžourat, aby si na tu náhlou záplavu světla zvykl.

Inspektor nikdy neměl valný dojem o McGowanově domě ani o čtvrti, ve které stál. Byla stará, nehostinná a nacházela se příliš blízko moře. Ostatně zbývalo v ní už jen málo obyvatelných domů, a jak se Angus zmínil, i ty čeká v dohledné době demolice. Jejich obyvatelé samozřejmě neskončí na ulici - všichni věděli, že dostanou vládní podporu, aby si mohli opatřit nové bydlení. A možná to byl důvod, který tu po všechny ty roky McGowana držel.

Domy zde byly vysoké, úzké, postavené ve viktoriánském stylu, s podkrovními okny krytými sedlovou stříškou. Kdysi to tady mohlo být pěkné, ale dnes, kdy se na čtvrť vrhli developeři se svými novými představami, nikdo domy neudržoval, takže většina jich byla značně zchátralá a mnohé se už skoro rozpadaly. Ianson předpokládal, že to je důvod, proč ho McGowan k sobě příliš často nezval - zřejmě se styděl za prostředí, v němž žije. Ostatně inspektorův světlý a prostorný byt se zdál mnohem vhodnější pro jejich občasné schůzky. A když o tom Ianson uvažoval, neviděl důvod, proč by nebyl stejně vhodný i pro jejich dnešní setkání.

„Proč jsme se dnes museli sejít tady?“ zeptal se. Byl to jeho charakteristický způsob, něco jako punc jeho policejní práce, klást takové sugestivní otázky. Mělo to své výhody, i když někdy se to ukázalo jako chyba. „Proč jsi nemohl přijet ty ke mně? A když jsi vytušil, že tě sleduji, proč jsi mi nezavolal, abychom si to vzájemně vysvětlili a byli klidní?“

„Protože jsem chtěl, aby ses ozval sám a přiznal porážku,“ odpověděl McGowan se širokým úsměvem. „A taky jsem čekal, jak budeš pokračovat ve své teorií o ,muži s velkým psem´. Ale neměj strach, určité bych se ti ozval, kdyby ses k tomu ty dlouho neměl.“

Obývací pokoj měl půdorys ve tvaru L, vysoký strop, a když v něm člověk seděl, měl pocit, že neustále odněkud táhne. Přesto v něm byl cítit typický pach vlhkosti. McGowan zapálil v přebudovaném krbu plynové topeni, přinesl láhev whisky a dvě sklenky, a když viděl, ze se Ianson pohodlně usadil ve staré kožené pohovce, sedl si proti němu. „Je čas, Georgi, k tomu, abych se ti přiznal,“ řekl. „Neudělal jsem to, co jsi ode mě čekal. Neobvolal jsem zoologické zahrady a nezjišťoval, zda jim neuteklo nějaké zvíře. Ptáš se proč? Protože až moc dobře vím, odkud ta vraždicí bestie pochází! Vím, kde žije, a není to žádné zoo ani nějaká rezervace pro divoká zvířata. Nespěchám na tebe příliš?“

Ianson vzal sklenku, vstal a přistoupil ke knihovně. „Ne,“ zavrtěl hlavou, „protože jsem se dosud nic nedozvěděl. Řekls mi, nebo naznačil, že máš důkazy o něčem ,dalekosáhlém´, ale zatím jsem od tebe neslyšel nic než náznaky, které mi nedávají smysl. Zřejmě mluvíš o B. J. Mirluové a pochopil jsem, že ji z něčeho viníš. Vlastně jsi řekl z čeho - z vraždy. Dobrá,“ pokrčil rameny, „možná je vražedkyně. Ale to posoudím, až budu vědět všechno.“

McGowan ho sledoval zvláštním pohledem. „Takže jsi připraven vyslechnout mě do konce, Georgi? Výborně! Ale nevím, jestli dokážeš být dost přístupný tomu, o čem budu mluvit. Vyžaduje to velkou svobodomyslnost, protože... zkrátka s ničím takovým ses ještě nesetkal.“

Inspektor mezitím našel, co hledal - knihu, kterou v těchto policích viděl až dřív: druhé vydání titulu Psovité a kočkovitě šelmy od Anguse McGowana. Vytáhl ji, vrátil se s ní na pohovku a položil ji na odkládací stolek, aby ji měl na dosah. McGowan ho opět zvědavě sledoval - krátce pohlédl na knihu a opět se vrátil k němu. „Tak co?“

„Poslouchám tě,“ řekl inspektor.

„Dobrá... Ale nepřerušuj mě, prosím. Je to celé dlouhé, a jakmile začnu, budu to chtít dokončit. Jenže problém je, jak začít.“

.,Zkus to od začátku,“ poradil mu Ianson. A starý Angus nejdřív dolil sklenky a pak ho poslechl...

„Je jedno slovo, s nímž se budeš muset vyrovnal - lykantropie,“ začal. „Neříkej nic, Georgi. jenom poslouchej. Ty víš, že jsem se po celou svou profesní kariéru zabýval zvířaty žijícími ve volné přírodě. Ostatně svědčí o tom tituly v mé knihovně - nemoci a zranění zvířat, to je můj život... myslím doslova! Ale můj zájem se neomezoval pouze na zlomené kosti a obvyklé nemoci. Fascinuje mě sama podstata zvířat - prostě zoologie. A zvlášť mě odjakživa zajímali dravci: psovité a kočkovité šelmy, především ty psovité. Možná je to motivováno tím, že jistí mí předci měli tu smůlu, že zemřeli v zubech vlků. Stalo se to tady, ve Skotsku, ale už někdy před třemi sty lety.

Ty znáš mou vášeň pro mýty a legendy. Jak bych tedy mohl odolat těm skvělým historkám o záhadných šelmách dávících ovce v Bodmin Mooru, Dartmooru, na Vysočině a já nevím kde ještě, které se objevily v tisku? A prý to jsou skutečně velké bestie - i když často ne tak docela skutečné, jestli chápeš, co tím myslím. Prostě jako ty obludy v jezerech a tak... Vždycky jsem si tedy sbalil batoh a vypravil se tam, abych si to sám ověřil. A někdy mi za to dokonce platili!

Jako mladý jsem hodně cestoval. Byl jsem všude možně v tom širém světě a poznal jsem spoustu podivných věcí. Určitě jsi, Georgi, slyšel o dětech, které vyrostly odmalička mezi šelmami ve volné přírodě. Děti vychované ve vlčí smečce prý měli v Indii, Nepálu a Rusku a v australské buši a africké stepi zase mezi psy dingo nebo hyenami. A když odněkud přišla taková zpráva, hned jsem se tam rozjel, abych zjistil, co je na tom pravdy.

Většina takových ,divů´ jsou samozřejmě výmysly k přilákání turistů - prostě jako naše stará dobrá Nessie, ale v Maďarsku a Rumunsku jsem narazil na pár podivných případů, které se vzpíraly jakémukoliv rozumnému vysvětlení. A na Sicílii... bože, těch nejrůznějších pověstí, co se tam mezi lidmi traduje, a vůbec všude kolem Středozemního moře. Právě na Sicílií jsem se setkal s lidmi podobně posedlými jako já, kteří se také snažili jít po všech těchhle pověstech...

Kde jsem to zůstal? Aha, u Rumunska.

Je to teprve třicet let, co v blízkosti města jménem Dumitresti došlo k sérii případů zabití vlky -vražd, vážený příteli! - za svitu úplňku! Místní lidé věděli, co to bylo. Počkali si měsíc do dalšího úplňku a pak poslali do hor lovce s puškami a stříbrnými kulemi, aby ty bestie postříleli. A věděli taky, kde je hledat: v blízkosti cikánského tábořiště. Protože si to už s nimi spojili, chápeš? Kamkoliv tenhle cikánský lid přitáhl, vždycky se tam objevili i ti zatracení vlkodlaci!

,Szganyové´, Georgi, tak v těch končinách říkají cikánům. A ti, o kterých mluvím, patřili ke kmeni Mirlu! Ech? Nenapadlo tě zeptat se té Bonnie Jean, odkud pochází? A když ne ona sama, tak odkud pochází její rodina - myslím její předci?“

Kupodivu se na to Ianson B. J. zeptal, třebaže v jiné souvislosti a kvůli jejímu akcentu, ne kvůli jménu. Ale když se odvážil otevřít ústa a udělat nepříliš promyšlenou poznámku o tom, jaký na to má názor, McGowan mávl odmítavě rukou.

„Prosím tě, nech si tyhle rozumy,“ řekl vzrušeně. „Nevykládej mi žádné nesmysly o ,shodách okolností´ a raději mě poslouchej! Myslíš si, že jsem hlupák, Georgi? Myslíš, že nevím, jak to, co říkám, musí každému připadat? Vím to moc dobře, ale nech mě, abych to dopověděl, a pak můžeš říct, co si o tom myslíš. Protože já nejsem žádný cvok, na to můžeš vzít jed!“

Teď už byl inspektor z McGowana trochu víc znepokojen - vlastně se přímo děsil, čeho se od něho ještě dočká. Navzdory jisté ,logice´ některých myšlenek jeho - čeho? ,dialogu´ nebo tirády? - on v nich nenacházel žádnou souvislost se svým chápáním reality. Ve skutečnosti to vypadalo, že před ním malý veterinář prezentuje jakousi podivnou posedlost - něco, co v sobě dlouhé roky skrýval a potlačoval.

Ale zatím se nezdálo, že by od něj hrozilo nějaké nebezpečí, takže Ianson začínal být spíš netečný než ostražitý. Netečný, letargický a téměř otupělý McGowanovou whisky. Naproti tomu jeho hostitel jako by byl čím dál vzrušenější.

„Pokud se týká toho ,mýtu´ o ,stříbrných kulich´,“ pokračoval, „copak není i olovo jed? Nebo rtuť? Nebo plutonium? Nebo tucet dalších kovů? Různé chemikálie mají na různé živočišné druhy různé účinky, Georgi. Co jednomu prospívá, to jinému škodí, jak se říká...

Takže o čem to tady bez ladu a skladu mluvím? To musí být naprosto zřejmé i takovému veskrze střízlivému člověku, jako jsi ty. Ale ještě chvíli, prosím tě, mlč a já budu pokračovat.

Ale moment - vidím, že máš prázdnou sklenku, tak si dolej. A mně můžeš taky...“

Ianson se tou činností trochu vzpružil a našel v sobě odvahu sáhnout do kapsy, vytáhnout výtisk prvního vydání McGowanovy knihy Psovité a kočkovité šelmy a položit ho na stůl přední stranou obálky dolů. Nebyla v tom žádná skrytá hrozba, žádný úmysl hostitele překvapit nebo vylekat. Chtěl se jen McGowana zeptat na tu fotografii a bál se, že by na to mohl zapomenout, to bylo vše. Pořád měl totiž pocit, že se někdo - pan Greentree? - musí v této věci těžce mýlit.

Skoro jako ve snu otevřel inspektor knihu na zadní záložce s Angusovou fotografií, která jako by vystupovala z papíru a vznášela se k němu. Pak nechal ruku klesnout do klína, kde zůstala ležet a chvěla se jako po vyčerpávajícím úkonu.

McGowan chvíli těkal očima mezí knihou a Iansonovou tváří a pak ukázal na fotografii. Svaly v jeho vyzáblé tváři sebou bezděčně škubly a úzké rty se nepatrně roztáhly a odhalily ostré bílé zuby. Inspektor si vždycky myslel, že jsou umělé. Že by to byla pravda?

„Dlouhověkost!“ řekl náhle McGowan bez jakékoliv zjevné souvislosti. „Další klíčové slovo. A jak vidím, dělá ti to starosti. Samozřejmě jsi zatím neměl žádný důvod prověřit si v tomto ohledu onu rozkošnou mladou dámu z vinárny, že? Ostatně k tomu se dostaneme - nakonec. Ale teď...

Kde jsem to skončil?“ (McGowanův hlas byl jako vždycky drsný a skřípavý, ale teď v něm zazníval i hněv. Jeho oči neustále těkaly k fotografii na záložce knihy.) „Aha, už si vzpomínám. Před třiceti lety v městě Dumitresti v Rumunsku. Vlkodlaci, Georgi, vlkodlaci! Takže ti lovci, o kterých jsem se zmínil, zastřelili vlka! Velkou šedou šelmu, která stačila utrhnout jednomu z nich celou levou ruku až u ramene, než ji zlikvidovali. Jenže pak je úřady pohnaly k soudu... za vraždu! Opakovala se tatáž stará historie, která se už stala. Ukázalo se totiž, že nezastřelili šelmu, ale - údajně - nevinného mladíka z cikánského tábora. Opravdu to tak bylo? Jenže pak se ptám, proč byli zproštěni viny, Georgi? Proč je propustili na svobodu s tím, že na nich vyšetřovatelé nenašli ani smítko poskvrny!

Můžeš říct, že mluvím o zaostalé zemi, která je ještě i dnes plná všelijakých monster - stejně jako ta jejich vláda! Dobrá, už to je pravda. Navíc Rumunsko před třiceti lety? Proto jsem nucen souhlasit. Nebylo by fér, kdybych zakládal svůj výklad - nebo bychom tomu měli říkat pojednání? - na jakýchsi údajných událostech, k nimž došlo kdesi v jakési barbarské zemi. Takže se podívejme na nějakou mnohem osvícenější společnost. Jako je třeba... Anglie? Nebo ještě blíž k domovu - třeba Skotsko? Co takhle Skotská vysočina, a právě před těmi třiceti lety? Ano, skoro ve stejné době, kdy došlo k tomu případu u Dumitresti. Ale velmi by mě překvapilo, kdyby sis tuhle problematiku ještě nestačil prostudovat, Georgi, takže jistě víš, o čem mluvím.

A o čem to tedy mluvím? O tom, co se stalo v přírodní rezervaci v údolí Speye, ech?... Ech?

Vidím ti to na očích, Georgi - tu otázku: Jak o tom může starý Angus vědět? Ale copak jsi mě neposlouchal? Říkal jsem, že tohle je můj obor - součást mého života, o nic méně důležitá, než je pro tvůj život policejní práce!

Ale před třiceti lety? Dobrá, dovol mi, abych ti řekl, že to byla dost zvláštní doba. Nebo spíš mimořádná, kdy měsíc procházel unikátní fází svého cyklu a mezi lykantropy po celém světě nastal neklid. V Rumunsku, Maďarsku - jistě, ve Skotsku taky - zkrátka všude. Nebyli schopni se ovládat. Stačil jim sebemenší podnět, sebekratší působení čaromoci, a už začali šílet. Měsíc měl vlčí lid pevně ve své moci a krvežíznivost v nich doslova kypěla...

A teď se vraťme k Bonnii Jean. Ale předtím... co takhle dát si zase hlt, aby nám to líp šlo. Neříkej, že ti ta whisky stoupá do hlavy. Vždyť jsi ji zatím sotva usrkl. Já vím, někdy se to stává, když je člověk kapku unavený. Že by tě tak zmáhala tvá detektivní práce, Georgi? Chápu, někteří z nás už nejsou tak mladí, jako bývali. Skoro se blíží doba, kdy bys měl uvažovat o konci kariéry. Neuvěřitelné...

Ale kde jsem to zase zůstal? Aha, u Bonnie Jean Mirluové. Nějakou dobu jsem ji pozoroval, tu ženskou osůbku...“

„Nějakou dobu? Pěkně dlouhou,“ zamumlal Ianson. „Čas od času... dávno před tou vraždou ve Sma´ Auchterbecky!“ Ještě to ani nedořekl, a už by si nejraději ukousl jazyk. Bylo však pozdě brát to zpět, nehledě na to, že by už zřejmě bylo tak jako tak pozdě. Ta whisky... Starý Angus - velmi starý Angus - do ni musel něco přidat, protože to byl on, kdo jí sotva usrkl. Inspektor nevěděl, dokonce ani netušil, co se děje, ale cítil, že přestává legrace. A strach, který se ho náhle zmocnil, mu musel být vidět na očích.

McGowan vstal - křepce jako mladík. „Takže jsem měl pravdu!“ zavrčel. „Odhalil jsi mě! Ale ještě nemáš žádný přesvědčivý důkaz - alespoň ne dost přesvědčivý pro ortodoxní, realisticky uvažující mysl toho zatraceného George Iansona - ale postačující k tomu, abys mě začal vyšetřovat, co? Je mi líto, starý příteli, ale to se ti nepovede. A s tím žvaněním jsem už skončil!“

Ten výraz v jeho tváři - ten, který už Ianson jednou viděl... včera večer, když McGowan odjížděl od domu u řeky. Výraz naprosté bestiální nenávisti! Je snad tenhle člověk šílený?

„Angusi!“ snažil se inspektor promluvit, ale jen cosi zablábolil. A pak se jako jeho hostitel pokusil vstát - jenže místo toho se svalil na zem, neboť jeho nohy odmítly poslechnout mozek! Anebo jeho mozek nevysílal nebo nepřijímal správné informace... Protože mu všechno před očima plavalo a vznášelo se v chaosu.

„Už to, že jsi mě viděl u toho zatraceného domu v Bonnyrigu, je dost zlé,“ zavrčel McGowan. „A že ses dozvěděl, že jsem pozoroval B. J. Mirluovou a její vinárnu tak dlouho před tím, než roztrhala u Sma´Auchterbecky to druhé zatracené zvíře, je ještě o něco horší. Ale teď jsi někde vyštrachal tu zatracenou knihu - mou jedinou chybu - a to už je moc! Jsi vyřízený, Georgi, a můžeš si za to sám!“

Obešel stůl. Ianson viděl, jak jeho nohy pluji k němu, jak se v jeho otráveném vidění blíží a zvětšují. A pak, i když jen otupěle, ucítil, že ho McGowanovy ruce zvedají - ale lehce, jako by byl dítě - a nakládají si ho na záda. Bože, ta síla!

„Svým způsobem se to hodí,“ řekl McGowan - spíš k sobě než k němu. „Vědí, že jsi vyšetřoval vraždu. Když zjistí, že jsi zmizel, zřejmě se znovu obrátí na tu ženskou. To ji zaměstná. Ale na mě nepomyslí ani náhodou. No ovšem! Vždyť starý Angus byl jeho přítel! A já budu jaksepatří šokovaný, až se dozvím, jak jsi skončil. Ale ne zas tak šokovaný, jak jsi teď ty sám, Georgi.“

Ianson cítil, že je nesen chodbou, někam dovnitř domu, do temnoty... Pak se na chvíli pohyb zastavil. McGowan ho chytil za vlasy a obrátil mu hlavu tak, aby mu viděl do obličeje. Oči starého Anguse zářily ve tmě jako lampy! Plály v jeho tváří jako kusy hořící surové síry s pekelnými ohníčky v zornicích!

„Musí to být hrozná věc narazit na takovéhle pravdy, příteli,“ řekl McGowan. „A i potom nebýt schopen jim věřit! Ale ty uvěříš, ty uvěříš...“

Objevily se dveře a za nimi kamenné schody do sklepa, o němž Ianson nevěděl. A proč by o něm měl vědět? Zato cítil, jak se mu stehno a visící paže odírají o hrubou stěnu s pruhy vysráženého ledku. A zdola vanul pach vlhkosti - a ještě něčeho jiného. Světlo na okamžik zhaslo, jakoby McGowan zakopl a baterka mu upadla, ale tma je obklopila jen na chvíli. Pak opět bliklo světlo.

„Tyhle staré domy,“ řekl McGowan a zakroutil hlavou, když položil Iansona na dřevěný stůl. „Někdy, když vrcholí příliv, je tady dole cítit slaný pach moře. Před dvaceti lety jsem se podkopal asi metr pod základy - ze sanitárních důvodů, jak poznáš.“ Trhl Iansonovi hlavou na stranu a ukázal rukou. „Vidíš tu trubku? To je stará kanalizace - dodnes vede do moře. Prosekal jsem se do ní a otvor jsem uzavřel, takže tam mám svůj vlastní vstup - svůj zvláštní kanál... na zbytky. Taky na zbytky z tebe, Georgi, až s tebou skoncuju! Ale to bude až po tom, co s tebou budu kompletně hotový! Ale teď si ještě spolu dáme trochu dobrého jídla, co říkáš, Georgi? Trochu pořádného jídla!“

Inspektor ležel na stole a jenom chrčel. Zoufale se mu chtělo křičet, ale nešlo to, a tak vydával zvuky jako někdo, koho mučí zlé sny a snaží se probudit. Jenže on nespal a věděl to... ale to neznamenalo, že ho nemučil nejhorší zlý sen jeho života!

A McGowan, který bloudil po svém odporném podzemním doupěti a mumlal si pro sebe, dělal neznámé, a přesto děsivé věci. Ozvalo se syčení plynu pod tlakem a pak puf! náhlého zážehu. Klapalo nářadí, které odněkud přinášel a pokládal na stůl, a pak ještě zlověstnější vysoký zvuk, bzučení jakéhosi elektrického přístroje. Do všech částí Iansonova těla se rozlévala otupělost, až nakonec vůbec necítil ruce ani nohy, a vidění se mu zastřelo, jako by se mu oči potáhly nějakým filmem - zřejmě to tak bylo, protože si je ani usilovným mrkáním nedokázal pročistit.

A pokud šlo o to málo, co přece jen viděl, bylo by lepší, kdyby byl úplně slepý.

Neboť kousek od stolu stála lavice a McGowan si na ni snášel nářadí, které snímal ze zdi. A pokud se Iansonovi podařilo zaostřit pohled do rohu, uviděl tam... sporák? A potřeby k vaření? A taky... co? Zapálenou opalovací lampu, jejíž sotva viditelný modravý plamen žhavil jakési cejchovací železo s plochou patkou, které už začínalo rudě žhnout!

Konečně byl malý muž hotov se svými... přípravami, vrátil se ke stolu a začal Iansona svlékat. A inspektor se nezmohl na víc než na mumlám: „Co...? Co...?“

„Pořad máš docela pevné tělo, Georgi,“ řekl McGowan. „Ještě nejsi žádný starý slaboduchý neduživec. Ale ber to spíš jako problém než kompliment. Podívej, ta věc, kterou jsem ti dal do pití, brzy přestane působit, a pak to bude horší.“

Během chvíle svlékl Iansona donaha a znovu se vrátil k lavici s nářadím. „Ty oblbovací kapky, které jsem ti dal do whisky - skvělá věc, co? Mí šéfové na Sicílii na ně nedají dopustit. Prostě jim stoprocentně věří. A ty bys taky měl, Georgi, taky bys jim měl věřit. Udělají ti dobrou službu, příteli, nebudeš vůbec nic cítit. Vůbec nic! Později možná, ale... na tom už nebude záležet.“

Přinesl zlověstně vrčící přístroj ke stolu a ukázal ho Iansonovi: stříbřitě se lesknoucí disk chirurgické kotoučové pily! Ale když mu McGowan podržel tu děsivou věc před očima a šklebil se na něj jako sám ďábel, uvědomil si inspektor, že ho mnohem víc než samotná pila fascinuje a naplňuje hrůzou tvář toho malého veterináře, která se zrcadlila v lesklé oceli kotouče.

Bože, byl to McGowan, o tom nebylo pochyb - starý Angus, jeho přítel - ale teď už ne člověk! Alespoň ne ve všem všudy člověk. Možná jen jiný než člověk? Nebo víc než člověk. Nebo mnohem míň...

Ta zející ústa, ten svraštělý nos, to rudě žebrované hrdlo, které se dokonale hodilo k jeho zvířecky žlutým očím! A ty zuby - už ne rovné a dokonale tvarované, ale jako by z jeho karmínově rudých dásní trčely střepiny skla! A jazyk za těmi zuby - hluboce rozštěpený, šlehající a mrskající sebou, jako by měl v ústech zmrzačenou ještěrku!

„Teď ti dám malou hádanku, Georgi,“ zaskřehotal svým drsným skřípavým hlasem McGowan. Zvuk pily začal kolísat - že by to spíš cítil, než slyšel? - a Iansonovi se zdálo, jako by jím to kolísání fyzicky hýbalo. A jeho vidění se zamlžilo ještě víc. „Kde myslíš, že může člověk uvidět bezrukého a beznohého policejního inspektora, ech?“

Kolísání zvuku pily ustalo. McGowanova tvář opět vyplula z mlhy, jenom... byla celá pocákaná rudě. A pak začala pila kvílet znovu a všude kolem... jemná růžová! „Cože? Neříkej mi, že jsi to už vzdal,“ zazubil se na něj McGowan.

Ale Ianson to už opravdu vzdal - ztratil vědomí ve chvíli, kdy si uvědomil, co to je, ta věc, kterou McGowan zvedl a z níž crčel rudý proud. Proto nemohl slyšet, jak si malý muž odpověděl na svou hádanku, když si šel k lavici pro rozžhavené železo, aby kauterizoval první inspektorův pahýl.

„Přece tam, kde jsi ho nechal...!“

Část druhá

Další hráči

I

Daham Drakeš

V tom hrůzném sklepě ve skotském Edinburghu bylo něco po šesté. Ale nějakých deset tisíc kilometrů odtud na tibetské náhorní plošině Tingri bylo hodně po půlnoci a zdálo se, že hvězdy, nehybné na svých oběžných drahách, visí na nebeské klenbě tak nízko, že stačí natáhnout ruku, aby se jich člověk dotkl. Takhle uvažoval Daham Drakeš, Vampýr, poslední Drakul, když stál, vysoký a vyzáblý jako kostlivec, na střeše takzvaného Drakešova kláštera, ve skutečnosti však jeho orlího hnízda.

Stál na temeni monolitické hlavy vytesané do vysoké skály v zavětří pustého horského úbočí a ve svém rudém hábitu, vlajícím ve větru, rozjímal, nebo si spíš vychutnával noc. Obrovská zívající - nebo možná křičící? - tvář hlavy byl jen obrovský klam, pouhá fasáda, neboť široce otevřená ústa sloužila jako vstup do rozsáhlého jeskynního komplexu.

Nebo spíš bludiště či labyrintu, tvořeného několika úrovněmi chodeb, jeskyní, skladišť, prostor k bydlení a... jiných, temnějších a tajnějších síní a komor. Ty poslední, situované hlavně v nižších úrovních, byly pro většinu obyvatel orlího hnízda zapovězené. Pouze Daham Drakeš, velekněz, jak si nechával říkat, se do nich mohl odvážit beztrestně. Dokonce i ti nejvyšší, nejdéle žijící a nejspolehlivější pobočníci tam vstupovali neradi, a pokud už museli, našlapovali opatrně, jako by se báli každého dalšího kroku.

Celá stavba orlího hnízda - vyraženého ručně ve skále vulkanického původu upířími otroky ,naverbovanými´ v nedalekém opevněném městě - trvala téměř dvacet let a byla dokončena zhruba před sedmdesáti lety. Drakeš přitom využil mnohých přirozeně vzniklých jeskyní, dutin, sklípků, ale i puklin mezi vrstvami masivu. Jako poslední ze své rodové linie, poslední Drakul - a tedy někdo, kdo si, podle svého mínění, zasluhuje mít vlastní orlí hnízdo - na všechny práce od počátku až do konce osobně dohlížel. A během celé té doby bylo opevněné město, z něhož čerpal pracovní síly, mrtvé a ve své opuštěnosti děsivé jako ostatně většina rozlohy samotné náhorní plošiny.

Ano, poslední Drakul...

V každém případě poslední opravdový Drakul, když nyní jeho vrchní pobočník a pokrevní syn Mahag zahynul ve Skotsku Lykanovou rukou. Ale Drakeš měl v sobě upíří pijavici a jeho parazit bude mít nepochybně vejce; byla tedy naděje, že se zrodí další Drakul - a pak další a další - až přijde čas. Takový čas však ještě nepřišel a nepřijde do té doby, dokud nebudou z celého světa vyhubeni, vykořeněni a zcela vyhlazeni Lykanové a Ferenczyové.

Neboť stejně jako jeho předci Drakeš pevně věřil v prastarou pravdu Vampýrů - že podmínkou dlouhověkosti je anonymita. Jeho předci však na tuto prostou zásadu zapomněli nebo se ji ve své zpupností rozhodli ignorovat. Bez rozlišování si pořizovali pokrevní syny i syny z vajec a šířili nákazu na všechny strany... A kde jsou ti předkové dnes? A kde je Drakešův vaječný otec Egon, předposlední z těch, kteří přežili po příchodu z toho jiného, paralelního světa, a hrdinný obránce Valašska v dobách, kdy se tamní podkovovité horské pásmo nazývalo Dácie? Všichni se dávno odebrali na věčnost, dokonce na tu upíří! Jenom Daham Drakeš ne, ten tu stále byl.

Stejně jako bratři Ferenczyové, Anthony a Francesco, nyní ,Francezciové´, kteří nesmíme zbohatli a posílili se ve své sicilské pevnosti. A také vlčí pán Radu Lykan, poslední, kdo přežil z příchozích z dávné Hvězdné strany, který se před šesti sty lety skryl - uložil ke spánku, sám sebou zhypnotizovaný do stavu bezvědomí - v doupěti v horách kdesi daleko na severu.

Proto poslal Drakeš skupinu ,emisarů´ do Evropy (a nakonec na Britské ostrovy), aby našli spícího vlčího pána v jeho doupěti a zlikvidovali ho dřív, než bude moci uskutečnit své znovuzrození, k němuž se chystal. Tohle však byla pouze část rozsáhlejšího plánu. Drakeš dobře poznal, že má skvělou příležitost sehrát roli agenta provokatéra, poštvat proti sobě Raduovy lidi a Ferenczye a rozpoutat mezi nimi totální vyhlazovací válku. A pak, až by skončila, by vystoupil on a všechny, kteří ještě přežili, by zlikvidoval. To by byl začátek jeho konečného řešení.

Naprostého dobytí a vampyrizace planety Země.

Tohle byla Drakešova utkvělá touha od chvíle, kdy se dozvěděl o smrti svého vaječného otce ,hraběte´ Drakuly před devadesáti lety - udělat ze sebe nemrtvého, krvavě rudého vládce vampýřího světa... ale ne takového, v němž by stále ještě přežívali nepřátelé jeho předků. A tak po celé půlstoletí posílal otroky do světa jako údajné emisary své náboženské sekty - jako špiony, aby vyhledávali oblasti zamořené Vampýry. Tak objevil v jejich sicilském sídle bratry Ferenczyovy a přibližnou polohu místa, kde ve svém cairngormském doupěti ležel Radu Lykan. Kvůli nim musel své velké plány na čas pozastavit.

A podrobnosti těch plánů byly následující:

Drakešův klášter se nacházel v blízkosti styčné hranice mnoha zemí na místě, které bylo ještě před sto lety v podstatě nepřístupné. Ale co je to za překážky, odlehlost, zima a nepřístupnost? To pro Vampýry nic neznamená! Na druhou stranu teritorialismus je jim vším! Když se konečně Daham rozhodl začít s rozšiřováním svého panství, bylo pro něho nejjednodušší vyslat několik vybraných pobočníků na sever do srdce tajemného Tibetu, Číny a Mongolská, ale i na jih do Nepálu, Indie, Barmy a Bhútánu, kde měli za úkol získat si pozici a postupně ji upevňovat. Zbytek světa měl přijít na řadu později. Dnes už byly první z těchto předsunutých základen vybudovány - všechny samozřejmě pod maskou Drakešova ,náboženství´. Ale někdy před čtyřiadvaceti lety, právě když poslední Drakul připravoval své expediční síly...

...vstoupila do hry čínská armáda. A Drakeš si uvědomil, že Vampýři nejsou jediní, kdo touží ovládnout území tak pustá a nehostinná, jako bylo toto.

Číňané rozvrátili tibetská města, brutálně rozehnali a zakázali mnišské řády a jejich chrámy pobořili, takže dalajláma byl nucen uprchnout do bezpečí na západ. Ale odlehlý ,klášter´ na náhorní plošině Tingri, vystavené neustálým větrům, přežil. Neboť Drakeš si byl dávno vědom toho, že Lidová armáda je schopna uskutečnit výsledky svých parapsychologických výzkumů - věděl o pokusné jednotce ESP, čínské obdobě anglické a sovětské pobočky E - a záměrně na sebe upoutal pozornost plukovníka Si-Chonga, jejího vedoucího, který sídlil ve velitelském štábu v Kchuejťiangské ulici v Čchung-čchingu.

Výsledkem bylo, že si Drakeše povolali do Čchung-čchingu, víc než rok ho ,studovali´ a on jim dovolil, aby si o něm zjistili vše, co chtěl, aby o něm věděli: jeho údajnou ,filozofii´, dlouhověkost, odolnost vůči nemocím, urputnost k životu... ale nic víc. A plukovník Si-Chong ho dokonce navštívil zde v klášteře, aby se na vlastní oči a na místě, v jeho prostředí, přesvědčil o tom, jak velké jsou Drakešovy zvláštní schopnosti.

Drakeš se nechal zmrazit v bloku ledu, který pak vlastní energií roztopil. Demonstroval také plukovníkovi svou schopnost nočního vidění - mimochodem viděl ve tmě lépe než Si-Chong nejmodernějším britským infradalekohledem! - a ani proto nemusel poukazovat na výhody, jež by to mohlo mít ve vojenských aplikacích. Postil se a po měsíci se dostal do takové fyzické kondice, že dokázal ujít patnáct kilometrů ve sněhu a meditovat přitom.

Si-Chong s sebou přivedl vědce, odborníky v genetice a v biologických mutacích, aby odebrali Drakešovi vzorky spermatu a zmrazili je pro budoucí experimenty. Ty pak provedli před deseti lety, a jak se později ukázalo, jejich výsledkem byla... monstra! Dopadlo to tedy přesně podle Drakešova varování - řekl plukovníkovi, že nemůže chtít pěstovat orchideje na rýžových polích a čekat dokonalé výsledky. Na druhou stranu, kdyby je zasadili do půdy, v jaké přirozeně rostou, pečovali o ně starostliví zahradníci a vláhu obstarávaly obyčejné deště...

Plukovník ho neposlouchal, tehdy už ne. Vždyť jak by mohl tento člověk - přes všechny své zvláštní schopnosti - zplodit základ nezdolného vojenského mutanta v tak nehostinné, kruté divočině? Avšak Drakeš byl víc než člověk, byl vampýrský vládce! Pouhou silou vůle a zákony jiné genetiky než lidské dokázal předat spermiím, které mu odebrali Si-Chongovi vědci, své instrukce.

A v Čchung-čchingu se narodily jeho děti. Patnáct z nich bylo znetvořených, a hned po narození je usmrtili. Ale patnáct z padesáti? Drakeše to příliš nepřekvapilo. Podle Egona Drakula bylo mezi Vampýry na Hvězdné straně běžné, že se rodil určitý počet zrádných a groteskně znetvořených potomků. Ale pokud šlo o ty další v Čhung-čchingu, ti přežili - alespoň zatím. A Drakeš, ponechaný ve svém orlím hnízdě pouze s vlastními plány, čekal, až jeho prenatální genetický materiál dospěje a vydá se na svou životní cestu.

A před dvěma lety k tomu došlo.

Major Čchang Lun; velitel posádky v Šigace, vzdáleném asi devadesát minut jízdy sněhovým skútrem - samozřejmé podle počasí - mu přivezl čerstvé zprávy. Drakeš si připomněl Čchang Lunova slova i to, jak si je major (žádný velký obdivovatel Dahama Drakeše) vychutnával:

„Poslední půltucet uprchl. Bylo jim teprve osm let - ideální věk vzhledem k jejich zrychlenému růstu. Bohužel zabili své opatrovníky a instruktory. Nejenže ukousli ruce, které je krmily... ale navíc se nakrmili jimi! Pijáci krve, kanibalové, vražední maniaci! Během pouhých osmi let dospěli v muže a sexuálně nenasytné ženy! Nakonec je do jednoho a do jedné dopadli a sprovodili ze světa. Ale nebylo to snadné...“

Drakeš nepocítil žádnou bolest ani rodičovskou úzkost - pokud byl něčeho takového vůbec schopen - neboť věděl, jaký bude výsledek. Vlastně ho sám zaranžoval. Lidé plukovníka Si-Chonga se snažili naučit jeho pokrevní potomstvo být lidmi - i když spíš lidskými stroji, vojáky, válečníky. Ale příští potomstvo bude podle instrukcí jejich vampýřího otce, a on neselže. Stejně jako neselžou jeho bojovníci, přestože patří Číně.

Neboť to nejsou lidské bytosti - nejsou to lidé, pouze válečníci...

Předtím, než vystoupil a vylezl vnitřními chodbami a klaustrofobními komíny do kopule lebky, kde její klenba přecházela pod převislý útes, navštívil Drakeš jiný druh válečníků. Choval takové tři a už pět let rostli v obrovských kamenných kádích. Zatím jen kontroloval jejich růst, odkládal jejích vynoření a čekal, až přijde ten pravý čas. Ale až jim dovolí, aby se ,narodili´, aby opustili svá kamenná lůna, stanou se z nich nemyslící vraždící stroje, jaké si kdysi pěstovali Vampýři na Hvězdné straně. A třebaže tihle byli jiní, přesto byli příbuzní oněch anomálií zrozených z jeho zmrazeného sémě v Čchung-čchingu. Neboť také to byly jeho ,děti´, organismy vyšlé z jeho nesmrtelného vampýřího těla.

Tam dole, v jedné temné a páchnoucí sloji, uchovával ještě něco jiného - metamorfní protoplazmu, živý nebo nemrtvý materiál na své válečné tvory, vypěstovaný z jeho vlastní tkáně, slin, spermií a potu. Lidská tkáň, tekutiny, zuby a kosti, když jsou odděleny od lidského těla, hynou. Ale vampýří tkáň žije, dokud ji někdo nezničí nebo neztvrdne na kost. A tkáň posledního Drakula se držela života zvlášť urputně. Její... extruvium žilo z vnitřností, kůže a kostí, tedy z odpadků potravy obyvatel orlího hnízda.

Ale přestože to byla nemyslící tkáň, ,věděla´, že jejím otcem je pán. Jakýsi zbytkový instinkt, zachovaný v těch jiných DNA než lidských, stále uplatňoval svůj vliv na primitivní mozek.

Tu věc - tvora? - krmil sám Drakeš. Musel to dělat, neboť pro pobočníky bylo příliš nebezpečné jenom to zkusit. Vstoupil do jeho kobky s mísou vnitřností, posadil se na plochý skalní výčnělek uprostřed temné sloje a čekal. Tma nebo světlo, Vampýru Drakešovi to bylo jedno. Jeho zvířecí oči se ve tmě zalily krví a zářily v jeho tváři jako lampy. Zdálo se, že jeskyně je prázdná, ale on věděl, že ta věc tady je.

Zem, která tvořila podlahu jeskyně, byl sypká, nakypřená a Drakešův tvor žil zahrabaný v ní jako by se tam schovával, nebo spíš číhal. Ale pak... Jakmile Drakeš ucítil pod nohama první náznaky pohybu, ponuře se usmál a soustředil se na to, aby udržel svou mysl zavřenou a svou identitu skrytou. Byla to pro něj skvělá zábava a on si téhle hry vždycky užíval - toho svádění věci, aby jí pak mohl říct ne.

A tak tam seděl v naprosté tmě s mísou odporně páchnoucích vnitřností na klíně, usmíval se a cítil přítomnost své věci.

A potom...

Náhle se ozval tichý zvuk, jak se za ním začala drolit zem. Věděl, co přijde. Věc se k němu bude kradmo plížit. Kradmo a pomalu. Drakeš se otočil a pohlédl za sebe dolů. Z nerovné hrudkovité podlahy se začala zvedat hromádka a pak... náhle z jejího vrcholu cosi vyrazilo. Podivná leprózní šedozelená chapadla. A ta sílila, rostla jako nějaké zvláštní stonky fazolí a na nich se formovaly jakési primitivní oči. Jestli věc něco viděla - pokud vůbec viděla nebo rozeznávala nebo si něco pamatovala v běžném smyslu těch slov - to Drakeš nedokázal říct. Ale v každém případě cítila jídlo! Jídlo v misce na Drakešově klíně - nebo jeho samého?

A chapadla dál sílila a zem všude kolem Drakeše se hýbala a chvěla. Pak se oči v živé beztvaré hmotě rozplynuly a přetvořily se v široce zející otvor, v ústa - pokud lze o něčem takovém mluvit, když chybí tvář - v nichž se objevily dvě řady zubů. Zubů, které se protáhly v tesáky. A ze suché půdy pod Drakešovýma nohama vyrážela na tuctu dalších míst nová svíjející se chapadla té věci a natahovala se k němu, jako by ho chtěla ve své amébovité beztvarosti uvěznit, a z jejích úst - z toho zejícího otvoru - vytékala žlutá semenná žluč.

V tu chvíli vampýří vládce otevřel mysl a odhalil svou identitu.

Tak dost! řekl. Až sem, a dál ne! 

Bylo to, jako by věc dostala elektrický šok. Svíjející se chapadla se stáhla - ne, ucukla zpět a zajela do země. A přestože se to stalo rychle, stačil ze sebe jeden výrůstek vyplivnout nebo vystříknout žluč a jeho konec zůstal venku a svíjel se jako zpola rozšlápnutý červ. Drakeš do něj kopl botou a červ se skryl pod zem. Hlavní chapadlo, silné jako stehno muže, se za Drakešem slilo dolů, vlezlo do své díry a zmizelo s čvachtavým a chrchlavým zvukem jako voda vtahovaná vírem do výlevky. Během několika vteřin zůstal po té věci pouze puch z plynů, které tryskaly z chvějících se a hroutících se hromádek sypké země, a sem tam dojem rychlého pohybu, jako když prchá zmatený krtek. Pak opět nastal klid.

A Drakeš se stále usmíval, neboť cítil, že z něj má ta věc, ten tvor, strach. A to bylo v pořádku.

Potom, když vysypal odporný obsah mísy na suchou zem, řekl: Však ty mě znáš. Protože já jsem Drakul, tvůj pán, a jsem laskavý. Ty nemáš žádné vědomí, žádný rozum, žádnou inteligenci. Já jsem veškerá inteligence, kterou budeš kdy potřebovat. Ty nemáš žádný cíl, žádný účel, tvé směřování určím já. Nemohlo bys být naživu bez potravy, kterou ti nosím, ale ani zemřít nesmíš bez mého souhlasu. Ale přesto můžeš být víc, než jsi teď. Tví bratři - povstalí z tebe, jako jsi ty povstalo ze mě - se už teď hýbou ve vanách metamorfózy. Já jsem je pozvedl k životu a možná pozvednu i tebe... nebo tě zničím. To by sis mělo pamatovat, jestli vůbec jsi něčeho takového schopno. 

Vykročil k východu, tam se zastavil a ohlédl se. Teď se nakrm a buď vděčné. Tak je to správné. 

Ale když se ta nemyslící chobotnice, ten žijící nebo nemrtvý karcinom metamorfní tkáně opět vyřinul ze země a natáhl se po jídle jako hozený plášť...

Zadrž! Šlehl po něm Drakeš myšlenkou jako bičem - a věc v okamžiku strnula, jako by ji proměnil v kámen. A pamatuj: tohle místo je tvoje. Ale za jeho hranicí (vyznačil podpatkem před ústím jeskyně čáru), to už patří mně. Až sem, a dál ne... 

A pak se šel podívat na metamorfní vany, na ty velké kádě vytesané ve skalním podloží v sousední jeskyni, stejně temné jako sluj protoplazmy, nebo ještě temnější. Tma jim prospívala... jeho tvorům, a zvláště těm, kteří se měli stát pravými válečníky, hybridními monstry, jejichž úkolem bude střežit pusté rozvaliny měst a prašná údolí po dlouhé celosvětové zimě, která nastane po nukleární katastrofě, aby ti, co přežili, nemohli ohrozit v nebezpečných hodinách denního světla síť jeho orlích hnízd, jež budou všude vyrůstat jako houby po dešti.

Ale v každém případě bude na světě málo světla. I to bylo součástí jeho plánu - základní součástí - až bude konečně připraven stát se pánem Všeho, vládcem vesmíru. Vždyť jaký smysl by mělo chtít si podrobit svět světla, jestliže by nakonec světlo samo zvítězilo nad ním? Zatímco ve světě, v němž je světlo slabé a stěží prosvítá vířícími mračny radiace a slepě ohmatává trosky největších lidských staveb...

Drakeš byl samozřejmě šílený a věděl to. Ale ve své zvrhlosti, jíž se nelišil od svých předchůdců, velkých Vampýrů, si v tomto šílenství liboval a bez zábran se mu oddával. Neboť jestliže má vládce poslední slovo a to platí jako zákon, kdo potom může říct, že vládce je šílený, zatímco ostatní nejsou? A jednoho dne se tím vládcem stane on!

Ty metamorfní vany... Drakeš stál u jedné z nich a hleděl na to - na gelovité kapalné lůno, jehož povrch lehce čeřily pomalu se šířící vlnky. Ano, rostli, jeho válečníci. Jistě, mohl by jejich vývoj urychlit, kdyby bylo třeba, ale také zpomalit, nechat je ležet v jejich zárodečné lázni celé roky a čekat na vhodný okamžik k jejich zrození. A když se na vanu díval, začaly se vlnky vzdouvat ve vlny, jako by ho ještě nevyvinutý tvor uvnitř cítil, a těsně pod hladinou byl patrný pohyb. Potom... se pomalu, téměř lenivě objevil groteskní tvar jakési hlavy pokryté stále ještě zpola průhlednou, šedě se lesknoucí chitinovou kůrou. A na krátký okamžik se v gelovité hmotě otevřelo velké prázdné oko.

„Budeš silný!“ zamumlal Drakeš jen tak pro sebe. „A věrný na život a na smrt.“ Měl pravdu. Počati z jeho vlastní metamorfní tkáně, ze zahrabávající se věci ve vedlejší jeskyni, neměli tito tvorové žádnou vlastní mysl, žádné vlastní myšlenky. Měli pouze ty, které jim vnukl on...

Pak pohlédl na žlaby, jež zásobovaly vany - na rezavě zbarvená koryta ve skále, jakési pupeční šňůry, jimiž přitékala krev, kterou dobrovolně dávali bratři řádu těmto zárodečným abnormalitám, těm krvavým šelmám! A ten hlupák plukovník Si-Chong z Čchung-čchingu chtěl, aby mu vychovával lidské válečníky... Dobrá, bude to tedy dělat - a taky to dělal, o čemž svědčily těhotné čínské a tibetské ženy, které pracovaly na kamenitých polích a staraly se o farmy v opevněném městě. Ale pokud šlo o mnichy kláštera, jeho bratrstvo...

O nich nevěděl plukovník nic. Netušil, že i oni jsou Drakešovy děti. A co o těch dalších válečnících, kteří rostli zde, ve svých kádích? Jak by o nich mohl vědět? Vždyť by ho ranila mrtvice a na místě by zemřel, jestliže by je jen zahlédl! Dokonce by musel zemřít, i kdyby se o to měl postarat sám Drakeš. Neboť tím, že by se o nich dozvěděl, by zároveň poznal, že velekněz tohoto řádu není člověk - což byl další důvod, proč Drakeš zbudoval své orlí hnízdo právě na tomto místě: kvůli jeho izolovanosti od světa a dojmu života v odříkání. Protože v žádném případě nestál o to, aby v Čchung-čchingu věděli, co se zde děje. A protože mu v té nevědomosti (a stranou od zvědavých očí majora Čchang Luna, toho druhého hlupáka z Šigace) v podstatě dovolili, aby si tady dělal, co chce. Takže i když přijel plukovník se svými takzvanými vědci na návštěvu, pustil je Drakeš pouze do města. Klášter byl posvátné místo, kde by je sice mohl přijmout, třebaže jen krátce, ale už jim tam nemohl nabídnout ubytování. Na druhou stranu, kdo by také chtěl bydlet ve studené skalní jeskyni? Všem bylo jasné, že tam nejsou zařízení na to, aby poskytovali návštěvníkům pohodlí jako v hotelu...

O těchto a jiných věcech Drakeš přemítal v mysli hluboké jako propast, když stoupal po křivolaké stezce k samé klenbě svého orlího hnízda. A nyní stál na jejím vrcholu pod baldachýnem jasných hvězd a cítil, jak mu na vytáhlém hubeném těle povlává rudý hábit. Jedné noci - a možná brzy - vyzkouší své schopnosti v plném rozsahu, vytvoří na svém těle nosné plochy podobné křídlům letadla a vzlétne. Neboť Drakulové byli odjakživa skvělí letci, a jeho otec Egon dokonce nepřekonatelný mistr v létání. Bylo úžasné sledovat ho, jak kroužil jako velký černý netopýr nad vysokými cimbuřími hradeb svého transylvánského hradu... Úžasné a vzbuzující neskonalou úctu.

„Tohle bude jednou tvoje,“ říkal mu hrabě. „Všechno. Jenom buď mým věrným synem a starej se o tohle sídlo za mé nepřítomnosti. Pak se i ty staneš Vampýrem!“ A tuhle smlouvu pak před svým odchodem do Anglie zpečetil tím, že do něj vložil laskavým otcovským polibkem své vejce. Následovala krátká chvíle nesnesitelných muk... a když Daham opět nabyl vědomí, jeho vaječný otec byl pryč. Jenže během deseti dnů opustil sídlo i Daham; uprchl z Rumunska a s houfem szganských otroků, váčkem zlata a cizopasnou pijavicí - zárodkem své pozdější velikosti, který rostl v jeho těle - se vydal sem, do tohoto místa.

Pak se Drakeš nějakou dobu bál, že se mu otec pomstí. Nebyl si jistý, co velký Drakul udělá, až se vrátí do Rumunska a zjistí, že jeho vaječný syn uprchl z hradu, který svěřil do jeho péče, a tak zradil jeho důvěru. Proto přijal s úlevou zprávu - nemluvě o radosti - když se dozvěděl o Egonově smrti... o skutečné smrti rukou mstivého lékaře, studenta ,legend´, jako je ta o vampyrismu...

Znovu proti němu zavál poryv větru. Bezděčně zvedl ruce a opřel se do jeho náporu v náhlém pokušení vznést se. Ne, ubránil se tomu. Všechno chce svůj čas.

A pak... k němu burácivý vítr donesl žalostné bučení. Věděl, že přichází z místa, které se nachází asi pět kilometrů odtud, u hradeb starého opevněného města, a také, co to znamená. Jako starostlivý pán říše dbal o potřeby všech svých tvorů a příbuzných.

Proto vyslal příkaz: Vzhůru, vy praví létavci! Vzlétněte! 

A z nejrůznějších puklin a rozsedlin kopule orlího hnízda - z dutin v temných koutech bludiště jeskyni a chodeb - vzlétli praví létavci...

* * *

Pokud šlo o Drakeše a jeho klášter, k tomu dostal major Čchang Lun instrukci shora - i když za moc nestála. „Konejte pravidelné návštěvy opevněného města,“ zněla. Rozkaz stejně hloupý jako směšný! Bylo to však to jediné, co mu řekli, aby dělal - aby konal pravidelné návštěvy.

Ale jak pravidelné? Jednou týdně, či jednou měsíčně...? A co tam má dělat nebo na co se zaměřit, až tam bude? Hladit kulatá břicha Drakešových konkubín? Blahopřát jim k tomu, že ses tím... tvorem úspěšně spářily? Ne, nijak konkrétně mu to neupřesnili, jenom aby konal pravidelné návštěvy města. Cha! 

Ale Čchang Lun věděl moc dobře, v čem je problém - že je to neschopnost, která vyplývá z nedostatku kázně a organizace v tajném pokusném oddělení armády, z převážné části civilním, které řídí samo sebe. Protože ani on... ten takzvaný ,plukovník´ Si-Chong v Čchung-čchingu - ten ponurý, věčně zasněný metafyzik - vlastně sám neví, co s Drakešem a jeho údajnou sektou dělat. Ale na druhou stranu to také může znamenat, že mu Si-Chong nevěří nebo ho z něčeho podezírá. Proto se dala jeho instrukce chápat různě. Jako třeba:

„Sledujte, co se v opevněném městě děje. Snažte se o tom zjistit co nejvíc. Ale cokoliv budete dělat, dělejte to opatrně, protože tomu problému věnujeme čas i peníze a není v našem zájmu, abychom si toho cizího šarlatána znepřátelili, neboť nevíme, zda opravdu nemá něco, co bychom mohli využít.“ Čchang Lun by věděl přesně, jak si takovéto příkazy vyložit. Úplně stejně, jak si je vykládal dosud.

Vyjel se svým řidičem z Šigace krátce po desáté večer. Předpověď počasí byla dobrá - mělo samozřejmě mrznout, ale jinak slibovali meteorologové jasno, téměř bezvětří a žádné sněžení. Čchang Lun konal oficiální návštěvy jednou za šest týdnů, ale tahle k nim nepatřila.

Vezl ho jeho obvyklý řidič, desátník, na jehož jménu nezáleží. Důležité bylo, že znal každý ošidný úsek cesty, každou rozsedlinu nebo bludný balvan na ní. V tak těžkém horském terénu, navíc v noci, mohlo snadno dojít k tragické chybě. Naštěstí neměli se sněžným skútrem a vůbec celou jízdou potíže, takže se několik minut po půlnoci dostali bezpečně na místo.

Předem vybrané pozorovací stanoviště leželo na jižním svahu hory západně od starého opevněného města a zdálo se téměř ideální. Od místa, kde zastavili a zamaskovali skútr, stačilo vystoupit o padesát šedesát metrů výš, skrčit se za hradbu kamenů, a dokonce si v provizorním úkrytu, který si postavili při předchozí výpravě, uvařit na polním vařiči čaj, ohřát masovou konzervu nebo si namazat krajíc chleba sýrem a posilnit se. Ale hlavně se odtud dalo dobrým dalekohledem pro noční vidění pozorovat nejen staré město, jeho hradby a brány, ale také potměšile se tvářící masku Drakešova skalního kláštera, vzdálenou pět kilometrů vzdušnou čarou na druhé straně údolí.

Jedinou nevýhodou tohoto stanoviště tak byla strašlivá zima. Ani nejlepší zimní oblečení do polních podmínek nepomáhalo, takže byli záhy prokřehlí na kost. Silný čaj jim sice udělal dobře, ale zahřál je jen na chvíli, proto Čchang Lun znovu a znovu v duchu klel a posílal toho prokletého Drakeše ke všem čertům. Tohle je naposledy, co tu trčím, říkal si, jakkoliv toho parchanta, který ani nevypadá jako člověk, tu nenormální stvůru, toho velekněze té zatracené sekty, nenáviděl.

Nenávist: to je silné slovo a Čchang Lun neměl ve zvyku jím plýtvat. Ale Dahama Drakeše nenáviděl od samého počátku, kdy ho poprvé spatřil. A když se nyní stal jakýmsi Si-Chongovým styčným důstojníkem, měl víc než dost příležitosti přijít s tím člověkem do kontaktu. Jenže nazýval ho člověkem...? I to bylo podle Čchang Luna sporné, stejně jako ,náboženství´ jeho sekty. A také si dobře pamatoval dojem, který na něj Drakeš při těch předchozích čtyřech nebo pěti (a přesto příliš mnoha) setkáních udělal.

Drakešův fyzický zjev - jeho velmi zvláštní zjev - na Čchang Luna vždy silně zapůsobil, ale nikdy příznivě. Nebylo to jen jeho výškou (mohl být o deset centimetrů vyšší než major), spíš čímsi... cizím, co z celé jeho osobnosti vyzařovalo. A tento pocit ještě posilovaly groteskní deformace lidských tvarů a proporcí jeho těla. Byl hubený, téměř až vychrtlý, a presto působil dojmem, že se v jeho těle, které připomínalo plaňku v plotě, skrývá obrovská síla. Měl abnormálně dlouhé údy, navíc jakoby kuželovitě zašpičatělé, a prsty na rukou tak dlouhé, zahnuté a zakončené ostrými žlutými nehty, že nutně vyvolávaly představu dravčích spárů. Jeho vyholená lebka byla hubená, s dlouhou úzkou čelistí, v týlu protáhlá dozadu a nahoře baňatá, takže na hubeném krku vypadala jako cibule nebo hlava nějakého hmyzu.

A pak jeho oči... ach, ty jeho oči! Možná to nejméně lidské z jeho rysů. Za denního světla - jakkoli málo ho pronikalo do prostor kláštera - se zdály skelné, téměř průhledné, jako by z nich vyprchala všechna přirozená barva. Naopak ve tmě, nebo i v šeru klášterních chodeb a jeskyní, byly náhle jasné a svítily žlutě jako roztavená síra. Ale v každém případě to byly oči pronikavé, a na koho se upřeně zahleděly, ten měl pocit, že se dívají skrz něj. A když se usmály...

Čchang Lun, opřený o nízkou zeď z navršených kamenů, se zachvěl. Roztřásl ho vnější chlad mrazivé noci, ale možná ještě víc chlad vnitřní, který mu sevřel duši vždy, když příliš dlouho přemítal o Dahamu Drakešovi. Už jen pouhý mechanický úkon, jimž zaostřil dalekohled pro noční vidění na šklebící se tvář průčelí skalního kláštera, v něm vyvolal pocit, že se dostal do nebezpečné blízkosti toho... tvora. A Čchang Lun ten pocit znal - tu zvláštní tíseň, ten dojem, že když pozoruje Drakeše, zároveň mu umožňuje, aby naopak on pozoroval jeho. Skoro jako by jeho dalekohled přibližoval v obou směrech, takže kdykoliv se jím díval ,ven´, jako by se něco neviditelného dívalo ,dovnitř´.

„Slyšel jste toho jaka?“ zeptal se Čchang Luna jeho řidič a major sebou trhl leknutím. „Z ničeho nic tak bučí.“ Také řidič měl u očí dalekohled, ale pozoroval jím město. Čchang Lun uvažoval, že desátníka pokárá (spíš kvůli tomu úleku, než že řidič zapomněl na obvyklou úctu podřízeného vůči důstojníkovi), ale pak si to rozmyslel. Ostatně na formality a podobné věci bylo příliš zima. Samozřejmě v kasárnách byli major a desátník - „Vy tam, hněte zadkem, a rychle!“ a „Ano, pane.“ - ale zde pouze dva muži uprostřed temné promrzlé pustiny.

„Je mu zima,“ odpověděl Čchang Lun. „Kdyby vás přivázali na tom krchově a musel jste trčet na větru, který fičí kolem té městské zdi, taky byste bučel!“

„A proč ho tam vůbec nechali přivázaného?“ mudroval dál desátník. „Aby tam zmrzl?“

Major pokrčil rameny a dál držel v zorném poli dalekohledu skalní klášter. Že by se tam na vrcholu něco hýbalo? Stoupá odtamtud bílý kouř nebo pára? A je to lidská postava, zpola zahalená tím vířícím... prostě něčím, ať je to, co je? Přes tu hroznou zimu Čchang Lun cítil, že ho svědí kůže.

„Možná je to zvíře nějak nemocné, něčím nakažené,“ odpověděl roztržitě na řidičovu otázku. „Oddělili ho od ostatních, aby je nenakazilo. Zřejmě to tak dělají se všemi zvířaty, která se jim nezdají - prostě je přivážou na krchov za městskou zdí, aby tam zdechla.“

„Možná...“ souhlasil desátník. „Je pravda, že mezi místními zvířaty se vyskytla nějaká nemoc. Ale na druhou stranu... jednou jsem tady byl při jakémsi zvláštním úkolu a viděl jsem, jak ta zvířata vyváděli. A všechna mi připadala docela zdravá - tedy ne že bych byl na tohle nějaký odborník. Byly to nejlepší kusy široko daleko. Vždycky to tak je - pro tu Drakešovu farnost jen to nejlepší...“

„Pane!“ vyštěkl major v náhlém podráždění. „Oslovujte mě ,pane´, když se mnou mluvíte.“

„Ano, pane!“

Ale to, co řidič říkal, byla pravda. Navíc šlo o obrovské množství těch zvířat. A to všechno pro padesát žen ve starém městě? Vlastně proč ne, když je polovina z nich těhotných a brzy se chystají k vrhu? Když Čchang Lun uvažoval o tom množství dětí zplozených Drakešem - zvlášť s těmi kriminálnicemi, v nichž si zřejmě liboval – byl ,vrh´ jediný výraz, který ho v této souvislosti napadal.

A co se týče toho ,krchova´, jak nazval majorův řidič místo za městskou zdi, když ho poprvé objevili při jedné z předchozích návštěv, nešlo o žádný opravdový hřbitov, ale pouze o pastvinu, kolem níž se povalovaly poházené kosti. Jednou tam také viděli jakousi ženu, která ty děsivé pozůstatky sbírala - zřejmě aby je rozemlela na hnojivo, předpokládal Čchang Lun. Chudá půda jejich farem jistě potřebovala dodat živiny.

„Ale podle mě ten jak dnes bučí mimořádně hodně,“ trval na svém řidič, třebaže major musel slyšet sám, že to zvíře řve doslova zoufale. „Asi tam skáče, kope, prostě dělá všechno, aby se osvobodilo.“

Čchang Lun tiše zaklel na tlusté rukavice a snažil se dalekohled lépe zaostřit - ne na město, stále na klášter. Konečně měl pocit, že vidí jeho klenutou ,střechu´ - temeno lebky - mnohem ostřeji. Ano, kdosi tam stál. Postava malá jako mravenec, ale nezpochybnitelná. Ale co tam dělá? Zvedala ruce... k modlitbě? Nebo k vzývání? Čchang Lunovi vyschlo v ústech, když si uvědomil, že ví, kdo to je. Že poznává tu figuru podobnou kostlivci. Že tam, na vrcholu skalního kláštera, stojí sám Drakeš.

A pokud šlo o ten ,kouř´ (teprve teď major viděl, že to není žádný kouř, ale něco jiného, konkrétnějšího) - spirály toho stoupaly vzhůru, rozšiřovaly se, ale pak se začaly dělit a jednotlivé články se odpojovaly a mířily ke starému městu, k jeho zdem, nebo snad dokonce... přímo k nim!

Jakovo zoufalé bučení nyní přešlo téměř do lidské polohy. „To zvíře se musí za chvíli uškrtit,“ poznamenal tiše desátník. „Dovedete si představit, jak tam na tom provaze vyvádí? Měl jste pravdu, pane, buď zešílelo, nebo má nějakou nemoc - nebo ho něco mučí tak, že ho to dohnalo k šílenství!“

A Čchang Luna napadlo: Ten jak ví, cítí nebo si nějakým jiným zvířecím způsobem uvědomuje něco, co my zřejmě nemůžeme pochopit. Nebo to možná major právě pochopil. A ve snaze držet dalekohled pevněji protože se mu náhle rozechvěly ruce, sledoval dráhu letu podivně cílevědomého oblaku. Vůbec nemířil jejich směrem, ani přibližně. Zcela určitě směřoval ke krchovu - k hromadám kostí na pastvině.

„Vypněte ten vařič,“ řekl náhle major chraptivým hlasem a měl pocit, že se mu vzadu na krku zježily chlupy.

„Co?“ Desátník se nepohnul a dál fascinovaně sledoval jakovo třeštění.

„Řekl jsem, abyste vypnul ten zatracený vařič!“ zašeptal major a šťouchl řidiče loktem do žeber. „A tiše - všechno dělejte tiše!“ Poslední slova už jen zasyčel, stále s vedoucími létavci v zorném poli. A aniž Čchang Lun věděl proč, uvědomil si, že ho svírá strach. Ne ani tak z letících tvorů samotných nebo z toho, že by se jimi cítil ohrožen, ale z pouhého faktu, že něco takového existuje, že to Daham Drakeš dokáže... co? - vyvolat odněkud z hlubin svého bezbožného kláštera, aby mu to sloužilo.

Ano, létající tvory, ne ptáky. Velké netopýry! To, jak se nesou, jak se třepotají... co jiného to mohlo být? Ale byli to bílí netopýři, albíni, a podle majorova dojmu mnohem větší, než jak mají jacíkoliv netopýři právo být. S dalekohledem, nebo bez něj, v obou případech se ti tvorové jevili příliš velcí! Navíc Čchang Lun nebyl úplné neznalý zoologie a věděl, že v tomto prostředí žádní netopýři nežijí. Přičemž tihle se podobali obrovským netopýrům rodu desmodus, kteří se vyskytují ve Střední a Jižní Americe, Jenže...

Jenže netopýři rodu desmodus jsou přece pijáci krve. Upíři!

Mezitím desátník konečně vypnul vařič a máváním ruky rozehnal obláček kouře - skutečného kouře - který se vznesl od zdušených plamenů. Pak se vrátil ke kamenné zdi, znovu zvedl dalekohled a rychle zaostřil na uvázaného jaka. Čchang Lun ho vsak chraptivým šeptem varoval: „Vím, že nejste zrovna otrlý člověk,“ řekl. „Raději se tam nedívejte.“

„Proč?“ nechápal desátník. „Proč bych se tam neměl dívat, pane?“ Co tím, hrome, major míní? 

Jenže Čchang Lun sám nevěděl, co tím míní. Zkrátka ho to náhle napadlo a už se té myšlenky nemohl zbavit. Udělal by cokoliv, aby ho opustila, ale nešlo to.

Desátník nyní zaměřil dalekohled jiným směrem, aby zjistil, co tak děsivého sleduje Čchang Lun, že se jeho hlas chvěje strachem. Major cítil, jak sebou desátník trhl. když to uviděl i on. „Co to u ďábla...?“

A Čchang Lun přikývl. „Ano, u samotného ďábla...!“

Oba muži se skrčili za hradbu kamení a chvíli zírali očima vytřeštěnýma strachem jeden na druhého. A když pak jejich pohledy znovu zabloudily k jakovi, pocítili major i desátník úlevu, když viděli, že nešťastné zvíře už vypustilo duši - nebo pokud nebylo mrtvé, zhroutilo se k zemi vyčerpáním. A když letka albínů přeletěla nepříliš daleko nad jejich hlavami, na chvíli zaslechli plácání blanitých křidel.

Zatímco ve starém městě...

...se rozsvěcela světla. V oknech v kamenných zdech a věžích se objevovaly mdlé lampy a za nimi poletovaly od jednoho okna ke druhému, stejně děsivě jako samotní netopýři, bledé tváře. Drakešovy ženy už pochopily, že... že co?

„Dívají se!“ zašeptal desátník, jakoby v odpověď na nevyslovenou majorovu otázku. „Ty ženy se na to chystají dívat!“ Znovu zapomněl na správné oslovení nadřízeného, ale teď už to major nevnímal. Čchang Lun věděl, že stejně jako on i jeho řidič pochopil, co se bude v příštích okamžicích dít. Kdekoliv jinde by bylo... nemyslitelné třeba jen pomyslet na takové věci, ale ne zde. Ne v tomto městě. Neboť se zdálo, že v tomto městě a v tomto kraji - který v obou mužích vzbuzoval strach a ošklivost - je to to jediné, na co lze myslet.

A ty ženy: to, jak se se svými zvrácenými úsměvy pohybovaly po městě jako duchové... Čemu se však mohou usmívat v takovém městě, jako je tohle? Nepochybně jsou pod vlivem nějaké moci svého pána. Ale jaké moci? Jakého druhu? Jistě, mohou to být trestankyně, kriminálnice, ale co se s nimi stalo - s jejích dušemi, s jejich lidskostí - že se mohou dívat na něco takového?

Letka obrovských netopýrů se ve spirálách snesla z noční oblohy na neprotestující oběť. Poslední metry na ni padali jako kameny a zmocňovali se jako pijavice hlavy, krku, trupu i údů jaka, který teď už odevzdaně ležel na smrtelném loži vystlaném kostmi. Obsypali ho, až jimi ta šedá masa zbělela a potom... zrudla!

Téměř v jediném okamžiku! Zrudla krví, která prýštila z prokousnutých tepen a unikla jejich nenasytným hrdlům.

„Pane!“ vyrazil ze sebe desátník přiškrceným hlasem a roztřesené ruce s dalekohledem mu klesly dolů.

„Neříkal jsem vám to?“ zamumlal Čchang Lun. „Ten parchant si v tom zatraceném hrůzném ,klášteře´ chová monstra. A další monstra si pěstuje v těch ďábelských ženách. Mám podezření, že i ty netopýry zplodil on! A s žádným dobrým úmyslem, na to můžete vsadit život.“ A právě v tu chvíli si uvědomil, že už jen svou přítomností na tomto místě dávají v sázku svůj život.

Snad ne! Ten odporný člověk - ta parodie člověka - na střeše kláštera přece neví, že tu jsou. Neví, že to viděli. Major rychle obrátil dalekohled zpátky a znovu ho zaostřil na vrchol vytesané lebky. Hubená postava tam stále byla a Čchang Lun měl náhle dojem, že se dívá směrem k němu. A pak:

Nemůžeš mě vidět, pomyslel si Čchang Lun, ale já tebe ano. A slibuju ti, Dahame Drakeši, že kdyby se mi někdy naskytla příležitost zabít tě jako psa, udělám to. A s radostí! 

Náhle se mu zdálo, že vzduch je nabitý elektřinou, a v dalším okamžiku si uvědomil, co tomu pocitu předcházelo - podivné tušeni čehosi jiného, co ho pozoruje odněkud zdálky přes jeho vlastní dalekohled. Představa naprosto fantaskní a nemožná, ale přesto...

Náhle se mu zdálo, že postava na vrcholu kopule kláštera se ve zlomku vteřiny zvětšila, že v zorném poli dalekohledu - i v Čchang Lunově mysli - vyrostla do rozměrů obra! Stáli nyní tváří v tvář proti sobě a Drakešovy oči byly krvavě rudé a žár jejich zornic rozpaloval pekelný oheň z roztavené síry.

Vida! zazněl hlas v majorově hlavě a nebylo pochyb, že ho Čchang Lun okamžitě poznal a pochopil, komu patří. Takže ty mě špehuješ. Chyba, Čchang Lune, protože i já mám své špiony, své hlídací psy; ale hladové a nenasytné psy. Cože? Co říkáš? Myslíš, že ti vyhrožuju? Ale ne. Protože moji psi jsou poslušní a neublíží ti... bez mého svolení. Mám s nimi jiné plány. Pošlu je, aby tě doprovodili domů, do Šigace. A až budeš podávat hlášení o své poslední misi Si-Chongovi do Čchung-čchingu, nezapomeň ho ode mě co nejsrdečněji pozdravovat... A pak Drakešův zlověstně syčivý telepatický hlas přešel do míchajícího smíchu, až se docela ztratil. Stejně jako vytáhlá postava v rudé kutně na kopuli skalního chrámu.

„Pane... pane!“

Čchang Lun sebou trhl - uvědomil si, že na něj jeho řidič křičí už hezkou chvíli. Konečně tedy zavřel ústa a zatřepal hlavou. „Cože? Co?“

„Zvedá se vítr, pane. Možná přižene sníh. A ti netopýři už odlétají.“

Major ani nepotřeboval dalekohled, aby viděl, že to tak je. Cítil vítr a viděl albíny, jak se zvedají a opouštějí místo své hostiny. Rovněž lampičky v oknech starého města postupné zhasínaly, takže nyní město připomínalo pouze velkou nekropoli. A v analogii, která Čchang Luna bezděčně napadla, bylo hodně pravdy - až na to, že nekropole je město skutečně mrtvých.

„Musíme pryč,“ ožil náhle major. „A čím dřív odtud zmizíme, tím líp.“

Desátníka nebylo třeba přemlouvat, dokonce už skládal vařič a sbíral ostatní jejich věci. „Nechte to být,“ řekl mu Čchang Lun. „Na tom nezáleží. Stejně o nás ví.“ A v tom okamžiku, kdy to řekl, mu bylo jasné, že to tak je a že nešlo o žádný sen, když slyšel Drakeše mluvit ve své mysli. A co víc, že Drakešova výhrůžka - že ho nechá eskortovat zpátky do Šigace - nebyla míněna naplano.

„Ti netopýři...“ zamumlal řidič. Šel těsně před majorem, když sestupovali ze svahu a klouzali přitom na zmrzlém terénu. „Vypadalo to, jako když míří -“

„- sem,“ dopověděl za něj major. „Já vím.“

A pak to věděli oba a zcela bezpečně, protože nad jejích hlavami se ozvalo plácání blanitých křídel.

„Panebože...!“ vyjekl desátník. Bezděčně pohlédl nahoru, zakopl a začal se kutálet ze svahu k cestě. Když se k němu Čchang Lun dostal, byl už na nohou a strhával ze sněžného skútru maskovací plachtu.

„Klid, jen klid...“ zamumlal Čchang Lun - třebaže měl sám ke klidu daleko - když řidič znovu a znovu škubal startérem. „Ať ten krám nezahltíte.“

Konečně motor naskočil a oba muži rychle nastoupili, jako by byl sněžný skútr záchranný člun a jejich loď za nimi se už potápěla.

„Ti netopýři...!“ zaúpěl desátník plný hrůzy, když otáčel skútr a přitom ho málem převrátil.

„Znovu vám, k čertu, říkám klid!“ houkl na něj major. „Buď mě poslechnete, nebo vás na místě odprásknu a odjedu s tím sám. Ti netopýři nám nic neudělají. Jenom s námi... prostě budou nás celou cestu doprovázet.“ Alespoň doufám... pokud ten parchant Drakeš dodrží slovo.

Velcí bílí netopýři - bylo jich dvacet nebo třicet, každý s rozpětím křídel skoro metr - se míhali, klouzali vzduchem a kroužili přímo nad jejich hlavami a v tichu zimní krajiny znělo zlověstná jejich vzrušené pískání, jímž mezi sebou komunikovali. Nebo nejen mezi sebou? Protože ten v klášteře s nimi komunikoval zcela jistě!

„Ale co to má všechno... co to, k čertu, dělají?“ vykřikl zoufale desátník, když se mu okřídlené obludy s růžovýma očima chvíli míhaly přímo před čelním sklem a donutily ho strhnout skútr stranou. „Co od nás ty potvory chtějí?“

„Nic,“ odpověděl major a toužebně si přál, aby to byla pravda. „Jenom nás odtud vyprovázejí, to je všechno. Jsou... něco jako naše eskorta.“ Čchang Lun věděl, že mluví, jako by mu přeskočilo v hlavě, ale chtěl tomu věřit. Musel, nic jiného mu nezbývalo... aby se opravdu nezbláznil.

A zřejmě měl pravdu.

Protože i po tom, co začalo sněžit, oba věděli, že jejich eskorta je stále s nimi. Cítili je, občas je zahlédli, jak se míhají nocí mezi provazci bodavých krupek, které hnal vítr proti čelnímu sklu, a dokonce přes hukot větru zaslechli plácání jejich křídel...

O necelé dvě hodiny později - když přestalo sněžit, ustal vítr a na obzoru začala matně problikávat světla Šigace - je ,eskorta´ opustila, jakoby vyčerpaná délkou letu a krutým počasím.

Teprve nyní měl major Čchang Lun pocit, že může konečně vydechnout. Samozřejmě dýchal i předtím, ale... je těžké dýchat, když člověku svírá hruď strach. Také na řidiči bylo vidět, že se uvolnil, dokonce na chvíli pustil řízení.

Což bylo to nejhorší, co mohl udělat.

Protože z ničeho nic tu byli zase, jako by vylétli rovnou ze země. Netopýři! Upíři! Bílý vřeštící mrak. Tvorové s růžovýma očima, se zuby ostrými jako jehly, svraštělými zvrásněnými nosy a ošklivými kožnatými... tvářemi? A tři z nich se jako kamikadze vrhli proti čelnímu sklu.

Byl to jen štít z umělé hmoty, který při prvním nárazu praskl, při druhém se rozletěl na kusy a třetí okřídlená obluda, zbrocená rozstříknutou krví svých druhů, jím už proletěla přímo do řidičovy tváře. Další dva zasáhli desátníka z boku a jiná dvojice se vrhla zezadu na majora. Skútr se po prudkých úderech rozkymácel a smýkl sebou stranou. Řidič se ještě pokusil reagovat a vozidlo srovnat, ale vzápětí už bojoval o holý život, když ho netopýr doslova obalil blanitými křídly... a tloukl ho jimi.

Tloukl ho do tváře, do úst, do nosu, do očí! Nešťastník vykřikl, pustil řízení a pak zaslechl... ohlušující třesk - prásk! prásk! prásk! Výstřely! Major pálil jednu ránu za druhou do těch okřídlených oblud, které na něj ze všech stran útočily, potom vrazil hlaveň zbraně do těla, jež lpělo jako pijavice na hlavě a ramenou řidiče, a smetl ho z něj.

Mezitím sjel neovládaný skútr z cesty a řidič nyní s hrůzou uviděl, odkud se ty netopýři příšery tak náhle vzaly - že skutečně vylétly rovnou ze země: z hluboké rokle, která se černala přímo před nimi!

Znovu vykřikl hrůzou a trhl řídítky. Skútr se opět prudce otočil, ale tak prudce, že se naklonil na stranu a pomalu, zdánlivě pomalu se převracel. A převracel se dál a padal a padal... s desátníkem a majorem Čchang Lunem, kteří se ho zoufale drželi, až na samé dno.

A v posledních vteřinách před dopadem...

Sbohem, Čchang Lune, ozval se znovu ten slabý, výsměšný hlas v majorově mysli. Bojím se, že jsi skončil, že už nestihneš vyřídit Si-Chongovi můj pozdrav, cha, cha, cha! 

„Lžeš! Lžeš!“ vzlykal major, stále v krkolomném pádu dolů.

Vždycky jsem lhal, souhlasil klidně hlas. Vždycky! 

A pak už následoval jediný strašlivý výkřik, dlouhý jako mžiknutí oka, a majorův svět zhasl...

II

Francezciové

Pohřební obřad v Le Manse Madonie byl prostý a vážný a zdálo se, že i počasí - vlhký bouřlivý vítr, který vanul od Tyrhénského moře, strhával závoje žen hned tím, hned oním směrem a buď tak odhaloval jejich bledé tváře, nebo je naopak měnil v strnulý monochromní profil - se mu svou pochmurností přizpůsobilo. Často narušován, ale nikdy přerušen žalostnými, i když pochopitelnými výbuchy nářku a lomení zpocených rukou Julia Sclafaniho, probíhal pohřeb jeho dcery klidně - tak jak bylo naplánováno. Organizace obřadu byla pečlivá do všech podrobností.

Ostatně to se dalo čekal vzhledem ke společnosti tak vážených truchlících, k místu, v němž se pohřeb konal, a nakonec i k tomu, že na jeho průběh dohlíželi sami bratři Francezciové. Právě aby se vyhnuli jakýmkoliv nečekaným komplikacím, byli nuceni zorganizovat celou záležitost ve strohém a prostém duchu. A až dosud také žádné komplikace nevznikly.

Teprve na konci - když členové rodiny Francezciů ve fracích a cylindrech s černými smutečními páskami zvedli rakev s mladou, krásnou a tragicky zesnulou Juliettou, aby ji odnesli z nádvoří do temné haly sídla - až pak nad sebou její otec Julio zcela ztratil vládu.

„Musím ji vidět!“ vykřikl a jako opilý si potácivě razil cestu lakovanými dveřmi ze středomořské borovice dovnitř a vrhl se do cesty nosičům. „Musím,“ kvílel žalostně. „Za celý rok jsem ji viděl jen jednou! Ale teď je to naposledy. Ach Bože! Její matka, tam v nebi, by mi to nikdy neodpustila, kdybych nechal Juliettu spustit do hrobu, aniž bych se na ni naposledy podíval!“

„Julio!“ Bratři Francezciové už byli u něho a každý ho z jedné strany pevně uchopil za paži. Zbývající truchlící zůstali venku a vzápětí se za nimi zavřely dveře. „Julio, Julio,“ povzdechl Anthemy Francezci a zakroutil hlavou. „Věřte mi, že víme, jak vám je... jak vám musí být. I my to těžce neseme. Julietta se za tu dobu - jak dlouho už to je? Čtyři roky? Bože, jak ten čas letí! - stala naší sestřičkou. Podívejte se na Franceska, jak je zoufalý. Nikdo ji neměl tak rád jako on.“

„Ale...“ Julio Sclafani se obrátil k němu a téměř se na něho pověsil - tlustý, mátožný a chvějící se oproti štíhlému Tonymu, z něhož jako by i teď vyzařovala neochabující síla.

„Ale... tohle je Le Manse Madonie!“ ozval se Francesco Francezci o poznám tvrdším hlasem a Julio na něj pohlédl zarudlýma očima plnýma slz. „To, co to je a co to bylo po celé generace,“ pokračoval Francesco už měkčím tónem. „Soukromé sídlo, Julio. A vaše Julietta se stala jednou z nás. Dokonce bych řekl, že patřila do... rodiny. A to zase včleňuje do naší rodiny vás. A proto vás prosím, abyste nám to nedělal těžším, než to už je.“

„Ale já ji chci vidět, jen se na ni naposledy podívat. Proč bych nemohl? Prosím vás... než jí uložíte do hrobu.“

Bratři se na něho chvíli dívali, pak pohlédli jeden na druhého a dospěli k nevyslovené domluvě. Nechali Sclafaniho, aby se vymanil z jejich sevření, a kývli směrem k šesti nosičům, kteří trpělivě stáli a Čekali.

„Tam na ten dlouhý stůl,“ ukázal jim Tony. „Ale pomalu, opatrně. Abyste ji... nevyrušili.“

Velká hala byla tichá a ztemnělá. Stěny s četnými zaklenutými nikami a vchody do dalších prostor domu - schodiště, osvětlovací tělesa, nábytek a drapérie - vše bylo v šeru sotva vidět. Těžko říct, jestli něco z toho Julio Sclafani vnímal - ostatně vzpomínal si jen matně, jak to tady vypadalo, když přijel dvakrát nebo třikrát na návštěvu za Juliettou. Vybavoval si jen, že Le Manse Madonie bylo temné a ponuré sídlo. Nemohl vědět, že takové bylo vždy, stejně jako netušil, proč musely na všech oknech viset husté záclony plné prachu, které držely i kalné světlo sicilských zim v patřičných mezích a nedovolovaly proniknout do jeho komnat, sálů a chodeb ani jedinému paprsku slunečního světla.

Nosiči položili zahalenou rakev na velký lakovaný stůl. Julio přiškrceně vzlykl a pokusil se přistoupit vratkým krokem blíž. Oba bratři se však okamžitě pohnuli a znovu ho vzali za paže. „Předpokládali jsme, že ji budete chtít vidět,“ řekl Tony. „Proto jsme nechali udělat v rakvi skleněné okénko. Ale Julio, víte přece, za jakých okolností zemřela...“

„Ano, na jakousi zhoubnou nemoc,“ zaúpěl tlustý muž. „Jak jste ji nazvali? Perniciózní anémie. Ano, ,perniciózní´ - zhoubná! Nebo spíš strašlivá vražedná anémie. Ani váš soukromý lékař, jistě ten nejlepší, s tím nemohl nic dělat.“

„To všechno je pravda,“ souhlasil Tony. „A to znamená, že... zkrátka, že už to není ta Julietta, jakou jste znal. Nemoc ji stravovala jako rakovina. Projevuje se zvláštním pachem, který jsme museli nějak... zamaskovat. A nikdo se nesmí Julietty dotknout nebo ji políbit. Proto to skleněné okénko.“

„Ale... poznám ji?“

„Samozřejmě. Jenom si všichni přejeme, abyste si ji uchoval v paměti takovou, jaká byla.“

Konečně ho pustili. Sclafani se dovlekl k hlavě rakve, odhrnul šedý hedvábný potah a podíval se na tvář mrtvé pod sklem. V hale panovalo šero a okénko bylo zaprášené, takže se mu rysy zsinalé tváře pod ním jevily nezřetelné. Sclafani vzlykl, opřel se o hranu stolu a zamrkal, aby se mu vyčistily oči opuchlé od pláče. A ve chvíli, kdy oba Francezciové opět tiše přistoupili těsně za něj, se mu náhle zdálo, jako by se Juliettiny milované rysy vznášely k němu. Jako by mu její tvář byla tak... tak blízko. A oba bratři Francezciové stáli kolem něj jako stráž a ještě víc rakev stínili.

Přesto nyní Julio viděl svou dceru docela zřetelně. A třebaže měla samozřejmě zavřené očí, zdálo se mu, že se -

„- usmívá?“ Dokonce to slovo chvějícími se rty vyslovil.

„To ty prášky...“ zamumlal Francesco. „Ke konci měla... velké bolesti Naštěstí jsme jí je mohli částečně ztlumit. Ale když se k ní už blížila smrt, tak s vámi vaše Julietta mluvila... a usmívala se přitom. Ano, Julio, zemřela s úsměvem na tváři a s myšlenkou na vás.“

Sclafanimu se konečně vyčistil zrak, ale nemohl říct, že by se mu líbilo, co viděl. „S myšlenkou na mě? Ale vždyť ten úsměv... vypadá spíš jako grimasa!“

„To ta bolest,“ odpověděl Francesco. „I přes utišující prášky ji pořád...“ Nedořekl, jako by ho chtěl ušetřit. „Ale snášela ji statečně.“

Sclafani políbil sklo v místě nad rty mrtvé dcery a přitom na ně skanuly slzy, které působily jako malé zvětšovací čočky, ale také rozostřovaly detaily. „Ještě před čtyřmi lety vypadala jako mladá dívka,“ zanaříkal Sclafani. „Byla - vlastně stále ještě je - dívka! A přesto teď vypadá jako nějaká cizí bledá žena.“

„Čtyři roky jsou čtyři roky,“ poznamenal Tony. „Dospěla, Julio. Z vaši Julietty se stala žena a změnila se...“

„Ano, změnila,“ povzdechl Sclafani a objal víko rakve, jako by objímal dcera. „Je teď vyhublá a jako z vosku.“

„Vyčerpaná nemocí,“ řekl Tony. „Ta anémie... je jako rakovina.“

„Přesto má rty tak plné a rudé!“

„Všechno je pryč,“ přidal se Francesco s povzdechem a vzal truchlícího otce kolem ramen. „Myslím naše úsilí. Přesto vás může utěšovat vědomí, že vám nikdy nezpůsobila hanbu - nikdy nepoznala muže.“

„To mě může sotva utěšovat, Francesco! Kde jsou má vnoučata, na která jsem se tak těšil? A copak by na tom bylo něco hanebného - dnes a v jejím věku? Její matka se ráda milovala, dokonce s takovým ubohým mužem, jako jsem já. Ale Julietta byla nevinná, vyhýbala se takovým zkušenostem. Máte pravdu, všechno je to pryč. Taková krása, a nikdy neměla příležitost ji někomu dát!“

„Ale no tak,“ řekl chlácholivě Francesco, sevřel ho kolem ramen a odtáhl ho od rakve, zatímco Tony opět zakryl okénko hedvábným přehozem.

Sclafani se pokusil Franceskovi chabě vzepřít, ale pak rezignoval. „Budu alespoň smět přijet na návštěvu?“

„Sem, do sídla, v němž strávila svá poslední léta?“ zeptal se Francesco, jako by si nebyl jistý, jak to myslí. „Uvidíme. Projít se po místech, kde chodila ona? Možná. Ale navštívit její hrobku? To bohužel ne. Ani dnes. Jsou tam Francezciové, Julio, lidé, kteří žili v ústranní za života a chtějí tak odpočívat i po smrti. Vždycky jsme se pyšnili hrdostí a byli jsme hrdí i na to, že máme Juliettu. A také jsme doufali, že i vy na to budete hrdý. Možná se v tomto povyšujeme, ale...“

„Ne, ne,“ protestoval Sclafani. „Nechtěl jsem -“

„- ale pokud ano, tak tím povyšujeme i Juliettu, nemluvě o vaší maličkosti.“

„Byli jste ke mně po celou dobu velmi laskaví.“

Francesco ho odvedl ke dveřím a pak ven na nádvoří, kde ho objal, potřásl mu rukou a předal ho do péče jejich šoféra Maria. Potom sledoval, jak ho Mario pomalu odváží v protáhlé limuzíně. V tu dobu se už ostatní truchlící, většinou personál Le Manse Madonie, rozešli.

Francesco se vrátil k bratrovi, který rozmlouval s nosiči.

„A teď rychle,“ řekl jim Tony. „Odneste ji dolů a počkejte tam na nás. Ale nechoďte dovnitř, dokud tam nebudeme my.“ Když odešli, obrátil se k Franceskovi. „Takže to všechno proběhlo dobře,“ řekl.

„Hm? Myslíš?“ Zdálo se, jako by byl Francesco v myšlenkách někde jinde.

„Co je?“ zamračil se Tony. „Neříkej, že ti opravdu chybí.“

Jeho bratr se napřímil. „Možná chybí, možná ne. Nevím. Jedno je ale jisté - že usnula věčným spánkem, spánkem proměny. Jistě, je to moje chyba, ale jestli mi chybí, nebo ne, to není důležité. Naopak důležité je, že si nemůžeme dovolit mít v domě dalšího Ferenczyho - a už vůbec ne tady! Ale šoustání s ní mi chybět bude, to jo. V tom byla skvělá!“

„Jenže to jsi ji naučil ty,“ ušklíbl se Tony.

„Jo, máš pravdu,“ připustil Francesco se smíchem.

A pak se odebrali za nosiči dolů k jámě...

V nejnižších úrovních Le Manse Madonie - v samém podzemí sídla, které tvořily většinou přírodní jeskyně, ale částečně i prostory uměle vytesané ve skalním masivu - zelo ústí jámy, vroubené starým, asi metr vysokým zdivem z hrubého kamene. Podobalo se to šachtici studny a v raných dnech Le Manse Madonie, kdy se před mnoha sty lety čerpala voda z cyst vzniklých kdysi dávno ve vulkanické skále, jež ležely ještě o dobrých pětadvacet metrů hlouběji, to opravdu studna byla.

Teď tedy stáli oba Francezciové u jejího okraje a naposledy uvažovali o tom, co se chystají udělat. „Naše Julietta - nebo spíš tvoje Julietta - nebyla nevinná,“ řekl tiše a trochu nejistě Tony.

„Nevinná?“ pohlédl na něj Francesco. „Která dívka je dnes nevinná? Najdi mi v celém Palermu jedinou hezkou pannu nad šestnáct let a já ti dokážu, že to žádná panna není.“

„Jistě, to je pravda,“ připustil jeho bratr. „Ale stejně - víš přece, jak je má rad. Navíc Julietta nebyla ani... čistá,“

„Cože?“ Francesco byl vznětlivý člověk, a tohle vůbec nebyl případ, který by to vyvracel. „Co tím chceš říct? Že jsme ji měli očistit? Podrobit ji obvyklému rituálu a riskovat její předčasné probuzení? Totiž jestli sis toho nestačil všimnout, bratře, naše Julietta - nebo moje, chceš-li - je Vampýrka! A může způsobit vážné škody. Nemám strach o nás, myslím o tebe a mě, ale o naše lidi, naše pobočníky. To je to poslední, co bychom potřebovali, ztratit některého z nich v téhle fázi hry.“

„O jaké fázi mluvíš?“ nechápal Tony. Najednou byl plný pesimismu, což bylo neobvyklé, protože normálně hýřil optimismem. „Že by se něco v posledních dvou nebo třech letech změnilo? Něco, čeho jsem si nevšiml?“

Plný pesimismu a sarkasmu.

„Sssamozřejmě,“ zasyčel jeho bratr, obrátil se k němu a hleděl na něj očima rudýma jako peklo. „Čas se změnil, nebo spíš posunul, a blíží se k jeho času! K času Radua Lykana! A taky ta groteskní věc v té pitomé jámě se změnila - mluvím o Angelovi, našem drahém otci. Je méně spolehlivý a víc náročný než kdy jindy. A náš majetek... Byli jsme okradeni, což je další problém, se kterým jsme pořád ještě nic neudělali. A rodiny po celém světě se nám smějí, všichni se nám za zády smějí. Nevím jak ty, ale já to cítím. A od té doby, co jsme se začali zajímat o tu britskou pobočku E a o Harryho Keogha a toho zatraceného Aleka Kylea - zajímat se, panebože, o mrtvé - nás CIA, KGB a všichni ostatní, které jsme byli zvyklí využívat, nechtějí znát. A pak je tu ta ,sekta´ Drakulů v Anglii a ve Skotsku a hlášení našeho člověka, teď už víc než tři měsíce staré... A ani s tím jsme zatím nebyli schopni nic udělat. A ty si teď hloupě žertuješ o tom, jestli se něco změnilo?“

„Uklidni se, Francesco,“ povzdychl si Tony. „Dobrá, tak se změnilo. Ale tohle jsem neměl na mysli - nebo možná měl. Chtěl jsem jen říct, že už mám až po krk té nečinnosti... a toho ostatního, o čem jsi mluvil. Jistě, je to pravda: jsem z toho všeho stejně otrávený a frustrovaný jako ty! A jako by toho nebylo dost, musím teď promluvit s ním a pokusit se vytáhnout z něj nějaké rozumy.“

„Hm...“ zamumlal Francesco. alespoň trochu uchlácholený. „Musím se přiznat, že to ti nezávidím. Ale s tím se nedá nic dělat, tohle je na tobě. Já mu nestojím za odpověď.“

„Proto jsem uvažoval, jestli nám vůbec pomůže, že mu dáváme Juliettu.“

„Takhle to nemá smysl stavět,“ řekl Francesco. „Raději si polož otázku, k čemu by nám byla jako nemrtvá. Protože tou by se stala, kdybychom jí dovolili, aby se probudila - nemrtvou, a navíc Vampýrkou! Takže je rozhodnuto: je Angelova. A to všechno, co zbývá...“

„Já vím,“ přikývl Tony, ,.to je výměnný obchod.“

„V každém případe je to takhle nejlepší,“ řekl Francesco a ve vzácném projevu - nebo ukázce? - kamarádství položil bratrovi ruku kolem ramen... kterou však Tony okamžitě setřásl.

„Co je nejlepší?“ zeptal se Tony podezíravě.

„Že jsi to ty, s kým Angelo mluví. Chci říct, že s ním, naším otcem, bylo vždycky těžké vyjít, ale nikdy tak těžké jako teď. A ty víš, že já jsem příliš prchlivý. Prostě nemám dost trpělivosti na jeho... způsoby. Ale ty jsi byl vždycky dobrý v těch jeho slovních hrách. Zkrátka a dobře tebe má na rozdíl ode mě rád.“

„Myslíš?“ zabručel pochybovačně Tony. Bylo zřejmé, že je nervózní, protože si neustále olizoval rty a hleděl do temné hlubiny jámy. „Dobrá, je mi jasné, že mě chceš povzbudit, abych to nevzdal.“

Francesco přimhouřil oči. „Co je s tebou?“ zeptal se. „Neříkej, že se bojíš. Ale, proboha, čeho? Přece to není zdaleka poprvé, co...“

„Vidím, že to nechápeš,“ přerušil ho Tony a pohlédl na něj. „Jistě, není to poprvé, dokonce ani podesáté nebo podvacáté, co s ním takhle musím mluvit. Ale v poslední době... je to pořád těžší a těžší. Nenapadlo tě, že když vstoupím do mysli Angela Ferenzcyho, nebo ho naopak nechám vstoupit do své mysli, vystavuji se tím riziku?“ A než mohl Francesco odpovědět, pokud to měl v úmyslu, dodal: „Ano, máš pravdu. Vždycky jsem měl k němu blíž než ty. Dokázal jsem s ním ,vyjít´ a on, alespoň jak se zdá, mě má upřímně ,rád´. Ale myslíš, že mně to na druhou stranu nedělá starosti? Samozřejmě že dělá, Francesco. To víš, že jo...“

„Jak to myslíš? Jaké starosti?“ zamračil se jeho bratr. „Že by ti mohl nějak ublížit? Ale pokud by chtěl někomu z nás dvou něco takového provést, nepochybuj, že by si k tomu vybral mě. Já si vážně myslím, že mě nenávidí! Ale taky chci věřit tomu, že z té své jámy nechce ublížit ani jednomu nás.“

„Dobrá, alespoň se snažíš být objektivní,“ povzdechl si Tony a zakroutil hlavou, i když spíš nad bratrovou naivitou. „Pokud si pamatuju, alespoň tři sta let ho nevnímáš jinak než jako monstrum v jámě.“

„Mýlíš se!“ ohradil se Francesco. „Občas ho vnímám taky jako našeho otce - a oškliví se mi pomyšleni, že jsme byli tímhle monstrem zplozeni! Ale to, co se s ním stalo, se muselo stát. Uvaž, vždyť i jeho dvojče bylo monstrum - hned po narození ho udusili a spálili jako zrůdu. A víš, bratře, co mi během těch dlouhých staletí hlodá v mozku? To není těžké uhodnout. Jsme stejné tělo a stejná krev jako on, takže... čeká totéž i nás? Přijde čas, kdy se i naše metamorfóza vymkne kontrole a degraduje nás na nějakou odpornou chlemtavou protoplazmu?“

Tony ho chytil za paži. „Málem jsi to vystihl. Málem! Ale zapomněl jsi najedno důležité slovo: odpornou chlemtavou cítící protoplazmu! Myslím vnímající. A ještě na něco jsi zapomněl, Francesco - na to, že je Vampýr!“

„A co?“ bratr na něho opět zmateně civěl.

„Uvažuj. Co je charakteristickým znakem Vampýrů?“

Franceskův výraz se okamžitě změnil. „Že si libují ve slovních hříčkách,“ ušklíbl se. „Co jiného? Jsi stejný jako on! Nemůžeme spolu jednou mluvit, aniž bys...“

„Odpověz mi. Jaký je charakteristický znak Vampýrů?“

Francesco se vymanil z jeho sevření. „Tak dobře, řeknu ti to... jestli je to jediná možnost, jak se pohnout dál. Podle té věci v jámě se Vampýři vždy vyznačovali nenasytností, chlípností, lhaním a teritorialismem.“

„A ještě?“

Francesco pokrčil rameny.

„Urputností,“ dodal Tony. „Urputným lpěním na životě. Takže už chápeš? To jsem myslel, když jsem řekl, že jsi to málem vystihl. Protože jsi prohlásil, že nás ,zplodil´ - aniž ses zmínil, že jsme jeho jediní pokrevní synové!“

Francesco zavrtěl hlavou. „Pořád nechápu, co tím -“

„Stále ještě má svou pijavici,“ vskočil mu do řeči Tony.

„Pijavici? Ale teď už... přece ta se taky musela vyvinout nebo zdegenerovat v -“

„Ne. Protože kdyby to tak bylo, už by nechtěl pokračovat. V té jeho pijavici spočívá jeho urputnost, jediná věc, která ho stále drží. A ta pijavice má pořád ještě vejce!“

„A to tě znepokojuje? Vždyť ty už jsi Vampýr! Do tebe se Angelova pijavice ani vejce dostat nemohou.“

„Já vím, já vím,“ odpověděl Tony, bledší než obvykle. „Přesto zrovna nedávno, když jsem s ním musel mluvit - jako teď - se mi zdálo... prostě měl jsem pocit, že čeká.“

„Čeká?“

„Jo, čeká... a plánuje a pozoruje! A neptej se mě, na co čeká a co plánuje a pozoruje. Ale přesto ti něco řeknu: myslím, že jsme měli zatracené štěstí, když jsme ho dostali dolů tam na to místo.“

Francesco si pohrdlivě odfrkl. „On měl štěstí. Během těch posledních let jeho degenerace jsme měli sto a jednu příležitost se ho zbavit. A když na to přijde, můžeme to udělat ještě i teď! Stačilo by hodit dolů padesáti galonový kanystr benzínu a menší nálož dynamitu a bylo by to... Konec starostí s Angelem Ferenczym.“

„A taky konec orákula,“ poznamenal Tony. „A konec mocenské základny. To je logika poraženců, bratře. Před deseti minutami, když jsem se tě zeptal, co se změnilo, ses rozčílil. Dobrá, byl jsem ironický. Ale ty jsi poznamenal, že se nám začínají rodiny smát za zády - a taky že se od nás odtahují různé zpravodajské agentury. Ale uvědom si, o co rychleji by nás opouštěly, kdybychom neměli Angela.“

„Až na jeden malý detail je tvá logika dokonalá,“ odpověděl Francesco. „A tím malý detailem je, že ho už teď nemáme! Kdy nám naposledy náš otec řekl jediné užitečné slovo? Nebo takové, které by mělo nějaký smysl? Je mrtvý, Tony, sklouzl za hranici - prostě ocitl se mimo. Už nám k ničemu není... myslím kromě téhle jediné příležitosti, kdy nám posloužil jako prostředek k likvidaci.“

„A možná jako náš mentální zvěd toho, co se děje tam venku.“

„Ano. Poslední naděje na to, jak určit přesnou polohu doupěte Radua Lykana a dozvědět se hodinu jeho znovuzrození. A taky poslední příležitost získat informace o tom zatraceném tibetském orlím hnízdě Dahama Drakeše a možná se něco dozvědět o jeho plánech. A kdybychom měli štěstí - a kdyby měl Angelo chuť spolupracovat, za předpokladu, že je toho schopen - mohl by nám ukázat poslední pohled do naší budoucnosti.“

„Ty první dvě věci možná,“ poznamenal zamyšleně Tony. „Ale v žádném případě tu poslední. Jak bychom si mohli dělat naděje, že se od něj dozvíme něco takového, když není součásti té budoucnosti? Nebude nám přece radit, abychom zařídili jeho vlastní odchod ze světa...“

Francesco roztáhl ústa a oči mu zasvítily zlým šklebem. „Konečně vidím, jaký jsem byl pošetilec, když jsem o tobě pochyboval!“ řekl.

Tony na něho upřel chladný tázavý pohled.

„Ty jsi už uvažoval, že bychom s ním mohli skoncovat!“

„Už jen ze soucitu, když ne z jiného důvodu.“

„To myslíš vážně? Vždyť ses ho ještě před chvílí bál!“

„Copak se tyhle dvě věci vylučují - strach a soucit? Je to náš otec.“

„Je to monstrum!“

„A jsme snad my něco lepšího?“

„Zase ty tvoje slovní hry,“ rozhodil Francesco ruce.

„Tohle k ničemu nevede, pořád se motáme v kruhu,“ řekl Tony o poznání ostřejším tónem, jakoby považoval rozhovor za skončený. „Už jsme toho namluvili příliš a příliš jsme toho řekli... navíc na špatném místě.“

„Myslíš, že by nás mohl poslouchat? A pokud ano, že nám rozumí? A že se o to stará? Teď už mu na ničem nezáleží - tedy kromě blábolení k jeho obětem... myslím k těm, co s ním sdílejí jeho peklo.“

Tony si místo odpovědi položil prst na rty, krátce pohlédl do černé šachty a zašeptal: „Ale právě teď neblábolí...“

Byla to pravda, psychický éter se zdál absolutně tichý. Ale ten puch - to smrduté miazma, jež dech monstra obsahoval - táhl z jámy jako obvykle: páchnoucí mlžný opar, který vznikal při kontaktu s mřížovým poklopem připojeným na elektrický proud, kterým bylo ústí staré studny uzavřeno.

Dlouhé vteřiny hleděli bratři jeden na druhého, až nakonec promluvil Francesco. „Jak jsem řekl, nezávidím ti to, ale...“

„Musí se to udělat, já vím,“ dokončil za něj Tony. „A taky... ano, uvažoval jsem o tom, že se ho zbavíme. Protože koneckonců představuje jediný důvod, který nás váže k tomuto místu, a myslím si, že Le Manse Madonie má své nejlepší dny za sebou. Můžeme jít kamkoliv jinam jako jiní lidé a dělat něco jiného, než děláme teď. Ale co kdybych ti navrhl, že si opatříme takové množství trhaviny, abychom jím vyhodili do vzduchu celé sídlo a smetli ho pryč z téhle strany hory?“

„V každém případě bych s tebou souhlasil,“ odpověděl Francesco. „A svět by si myslel, že jsme šli do pekel s ním.“

„Akorát že kdybychom tohle místo zanechali v ruinách a opustili ho, nijak by to neřešilo náš problém - myslím skutečnost, že nás lidé vlčího pána a zřejmě i tibetského Drakula znají a vědí, kdo jsme. Můžeš si být jist, že ti by ani na vteřinu neuvěřili, že jsme mrtví. Dříve či později bychom na ně stejně narazili!“

„Kromě toho se mi nelíbí pomyšlení, že bychom se my stahovali do ilegality, zatímco ten vetřelec - Harry Keogh nebo Alec Kyle nebo jak se vlastně ten zatracenec jmenuje - by ušel trestu. Přitom přece víme, kde se teď nachází! To je na celé věci nejvíc k vzteku.“

„A taky víme něco o tom, co může udělat,“ připomněl Tony bratrovi. „A to je taky k vzteku. Ten člověk, táhne proti upírům! On a ta ženská, ta Mirluová, zlikvidovali Drakulova pobočníka a otroka. A náš člověk ve Skotsku si myslí, že Bonnie Jean Mirluová je už dnes Vampýrka. Vlastně je na to ochotný přísahat, protože byl svědkem alespoň jednoho případu, kdy zabíjela.“

„Naši lidé jsou na svých místech,“ řekl Francesco. Začínal být čím dál víc rozpálený a netrpělivý. „Měli bychom se k tomu odhodlat: poručit našim pobočníkům, aby unesli toho hypnotizéra z pobočky E a vyslechli ho, a našemu vyzvědači ve Skotsku, aby zlikvidoval Mirluovou nebo nějak zařídil její zlikvidování.“

„Nemá smysl likvidovat nikoho z těch, co nám můžou pomoct najít Radua Lykana. Ta ženská musí zůstat naživu.“

„A jestliže je opravdu Vampýrka?“

„Jsem toho názoru, že... zkrátka tohle musíme udělat sami.“

„A jestliže nám bude přát štěstí?“ Zdálo se, že Francesco doslova dychtí něco udělat - něco, cokoliv...

„Pak pošleme tohle sídlo ke všem čertům,“ odpověděl Tony, ale bez bratrova zápalu. „A tu starou stvůru v jámě taky. Potom znovu vyrazíme někam jinam. A nakonec najdeme i způsob, jak skoncovat s Drakulem.“

„Už žádní Francezciové,“ přikývl Francesco. „Možná Ferenczyové... A proč ne? V Rumunsku to je docela běžné jméno.“

„To by šlo,“ souhlasil Tony. „Rumunští disidenti - dokonce ze staré aristokracie - kteří prchají před tyranii toho šílence Ceauseska. Ale kam? Třeba do Ameriky?“

„Klidně.“ Francesco se tomu hlasitě zasmál a jeho smích se ještě chvíli odrážel od stěn jeskyně. „New York jistě není tak strašlivě smutný a nudný jako tohle místo. A věř mi, že na 5th Avenue je spousta střešních nástaveb pro naše ,orlí hnízdo´!“

„Takže je dobře, že má New York dvě jména,“ ušklíbl se Tony. „Velké jablko - jen se do něj zakousnout!“

„A pokud jde o večery,“ dodal Francesco, „mohli bychom je trávit na balkoně a pozorovat, jak tam dole protékají elektrické řeky světla a života.“

„Tos řekl náramně poeticky,“ pokýval hlavou Tony. „Ostatně vždycky jsem měl pocit, že v tobě dřímá básník. Ale řeky života? Nechtěl jsi náhodou říct řeky krve?“

„Ale krev přece je život, drahý bratře,“ odpověděl Francesco. A vzápětí - jako by vyvolané jejich řečmi o krvi a životě - se nablízku ozvalo tiché zasténání.

Úsměvy na tvářích bratrů zmizely a oba se jako na povel otočili a zírali na Juliettu Sclafaniovou v rakvi, na jehož víku nyní ležel odklopený skleněný kryt okénka. Julietta měla hlavu nakloněnou na stranu, jako by se na ně dívala. Její smrtelně bledá tvář se však již neusmívala, ale mračila se. Jedna ruka se mrtvé sesmekla z ňader, na nichž předtím ležela položená křížem přes druhou ruku, ale oči byly stále zavřené a hruď se nezvedla ani v náznaku dechu - zatím. Zřejmě se tělo pohnulo, když nosiči nesli rakev sem dolů. Nebo možná ne...

„Už těch řeči nechme,“ prohlásil Francesco a jeho tón zvážněl stejně jako jeho výraz. „Alespoň řečí mezi námi. Raději mluvme s ním,“ řekl a kývl hlavou směrem k jámě. „Zkus s ním začít konverzaci a já zatím udělám tohle...“ Odpojil mřížový kryt od elektrického napěli a chystal se ho odklopit. Bratr ho však chytil za paži - jeho výraz byl ještě vážnější, dokonce stažený napětím.

„Dejme mu ještě jednu šanci,“ řekl Tony. „Ano, stavím se teď za něj. Já vím, máš pravdu, když říkáš, že už nám není tak užitečný jako dřív. Ale pořád ještě může být. Musíme udělat všechno, abychom uspěli v té nejdůležitější věci. Jestliže nám Angelo poví něco důležitého, jestliže nám zkrátka dokáže svou cenu právě teď, když ho nejvíc potřebujeme, potáhneme to dál jako dosud. Zůstaneme tady a budeme se o něj starat a využívat ho jako naše orákulum, dokud to půjde.“

Francesco sejmul kryt šachtice a položil ho na podlahu, kterou tvořila skála. „Pomoz mi s Juliettou,“ řekl a o chvíli později dodal: „Zdálo se mi to příliš dobré, než aby to byla pravda - myslím to tvé náhlé prozření, tu tvou touhu nebo potřebu rozletu, to odhození pout, která představuje tohle místo. Ne, to jsi nebyl ty. Ty jsi až moc domácí pták.“

Vytáhli Juliettino vychladlé, ale nemrtvé tělo z rakve, položili ho na plošinu zavěšenou na kladkostroji a stáhli z něj rubáš. „Tak co?“ řekl Tony, když s tím byli hotovi. „Jak to tedy bude?“

Otočili rameno kladkostroje nad jámu a čekali, až se přestane kývat a ustálí se. Teď bylo všechno připravené. Zbývalo jen, aby Tony promluvil - nebo uzavřel výměnný obchod - s tou věcí dole.

„Ať tak či tak, říkám ti, že já jdu odsud,“ odpověděl konečně Francesco. „Kolem nás se rozprostírá celý širý svět a my jsme příliš dlouho zavřeni v jednom jeho koutě. Takže si sbalím, co je moje, a půjdu. Můžeš jít se mnou, nebo zůstat tady, to záleží na tobě. Víš, musíme si uvědomit jednu věc - i když jsme bratři, jsme taky Vampýři! A Vampýři jsou samotáři. Měli jsme se spolu jako Francezciové dobře a dařilo se nám vyvarovat se rozmíšek, ale všechno dobré musí jednou skončit.“

„To myslíš vážně?“

„Každé slovo. Já jsem před tebou vyložil karty. Teď je řada na tobě.“

„Jestliže se od otce dozvíme něco, co má cenu,“ řekl Tony pomalu, „a jestliže zvládneme, co nás čeká - pak zůstanu tady, v Le Manse Madonie, a budu se o něj starat. Už jsem si na tohle místo zvykl. Líbí se mi pomyšlení, že je nebo bude... moje. Jenom moje.“

„Je mi to jasné - vampýří teritorialismus,“ poznamenal Francesco. „Všichni ho v sobě máme, jenže ten tvůj je silnější. Ale chápeš, co vyplývá z toho, když je člověk domácí pták, bratře? Zvykl sis na svou klec a líbí se ti v ní - jako psovi, který byl příliš dlouho přivázaný u boudy! Málokoho pustíš přes práh... dokonce i svého pána jsi připravený kousnout do ruky! Ale já jsem vždycky hleděl do světa. A budu do něj hledět i nadále.“

Na to mohl Tony pouze pokrčit rameny. „Asi máš pravdu,“ řekl. „Jestliže je to tak, budiž...“

Anthony Francezci nebyl žádný velký telepat. Před několika staletími mu jeho otec Angelo řekl, že u Ferenczyů se tento talent vyskytoval jen zřídka. Vynechával celé generace, ale pokud měl dostatečný čas k tomu, aby se rozvinul, mohl se někdy projevit i u toho nejméně citlivého člena rodu. Z toho se dalo soudit, že Tony a jeho dvojče byli zřejmě absolutně necitliví! A to mohlo být zapříčiněno tím, že měli blíž k modernímu světu než ostatní příslušnici jejich... druhu, a tak se vzdálili - zvláště myšlením - své původní podstatě. V tomto světě od nich nebylo vyžadováno umění bojovat proti cizím nepřátelským upírům, a proto se u nich telepatické schopnosti náležitě nerozvinuly. A teď, když je potřebovali, bylo příliš pozdě - nepoužívané metafyzické ,svaly´ prostě atrofovaly. Jisté ,zakrnělé´ pozůstatky telepatického vědomí se jim sice zachovaly, ale ty fungovaly jen v jejich vzájemné komunikaci. A také v komunikaci s otcem. Mezi nimi a otcem, jehož ESP bylo neuvěřitelně silné, existovalo nebo by mohlo existovat pevné spojení, dokonce možná tak pevné, jako je běžná řeč... kdyby to Angelo dovolil. Přesto si byl vědom svých schopností - stejně jako toho, že především díky jim zůstal naživu tak dlouho - a téměř žárlivě si je střežil.

V poslední době však bylo těžší než kdy jindy navázat s ním kontakt. Vyžadoval úplatek a jediné, co jako úplatek přijímal, byla panna. Cokoliv jiného bylo té věci v jámě k malému užitku. Byl to, co byl: monstrum mnoha talentů, z nichž žádný neovládal. Dokonce ani svou mysl... alespoň ne zcela. Takže blázen. Nebo bezpochyby šílená zmutovaná věc.

„Je pomatený,“ zamumlal si Tony pro sebe, když se naklonil přes zídku šachty. „Jeho mysl se pořád točí v kruhu. Má v ní tolik vědomosti, ale všechny zmatené, bez ladu a skladu zpřeházené, zahlcené šumem těch svých multimyslí. Přesto se jich nechce vzdát. Odmítá je vypudit a nechat je zemřít. Jsou to jeho netělesní otroci - jediné, co mu zbylo z kontaktu s materiálním světem. Jediné, co mu zbylo z jeho moci. A i směrem k nim je jeho moc omezená: nemůže své multimysli ovládat, pouze se jich zbavit. Ostatně, jak by mohl hrozit něčemu, čemu nemůže ublížit? Jeho situace byla tristní: mít tak strašlivé talenty, a přesto muset být uvězněn kdesi hluboko v páchnoucí jámě! Může pozorovat celý svět, ale zůstává zavřený dole. Může zjistit téměř cokoliv, co chce vědět, ale nemůže takovou vědomost použít jinak než ji předat nám. Frustrace... a šílenství. Ano, náš otec je pomatený! Na druhou stranu, kdo by v jeho situaci nebyl?“

„Pomatený?“ odfrkl si pohrdlivě Francesco s rukama založenýma na hrudi v rádoby ledabylé póze. „Spíš mazaný - mazaný jako liška.“

„Ssss!“ zasyčel varovně Tony. „Jeho mysl se začíná probouzet z klidu. Snaží se soustředit. Ucítil, že jsem se ho dotkl a otevírám mu své myšlenky. Podívej se tam dolů...“

Francesco přistoupil k zídce a naklonil se nad páchnoucí šachtu. Páry, které z ní vystupovaly, nyní zhoustly. A z temné hlubiny, z míst, kde se šachta rozšiřovala ve starou vulkanickou dutinu, na ně hleděly oči jejich otce. Spousta očí, rudých, nemrkajících a plných nenávisti, utopených v dýmajících smrdutých výparech. Tony se musel soustředit. Aniž vrhl na bratra jediný pohled, cítil, že Francesco opět vrávoravě ustoupil dozadu. Přes všechnu svou odvahu se Francesco starého Ferenczyho bál. A ne bezdůvodně.

Zzzrádný! stoupalo zdola šeptané, nebo spíš zavrčené obvinění, které jejich otec vydechl proudem studeného vlhkého vzduchu na scvrkávající se kontury jejich mozků. A v příštím okamžiku silnější a dál zesilující: Ty, můj synu. Ano, ty, Francesssco - zrádný jako vždycky! A infikující. Tvé jedy už dokonce nakazily tvého bratra! 

„Ještě ne, otče,“ ozval se Tony nahlas, aby se mu nechvěl hlas. „Ale stejně, je to snad zrada uvažovat o milosrdném činu? Tvé utrpení se táhne už tak dlouho...“

Nastalo ohromené ticho. Teprve po chvíli se ozvalo: Co? A vy víte jistě, že trpím? Takže podle vás je milosrdně vést úvahy o tom, že mě zbavíte mého břímě? Jak je to od vás laskavě. Jak ohleduplné - vy vražední bastardi! Vaše matka zemřela, když vám dávala život, ale kdyby věděla, kvůli jakým vyvrhelům tu oběť přináší, zemřela by už pouhou hanbou! 

„Poslouchá nás,“ zavrčel podrážděně Francesco. „Neříkal jsem ti to? Je mazaný jako liška! Ale teď poslouchej ty mě, Tony: nehraj s ním ty jeho slovní hry a řekni mu to na rovinu. Náš milovaný otec má na vybranou, tak mu dej šanci, ať si vybere hned teď.“

„Mlč!“ sykl na něho Tony a hned se plný neklidu obrátil zpátky k jámě. Ale ještě přes rameno dodal: „Nejen že nás poslouchá, ale taky mluví! A konečně to dává smysl, co říká - tak ho nechme.“

Ach, Anthony, můj milý malý Anthony! Jsi však pořád ten malý chlapec, kterého jsem houpal na kolenou v chladném šeru Le Manse Madonie? To bezelstné dítě - samozřejmě do jisté míry bezelstné - a zvědavé...? Syn, který mi byl tak blízký, který dychtil po vědomostech, učil se z toho, co jeho otec říkal a dělal, způsobům Vampýrů? Tenkrát, v těch dnech, bylo pro tebe každé mé slovo objevem, nasával jsi všechno do sebe, jako vyschlá houba nasává vodu. A já jsem v tobě viděl svého opravdového pokrevního syna...

„Na tom se nic nezměnilo, otče,“ odpověděl Tony. „Stále tu jsme, ty a já, a hovoříme spolu. A já za tebou stále přicházím s otázkami, připravený nasávat do sebe tvé odpovědi. Jenomže ty už mi málokdy nějaké dáváš.“

Ach, ano, já vím. Mentální hlas Angela Ferenczyho, který zněl v Tonyho i Franceskově mysli, byl plný sebelítosti. Oba však věděli, že všechno je jen předstírané. Poslouchám tě, to musím připustit. Tebe i Franceska... což může být sen, pokud vím. Nebo spíš noční můra! A snažně prosím o pár slov útěchy, a taky o čin, jenž by mi ji přinesl, jakkoliv malou... nebo možná doufám v nějaký pamlsek, který by mě osvěžil v nepolevující nudě téhle díry pekelné? Ale to, co jsem slyšel... nebylo nic z těchto věcí. Zhola nic! 

„Slyšel jsi slova, která vzešla z hněvu a zoufalství zoufalých mužů, otče,“ odpověděl Tony. „Uvědom si, že se nacházíme v nejistotě. Nevíme, co nás čeká.“

A to říkáš, že se nic nezměnilo? pokračoval ten v jámě, jako by Tonyho neslyšel. Ach, ano, vzpomínám si, že tohle jsi řekl i Franceskovi. A že i on to popřel. Ale já jsem se změnil - ve tvora, který je méně než tvor. A ty ses taky změnil - z chlapce v nelítostného muže. A doba se změnila - a je teď nabita velkými nebezpečími! 

Ještě jednou, a nyní dychtivěji, se Tony naklonil nad jámu - dokonce tak daleko, že se musel jednou rukou chytit obrubně a druhou se opřít o kývající se plošinu kladkostroje s Juliettiným tělem. „A ty o těch nebezpečích něco víš?“ zavolal do šachty. „Můžeš o nich mluvit? Ocitli jsme se v ohrožení? Vždycky měj na paměti, otče, že to, co ohrožuje nás, ohrožuje i tebe.“

Ano, visí nad vámi plno hrozeb.

„Tak moment!“ ozval se Francesco, který se už nedokázal držet stranou. Postoupil dopředu a pohlédl dolů do dýmající temnoty. „Jestli jsi nás poslouchal, musíš vědět, že se tě Tony zastal. Jistě, možná jsem krutý. A možná jsem znepokojený tím, co se děje ve světě - o čemž bychom se dozvěděli, kdybys projevil snahu nám pomoct. Ano, a taky jsem možná vyslovil tvrdé výhrůžky, i když z pouhé frustrace, takže šlo jen o plané řeči. Ale když potom přijde na věc. Tony se tě, jako vždycky, zastane. A jestli jsi nás poslouchal dobře, jistě jsi slyšel i to, že se rozhodl zůstat tady a starat se o tebe.“

Dvě nebo tří vteřiny bylo naprosté ticho, fyzické i metafyzické. Ovšem v následujícím okamžiku se v kaverně hluboko dole rozpoutala bouře. Vypadalo to, jako by reflektory, které osvětlovaly ústí šachty, potemněly. Výpary Angela Ferenczyho - jeho ,dech´ - stoupaly nyní z hlubiny rychleji, byly ještě chladnější a zdálo se, že v té temnotě dole všechno vře.

On s tebou nechce mluvit! ozvalo se potom. Avšak byl to jiný hlas, ne jejich otce. Hlas jedné z jeho dávno ,absorbovaných´ obětí, jedné z jeho multimyslí, stejně šílené, a možná ještě víc než mysl samotného Angela; aby mohl Angelo na Franceska plivnout - ignorovat ho a odmítnout veškerou jeho přítomnost - uvolnil nad nimi všechna omezení. A nyní se přidaly i zbývající... a éter zahltilo zmatené a pomatené blábolení odmítajících a popírajících hlasů, každý jiný, ale všechny mířily do Franceskovy mysli a vrážely do nijako nápory bouřlivého větru.

Nechce s tebou mluvit!

Vrrrahu! Otcovrrrahu! Nezačínej s nim hovor, nevnucuj mu ho, protože... může změnit tvé sny, udělat s tvou mysli, co bude chtít. Mluvíš teď k němu, abys ho trýznil. Ale až promluví on k tobě...?

BĚŽ PRYČ! PROBOHA, BĚŽ PRYČ! CHCEŠ PRO NĚJ BÝT TÍM, ČÍM JE NYNÍ ON PRO NÁS?

Teď se k tobě obrátil zády. Běž, dokud se k tobě neotočí čelem!

Jste všichni prokletí, vy Ferenczyové, ale ty, Francesco, víc než ostatní!

ACH, CHA, CHA, CHA! TEĎ MÁŠ SVOU METAMORFÓZU. ALE JAK DLOUHO PŘEDTÍM MĚLA ONA TEBE?

Otcovy hříchy, Francesco...

Tvůj otec je rád, že jsi prokletý!

NECHCE S TEBOU MLUVIT!

S tebou v žádném případě, Francesco...

Náhle se hlasy jakoby vytratily. A pak:

„Běž pryč!“ Tony se zpola otočil od ústí šachty a zasyčel na Franceska, který už couval, celý bledý, s rukama nataženýma před sebe, jako by od sebe odvracel neviditelné mentální duchy. „Běž od té jámy, pryč od něj. Ta tvoje povaha... Vystavuješ se nebezpečí, oba nás vystavuješ nebezpečí! Vím, že se mnou mluvit bude, cítím to. Ale máš pravdu - s tebou nechce mít nic společného. A čert aby tě vzal, já ho chápu a nevyčítám mu to!“

„A co jsi ty? Jeho pitomý opatrovatel...“ vyštěkl Francesco, ale dál couval, rysy zkřivené zlobou. „Dobrá, jen si ho měj, já ti ho brát nebudu. Ale radím ti, spal toho bastarda, který kolem sebe chrlí zlobu a jinak není k ničemu. Já jsem s ním skončil! K čertu s ním a k čertu i s tebou!“

Odcházel tím zvláštním krokem Vampýrů ke schodišti, kde se zastavil a ohlédl se. Ještě stále měl na sobě pohřební oděv, a možná proto byla změna, která se s ním udala, ještě zřetelnější a pro běžného člověka šokující. Protože v něm vzkypěla krev a upíří pijavice v něm živila jeho metamorfózu.

Jeho oči zářily jako rudé lampy, chřípí zvrásněného netopýřího nosu se rozšířilo, z úst v tváři šedé jako olovo se náhle stala zející rána plná ostrých zubů! „K čertu s vámi oběma,“ zavrčel. „Jste oba stejní, ty a můj ,drahý otec´!“

A poslední jedovatost na rozloučenou od jeho ,drahého otce´ bylo zlověstné mentální zasyčení:

Ale vždyť my už u toho čerta jsme, Francesco! A synku, kdybych byl tebou - což naštěstí nejsem - držel bych na uzdě, a hodně krátké, svou metamorfózu. Uvědom si, že jsme oba stejné krve, Francesco, a krev Vampýrů se nezapře. Říkám si, jak to asi bude s tebou za sto nebo dvě stě či tři sta let - v čí jámě skončíš a koho orákulem se staneš. Cha, cha, cha... cha chááááá!

Ale Francesco už byl pryč a k ústí jámy doléhala pouze slábnoucí ozvěna jeho kroků na kamenném schodišti.

„Tak už můžeme mluvit?“ zeptal se nakonec Tony hlasem staženým napětím. „A odpovíš mi pravdivě, podle svého nejlepšího vědomí?“

Myšlenky jeho otce se náhle daly do pohybu a začaly mu tápavě prohledávat mysl, jako když tlustí červí prolézají hrob - a pak se polekaně zarazily. Ale? Copak to tu máme? Objevil jsem... cosi jiného? 

Tony, stále opřený jednou rukou o obrubní zeď šachty, zatímco druhou se snažil ustálit zavěšenou plošinu, se zamračil a přemýšlel, co tou otázkou otce mínil... a po chvíli to pochopil až moc dobře.

„Ech?“ První Juliettin povzdech - zmatená otázka toho, kdo se probouzí - zasáhla Tonyho vědomí jako rána nožem. Julietta! Probuzená! Vampýrka! 

Ucukl rukou, ale přesto ucítil, že mu sedřela nehty kůži z kloubů, když po něm hmátla a málem ho chytila. Vzápětí se prudce posadila - strnule jako mrtvola probuzená v rakvi. A na tváři úsměv - úsměv návratu do vědomí, do života, do stavu nemrtvých... na plošině, která se houpala nad děsivou jámou! Ale protože nikdy tady dole za svého života nebyla, zůstala na chvíli dezorientovaná.

A pak uviděla Toniho, jeho výraz...

...a když svým novým upířím vědomím pochopila, oči se jí rozšířily úžasem. Pochopila, že tohle mohl - a stále ještě může - být její konec. Ach, ta urputnost Vampýrů, s níž se drží života! Její štíhlá, mramorově šedá paže, protkaná modrými žilami, vystřelila proti němu. Sáhla po něm, aby mu zaťala do těla dlouhé špičaté nehty zahnuté jako drápy.

Ale nedosáhla. Nestačila dosáhnout! Plošina zavěšená nad temnou hlubinou se tím prudkým pohybem zhoupla, naklonila se a nemrtvé tělo z ní sklouzlo. A Julietta padala, s vytřeštěnýma očima a vlajícími vlasy... a vzápětí zmizela. Jen výkřik po ní zbyl - ale víc ze vzteku než z hrůzy - a ještě chvíli zněl v ústí šachty. A potom:

Moje! ozvalo se z hlubiny, spíš zamručení, zvuk té nejčiřejší chlípnosti. Konečně pamlsek! Od Anthonyho jeho milujícímu otci! 

Chvějícíma se rukama nasadil Tony na ústí šachty mřížový poklop. A teprve potom, když do něho opět pustil proud a uslyšel hučení a bzučení obnoveného elektrického pole, začal dýchat volněji. A pak zvolal dolů k Angelovi:

„Vždyť jsi přece věděl, že je tady. Mluvil jsem o ni s Franceskem, když jsi nás poslouchal.“

Ale Angelo už neposlouchal. Teď si vyměnili role a poslouchal Tony - Juliettiny výkřiky. Sprosté, plné hrůzy, nevěřící, zmučené, a přesto ignorované výkřiky odporu, když ji věc, kterou byl Angelo Ferenczy, začala prozkoumávat. Pak se ozvalo praskání... kostí? A do toho zvuky trhání, rvaní a sání, až nakonec zůstaly jen ty, když Juliettin křik utichl. A Tony, který se celý rozechvělý opíral o zídku kolem ústí šachty, si uvědomil, jak blízko měl i on k tomu, aby byl s křikem vtažen dolů... do hlubiny.

A kdyby k tomu došlo, skončil by jinak? Zřejmě ne...

* * *

Asi o hodinu později, když Tony stoupal z útrob Le Manse Madonie do příčetnějších úrovní sídla, našel Franceska, jak na něho čeká. Tony byl vyčerpaný a nijak se nesnažil to skrývat. Nastoupili do landroveru - Francesco usedl za volant - a zamířili po vyprahlé kamenité plošině ke skalnímu výběžku, z něhož se otevíral výhled na Tyrhénské moře. Na jeho konci, kam už nebylo vidět z Le Manse, zaparkovali. Francesco zapálil dvě cigarety a jednu podal bratrovi.

„Tak jak to šlo?“ zeptal se.

„Dobře,“ pokýval hlavou Tony. „Dobrá myšlenka. Opravdu velmi dobře to fungovalo.“

Franceskova tvář se rozzářila.

„Šlo to dobře,“ opakoval Tony, i když bez emocí - jako by z něj všechny emoce někdo vysál - a bez sebemenšího náznaku, že by měl chuť sdílet bratrovo radostné vzrušení. „Dobře... i když tím vyšly najevo nedobré věci.“

„Ech?“ pohlédl na něj Francesco a stáhl úsměv. ,Jaké?“

„Byla jich spousta,“ odpověděl Tony. „Pokud mu můžeme věřit... a já si myslím, že můžeme.“

„Tak mluv.“

Tonyho tvář byla v šerém večerním světle téměř šedivá a vítr, vanoucí od moře, mu čechral černé vlasy. „Za prvé, dojde k tomu už brzy,“ řekl. „Je strašně málo času - mluvím samozřejmě o Raduově znovuzrození... Zbývají pouhé tři měsíce, pak se rozpoutá peklo!“

„To předpověděl náš otec?“ zeptal se Francesco a chytil bratra za paži. „A ty těm jeho proroctvím věříš? Jak si tím může být jistý? Jak si tím můžeme být jistí my? Oba víme, že Angelo je šílenec.“

„Ano, ale mazaný jako liška, jak jsi sám řekl,“ připomněl mu Tony. „Ostatně víš o něčem konkrétním, v čem se někdy mýlil? A taky v tomhle případě nic neprorokoval. On to zaslechl.“

„V posledních dvou nebo třech letech jsme brali jeho mlčení, nálady, jeho neustále se komplikující podstatu a celkovou nechuť spolupracovat - zkrátka zřejmý nedostatek mentální rovnováhy - jako symptomy postupující degenerace, která ho vede k šílenství. Ale jak jsem už poznamenal mnohokrát, kdo by nezešílel za okolností, v nichž žije? Zkus se do jeho situace vcítit. Když mu to myslí jasně, když ovládá své talenty, dokáže vidět - tajně pozorovat - svět! Je, nebo byl, schopen vidět něco z budoucích časů. Umí vypátrat určitého člověka mezi miliony jiných na vzdálenost desítek tisíc kilometrů a podat zprávu o jeho situaci. Byl naším orákulem, z něhož jsme více než tři stovky let těžili. A byl v tom neuvěřitelně úspěšný! Někdy mi připadalo, jako by to, že se jeho metamorfóza vymkla kontrole a uvěznila jeho tělo v tomhle místě, jako by právě tohle omezení naopak uvolnilo jeho mysl k ještě větší svobodě...“

Francesco netrpělivě přikývl. „Dobře, ale teď mi pověz něco, co nevím. Pověz mi o tom našem vetřelci - chci vědět, kdo to opravdu je a co má společného s B. J. Mirluovou a Raduem Lykanem. A pak mi pověz o vlčím pánovi: kde se nachází, jak se jmenují jeho otroci a kam sahá jeho moc. A nakonec bych chtěl vědět, jak je to s tím osamělým Drakulem v jeho tibetském klášteře - jaké má úmysly a proč se rozhodl odkrýt karty zrovna teď. Jestli mi můžeš říct něco o některé z těchto věcí, možná začnu i já našemu otci trochu věřit.“

„Říct něco o některé z těchto věcí...“ opakoval Tony a pohlédl na něj přivřenýma očima. „Ano, něco ti o nich můžu říct. Protože právě na těch věcech, na těch problémech, Angelo celou dobu pracuje od chvíle, kdy se ten vetřelec - ať je kdo je, nebo co je - vloupal do našeho trezoru a okradl nás.“

„Cože? Slyšel jsem dobře, že jsi řekl ,ať je, kdo je´?“ ozval se vzrušeně Francesco hlasem plným sžíravého sarkasmu. „Chceš říct, že dosud nevíme, kdo to je? Copak na to Angelo změnil názor? A taky jsi prohlásil, že na tom ,pracuje´? Takže náš drahý otec pracuje?“ Odmlčel se, když uviděl, jak se Tony tváří - jak mu rudnou oči a temné nosní dírky se mu začínají chvět hněvem - povzdechl a zkusil to jinak. „Promiň, ztratil jsem trpělivost... jako vždycky,“ omlouval se mrzutě. „Dobrá, pokračuj. Už tě nebudu přerušovat.“

A Tony, mezi častým potahováním z cigarety, pokračoval.

„Vypátral mysl B. J. Mirluové a částečně k ní získal přístup. Zjistil, že je stoprocentně Vampýrka, a proto se neodvážil jít příliš hluboko. Poznala by to. Zdá se však být jisté, že má otroka nebo asistenta - prostě někoho k ruce - v místě zvaném Inverdruie v horách Cairngorms. A právě tam B. J. se svým přítelem z pobočky E, naším vetřelcem, zlikvidovala Drakulova pobočníka a otroka. Podle mě je jasné, o co se ti dva Drakulové zajímali: chtěli najít doupě vlčího pána. A zřejmě se k němu dostali příliš blízko. Inverdruie je malá vesnička, pár domků na křižovatce dvou silnic. Kdyby bylo třeba, mohli bychom tam poslat naše lidi, aby každý z nich zkontrolovali. A jestliže tam pán B. J. Mirluové je, najdeme ho.

Ale existují ještě další otroci, alespoň několik jich je zřejmě ve Skotsku. Stejně jako samotná B. J. jsou to potomci starých Szganyů, kteří se sem kdysi dostali z Hvězdné strany. Nikdo z nich není podvržené dítě, všichni jsou pokrevní. Angelo je nazývá ,měsíčními dětmi´. Jsou to ,spáči´, špioni, kteří čekají připraveni k nasazení v budoucnosti, a B. J, se na ně obrací o pomoc, kdykoliv to potřebuje. A od našeho spáče, pobočníka Anguse McGowana, víme, že všechny dívky, které pracují v její vinárně v Edinburghu, jsou samozřejmě jejími otrokyněmi - ostatně stejně jako jí byla ta, kterou jsme právě dali Angelovi. Ale Angus si není jistý, jaké mají postavení. Prostě odhaduje, že jsou to otrokyně.

A pokud jde o toho chlápka z pobočky E - to je stoprocentně náš vetřelec, o tom není pochyb. Vystupuje pod jménem Harry Keogh, tedy pod jménem člověka, o němž víme, že je mrtvý! Příhodné, co? Ve skutečnosti je to však Alec Kyle... který by měl podle všeho být taky mrtvý! Ale musím říct, že v této věci je Angelo zmatený, prostě není si jistý. A je to pochopitelné. S myslí toho... Keogha nebo Kylea, nebo jak mu mám říkat, se to má dost zvláštně. Angelo se do ní nemůže nebo nechce dostat.

Ten člověk je vůbec v mnoha ohledech zvláštní. Je to bývalý příslušník pobočky E... údajně. Nebo jím je pořád - jako dvojitý agent, který pracuje na tom, aby dostali Radu Lykana? Těžko říct. Ale pokud je to tak, pak se mu podařilo B. J. Mirluovou pěkně oklamat, protože jsou to milenci. Ale jak jsem řekl, pan Keogh je prohnaný chlap a je těžké do něj proniknout. Angelo prostě neví, co si o něm má myslet. Říká, že je ,proměnlivý´, ať to znamená cokoliv, ale pořád o něm tvrdí, že ,mluví´ s mrtvými! Což je samo o sobě tak trochu shoda okolností, protože jestli si vzpomínáš, lidé z KGB nám řekli, že skutečný pan Keogh byl něco jako nekromant. Já sám nevím, co si o tom myslet. Nemám možnost to jakkoliv posoudit. Ale Angelo trvá na tom, že je to náš nejhorší nepřítel, a já mám tendenci s ním souhlasit. Za předpokladu, že to je náš vetřelec, tedy ten, kdo byl schopen se sem dostat, aniž ho někdo viděl, a opět odsud odejít s našimi miliony - navíc odejít tak, aby ho dosud, po takové době, nestihl trest - nemůže to být v žádném případě obyčejný člověk!

Tak to je asi všechno, pokud jde o vlčího pána a lidi kolem něj. Ale určitě se mnou budeš souhlasit, že to jsou silná vodítka, po kterých musíme jít. A co nejdřív. A my osobně. A pak je tady ten Drakul...

I v jeho mysli Angelo byl, nebo sejí alespoň dotkl. Ale stačilo to, aby se Daham Drakeš, jak si říká - nebo, chceš-li, pravý Drakul - o nás dozvěděl víc, než je zdrávo. A to z nás zřejmě dělá jeho budoucí cíl. Ale když jsme mluvili o šílencích... Francesco, v porovnání s Drakulem je náš otec vzorem příčetnosti! Drakeš plánuje rozpoutat a vést jadernou válku - tak je nepředvídatelný - a po jejím skončení chce pod pláštěm poslední dlouhé zimy postavit na troskách dnešních měst síť svých orlích hnízd! Dokonce už má na místě připravená zařízení k iniciaci celé té šílené devastace a otec se pořád snaží zjistit, co těmi spouštěči je.

Tak vidíš, že problémů je dost, a pořádně zamotaných, takže je nemůžeme podceňovat. Ale my se s nimi musíme vypořádat, jestliže chceme přežít. A nesmíme to odkládat.“

Francesco ho mlčky poslouchal a mračil se. I při své prchlivosti však v sobě našel tolik klidu, aby si uvědomil, že všechno, co Tony řekl, myslel smrtelně vážně. A také byl dost citlivý, aby zaregistroval nové větry, které vanuly od hor Le Madonie. A byly mnohem zlověstnější než ty, které přicházely od šedivého Tyrhénského moře.

„Takže co bude teď?“ zeptal se chmurně, když Tony konečně skončil. „Říkáš, že je čas, abychom do toho vstoupili? Myslím osobně?“

„Jo, pochopil jsi to dobře,“ odpověděl Tony a pohledl na něj. „Alespoň jeden z nás, s několika našimi lidmi. Samozřejmě ve Skotsku.“

„Jeden z nás?“ opakoval Francesco a zdvihl obočí. „Myslíš mě?“

,,Pokud nedáš přednost tomu, že zůstaneš tady a budeš se starat o Angela a o ostatní naše zájmy...“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Francesco a odhodil nedopalek cigarety. „Ty jsi byl odjakživa domácí pták, zatímco já se cítím mnohem líp venku, ve světě. A pokud jde o tu odpornou věc tam dole, já bych ji tam nejspíš nechal shnít. Takže do toho Skotska budu muset já.“

Nastoupili do auta, Francesco nastartoval a zamířili zpátky k Le Manse. „Ještě k Juliettě,“ začal po chvíli.

Ale bratr ho okamžitě přerušil. „Byla... s vděčností přijata,“ řekl.

„Opravdu? Přestože pocházela ode mě?“ zeptal se Francesco překvapeně, a možná i zklamaně.

„Protože pocházela od tebe,“ odpověděl Tony a vyčítavě zavrtěl hlavou. „Ty jsi snad neposlouchal nic z toho, co nám kdy říkal. Jinak bys musel vědět, že tohle je jeden z charakteristických znaků Vampýrů. Pokud jde o krev a sex, dáváme vždycky přednost vlastním zdrojům. A když s ní byl hotový, řekl mi, že v ní cítil tebe, tvoji esencí.“

Francesco jen znechuceně odfrkl.

Tony se spíš ušklíbl, než zasmál. „A ještě jednu věc bys měl vědět. Otec mi taky řekl, že lepší to mohlo být už jen tehdy, kdyby dostal místo ní tebe...!“

III

Opozice, pobočka E a jiné agentury

Do strohé a neosobní vládní budovy na Kutuzovském prospektu vstoupil Turkur Conov, mladý muž se schopnostmi, které ho předurčovaly k velikosti - ale ještě víc k velikému zlu - a šel po mramorových dlaždicích chodby s vysokým stropem, v níž se každý zvuk rozléhal ozvěnou. Kráčel jistě a rozhodně, což samo o sobě vypovídalo o Conovově neochvějné sebedůvěře. Jen málo těch, kteří sem byli předvoláni, se vracelo se vztyčenou hlavou a čistým svědomím. Conov mířil do kanceláře Jurije Andropova, prvního muže Komisii gosudarstvennoj bezopasnosti, neboli KGB, která zde sídlila. Očekával, že si ho jednou šéf KGB zavolá, a proto nebyl překvapen a stěží mu to mohlo způsobit těžkou hlavu. Na druhou stranu to, o čem se chystal referovat, mohlo způsobit těžkou hlavu samotnému Andropovovi.

Na konci chodby se Conov zastavil před zavřenými dvojitými dveřmi poslední kanceláře - poslední hlavní kanceláře, protože po obou stranách se nacházely otevřené dveře dvou menších, bočních místností: kanceláří sekretářek. Obě však byly prázdné. Conov tušil proč, nebo to spíš věděl s jistotou... Sekretářky byly poslány pryč. Jsou jisté věci, které je třeba řešit mezi čtyřma očima.

Conov dvakrát zaklepal a slabý, ale chladný hlas zevnitř ho vyzval, aby šel dál. Conov přimhouřil oči, ale vzápětí se uklidnil. Byl si velmi dobře vědom, že ten hlas se dokonale hodí k mysli i duši člověka, z jehož úst zazněl. Otevřel dveře, a jakmile vstoupil, pohled mu okamžitě padl na jednoho z nejmocnějších - a podle některých skutečně nejmocnějšího - mužů Ruska, sedícího za svým pracovním stolem. Soudruh, nebo vhodněji ředitel, Andropov.

Andropov ani nezvedl hlavu a pokračoval ve čtení jakéhosi dokumentu. Šedé světlo, které pronikalo dovnitř velkým ojíněným oknem s neprůstřelným sklem, z něj dělalo neurčitou siluetu a měnilo čočky jeho brýlí, holou lesklou lebku a o něco menší lesk brady ve tvar podobný symbolu ankh. Když se však Conov přiblížil ke stolu, šéf KGB na něj krátce pohlédl a přece jen ho vzal na vědomí. „Dobré ráno, soudruhu,“ řekl. „Posaďte se.“

Na Conova čekalo velké kožené křeslo postavené šikmo k masivnímu psacímu stolu. „Dobré ráno, soudruhu řediteli,“ odpověděl Conov, postavil diplomatický kufřík na zem vedle křesla, pohodlně se usadil... a čekal. Neboť stejně jako Andropov - a navzdory svému mládí - Conov uměl být trpělivý.

Konečně byl šéf KGB hotov s papíry, opřel se lokty o stůl a nastavil si před obličej - z něhož byly už tak vidět proti rozptýlenému světlu okna jenom ovály brýlí - prsty spojené do stříšky.

„Um,“ řekl nakonec, nebo spíš zabručel - chladně, odměřeně, bez toho, že by to cokoliv vyjadřovalo. A pak ještě dvakrát: „Hm, hm...“ A po krátké odmlce pokračoval: „Tak mladý muž - což mě napadlo už při našem prvním setkání - ale vytrvalý a plný velkých ambicí. Muž, který navrhuje reorganizaci důležité složky sovětské bezpečnosti, která se při nejméně dvou příležitostech ukázala jako slabý článek systému. Nadto složky, která v minulosti stála v přímé opozici k mé vlastní poněkud ortodoxnější, hm... instituci a k jejím metodám.“

„Nejen to,“ promluvil Turkur Conov. „Ne pouze reorganizaci pobočky E, ale také jejího řízení. Přirozeně pod vaším vedením. To bylo obsahem mého návrhu, když jsme se setkali poprvé před pěti měsíci, a nic jsem na tom nezměnil. A jak jste tehdy požadoval, opatřil jsem si nyní důkazy o své způsobilosti k té práci. Soudruhu řediteli, bylo mi teprve osmnáct, když sídlo pobočky E na Branickém zámku vyletělo do vzduchu a samotná pobočka v podstatě přestala existovat. Tenkrát jsem ještě byl - zřejmě naštěstí - příliš mladý nato, abych mohl působit jako agent v terénu, a místo toho jsem byl odvelen na čtyřleté studium v rámci přípravy na budoucí úkoly...“

Conov se odmlčel a počkal si, až Andropov přikývne. „I po zničení Bronického zámku jsem pokračoval ve studiích, a před šesti měsíci jsem s vyznamenáním složil všechny předepsané zkoušky. Od té doby já a několik dalších, kteří přežili katastrofu na Branickém zámku, zahálíme a čekáme na rozhodnutí z... řekněme vyšších míst. To rozhodnutí však stále nepřichází a my nevíme, co s námi bude. Ale zato víme, že naše talenty přicházejí - nebo dosud přicházely – nazmar.“

Šéf KGB Conova pozorně poslouchal a ještě stačil návštěvníka neustále pozorovat a prohlížet si ho. A to, co viděl, v něm nevyvolávalo žádný negativní dojem. Zdálo se mu, že za těch pár měsíců ten předčasně dospělý mladík skutečně dospěl.

Turkur Conov byl částečně Turek a částečně Mongol, ale v každém případě muž, o tom nemohlo být pochyb. Navíc muž vůdcovského typu, vynikající mysl v atletickém těle. Jeho šedé oči se dokázaly dívat na člověka i do něj. Andropov věděl, že schopnost proniknout do mysli toho, na koho se zaměří, prostřednictvím očního kontaktu je jeden z Conovových talentů. Ostatně to byl také důvod, proč nechal posunout stůl tak, aby měl za sebou okno. Chtěl, aby světlo padalo Conovovi do očí - alespoň pro tuto chvíli. Musel nejdříve nechat svého návštěvníka, aby se vyjádřil, a teprve pak hodlal ukázat své karty. Neboť jestliže je ten mladík skutečně tak dobrý, jak se o něm píše v hlášeních, bude si muset dát pozor, aby se nedostal do jeho mysli! Alespoň zatím ne. A pokud možno nikdy.

„Ale vy jste mě přišel navštívit už před pěti měsíci,“ řekl Andropov a schválně se opřel dozadu, aby se jeho silueta, a hlavně tvář, ještě více rozplynuly v měkkém světle od okna. „Zřejmě jste tehdy sondoval půdu, nemám pravdu? Nebo to bylo něco jako... preventivní akce? Těmi ,vyššími místy´, o kterých jste se zmínil, může totiž být pouze nejvyšší muž našeho státu, samotný Leonid Brežněv - tedy někdo, kdo dal jako první podnět k založení oddělení mentálních špionů. Takže jste svou tehdejší návštěvou zřejmě chtěl soudruha Brežněva předběhnout, získat náskok před jeho případným krokem, že? Ale... vy si opravdu myslíte, že bych byl ochoten pustit se do takového rizika a dělat něco bez jeho souhlasu? A z čeho jste usoudil, že se chystám pobočku E znovu obnovit? Přece dobře víte, že mi byla vždycky trnem v oku. Navíc její první ředitel, ten starý harcovník Grigorij Borowitz, mi doslova pil krev!“

A zatímco Conov přemýšlel, jak odpovědět, Andropov si ho dál prohlížel.

Mladíkovo světlé obočí - téměř stříbřité proti opálenému čelu - bylo tenké, jakoby nakreslené tužkou na papíře, a jeho linie se mírně zvedala.

Lebku měl zcela lysou, ale v jeho vizáží to nepůsobilo jako nedostatek. Naopak se zdálo, že rysy jeho tváře se od počátku utvářely pro bezvlasou hlavu. V každém případě bylo zřejmé, že předčasnou ztrátu vlasů v jeho případě nezpůsobila žádná nemoc. Do bronzova opálená klenba Conovovy lebky doslova vyzařovala vitalitu, podobně jako pevné linie tváře, v níž byly jedinou anomálií hluboké oční důlky. Tmavé, jakoby vpadlé oči vyvolávaly dojem, že je to důsledek ponocování při studiu nebo příliš vypjatého dlouhodobého soustředění. Zřejmě však šlo o symptomy jeho telepatických schopností.

Conov měl úzký a dlouhý nos, plné rty, třebaže ústa se zdála trochu moc široká, a pevnou, až agresivně hranatou bradu. Také tváře měl, podobně jako oči, vpadlé, ale jen maličko, a lehce zašpičatělé uši mu těsně přiléhaly k lebce. Celkově byl Conovův obličej téměř dokonale symetrický, až se zdálo, že jedna jeho polovina je zrcadlovým obrazem druhé. U většiny lidí by to znamenalo nevýhodu, pomyslel si Andropov, protože přitažlivost tváře, nebo-li to, že se líbí, obvykle spočívá v jistých nedokonalostech, které upoutávají. Conov byl však výjimkou a přes dokonalost svých rysů to byl paradoxně velmi přitažlivý mladý muž. Jestli ,talentovaný´, to se ještě uvidí, ale zcela jistě otevřený a přímočarý.

„Ne, soudruhu řediteli,“ ozval se konečně Conov. „V žádném případě jsem si nemyslel, že byste měl obcházet hlavu komunistické strany našeho státu. Vlastně si ani nedovedu představit, že by mohl být někdo z něčeho takového obviněn, neboť podle toho, co vím, za tou hlavou nikdo - nebo nic - není! Dovolte, abych vám to vysvětlil. Když jsem ukončil studia, byl jsem u soudruha Brežněva na návštěvě - kvůli těm několika, kteří přežili pád Bronického zámku. Samozřejmě jsem předtím mluvil s jeho tajemníkem, který věděl o Brežněvově zájmu o pobočku, a takhle jsem dostal pozvání. O dva týdny později mě tedy odvezli na daču v Žukovce, kde měl generální tajemník odpočívat. Mezitím se mu však něco stalo, protože i když tam Leonid Brežněv byl, zabalený do deky a schoulený na pohovce, vlastně tam... nebyl. Veškerou rozmluvu totiž za něj vedl jeho pobočník, nebo kdo to byl.“

Andropov zvedl varovně ruku. „Co to, prosím vás, říkáte?“ ozval se, i když opět tím svým hlasem prostým jakýchkoliv emocí.

„Říkám to, co jsem viděl. Je to člověk, který za něj podepisuje všechny listiny, státní dokumenty,“ pokračoval Conov. „A taky ho podpírá, když se objeví v televizi. A zřejmě jiný imituje jeho hlas... což je dost těžké, protože mně se vždycky zdá, jako by náš generální tajemník jedl při mluvení kapustu. A nepochybně existuje nějaký pobočník, který mu po použití toalety utírá zadek. Zkrátka se vám snažím říct, soudruhu řediteli, že v čele našeho státu je zombie!“

Andropov se bezděčně napřímil, takže jeho tvář už byla lépe viditelná. Místo očí však měl stále jen stříbrné ovály. „To je velezrada!“ prohlásil. „Jestli to, co říkáte, je pravda, pak se dopouštíte velezrady. Uvědomujete si to, doufám... Podkopáváte bezpečnost státu. A i kdyby to nebyla pravda, pořád je to velezrada. Ani vaše mládí vás neomlouvá, je vám to jasné?“

„Ne,“ zavrtěl Conov hlavou. „Nemyslím si to. Byla by to velezrada, kdybych to řekl někomu jinému... zvlášť z nějaké cizí mocnosti. Ale nemůžu se dopouštět velezrady, když to hlásím hlavě Komisii gosudarstvennoj bezopastnosti. Nakonec vaším úkolem je být informovaný o všem. A tohle je, podle mého soudu, důležitá informace.“

„Troufáte si mě poučovat, co je mým úkolem?“ ohradil se Andropov, ale ani teď se jeho hlas sebemenším způsobem nezměnil. „Ostatně není vaším úkolem, abyste takové informace shromažďoval.“

Conov pokrčil rameny. „Nedalo mi to žádnou námahu, abych se k nim dostal. Pouze jsem pozoroval, co se děje.“

„A jak přesná byla ta vaše... pozorování? Tak, aby poskytla důkaz o tom, že Leonid Brežněv, nejvyšší představitel Sovětského svazu, má smrt na jazyku a lidé kolem něj ho udržují - více či méně - při životě do doby, než vyberou na jeho místo někoho jiného?“

„K mé spokojenosti, ano.“

„A na základě vašeho... talentu?“

„Ano.“

Andropov se opřel dozadu a jeho tvář se znovu rozplynula v mlžně bílém rozptýleném světle. „Navíc mi to prezentujete jako důkaz o vaší způsobilosti stát se šéfem obnovené pobočky E sovětské bezpečnosti, že?“

„Ne všechno z toho.“

„Ale něco ano?“

„Jistě, něco ano.“

„Proč jste mě tedy o těchto věcech neinformoval při příležitosti našeho prvního setkání?“

„Protože jsem se nedomníval, že bych vám řekl něco, co ještě nevíte. Jste přece šéf KGB. Samozřejmě že to víte. Dokonce si myslím, že se na všech těch tricích - a uznávám, že nezbytných - kolem generálního tajemníka podílíte.“

„Dvaadvacetiletý mladík, a už tak hlubokomyslný,“ řekl přemítavě Andropov. „Myslím, že bych pro vás mohl mít práci. Ale zatím nevím, v jaké pozici. Ve znovuvzkříšené pobočce E? Možná, ale abych řekl pravdu, nejsem si jist, jestli k jejímu obnovení dojde. Ani jeden z jejích ředitelů nebyl dost... kooperativní. Měl jsem dojem, že jejich prvořadým zájmem byla vždy moc. Všichni po ni prahli. Na druhou stranu je to pochopitelné - koneckonců shromažďování a kontrola informací je mocenský nástroj. A pokud jde o tajné informace...? Nechci, aby se přede mnou cokoliv tajilo.“

„Dozvěděl byste se ode mě všechno v tu chvíli, kdy bych se to dozvěděl já,“ ujišťoval ho Conov.

„Raději bych postavit do čela jednoho ze svých lidí, abych mohl na věci citlivě reagovat,“ pokračoval Andropov v úvahách. „A až byste mi dokázal svou loajalitu - pokud byste ji dokázal - mohl byste ho jednoho dne nahradit.“

„Stačí mi, když mi dáte příležitost.“

„O to vám jde?“ zeptal se Andropov. Jeho tvář znovu vyvstala ze závoje rozptýleného světla, ale oči stále zůstávaly skryté. „Tak tohle je podstata vaši návštěvy - že ode mě chcete získat to, co si nemůžete vymoct na chřadnoucím Brežněvovi? V to se to scvrklo? Ale proč se obracíte na mě? Vždyť já nejsem nic víc než zvláštní policista.“

„Velmi zvláštní,“ poznamenal Conov. ,Alespoň podle mých kolegů.“

„Těch, co přežilí Branický zámek?“

„Futurologů, prognostiků, vyhledávačů...“

„Psychiků!“ odfrkl si pohrdlivě Andropov a konečně tak projevil jakousi emoci. „Borowitz byl tomuto konceptu oddaný a přesvědčil o něm i Brežněva. Jenže kde je dnes Brežněv? A co dobrého mu to přineslo? Podobně Felix Krakovič a Ivan Gerenko, i ti byli jeho věrnými stoupenci a následovníky v těch... těch metafyzických ,mystériích´. A také oni jsou mrtvi. A Branický zámek - sídlo všech těch ,duchařských médií´ - je v troskách.“

„Vidím, že vy v nás nemáte příliš velkou důvěru,“ řekl s úsměvem Conov... a Andropovovi se to vůbec nelíbilo.

Naklonil se ještě víc nad stůl. Jeho brýle ztratily něco ze své neprůhlednosti a za nimi trochu - jenom trochu - vyvstaly oči. „Mám důvěru ve vyzkoušené systémy,“ odpověděl. „Ukažte mi nějaké výsledky a ukažte mi přínosy - skutečné výsledky, skutečně přínosy, skutečně důkazy - a já vám dám, co ode mě chcete.“

„Nemám nouzi o výsledky,“ odpověděl klidně Conov. „Bez nich bych se za vámi neodvážil přijít. Ani bez skutečných důkazů. A pokud jde o přínosy, ty musíte posoudit sám.“

„Jaké přínosy máte na mysli? Mluvíte v hádankách?“

„Moskva stále existuje a stále je bezpečná. To se vám nezdá jako dost velký přínos?“

„Jak jste to myslel?“ zatvářil se Andropov zmateně. „To mi vysvětlete, a rychle.“

„V uplynulých čtyřech letech jsem dával ve volném čase dohromady svou skupinu,“ řekl Conov. „Neměl jsem s tím problémy. Ti lidé nevěděli, co dělat, jak se uplatnit, protože stát o ně ztratil zájem. Někteří si dokonce našli nějakou obyčejnou práci, ale já jsem jim dal možnost, aby pokračovali ve výcviku. Udržuji je v kondici.“

„Takže organizujete buňku mentálních špionů?“

„Shromažďuji důkazy o jejich efektivnosti. Jinými slovy, dělám to, oč jste mě žádal při našem prvním setkání.“

„Ale k němu došlo před pouhými pěti měsíci!“

„V té době jsem ještě žádný důkaz neměl - alespoň ne takový, kterým bych vás mohl přesvědčit.“

„Dobrá, ale co má tohle společného s tím, že Moskva... jak jste to říkal?... stále existuje a stále je bezpečná? Poslyšte, začínám ztrácet trpělivost. Asi by bylo lepší, kdybyste přestal mluvit v náznacích a ukázal mi celý obraz,“

„Je to velmi složitý obraz.“

„Přesto mi ho ukažte.“

„Vzpomínáte si na parapsychologickou konferenci, která se konala v Moskvě přede dvěma lety? Mám dojem, že to bylo Brežněvovo dítě, i když tehdy předstíral, že stojí stranou té věci. Byl to však jeho poslední pokus o znovuobnovení pobočky E a chtěl vědět, jak si v tomto oboru stojíme v porovnání se světem.“

„Ano, vzpomínám si na to.“ odpověděl Andropov. „Předstírané uvolnění napětí ve světě parapsychologie. Byli tam ohýbači vidliček z Izraele a proutkaři z Egypta, mentalisté z Mongolská a jasnovidci ze Sýrie, dokonce dva futurologové z Anglie - zřejmě z jejich vlastní pobočky E - a další metafyzici z míst s tak odlišnou kulturou, jako jsou třeba Chicago a Peking.“

„Nebo Tibet,“ dodal Conov s klidem.

„Tibet?“

„Tibeťané byli součástí čínské delegace. Ale jen jako sabotéři, jak se později ukázalo.“

„Jak to myslíte?“ pohlédl na něj Andropov. „Co se, prosím vás, snažili sabotovat?“

„Moskvu,“ řekl Conov, jako by odpovídal na nějakou banální otázku. „Alespoň pro začátek. Moskvu a světový mír. A podle lidi z mého týmu by se jim to podařilo.“

„To mi opět budete muset vysvětlit,“ řekl Andropov a znovu nechal své rysy překrýt světelnou aurou.

„Pochopitelně jsem se té konference spolu s několika kolegy zúčastnil. Sám Brežněv to chtěl.“

„Ano, vzpomínám si...“

„Byli jsme tam jako špioni mentálních špionů - abychom si udělali obrázek, jak jsou dobří, a poznali jejich metody. Já jsem samozřejmě vystupoval jako telepat, ale byl tam také můj předtuchař a jasnovidec.“

„Vás předtuchař...“ řekl Andropov a zamračil se... což Conov neviděl, ale cítil to. „A - jak jste to říkal? - váš jasnovidec?“

„Je těžké vysvětlit to laickými termíny,“ odpověděl Conov. „Předtuchař je zvláštní druh espera, který je schopen různé věci vytušit - opravdu vytušit svým talentem, ne zjistit nějakou úvahou nebo hádáním. A dokáže tušit... všechno možné. Prostě co se všeobecně děje. Jestliže je schopen určit přesnou polohu britské nukleární ponorky v Barentsově moři, pak je to ,vyhledávač´. Jestliže se mu zdá sen o tom, že někdo do týdne zemře, a ten člověk během sedmi dnů opravdu zemře, je to futurolog nebo jasnovidec. Takže na té konferenci jsem s sebou měl jasnovidce a předtuchaře.“

„Dobře, pokračujte.“

„Ti čínští účastníci byli z jakéhosi polovojenského zařízení, z centra ESP v Kchuejťiengské ulici v Čchung-čchingu. Víme o nich už dlouho. Dělají totéž co my - snaží se zjistit, čím se zabývají druzí v tomto oboru a jak jsou v tom dobří. Jinak - kromě všeho toho... ohýbání vidliček a čtení Zenerových karet - jsou na tom stejně jako my ostatní. Zato ti Tibeťané jsou trochu někde jinde...

Bylo jich šest a přijeli jako členové náboženské sekty, která sídlí v jakémsi podivném klášteře kdesi v horách. Všichni měli oholené hlavy a bylí v rudých kutnách, obvykle s kapucemi přetaženými přes hlavu. Drželi se zásadně spolu, skoro jako jeden muž, a myslím, že jejich vůdce měl v rukávech zašité malé zvonečky. Můj předtuchař mi řekl, že se k něčemu chystají. Když se na ně soustředil, zahalili se do mentální kouřové clony - to je mimochodem totéž, co jsme občas zaznamenali i u britských esperů. Podobně zmátli i mého jasnovidce, navíc byl v jejich přítomnosti velmi nervózní a raději se jim vyhýbal. Jasnovidci jsou v tomto ohledu velmi zvláštní: mají strach ,vidět´ příliš mnoho a skoro nikdy se nezajímají o svou vlastní budoucnost. Říkají, že budoucnost, stejně jako minulost, nelze změnit, a proto ji raději nechtějí znát - alespoň ne tu svoji. Musí být hrozné vědět, kdy a jak zemřete, a nebýt schopen s tím nic dělat...

Byl jsem proto zvědavý a pokusil jsem se číst mysl těch Tibeťanů. Musím se přiznat, že jsem na svůj talent pyšný, a vím, že je téměř vyloučené, aby ho někdo zjistil... myslím kromě zdatného telepata. Ale těm podivným chlápkům v rudých kutnách se to nějak podařilo. Uznali - mnohem dřív než kdokoliv jiný na té konferenci - že jsem v oboru někdo, a vyhýbali se mi, jako bych byl prašivý. Proto se mi podařilo nahlédnout do nich jen letmo, ale to málo, co jsem viděl... bylo znepokojující. Zkrátka nabyl jsem absolutní jistotu, že něco skrývají.

Jestli si vzpomínáte, soudruhu řediteli, účastníci konference byli ubytovaní v Hotelu Ústředního výboru v okrsku Sivcev Vražek a vlastní akce se konala v konferenčním centru zde na Kutuzovském prospektu - takže vaši lidé mohli pohodlně pozorovat, jak zahraniční hosté ráno přicházejí a odpoledne odcházejí. A taky snadno získat jejich otisky prstů a další informace o nich.“

„Ano,“ přikývl Andropov. „Získali jsme jich pár desítek a přidali k těm desítkám tisíc, které už máme v archivu.“

„Samozřejmě. Ale kdybyste to neudělali, moji lidé -“

Andropovova tvář se znovu vynořila z mlhy a na ní - jako výraz nesouhlasu? - zamračení. Než však stačil cokoliv říct, Conov pokračoval: „Bohužel se na tu konferenci vetřela spousta podvodníků, takže k žádnému pokroku v otázkách parapsychologických bádání nedošlo, Přesto jsme se alespoň dozvěděli, že například v Číně existuje mnoho slibných talentů, že vůdčí mocností na tomto poli je zřejmě Británie a že ti Tibeťané - o nichž se domníváme, že pracují v součinnosti s Číňany - mají něco za lubem.

Takže konference skončila a já jsem o ní podal zprávu Brežněvovi. Jenže ten se v tu dobu mnohem víc zajímal o úspěchy - a samozřejmě zuřil nad neúspěchy - Rusů na olympiádě. A také ho obrovsky rozčílil bojkot Američanů. Mám dojem, že právě v té době začaly být patrné první známky jeho chřadnutí. V každém případě mě pochválil za námahu a poslal mě zpátky na studia...“

Andropov rychle využil Conovovy odmlky. „Opravdu doufám, že to všechno k něčemu povede,“ řekl. „Ale já mám na starosti i jiné věci, mladý muži...“

„To víte, že povede,“ ujistil ho Conov a pokračoval: „Mám ve svém týmu vyhledávače, člověka, jehož specialitou je schopnost detekce štěpného materiálu. V době, kdy působil pod generálem Borowitzem, sledoval dráhy letu amerických bombardérů a pohyby jejich mobilních odpalovačů raket, měl pod stálou kontrolou nukleární arzenál NATO v Západním Německu a britské atomové ponorky ve všech světových oceánech. Jeho schopnost z velké části závisela na kritickém množství štěpného materiálu, na něž dokázal reagovat. Například mu nečinilo problém lokalizovat rakety Trident v jaderné ponorce, ale mnohem těžší to už bylo, pokud šlo o jedinou pokusnou bombu. V dobách generála Borowitze však zaregistroval skladiště bomb v Čchung-čchingu, a dokonce určil i jeho velikost. Podobně objevil mnoho dalších arzenálů po celém světě.

Tak tenhle můj vyhledávač byl celý rok nebo rok a půl po konferenci neustále zmatený a znepokojený. Musím říct, že on se jí nezúčastnil, protože jeho talent na ní neměl využití, ale přesto nyní cítil, že ho to k jistému místu ve městě přitahuje - nebo spíš přitahuje v negativním smyslu, tedy od něj odpuzuje. Od jistého místa v tomto městě, v Moskvě...“

Když se nyní Conov odmlčel, Andropov přikývl. „Pokračujte, pozorně vás poslouchám,“ řekl.

A Conov pokračoval: „Nakonec - bylo to asi tři měsíce po našem prvním setkání, myslím mém s vámi - za mnou vyhledávač přišel a svěřil se mi se svým problémem. V tu dobu už jeho nevysvětlitelná averze k tomu místu přerostla v chorobnou posedlost.“

„O jaké místo šlo?“ zeptal se Andropov.

„O okrsek Sivcev Vražek, soudruhu...“

„Pokračujte.“

„Šel jsem s ním k Hotelu Ústředního výboru a pak jsme stáli před ním a dívali se na něj. Viděl jsem, že pro vyhledávače to jsou hotová muka - že by chtěl být kdekoliv na světě, jen ne tady! Nabízel se jasný závěr, ale dokázat naše podezření, aniž bychom způsobili paniku - myslím obrovskou paniku - nebylo snadné. Naštěstí ke mně měl v tu dobu přijet na návštěvu můj strýc z Krasnojarska, a protože měl dobré styky, podařilo se mu zajistit si ubytování právě v tom hotelu, v Ústředním výboru.“

„Zkraťte to,“ řekl Andropov. Seděl s dlaněmi na desce stolu a jeho oči bylo nyní vidět lépe než kdykoliv předtím.

„Jakmile jsme získali přístup do hotelu, nebyl už problém dostat se do sklepů a prostor v základech budovy. Vypravili jsme se tam v noci, když všichni spali. A po tom, co můj vyhledávač to místo lokalizoval...“

„... jste tam začal kopat!“ dopověděl Andropov.

„Ano. Musel jsem, protože v tu dobu jsem už vyhledávače nepotřeboval. Viděl jsem obraz v jeho mysli: oslnivě zářící světlo, spalující žár jaderného výbuchu, náhlá atomová smrt... Ale mí futurologové žádnou takovou katastrofu nepředpovídali. Takže...

Nejsem atomový fyzik, soudruhu řediteli, ale klidně mohu říct, že to zařízení je primitivní. A právě ta jednoduchost umožnila oněm šesti tibetským ,mnichům´, aby jeho jednotlivé díly přivezli ve svých zavazadlech. Jistě si vzpomenete, že v tu dobu jsme byli vůči cizincům velmi vstřícní, aby se zlepšilo jejich mínění o nás. A je zřejmé, že je toho třeba, protože právě špatný obraz o nás měl tak nedobrý vliv na olympiádu.“

Andropov nyní seděl strnule, rovně jako svíčka. „Poslyšte, Conove, uvědomujete si, co říkáte? To myslíte vážně, že pod Hotelem Ústředního výboru byla víc než dva roky uložena atomová nálož?“

„Samozřejmě že to myslím vážně. A taky tam byla.“

„A vy jste ji... odstranil? Panebože!“ (Conova překvapilo, že se Andropov dovolává Boha. Nikdy by si nepomyslel, že by šéf KGB mohl být věřící.)

„Ano. A bez problémů,“ odpověděl. „Zařízení bylo vybaveno spouštěčem aktivovaným na dálku rádiem. Takže stačilo ten iniciátor odstranit a bylo to. Udělal jsem to sám...“

„Panebože!“ vydechl znovu Andropov a téměř vyčerpaně se opět opřel dozadu. „Kdy... Kdy jste to udělal?“

„Před pěti týdny.“

„A to jste čekal pět týdnů, než jste se rozhodl mi to oznámit?“

„Nejen vám, komukoliv! Jak jsem řekl, zlikvidovat tu... věc nebyl problém, ale dokázat, kdo jí tam nastražil, trvá mnohem déle. A bylo by to absolutně nemožné v totálním zmatku, který by následoval, kdyby k výbuchu opravdu došlo... za situace, kdy by byla Moskva proměněná v hromadu trosek a všechny jaderné mocnosti světa by se z toho vzájemně obviňovaly. Byla by to dokonalá sabotáž, zvlášť když nešlo o jedinou bombu!“

„Cože!?“

„Ale ne, soudruhu řediteli.“ Conov zkoumal jeho mysl tím nejobtížnějším způsobem: tušením, co si myslí. „Ne tady, v Rusku. V jiném koutě světa.“

„Vysvětlete mi to!“ vyštěkl Andropov. Už opět seděl rovně a upíral široce rozevřené oči na Conova tak, že ten mu mohl hledět až do hloubi duše. Jenomže teď tam neviděl nic jiného než zmatek a šok.

Conov zvedl ze země kufřík, položil ho na stůl a otevřel ho. Andropov se okamžitě opřel dozadu, ale Conov se jen svou dokonalou tváří ušklíbl a vytáhl z kufříku něco, co vypadalo jako elektronický přistroj. Sestával z malé černé skříňky, z niž vyčnívala anténa stočená do smyčky, a měřícího přístroje, za jehož okénkem se chvějivě kývala jehlová ručka. Část stupnice na jednom konci byla vyznačena červeně.

S konstatováním, že to je ten ,spouštěč´, položil Conov přístroj na stůl před Andropova a počkal, až se ručka ustálí. „Musel jsem ten měřák nechat připojený, abych věděl, kdy byl vyslán spouštěcí signál... a taky kdy byl ,přijat´. Jestliže by k tomu došlo, ručka by se vychýlila do červeného pole a zůstala tam. A čas by se zaznamenal. Čas toho, kdy jste měl zemřít - a taky já a celá Moskva - a kdy by začala třetí světová válka!“

„Ti zatracení čínští mizerové!“ zaklel Andropov. Jeho bledá tvář byla nyní bílá jako křída. „Věděli, že se soustředíme hlavně na ně, a proto využili těch Tibeťanů, aby udělali špinavou práci za ně.“

Ale Conov zavrtěl hlavou „Ne! Číňané o tom nic nevědí. To ti Tibeťané bombu přivezli a instalovali - všude na tom jsou pouze otisky jejich prstů. Jenže... jsou otisky a otisky.“

„Nerozumím.“

„Můj lokátor ,vyčenichal´ typ nukleární nálože. Každý druh má totiž svůj specifický ,pach´. A jestli vás napadlo, že jaderný materiál pro tuto nálož pochází ze skladu v Čchung-čchingu, potom jste uhodl. Ale proč by měli Číňané sabotovat sami sebe?“ A hned rychle dodal: „Nechte mě pokračovat...

Ze skladu v Čchung-čchingu zmizelo třikrát víc štěpného materiálu, než bylo použito v naší bombě. Takže zřejmě existují tři bomby...“

„Moment,“ přerušil ho Andropov, zvedl telefon a navolil nějaké číslo. „To je Sergej?“ řekl po chvíli. „Tady Jurij. Jsme na kódovaném spojení? Dobře. Vzpomínám si, že někdy před dvěma nebo třemi lety - už nevím přesně - naše odposlouchávací stanice zachytila hlášení, které se týkalo krádeže tří nukleárních zařízení... Ano, čínských. A vzpomínám si taky, že pak padaly hlavy v nejvyšších úrovních čínské armády. Buď tak hodný a najdi mi to hlášeni. Dobře.“ Zavěsil a pohlédl na Conova. „Omlouvám se. Pokračujte...“

„Ano. Kde jsem to...? Aha. Takže poslední díl skládačky... Číňané obsadili Tibet, zničili spoustu tamních klášterů a z bezpečí Střechy světa sledují nás zbývající, jak se likvidujeme navzájem. To dává smysl.“

„Ale teď mi povězte, kde jsou ty další bomby,“ řekl Andropov se zachmuřenou tváří. „Pochopil jsem, že je ten váš vyhledávač našel.“

„Ano... podle jejich psychických otisků prstů. Ale, soudruhu řediteli, nemohl bych to říct svým způsobem?“

„Můžete mi říkat Juriji... Ale jistě, pokračujte.“

„Najít bombu v Moskvě není těžké, protože tady nemáme zase tak mnoho jaderného materiálu. Dokonce i rakety při naší každoroční přehlídce jsou jen atrapy, které ostré bojové hlavice ani neviděly. A je to pochopitelné. Žádná rozumná vláda nebude shromažďovat tak nebezpečné zbraně v hustě obydlených městech, zvlášť ne v obchodních a správních centrech.“

„Takže tam je váš člověk hledal? Ve městech?“

„Ano. A našel je. Jedno ,žhavé místo´ je v Londýně - domníváme se, že v Hyde Parku... nebo jak tom teď říkáme, v ,Jekyll and Hyde Parku´.“

„A to druhé...?“

„Zřejmě musíme zprostit Číňany podezření - protože ta další bomba se příliš daleko nedostala. Je pořád v Čchung-čchingu. Dokonce dosti blízko jisté adresy na Kchuejťiengské ulici!“

„Sídla ústředí jejich ESP?“

„Ano. A podpis stejný. Takže teď nám to je jasné celé.“

„Opravdu? Tak mi to zkuste říct, aby to bylo ,jasné´ i mně!“

„Někdy v blízké budoucnosti - třeba v době zvýšeného napětí mezi Západem a Východem nebo kdyby vznikly problémy na čínsko-sovětské hranici - by byla jedna z těch bomb odpálena. Svět by tím byl šokován, ale až by se vzpamatoval z prvního šoku, začala by létat vzduchem obvinění. A pak, řekněme den dva po prvním výbuchu, by došlo k druhému - tak, aby to vypadalo jako zřejmá odveta. Tím by se zmatek po celém světě ještě zvýšil, k čemuž by přispěl i fakt, že zasažená komerční centra jsou také centry komunikačními. Takže komunikace by byla v háji, navíc by nikdo nikoho neposlouchal! A opět po několika desítkách hodin by následoval třetí výbuch...

...a pak čtvrtý, pátý, šestý, sedmý. Zkrátka Číňané by odpálili všechny bomby, které mají. A pak by britská ponorka zničila ruskou. A Francouzi by zaútočili na naše satelity. Nakonec by se Američané rozhodli, že tomu udělají konec a dokončí, co začali v Hirošimě a Nagasaki. A my? Co by zbylo nám? Odpovědět stejným způsobem! A Tibeťané by se modlili růženec, tloukli by do bubínků a začali obnovovat své kláštery. Nakonec je to Boží vůle, neboť Bůh řekl, že příště nás zničí ohněm...“

„O tom musíme informovat Brity,“ řekl Andropov a utřel si čelo, na kterém se mu perlil pot.

„To myslíte vážně?“

„Samozřejmě! Obvinili by z toho nás, to je jisté - stejně jako Američané! Je to přesně tak, jak jste říkal: jakmile by k tomu došlo, už by nebyly k dispozici žádné důkazy o tom, kdo to udělal.“

„Ale teď už to je jinak. Byl by na nich atomový podpis - a ten by ukazoval na Číňany.“

„A to chcete riskovat válku s Čínou? Na našich hranicích? A pak z ní udělat náš další satelit, až se vyčerpá? Ne, to nelze připustit. Už v minulosti jsme se dostali příliš blízko k atomové válce. Smyslem atomových zbraní přece je zastavil vzájemné vyvražďování jedněch druhými!“

„Samozřejmě!“

„Proto musíme dát Londýnu vědět... a taky Pekingu.“ (Conov si všiml, že to druhé vyslovil Andropov s mnohem menším přesvědčením.) „A pokud jde o Brity, ti nám budou dlužit laskavost, a ne malou. To nám dává proti Číně silnou vyjednávací pozici! Odvedl jste neobyčejně dobrou práci, Conove... vlastně Turkure.“ To už šéf KGB vstal, obešel stůl a podával mladíkovi ruku.

Conov mu ji stiskl. „Jsem rád, že jsem vás potěšil.“ řekl a pohlédl Andropovovi přímo do očí.

„Nejen já jsem potěšen, ale potěšeno bude i politbyro. A samozřejmě také Brežněv - ten mi v poslední době působil těžké chvíle. Možná dokonce přestane blokovat mé právo...“ Zarazil se, vyprostil ruku z Conovova stisku a otočil se. Příliš pozdě.

„...právo na to, abyste po něm nastoupil, Juriji? Ach, nepochybuju, že se tak stane. Musí to udělat, a brzy, alespoň si myslím...“ A Conov opět pohlédl hluboko do Andropovových očí.

Ředitel KGB se vrátil za stůl, posadil se a znovu zapadl do mlhy rozptýleného protisvětla. „Takže váš jasnovidec?“

„Neřekl jsem vám, že vás moji lidé považují za mimořádného muže?“ odpověděl Conov. „Určitě jsem se o tom zmínil.“

Oba se na chvíli odmlčeli. Conov vzal ze stolu iniciátor nálože a vložil ho zpátky do kufříku.

„Kdyby došlo k mému zvolení do čela státu - a zdůrazňuji to kdyby - máte mé slovo, že bych obnovil pobočku E,“ řekl Andropov. „A vy, Turkure Conove, byste se stal jejím šéfem, zodpovídajícím se pouze sám sobě.“

„V tom případě bych byl vaším velkým dlužníkem,“ odpověděl Conov. „Ale buďte ujištěn, že bych vám ten dluh mnohokrát splatil.“

„O tom nepochybuji,“ usmál se Andropov. „A teď mě, prosím, omluvte. Mám spoustu práce.“

„Já také,“ řekl Conov. Srazil paty jako voják, lehce se uklonil a zamířil ke dveřím.

„A Turkure...“ zavolal za ním Andropov. „O tom, co jsme tady spolu... nikde ani slovo!“

„Samozřejmé, spolehněte se.“

„Budu s vámi ve styku.“

Andropov se naklonil nad stůl a pohlédl na Conova, který se zastavil u dveří. „Ano?“

„Kdy to přesně bude? Pochopte, četl jsem ve vaší mysli a souhlasím, že se to musí stát. Koneckonců potřebujeme silného vůdce - zvláště v takové době, jaká je dnes - a Brežněv je v podstatě živá mrtvola, jak jsem už řekl. Myslím, že by to i pro něj bylo dobré řešení. Takže kdy přesně k tomu v listopadu dojde?“

Andropov o tom dlouho přemýšlel, než se odhodlal pomalu odpovědět. „Zřejmě si i vy uvědomujete, že zatímco jsem já váš zvláštní talent přijal - a talenty těch dalších z vaší skupiny - neznamená to, že je parapsychologie přijímána obecně. Určitě ne jako metoda důkazu.“

„Ale jistě... Toho jsem si vědom.“

Andropov přikývl. „V tom případě řekněte vy mně, kdy přesně v listopadu Brežněv zemře. Četl jste přece moji mysl.“

„Desátého,“ odpověděl Conov bez váhání. „Poslední dávka mu bude podána ráno desátého.“

„To jste vyjádřil velmi... obratně,“ řekl rozechvělým hlasem ředitel KGB.

„A jedenáctého budu jmenován šéfem pobočky E.“

Na to však Andropovova silueta pouze přikývla. „Na shledanou, Turkure Conove.“

Conov vyšel na chodbu a vykročil po mramorových dlaždicích ke schodišti. A cestou uvažoval: Radím ti, abys své slovo dodržel, ty arogantní parchante! Za to, že vložil do Andropovových bezcitných rukou obrovskou moc, chtěl samozřejmě dostat své - a brzy. Ano, bude to muset být brzy. Neboť Conov si byl až příliš dobře vědom, že nově zvolenému generálnímu tajemníkovi není předurčeno setrvat na svém postu příliš dlouho...

O tři dny později seděl Ben Trask v kanceláři Darcyho Clarka v ústředí pobočky E a referoval mu.

„Proboha, jak jsi to objevil?“ zeptal se ho Clarke, když skončil.

„Měl jsem trochu volného času,“ odpověděl Trask. „Skončil jsem jeden policejní případ, na kterém jsem pracoval, a řekl jsem si, že bych mohl dodělat nějaké staré věci. Zatím jsem neměl čas přečíst si všechno kolem toho případu ve Skotsku - myslím s těmi tibetskými mnichy - a taky jsem nebyl nijak nadšený výsledkem toho telefonního hovoru, který jsi vedl s Harrym Keoghem... jak ses snažil vyzvědět, jestli s tím neměl něco společného. Řekl jsi, že se to musí udělat, ale mně se to stejně nelíbilo. K čertu, víš přece, že jsme všichni na stejné straně barikády, ne?“

„Byli jsme,“ opravil ho Clarke. „Byli jsme na stejné straně. Jenže Harry nás opustil. Já vím, co mi na to namítneš - že jsme sledovali vlastního člověka, našeho kolegu - ale věř mi, že jsem k tomu měl své důvody.“

„Já vím, důvody, o kterých nemůžeš mluvit.“

„Byly to věci podléhající režimu utajení,“ řekl Clarke. „Já jsem je potřeboval, ty ne.“

„A ani dnes o nich nemůžeš mluvit,“ řekl Trask vyčítavě.

„Víš přece, co je režim utajení,“ odpověděl šéf pobočky. „Podívej se, Bene, já mám nekroskopa stejně rád jako ty, a jako všichni tady. Ale když z pobočky odešel...“

„Začal pro nás být bezpečnostním problémem, že?“

„Mohl by se jím stát. Víc ti prostě neřeknu.“ Clarke samozřejmě znal Traskův talent, věděl, že je jakýmsi lidským detektorem lži, a proto se snažil změnit téma nebo mu jakkoliv uniknout. „Takže co jsi v těch spisech objevil?“

„Něco, co policie zatajovala, alespoň před veřejností,“ odpověděl Trask. „Patrně proto, že ji o to někdo požádal. A ten někdo jsme zřejmě byli my.“ Z výrazu Clarkovy tváře - z toho, jak se změnil - Trask poznal, že uhodl. Četl pravdu z toho, jak se Clarke zamračil a zamrkal.

„Myslíš ty šipky ze samostřílu, že?“ řekl Clarke.

„Správně,“ přikývl Trask. „Se stříbrnými hroty. Jedna byla zabodnutá do dveří spálené dodávky a druhá v srdci dobře propečeného těla - lidského těla! Šlo o stejný typ šipek, které byly použity tehdy v garáži - myslím stejný typ, který použil Harry, nebo si to alespoň myslíme. Ale nikdy jsme nenašli samostříl, z něhož byly vystřeleny.“

„Máš dobrou paměť,“ řekl Clarke. „Ale nechceš už jednou přestat s tím podezíráním, že se snažím Harryho krýt?“

„Copak on potřebuje, aby ho někdo kryl? Podle mě v tu dobu odváděl dobrou práci. Vlastně vždycky odváděl dobrou práci!“

„Tak to vidíš ty,“ řekl Clarke. „Ale policie se na to dívá jinak. Pro ně je zabití člověka rukou jiného člověka vražda, pokud se nejedná o státní popravu. A my jsme to přestali dělat už dávno.“

„Co tím myslíš? Snažíš se nám říct, že když Harry opustil pobočku E a nespadá už pod naši ochranu, může ho policie zatáhnout do té záležitosti ve Skotsku?“

„Možná,“ pokrčil Clarke rameny. „Jestliže za sebou zanechal stopy, které ho s tím spojují.“

..A zanechal takové stopy?“

„Ne, pouze šipky - jenže ty s tím spojují především nás, protože policie ví, že to byl jeden z našich agentů, kdo s tím gangem zlodějů aut udělal krátký proces!“

Trask lehce naklonil hlavu na stranu a našpulil rty. Věděl, že mu Darcy Clarke říká pravdu, ale pořád ne celou. A to ho zlobilo. „Takže,“ uvažoval nahlas, „protože ty už víš, že se nekroskop angažoval v tom případu s Tibeťany - vlastně že ty dva zlikvidoval on - proč jsi ode mě chtěl, abych ho prověřil? Čeho ses ještě bál, Darcy? A čeho se pořád ještě bojíš?“

Clarke se sesul trochu níž, jako by se chtěl za stolem schovat. „Copak to není jasné?“

„Mně to je jasné. Už tak tři roky, nebo jak je to dlouho, co odtud Harry odešel. Ale hlavně poslední tři měsíce od toho incidentu s tibetskými mnichy. Hrome, proč o tom nemůžeš mluvit? Zase ta stará taktika?“

A ještě než stačil Clarke odpovědět, jeho výraz to řekl za něj - ano, zase ta stará taktika.

Trask pokýval hlavou. „Tak teď mi o tom pověz,“ řekl. „Protože já to potřebuji vědět. Chci mít jistotu, že pracuju pro tu správnou stranu. Nebo alespoň pro tu nejlepší!“

Clarke se posadil zpříma a povzdechl si. „Dobře, Bene, povím ti to. Ale protože ode mě očekáváš přímou odpověď, dovol, abych se tě nejdřív na něco zeptal. Opravdu si představuješ, že když se ty nebo já nebo prostě kdokoliv z nás rozhodne odejít z pobočky, bude to tak snadné, jako když se luskne prsty? Že se bude moct sebrat a jednoduše vypadnout - s tím, že ví o mnohém z toho, co děláme, o lecčems, co bychom ještě mohli dělat, a o všem, co umíme a čeho jsme schopni - a nikdo se ho na nic nezeptá?“

Trask okamžitě pochopil. „Aha, takže jsme ho trochu ,zblbli´, že?“ řekl a nepatrně vystrčil bradu dopředu. „Jak?“

„Bene,“ řekl Clarke. „Uvažuj, a v klidu, prosím tě. Teď nemluvíme o nějakém obyčejném člověku nebo běžném talentu. V pobočce E žádné běžné talenty nejsou. Mluvíme o tom nejneobyčejnějším talentu ze všech – o nekroskopovi, o Harrym Keoghovi. Může se dostat, kamkoliv se mu zachce... okamžitě! Mluví s mrtvými, s Velkou většinou, která pro něj udělá doslova všechno! A my ho jednoduše necháme jít? Dobrá, my můžeme, ale jsou tu jiní, a na vyšších postech, kteří to nedovolí.“

„Chci vědět, jak jsme Harryho zblbli.“

„Bene...“ povzdechl si Clarke, jako by to vzdával. „Já s tím musím žít, ne ty. Proč to nemůžeš nechat tak, jak to je? Řeknu ti to takhle: byla to ta nejpřijatelnější možnost...“

Nastalo dlouhé ticho. „Tomu nevěřím!“ vybuchl potom Trask. Jenže potíž byla v tom, že tomu věřil, protože on nejlépe věděl, že je to pravda.

,.My jsme ho získali, vzpomínáš? Keenan Gormley ho získal. A jestliže to mohl udělat pěkně po dobrém, mohl to někdo jiný zkusit po zlém. Ale v každém případě se Harrymu nic moc nestalo.“ Clarke se cítil jako lhář, ale co měl říct jiného. „O nic nepřišel, pouze už o tom nemůže mluvit. Pořád to může dělat, ale nikdo jiný se už o tom nedozví.“

Teď už Trask pochopil. „Takže hypnóza!“

Clarke přikývl. „Říkám, byla to nejpřijatelnější možnost. Ale přesto, jak jsi sám poukázal, mám od té doby strach.“

A Trask viděl, že je to pravda. „Leží ti to na bedrech jako cent.“

„Jako dva centy,“ odpověděl Clarke. „Jako cent navíc k tomu, co už na těch bedrech mám.“

„Ty jsi věděl, že to bylo špatně - nebo že to nebylo dobře - a cítíš to v sobě. Cítíš, že jsi Harrymu lhal...“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Clarke. „Ale že jsem mu neřekl celou pravdu, to ano, to cítím.“

„A já jsem to poznal z toho, že to najednou nejsi ty. V okamžiku, kdy padne Harryho jméno, začneš uhýbat.“

„Dobře, takže je to moje vina!“ vyštěkl Clarke. „Ale řekni mi, co bys dělal ty, kdyby přišla - nebo až přijde - řada na tebe, abys tomu tady šéfoval? Myslíš, že to budeš mít lehčí? Se svým talentem? Nebudeš, Bene - věř mi, že nebudeš. Užiješ si peklo!“

Trask o tom chvíli přemýšlel. „A to s tím nemůžeme nic dělat? Nějak to napravit?“

„Ne... i ano. Ne vzhledem k Harrymu. Ale vzhledem ke mně? To už jsi udělal, Bene. Sdílené břímě váží polovic. Takže teď ho budeš muset nést i ty... bohužel na to nejsi zvyklý. Ale alespoň si budeme moci říct, že Harry pořád žije!“

Ještě chvíli hleděli jeden na druhého a pak se postupně uvolňovali... Vtom se ozval interkom. „Pane?“

Clarke stiskl tlačítko označené ,dozorčí´. „Ano?“

„Chce s vámi mluvit odpovědný ministr. Prý je to naléhavé. Mám vám ho dát na monitor?“

„Ano. Díky.“

O chvíli později obrazovka blikla a za další vteřinu se na ní objevil text:

Od: odp. min.

Komu: ředitel INTESP

službu konající důstojník INTESP

DŮVĚRNÉ! Následuje zpráva...

Trask obešel stůl a postavil se vedle Clarka. „Asi bych se na to neměl dívat, že?“ řekl tónem, v němž zazněl zřejmý sarkasmus.

„Nedělej si legraci!“ odsekl Clarke.

Na obrazovce se objevil text zprávy.

Pro veřejnost (Press, BBC, ITV atd.) „Hledač pokladů, vybavený detektorem kovů, našel v Hyde Parku bombu z druhé světové války. Místo bylo zajištěno a všechny budovy v bezprostředním okolí evakuovány...“

Pane Clarku, situace je poněkud jiná, než jak se prezentuje. Člověk z mého úřadu byl plně informován a je teď spolu s dalšími odborníky na místě. Vezměte někoho ze svých nejlepších lidí a přijeďte do Hyde Parku. Potřebuji znát Vaše první dojmy a názor na věc.

Hodně štěstí

odp. min.

„Hodně štěstí?“ zakroutil hlavou Trask. „Co to k čertu...?“ zamumlal, když se pod zprávou objevilo PS.

Pane Clarku, v případě, že byste potřeboval mluvit se mnou nebo s kterýmkoliv jiným ministrem, možná se vám to nepodaří na obvyklých telefonních číslech Whitehallu. V tom případě se se mnou můžete spojit přes toto číslo:

Jenže Darcymu Clarkovi se na čísle, které následovalo, něco nelíbilo. A pokud ne jemu, tak jeho talentu.

Počkal, až text z obrazovky zmizí, a pak číslo naťukal. Počítač ho požádal o povolení sdílet tajné informace. To bylo poprvé, kdy k něčemu takovému došlo!

Naťukal tedy i to a konečně dostal odpověď:

Údajně ,vyřazený´ protiatomový kryt v Uxbridgi, který se nachází dvacet kilometrů od okraje města.

„Panebože!“ vydechl Clarke a ucítil, že se mu vzadu na krku zježily chlupy. „Takže už zase čas napsal si závěť!“

„To je to tak zlé?“ zeptal se Trask. Jeho otázka, nebo spíš tón, jakým ji vyslovil, říkaly vše: s tou předchozí záležitostí jsme hotovi a teď jsem opět tvou silnou pravou paží.

„Ještě horší,“ odpověděl Clarke. „Zatraceně horší, Bene!“

Ale jak zlé to bylo ve skutečnosti - nebo jak zlé by to mohlo být - na to si museli počkat, dokud nedorazili na místo.

IV

Radu: pokračuje ve snění

Radu snil své dávné, opakující se, ale často prchavé sny o krvi. Jako vždy se ze všech sil snažil obnovit je v oku své pamětí, občas potaženém blankou šestisetletého nemrtvého spánku v hibernaci. Snil o minulých časech, o svém tehdejším životě a o mnohých dalších životech, které prožil od té doby. Byly to karmínově rudé sny o počátcích světa upírů, o proměně v něco jiného, než je člověk, o vyhnání do nového, zcela jiného světa a o věčném boji - který bude brzy pokračovat - proti těm, kdo se odvážili uloupit mu a zničit to málo, co kdy miloval.

Nešlo o žádné jasné sny, ale protože se znovu a znovu opakovaly, jejich účinek se posiloval, až se staly ostrými jako břitva, která se zařezávala do Raduovy mysli. A byly to obrazy, jež si přál uchovat v paměti navždy - jeho jediné útočiště a jediný prostředek, jak udržet svou nenávist při životě v době, kdy musel trávit veškerý svůj čas zalitý do pryskyřice, ve věčném spánku, i když ne mrtvý.

Vybavoval si z vířící mlhy daleké minulosti jména: Giorga, Ion a Lexandru Zireskovi; a taky Ferenczyové, Lagula a Rachi. V jiné době a jiném světě byli Zireskové jeho úhlavními nepřáteli a Ferenczyové zase starými vládci na Hvězdné straně. Dnes však byli všichni dávno mrtví a Radu s potěšením vzpomínal, jak ses nimi vypořádal... a také, jak se příště vypořádá se všemi jejich potomky a těmi, co přežili, až opět vstane a vyrazí do toho změněného a neustále se měnícího světa. Neboť vlčí pán věděl s jistotou, že tito potomci existují...

Někde ve světě. Stejně jako v něm kdysi existoval on se svými smečkami, svými štěňaty, připravený vyvolávat z paměti a posilovat legendy staré jako lidstvo samo: legendy o vlkodlacích nebo upírech - nebo o obojím. Protože Radu Lykan byl obojí - byl Vampýr!

A jeho snící mysl se vracela, vracela a vracela... k tomu, jak to bylo v těch nejranějších dnech po jeho příchodu na tento svět...

Na Hvězdné straně ho shledali vinným zradou. Za trest pak Šejtán Nenarozený, samozvaný nejvyšší soudce všech Vampýrů, rozhodl, že Radu, s hrstkou svých věrných - dvěma pobočníky a několika otroky - bude vyhozen Bránou do takzvaných Pekelných zemí, odkud se ještě nikdo nikdy nevrátil.

Bylo to jako dlouhý a pomalý pád do jakéhosi podivného bílého pekla a po nějakou dobu si Radu a ti, co byli s ním, mysleli, že to je celé, co je čeká - že už budou navždy, nebo alespoň dokud se nescvrknou hladem, jenom padat dolů (nebo poletí unášeni stranou, nebo nahoru?... ta Brána byla podivné místo!). Ale takhle to nemělo být.

Opravdové peklo začalo, když se v podzemní jeskyni, vyhloubené ponornou řekou, otevřela Brána do tohoto světa. V záři Brány se zdály úzké římsy jeskyně studené a vlhké a kolem se vymletými koryty valila černá rozbouřená voda řeky. Podél řečiště, kde proud opouštěl jeskyni, se stěny zužovaly a strop snižoval, takže tam mezi nimi a hladinou byla sotva nějaká mezera.

Černá valící se voda - živel, kterého se Vampýři báli! Ne z nějaké pověrčivosti (neboť v rozporu s mýty plavali stejně dobře jako kteříkoliv jiní tvorové); ale jak dlouho může člověk, dokonce i vampýr, přežít bez vzduchu a světla, vržen do neznámých hlubin? Tkáň měkne, ochabuje a nakonec odpadává. A když se mozek a tělo rozpadávají, zbudou jen holé kosti, které jsou nakonec rozlámány a omlety jako oblázky. Možná to je podstata Pekelných zemí.

Radu měl na výběr: buď se pustit do boje s valící se vodou, nebo zůstat v bezpečí na římse či vmáčknutý do nějaké pukliny ve skále tak dlouho, až nebude mít sílu ani se pohnout a zaroste vrstvami krápníků.

„Dělejte každý, co umíte,“ řekl ostatním, kteří tam byli s nim. „Ta řeka může téct dolů věčně... a v tom případě je tohle náš konec! Ale já cítím, že někde venku je měsíční světlo a jednoho dne mi při úplňku opět postříbří krk.“ A s tím seskočil z římsy a nechal se unášet proudem.

Ostatní vypuzeni vládci a jejich doprovod ho následovali, stejně jako Raduovi pobočníci a otroci. Jen někteří z nich přežili a ti pak vypluli v Dácii nedaleko přístavu na řece Danuvius, do něhož se z široka daleka sjížděli obchodníci. Psal se rok 371 po Kristu a měsíc byl opravdu v úplňku. A od těch časů se tomu městu říká Radujevac...

To byla doba! (Raduovy sny se rychle míhaly před okem jeho mysli.) Noční šarvátky s římskými legionáři na březích Dunaje a v dáckých vesničkách, pirátské výpady proti obchodním lodím, krvavé hostiny při úplňku... A pokud šlo o lidi z té oblasti, ti byli naivní jako malé děti, když mezi ně Radu se svými poprvé přišel. Jejich historie byla mladá, většina jich byla pověrčivých a krev měli sladkou jako všichni na Sluneční straně v dalekém upířím světě, z něhož Radu pocházel. A v porovnání se Szganyi ze Sluneční strany jích bylo mnohem víc - jejich národ sestával z mnoha různých kmenů - měli neuvěřitelnou odvahu a skvěle ovládali bojové umění.

Přesto se prvních sto až dvě stě let vlkodlakovi... a pravému upírovi dařilo dobře. Neboť vlčí pán nebyl jediný vampýři vládce poslaný do vyhnanství Šejtánem. Ve skutečnosti s ním přibližně ve stejné době proletělo Bránou několik jeho velkých rivalů - takových, jako byl Nonari ,Drsňák´, Ferenczy a bratři Drakulovi, Karl a Egon. Na Hvězdné straně byli Drakulové Raduovými spojenci proti Šejtánovi, zatímco zde... už pouze protivníci. Nepřátelé! A pokud šlo o Nonariho...

Nonari učinil přísahu, že se krvavě pomstí, že zabije vlčího pána a zničí po něm všechny stopy, protože ho vinil z vraždy svého otce Laguly a strýce Rachiho. Radu to ale nepovažoval za ,vraždy´, ale za nápravu velké křivdy. Neboť Rachi a Lagula patřili k tlupě Szganyů, která připravila jeho sestru Magdu o nevinnost a nakonec i o život. Ha! Přežili jen Ferenczyové, nikdo další - všichni, kromě Lagulova syna Nonariho. Jenže zuřivost, která živila Nonariho přísahu, si v ničem nezadala se zuřivostí Raduovou, nebo ji dokonce předčila. A ten zase přísahal, že si nedopřeje klidu ani odpočinku, dokud nebude samotné jméno Ferenczyů zapomenuto, jako by nikdy

A jejich vzájemná krevní msta s nimi přešla i na Zemí a mohla být vyřešena ihned, na místě - v Dácii, na březích Dunaje. Ocitli se však v novém, podivném světě a základním zákonem Vampýrů byla vždy snaha přežít. Proto se Drakulové odebrali do skalnatých hor (později nazvaných Karpaty), aby si tam vybudovali orlí hnízda. Nonari pak uprchl před Raduovým hněvem na východ a přijal nové jméno, zatímco vlčí pán překročil se svou malou smečkou řeku, odtud se postupně dostával do okolních zemí a nakonec se stal dobrodruhem a námezdným vojákem ve světě zmítaném válkami.

A i když byl nový svět, v němž se ocitli, mnohem větší, než si kdy některý z upírských vládců dokázal představit, pořád nebyl veliký dost...

Raduův život (a s ním historie tohoto světa) se odehrával v živých obrazech na naleštěných a kluzkých prknech jeho mysli.

Historie světa. Historie válek... a lidí.

Historie Římanů. Jenže sláva a neporazitelnost jejich říše pomalu končila, alespoň tam, kam se dostali vlčí pán a ostatní. Neboť přicházeli Gótové, i když pouze jako předzvěst toho, co mělo ještě přijít! Ta spousta válek, spousta bitev, spousta krve!

Ale... Pekelné země? Ach ne! Spíš něco jako nebe Vampýrů... alespoň za těchto okolností. Ale Radu už poznal, jak lidé reagují na Vampýry. Zprvu jen se strachem, založeným na všudypřítomné pověrčivosti, ale pak... s vysloveným odporem, až proti nim nakonec začali bojovat. Bylo to pochopitelné. Protože kdyby lidé trpěli, aby jim Vampýři brali půdu, sváděli a odváděli ženy a jedli jejich dětí, nezbylo by jim nic a o nic by už nemohli přijít. Na rozdíl od Szganyů na Hvězdné straně se však zde na Zemi ne všichni lidé zabývali zemědělstvím nebo lovem či sběrem lesních plodů. Světem táhly velké armády bojovných kmenů a pustošily vše, co jim přišlo do cesty. A pokud jde o strach z Vampýrů...

Barbarští dobyvatelé z východu často ani netušili, že jdou proti Vampýrům. Mysleli si, že vraždí bohaté dácké velmože usazené v jejich ponurých hradech nebo zase jen chlupaté a vlasaté divochy v horských úkrytech, jeskyních a doupatech. A příslušníci těchto bojovných hord uměli své nepřátele likvidovat: věděli, že když jim probodnou srdce kopím nebo šípem, zabijí je, a když jim useknou hlavu a vztyčí ji na kopí, mohou si být stoprocentně jisti, že mrtví zůstanou. A také uměli pustošit jejich sídla, až z nich zbyly jen hromady trosek a popela. Tohle byly způsoby barbarských bojovníků, ale v žádném případě je nepoužívali jen proti Vampýrům. Jenže proti Vampýrům to byly způsoby účinné. Alespoň barbaři o tom byli přesvědčeni. Ostatně co mohli použít jiného než kůl, meč a oheň...?

Avšak v této době dramatických změn, šarvátek a válek byly legendy o Vampýrech, o upírech a vlkodlacích posedlých krví, téměř zapomenuty. A k čemu by také tyto absurdní mýty sloužily ve světě, který se topil ve skutečné krvi? Čtyřicet let po Raduově příchodu vyplenili Vizigóti Řím. A o dalších pětačtyřicet let později udělaly totéž hordy Vandalů. Jenže to už byl Radu s nimi. Neboť podobně jako všichni upírští vládci nebyl schopen odolat vábení krve - i když ji jistě nepotřeboval v takovém množství.

Války... Radua to k nim přitahovalo jako můru k rozsvícené lampě, třebaže ho stejně jako lampa můru ohrožovaly svým spalujícím žárem. A pokud nenasazoval život v boji, ukládali mu o něj velitelé, pod nimiž bojoval, zrádní až hrůza. A po celá desetiletí a staletí byl vlčí pán žoldnéřem, kterého hnaly krvavé vlny dobyvačného běsnění hned do jedné země, a hned zase do jiné.

Nadán do jisté míry oneiromantií, využíval Radu svých snů a předpovídal na základě nich výsledky budoucích bitev. To mu umožňovalo předem se rozhodnout, ke které straně se přidat. Zároveň však zůstával ve střehu a bedlivě sledoval jakékoliv známky toho, zda se do jeho blízkosti nedostal někdo z jeho starých nepřátel, kteří s ním proletěli Bránou. A občas se proklínal, že si své účty s nimi nevyřídil, když byli nejslabší. Jenže tenkrát byl slabý i on.

A naivní? Ano, bezesporu - tím, že prodával své služby vojevůdcům a velitelům a myslel si, že se mu to vyplatí a oni ho přijmou jako sobě rovného.

První, kdo ho využil a zneužil, byl vandalský král Gaeserik. Po vyplenění Říma si Radu založil tábor v Colli Albani, dvacet kilometrů od dobytého města. Bylo samozřejmě nezbytné, aby držel své muže stranou od obyčejných vojáků - vždyť to nebyli žádní žoldnéři, ale děti měsíce. Jakékoliv sbližování s Vandaly by nutně vedlo k tomu, že by byli odhaleni, přičemž jednou ze základních zásad Vampýrů je neprozradit se. Radu věděl, že předpokladem dlouhého života je uchovat si anonymitu. Kdyby lidé poznali, kdo - nebo co - je, okamžitě by ho i s jeho smečkou sprovodili ze světa. Proto dával přednost nočním bojům za svitu měsíce, a Gaeserik mu už proto začal říkat ,Radu Půlnoční ohař´. To mu umožňovalo skrývat celou svou vlčí podstatu.

Přesto ho nakonec Gaeserik přelstil a odhalil ho. Neboť co byl vlastně jiného než odporný vlasatý žoldnéř s hrstkou zběsilců, kteří v boji skučí a vyjí jako vlci? Město však padlo a Radu a jeho ,lidé´ dostali zaplaceno. A zlatem - a také ženami, vínem a vším ostatním, co si po boji bere vítězné vojsko...

Teď však byl opilý kdesi v horách a všechno zlato přišlo nazmar.

Nebo možná ne.

Za použití lži o údajném protiútoku válečné flotily Východořímské říše byl oddíl vlčího pána rozdělen na dvě skupiny a ty pak odeslány do ,obranných pozic´, v nichž Vandalové po několika přepadech ze zálohy zredukovali jejich počet ze sto padesáti na deset. Ženy byly znásilněny a zabity, veškeré Raduovo zlato ukradeno a jeho doupě v Colli Albani vypleněno. Potom Radu s hrstkou těch, co přežili, zamířil na sever do Apenin, které se táhnou po celé délce Itálie. V zemi zaplavené Vandaly vedla jediná bezpečná cesta přes hory.

A pokud šlo o Gaeserika? Ten dal svým zrádným činem vlčímu pánovi příležitost přísahat další krevní mstu. A co se týkalo Vandalů jako rasy - od té doby Radu neustále hledal způsob, jak si s nimi vyřídit účty...

Při útěku z Itálie Radu nijak nepospíchal. Zavedl svůj značně prořídlý houf zpátky k Dunaji a potom pokračovali přes lesy a hory dál na východ až do Dácie. Nyní to byla země barbarů, ale lidé, kteří žili na jih od řeky, byli většinou křesťané. Zato Radu vyznával pouze jediné náboženství: víru v krev! Nejrůznější víry a pověry místních lidí, stejně jako víry a pověry dobyvatelů, na něj neměly žádný vliv - až na to, že cestu mezi křesťany povazoval za bezpečnější.

Nakonec zamířil znovu na sever do hor, které se mnohem později staly rumunským Valašskem. Neboť, podobně jako v Itálii, věřil, že ho hory uchrání před potopou války, která se rozlévala všude kolem. Potřeboval získat čas, aby si mohl rozmyslet, co dál.

Cestou z Říma do Dácie ,shromáždil´ peníze od římských, občanů, kteří prchali před řáděním Vandalů, a od menších houfu samotných Vandalů, jež stále ještě plenily kraj kolem. A na Dunaji byla poslední hrstka římských obchodníků. Nyní - alespoň prozatím - měl vlčí pán dost válčení a rozhodl se nějak své zlato využít.

A když se tedy psal rok čtyřstý šedesátý sedmý po Kristu, přezimoval se svým houfem v místě, které se pak stalo na dalších šedesát let jejich útočištěm: ve velké jeskyni v horách v západní Moldávii. A potom, za pomoci utečenců z moldavských plání - kraje, který byl neustále vystaven sporadickým, ale o to krutějším nájezdům asijských bojovníků na koních - upravoval své orlí hnízdo ve skalách, aby bylo obyvatelné. Později udělal (svým způsobem) z těch nejsilnějších dělníků své pobočníky.

A jak plynuly dny a roky, proud utečenců, kteří prchali před válečnou vřavou a hledali bezpečí v horách, neustával, takže se Radu těšil ze stálého přílivu dělníků a netrpěl nedostatkem... potravy. A také mu zůstávaly peníze, jež za práci vyplácel, protože si je bral zpátky od všech těch pošetilců, kteří se pokusili uprchnout. A zatímco pokračovaly práce na vlastní jeskyni, začal Radu také budovat opevnění svého orlího hnízda, přičemž dbal na to, aby přirozeně splynulo s okolními skalisky a nebylo téměř vidět.

Trvalo to dlouho, celé roky, než byla Vlčí skála dokončena k Raduově spokojenosti. A potom... už dělníky z moldavských stepí nepotřeboval. Anebo pokud ano, tak přinejlepším - nebo přinejhorším – k jedinému poslednímu účelu...

Během celé této doby se vlčí pán a jeho muži obešli bez všech ,příjemností´, na něž si jako žoldnéři zvykli a které - dokonce pod lidskými veliteli - považovali za své svaté právo: bez dobrého vína a měkkých těl žen. Nikoho však nenapadlo stěžovat si, neboť všichni věděli, že Radu se s každým kverulantem okamžitě vypořádá. Na druhou stranu zase on věděl, jak jim je, a proto všechno snášel s nimi.

V horách už nebyli žádní zálesáci, žádní lovci – Radu je všechny zabil nebo najal jako dělníky a jejich ženy si vzal za své. A každého, kdo od této chvíle vstoupil do moldavských hor, postihl stejný osud. Takže Vlčí skála se konečně stala Raduovi a jeho lidem tím pravým domovem, jejich orlím hnízdem.

Předtím, vědom si toho, že hunské hordy mají už po celá desetiletí volný přístup do stepí, vyslal Radu do této oblasti své zvědy s úkolem zjistit, zda si tam Hunové stále udržují nadvládu. Další zvědy vyslal na západ podél karpatských výběžků a do různých provizorních osad, přilepených k úbočím hor nepříliš daleko od Vlčí skály.

A když se pak všichni ti zvědové postupně vraceli, dozvěděl se od nich, do jaké míry jsou osady moldavských uprchlíků a vzdálenější karpatské vesnice zralé na přepadení. Žili v nich lidé, kteří uprchli z Dácie a z mnoha dalších oblastí zasažených válkami, a chtěli zde žít v klidu stranou od všeho běsnění.

Radu je neměl v úmyslu přepadat a brát jimi jejich majetek - teď ještě ne. Anebo jen trochu. Místo toho jim chtěl - jako zkušený žoldnéř a vojvoda - nabídnout své služby proti komukoliv, kdo by se odvážil je zde, v horách napadnout. A následujících padesát let dělal pouze to, nic jiného.

Ale spolu s konkrétními informacemi přinesli jeho zvědové také spoustu zvěstí a pověstí. A jedna z nich říkala, že Ferenczy se spojit s Vandaly! Takže hodně štěstí tomu, který je vede, ať už je to Nonari Drsňák - je-li ještě naživu - či jeho údajný vaječný syn Belos Feropzis. Protože pokud se ten bastard Gaeserik chová ke všem žoldnéřům stejné, jako se choval k němu... pak to vypadalo, že přinejmenším s jedním Ferenczym se vlčí pán nebude muset obtěžovat...!

Mezitím se Drakulům podařilo zajistit si ve dvou výběžcích západních Karpat pozici, která se zřejmě dala těžko napadnout. Hodili opatrnost za hlavu - stejně jako zásadu, že předpokladem dlouhého života je zůstat anonymní a vládli otevřeně a šířili strach. Lidé je znali - věděli, kdo a co jsou. Praví Vampýři, kteří za noci létají, vraždí a proměňují se. Radu vyslal zvědy, aby je vyslídili a zjistili, kde mají orlí hnízda, ale nikdo z nich se nevrátil. To mu mělo být dostatečným varováním o síle a moci Drakulů, jenže... Radu byl na Vlčí skále bezpečný. Nebo se tam alespoň tak cítil.

Ale nakonec přece jen usoudil, že těch vpádů Drakulů na území, která považoval za svá, je už příliš, a rozhodl se postavit se jim na odpor. Měli proti němu mnoho výhod. Jako mistři metamorfózy dokázali proměňovat svá těla a udělat ze sebe letce. Navíc jejich orlí hnízda se dala těžko, pokud vůbec, napadnout. Ale měli i některé nevýhody. Byli dětmi noci, takže nemohli vycházet nebo létat ven za denního světla a každé ráno je muselo zastihnout v bezpečí jejich nor na Hvězdné straně. A také si byli velmi dobře vědomi zuřivosti a krutosti vlčího pána - toho, že když půjde proti nim, nemohou počítat se slitováním.

Pak, v předvečer úderu na západ, se objevila čerstvá zvěst, kterou Radu nemohl ignorovat. Sešel tedy dolů do stepi, do osady Bacau, odkud zvěst pocházela, a zjistil, jak se věci mají doopravdy.

Dozvěděl se, že císař Justinián vyslal válečnou flotilu pod velením vojevůdce Belisaria, aby udeřil na Vandaly, dokonce i na druhé straně Středozemního moře v severní Africe a dalších zemích. Jinými slovy, aby dobyl zpět Západní říši.

Vandalové! A Raduova stará přísaha zůstala nenaplněna! Navíc se s těmi zrádnými parchanty spojili Ferenczyové! Starý Gaeserik odešel tak, jak odchází všichni z lidí, nebo alespoň většina z nich, před nějakými šedesáti lety, ale vandalští vládci zůstávali a s nimi alespoň jeden Ferenczy. A i po všech těch letech byl kterýkoliv člen dynastie Ferenczyů - zplozenec původních zhoubců Raduovy nejdražší lásky v tom jiném světě, v jiné době, ale přesto pro něj jakoby zde a včera - nadále jeho úhlavním nepřítelem.

Nejistý, zda má zaútočit na Drakuly, nebo se jako žoldnéř a znalec taktik Vandalů přidat k Belisariovi, se Radu vrátil do hor na Vlčí skálu...

...a zjistil, že za jeho nepřítomnosti vpadli do jeho orlího hnízda Drakulové, zcela ho zničili a pozabíjeli většinu jeho mužů a žen, otroků i pobočníků. Teď už neměl jinou volbu než boj proti Vandalům, protože jít s hrstkou těch, co mu zbyli, proti Drakulům by bylo šílenství.

Ale později...?

Vždycky bude nějaké později. A Radu, odjakživa oportunista, viděl alespoň jednu zřetelnou možnost:

Spojit se s Belisariem, vyznamenat se na bitevním poli a nakonec se vrátit do těchto zpustošených hor jako vojvoda celé Dácie... vše se souhlasem císaře! A pak se vypraví proti těm prokletým Drakulům, a možná v čele celé legie.

Byl to dobrý, i když velký plán. A těžko se mu dalo odolat...

Zkušenosti s Vandaly a znalost jejich taktik Raduovi dobře posloužily. V Plice, na břehu Černého moře, o tom jednou začal mluvit s podsaditým, žlutým, šikmookým a ve tváři zjizveným hunským kondotiérem synem syna jakéhosi asijského nájezdníka, který se usadil ve stepi před šedesáti lety. Jako velitel oddílu o síle dvou set mužů měl nyní Tok Heng dost hospodaření na poli a hodlal se vrátit k řemeslu svého dědečka... ačkoli - jak se přiznal Raduovi, když spolu v krčmě popíjeli víno - ho vlastně nikdy neopustil. Pozemky, které nyní obhospodařoval, už kdysi ,získali´ jeho bojovní předci, ale Hengovu otci je opět stejným způsobem odebrali Římané a vrátili venkovanům. Heng je potom uloupil potřetí, i když za cenu toho, že Římané vypsali na jeho hlavu odměnu. A protože je nemohl porazit, rozhodl se, že se nimi spojí - samozřejmě až po tom, co si zajistil pro sebe a své lidi odpuštění a příslib římského občanství i půdy. To vše za to, že bude bojovat po Belisariově boku proti Vandalům ve Středozemním moři a v Africe. Teď tedy Heng čekal na vojenský transport, který by ho dopravil do Konstantinopole.

Tok Heng však měl o padesát mužů méně, než slíbil Belisariovým verbířům, takže se zajímal, jestli se Radu nechce přidat se svým houfem k němu a doplnit jeho počty. Radu se tomu zasmál. Nikdy nebojoval pod praporcem někoho jiného, vždy jen pod svým vlastním, proto Tokův návrh obrátil a nabídl mu, aby se on přidal k němu. Nebo by se mohli dohodnout na nějaké formě společného velení?

Ne, tohle zase nemohl přijmout Tok Heng. Jenže...

Pak nastala noc s měsícem v úplňku, během níž Radu Huna ,proměnil´ a stal se tak velitelem i jeho oddílu žoldnéřů...

A co se týče spojení s ,Římany´...

V Konstantinopoli Radu zjistil, že Belisariovo vojsko o síle patnácti tisíc mužů - z nichž deset tisíc bylo pěších a pět tisíc jízdních - je tvořeno hlavně žoldnéři pod velením kondotionérů. Opravdových Římanů bylo mezi nimi málo. To bylo to nejlepší co dokázali dát Justiniánovi generálové dohromady. A proto neměl Radu žádné problémy spojil se s pravými Římany, stačilo jen je najít. Přidělili mu deset lodí s posádkou z flotily pěti set válečných plavidel, musel však vzít na palubu i koně. Ale protože koně jeho ani nikoho z jeho mužů neposlouchali, zařídil, aby na jeho ,velitelské´ lodi nebyli a pluli tedy s Tok Hengovými lidmi, kteří jim rozuměli. Tak se stalo, že většina těch z původního houfu vlčího pána, kteří přežili masakr na Vlčí skále, cestovala s ním.

A Radu se už těšil na pobíjení Vandalů. A nemusel na to dlouho čekat...

Nejlepší flotila a oddíly Vandalů byly na Sardinii, kde potlačovaly jakousi vzpouru. Proto se mohla Belisariova armáda vylodit bez problémů nedaleko Soussy. Král Vandalů Gelimer shromáždil vše, co mu z jeho sil zbylo, a postavil se Belisariovi v místě zvaném Decimum. Ukázalo se to jako příhodné jméno, protože Gelimerovo vojsko tam bylo zcela zdecimováno! Ti, co porážku přežili, pak prchali do Numidie a Belisarius tak v září roku 533 po Kristu vstoupil do Kartága.

Gelimer však u Decima nepadl definitivně. Povolal svá vojska ze Sardinie, shromáždil vše, co z Vandalů zbylo v Africe, koupil si podporu Maurů a nakonec, v polovině prosince si vynutil bitvu na přístupové silnici ke Kartágu. Avšak po nedávných ztrátách, navíc oslabeni stoletím ,civilizace´, se Vandalové nemohli Belisariovi rovnat.

Byzantská jízda zaútočila... a smetla je!

Také Raduovy děti měsíce měly podíl na poslední bitvě - stejně jako na té předchozí u Decima. Radu nechal Tok Hengovy vojáky jako podporu Belisariovy jízdy a se svými vyrazil v předvečer bitvy
(samozřejmě v noci) jako výzvědný oddíl a následující noci pak pročesávali široko daleko celý kraj a hledali roztroušené zbytky poražených, které by se mohly pokusit vytvářet ohniska odporu...

Mezitím sám Radu hledal někoho nebo něco jiného. Věděl, že Ferenczy je nablízku. Cítil ho! Nepochyboval, že tu někde je nebo byl, převlečený za Vandala nebo Maura nebo někoho jiného.

Kdo, proč, jak? To Radu nedokázal říct. Mohl tu být padesát let, nebo i sto. Možná se držel stranou a sledoval dobývání těchto území Vandaly, ale když se doslechl o bitvě u Decima - a možná ve strachu před jejich znovudobytím Římany - sestoupil ze svého sídla někde vysoko, aby se přidal k bojujícím nebo jen sledoval, jak se boj vyvíjí, a dozvěděl se tak o jeho výsledku z první ruky. Ale z kterého sídla sestoupil? Radu věděl, že Ferenczy musí mít své orlí hnízdo. Potřebuje ho - ne méně než Drakula, a mnohem víc než kterýkoliv vlčí pán.

Radu si prohlédl mapu oblasti, v níž se nacházel, a skutečně... V blízkosti Zaghounanu našel vrchol vyšší než kterýkoliv komín na Hvězdné straně. No ovšem, odtud mohl Ferenczy v noci uvidět svýma vampýříma očima a ucítit svou vampýří inteligencí - tedy více smysly, než je obvyklých pět - blížící se a přistávající Belisariovu flotilu. A zcela jisté věděl i to, že na jedné z lodí je i Radu!

Večer po bitvě, ukrytý pod kápí před posledními paprsky zapadajícího slunce, procházel Radu se svými muži bojištěm jako nějaký divný pes mrchožrout. Našel pár těch, co mohli být Ferenczyové - takoví, kteří se zdáli mrtví, nebo ještě sténali či se hýbali a snažili se odplížit pryč - a ukazoval svým lidem, jak s nimi naložit. Také hunští olupovači mrtvol tam byli a muselo jím připadat podivné, že Raduův doprovod stíná hlavy mrtvým a pálí jejich těla. Ale neříkali nic...

Později zamířil Radu se svým pobočníkem a několika otroky k pahorku nedaleko Zaghounanu. Nacházel se na samé hranici teritoria ovládaného Vandaly a kraje Berberů na západě. Zkrátka byla to neutrální půda, území nikoho.

Poblíž vrcholu objevili opevnění a staré bašty a pak, uvnitř hliněných valů a příkopů... orlí hnízdo. Podle různých známek, jež svědčily o náhlém odchodu toho, kdo zde sídlil, poznali, že bylo opuštěno teprve nedávno. A samotné orlí hnízdo... přeneslo Radua o více než čtyři sta let zpátky na Hvězdnou stranu, do světa, který mu již začínal být cizí. Nebylo o čem pochybovat: vysoká kuželovitá věž trčela k obloze jako obrovský jedovatý zub a v ní ani jediné okno na východ. Na východní straně byla jen sluncem vybělená skála a uvnitř všechno prázdné, protkané tunely, jež sahaly hluboko dolů do temnoty jako kořeny. Radu sestoupil se svými muži po točitých schodech a objevil rozlehlé síně a v nich masivní kamenné vany. Takže Ferenczyové zde pěstovali monstra. To přinutilo vlčího pána zamyslet se. Možná přijde čas, kdy je bude muset pěstovat i on...

Vtom zavolal dolů otrok, kterého postavili na stráž, že se od západu blíží oblak prachu. Ukázalo se, že je to skupina jezdců na velbloudech, Berberů. Radu je nechal jet, a když prach v jejich stopách opadl, bylo vidět, že stoupají nahoru jakousi stezkou mezi skalami, evidentně často používanou. Měli s sebou tři krásné svázané černé dívky a nepochybně je vezli na prodej těm neznámým uprchlým Ferenczyům. Radu jim za ně zaplatil smrtí, ne však dřív, než z nich mučením dostal vše, co potřeboval vědět o Ferenczym, který zde žil. Jmenoval se Waldemar Ferrenzig a vydával se za Germána. Jistě, Vandalové byli germánský kmen, ale ti - jak tvrdili Berbeři, kteří to věděli od svých otců - sem přišli deset nebo ještě víc let před Waldemarem.

Zdálo se tedy, že Raduovy dřívější informace (o tom, že se Ferenczyové spojili s Vandaly) byly jen částečně pravdivé. Před pětašedesáti lety - možná jen nějaký ten rok před tím, než se Radu vrátil do moldavských hor - vyhnali hunští nájezdníci tohoto Waldemara, syna Belose Feropzise (který byl zase synem Nonariho Drsňáka) z jeho moldavského útočiště. Pod německým jménem Ferrenzig byl pak Waldemar přijat Vandaly, kteří mu dovolili, aby se usadil zde. Zřejmě neměl nouzi o peníze, protože obchodoval s Berbery a kupoval si jejich přátelství. Ale teď, kdy se sem vrátili Římané, musel znovu uprchnout.

Ha! Vlčí pán se však utěšoval myšlenkou, že Waldemar uprchl před ním, nebo možná před Římany a před ním. A tak se tento Ferenczy ukázal být stejným zbabělcem a podlým mizerou, jakými byli jeho dávní předkové na Hvězdné straně i ti nedávní na tomto světě. Ale ještě není konec. Ještě se naše cesty mohou zkřížit, uvažoval Radu, a pak, doufám, budu mít víc štěstí... 

Vyslechl také vyděšené dívky. Řekly mu, že jsou ,princezny´, dcery nomádského šejka, a Berbeři je unesli, aby za ně získali výkupné nebo je prodali. Takže podezření, že je sem vezou na prodej, bylo správné. Radu všechny tři políbil (pouze políbil), dal jim velbloudy Berberů a řekl jim, ať si jedou svou cestou. Waldemar Ferrenzig by s nimi nepochybně naložil zle, a zřejmě proto se k nim Radu, navzdory své přirozenosti, zachoval velkoryse. Kdykoliv jindy a za jakýchkoliv jiných okolností by je zneužil a pak dal sežrat svým štěňatům...

Normálně by se vlčí pán vrátil s Belisariem do Konstantinopole, aby byl svědkem vojevůdcova triumfu. Jenže v té době se už ve vojsku začaly šířit řeči o tom, kdo nebo co vlastně Radu je. Psal se rok pětistý třicátý čtvrtý a Středozemní moře bylo široké a hluboké. Možná tohle napadlo Radua, když se rozhodl, že se na nějaký čas stane pirátem. Avšak v Kartágu, kde se římské vojsko shromažďovalo a nakládalo zásoby před vyplutím do Byzance, se Radu dozvěděl další informaci o Waldemaru Ferrenzigovi.

Jeden rybář mu vyprávěl, že pouhý týden po porážce Vandalů připlula za noci z Tunisu loď a jakýsi ,velký tajemný pán´ - velitel toho numidského plavidla - se ho pokoušel najmout do posádky. Rybář viděl jeho mapy a znal mořskou trasu, kterou měla loď plout. Proto věděl, že míří k Sardinii a má pokračovat kolem Korsiky na pevninu.

Dalo se tedy předpokládat, že nyní už je Ferenczy někde na severních březích moře a zřejmě směřuje do týchž moldavských hor, které tak ,milovali´ jeho otec Belos a dědeček Nonari Drsňák. Nebo se i on rozhodl stát se pirátem a možná se s ním Radu někde při svých ,cestách´ setká.

A možná ne...

První noc po vyplutí z Kartága přivolal Radu z moře mlhu, upíří mlhu, která sedla na Belisariovo loďstvo a držela se ho jako sliz. Když se pak později rozplynula, byl už vlčí pán pryč. Takže nyní velel flotile deseti lodí.

* * *

Minulost v Raduově mysli ubíhala, jako když vítr obrací stránky otevřené knihy - sekvence události se míhaly jako rozmazané šmouhy a začínaly se překrývat. Bylo to, jako když se umírajícímu v posledních chvílích bezprostředné před smrti zpětně promítá celý jeho život. Tato myšlenka Radua zneklidnila, dokonce i ve spánku. Protože možná opravdu umírá, jestliže je v něm sémě smrtelné nákazy stále živé a pracuje na jeho vampýřím těle. Jenže stránky historie se dál obracely a on je nemohl ignorovat.

...Vandalové skončili a jejich říše byla navždy zničena, takže alespoň jedna z přísah krvavé pomsty vlčího pána došla naplnění. Ale už opět měl dost služby pod lidskými veliteli, navíc cítil, že je čas, aby pokračoval v jiných věcech.

Sto dvacet následujících let byl korzár, mořský vlk, a na jeho vlajce se skvěla vlčí hlava na pozadí měsíce v úplňku. Čas od času nahradil některé ze svých stárnoucích plavidel ukořistěným obchodním korábem nebo zajatou válečnou lodí z množství těch, jež byly proti němu vyslány, aby ho chytily. I on ale přicházel o lodě, až mu nakonec z původních deseti zbyly jen tři.

Pak, v roce šest set padesát čtyři, na něj u ostrova Rhodu zaútočila flotila arabských válečných lodí z Alexandrie. Dvě z jeho zbývajících plavidel vzplanula a potopila se dřív, než padla noc, ale Raduovi se podařilo uniknout, dovléct se se svou poslední lodí na Krétu, kde provedl nutné opravy, a pak odplout na Sicílii. V tu dobu si uvědomil, že Středozemní moře už pro něj není bezpečným lovištěm. Svět islámu získával na síle a vlčí pán se opět musel začít starat o svou budoucnost. V každém případě však měl dost moře a bojů na něm. Něco jiného byl boj muže proti muži na souši - kdy se vyzbrojen mečem a štítem, ale také zuby a drápy, vyrovnal deseti běžným sokům - a něco jiného boj lodí na moři. Být obklíčen nepřítelem, který na vás vrhá metacími stroji syčící ohnivé koule... být na hořící palubě v ohni a kouři a cítit, že se pod vámi plavidlo potápí...! Co je tohle za poctivý boj? I když ne že by se kdy příliš staral o poctivost...

A tak se Radu pirát změnil ve vůdce lupičské bandy a s ní v následujících sto šedesáti letech působil v korsických horách, z nichž podnikal výpady proti pobřežním městečkům a vesnicím. Vlk, kterého nebylo možné v horském terénu vystopovat. Ostatně kdo by se toho odvážil... po tom, co se nikdo z těch, kteří se tam za ním pustili, nevrátil? A tak se stal Radu prvním z dlouhé řady korsických banditů. Ale Saracéni stále útočili; muslimští piráti ze Sicílie se brzy stali pro Korsičany mnohem větší pohromou než vlčí pán. A tak nakonec opět musel dál.

Se svou malou tlupou ukradl loď a odplul na sever. Přistál v Lombardii, odkud zamířil na východ do bulharských teritorií a nakonec k Dunaji, který tak dobře znal...

A odtud okamžitě do Karpat, kde poznal, jak nelítostní umějí být Bulhaři! Ach, vždyť to poznali i Drakulové, jak potvrzují mýty a legendy, jež vyprávějí bulharské stařeny večer u ohnišť:

O tom, jak jejich stateční předci před dvěma sty lety našli oboury, upíry, v jejich horských hradech a vyhnali je ze země. Obouři byli v jejich legendách tvorové, kteří se živili sáním krve dětí a panen a mohli se proměňovat tak, že se podobali netopýrům, a také jako netopýři v noci létali. I když někteří z nich tímto způsobem unikli, jejich otroci a odalisky byli objeveni a syčící a kroutící se jako hadi ukřižováni a spáleni na popel. A hrady obourů byly srovnány se zemí...

Tohle tedy říkaly pověsti a mýty. Avšak Radu věděl, že Drakulové zůstali naživu. Jejich moc byla možná zničena - alespoň prozatím - ale oni sami přežili. Proto v něm přetrvávala bolest, které ho mohla zbavit jedině jistota, že jsou opravdu mrtví. A tou nejjistější jistotou mohlo být jen to, že by k jejich smrti došlo jeho rukou...

Když se časy uklidnily, vyslal zvědy, aby zjistili, jak se věci mají. A také ostražitě sledoval všechny zvěsti o svých úhlavních nepřátelích, o Ferenczyech - neboť nepochyboval, že se Waldemar postaral o potomky. K čertu s ním! Ale mělo uběhnout dalších čtrnáct desetiletí, než o něm znovu uslyšel...

A mezitím, jako vždy, šel svět dál...

Zdálo se, že to proběhlo ve chvilce, jako když se přivalí vlna, ale zatím trvalo plných sedmdesát let, než kmeny Uhrů osídlily úrodné nížiny na západě. A protože to byli jezdci, cítil se vlčí pán v horách bezpečný...

Bezpečný a znuděný! Ale zatímco Uhři ovládali nížiny, Radu zůstával v horách - které opustil až o šedesát let později, když uviděl ve snu příští velkou bitvu, v níž ti divocí jezdci měli utrpět drtivou porážku. Kdyby k tomu opravdu došlo, byly by nížiny, podkovovité hory i samotný Dunaj zralé k obsazení. Ostatně Radu je stále, jako už od počátku, považoval za svá území.

To stačilo, aby se vypravil se svými štěňaty na sever, a když obešli nížiny, obrátili se na západ do Německa, kde se v roce devět set padesát připojili u Lechfeldu k vojsku Otty I. Tehdy se ukázalo, že Raduovy oneiromantické sny byly pravdivé do nejmenších podrobnosti. Maďaři, obtížení kořisti a s unavenými koňmi, byli na hlavu poraženi a po malém nebo skoro žádném odporu se na bojišti plném kouře mísila jejich krev s vysypaným zlatem. A po skončení boje byli jejich vůdci do posledního popraveni.

Radu a jeho muži se bitvy zúčastnili jako pěší žoldnéři, a jakmile jim byl vyplacen žold, vrátili se okamžitě na východ, zpátky do hor...

Tam se o několik let později Radu dozvěděl o velkém bojarovi, který má hrad v oblasti zvané Chorvatsko na sever od Moldávie. Jmenoval se Valdemar Fuhrenzig! Kdo by to mohl být jiný než Waldemar, který uprchl před Římany, nebo možná před Raduem z Afriky - syn Belose Feropzise a vnuk Nonariho Drsňáka? A samozřejmě Raduův odvěký nepřítel a objekt jeho nenaplněné krevní msty!

Ale... v Chorvatsku, východně od hor? A přítel Kyjevské Rusi, s orlím hnízdem uvnitř její hranice? Bojar, který si zajistil bojovníky a zřejmě i příslib ochrany od ruského panovníka? Na druhou stranu, co byl Radu jiného než pouhý bandita z hor? A jestli vlčí pán věděl o Waldemarovi, dalo se předpokládat, že také Valdemar ví o Raduovi. K čertu!

Takže žádné odkládání. Nadešel čas opět se vydat na cestu.

Pirátství! Mělo jisté výhody a Radu neviděl důvod, proč by je nemohlo mít zas. Tak jako tak měl u Saracénů dluh - krvavý dluh - a byl nejvyšší čas, aby si ho vybral. A když pak slyšel od pocestných, že muži západního křesťanského světa (hlavně piráti z Pisy a Janova) bojují se Saracény na moři - které nyní Arabové považovali za své ,velké jezero´ - v ligurských a tyrhénských vodách, dospěl vlčí pán konečně k rozhodnutí a věděl, co musí udělat.

Strávit dalších sto let v šarvátkách na moři...

Radu byl s Byzantinci, když si vybojovali na Saracénech zpátky Krétu a Kypr.

Byl pirát u Pisy, když padly Korsika, Sardinie a Baleáry.

Zbohatl z arabského zlata víc, než jak mohl snít nějaký lakomec, a vysloužil si pověst legendárního mořského vlka... když se k němu v roce jedenáct set osmnáct štěstěna obrátila zády a jeho loď byla u Syrakus přepadena Saracény. Ti se naučili mít k němu úctu a po tom, co ho vylovili z moře popáleného a zpola utopeného, ho celých pět let - snad nejdelších, jaké kdy prožil - drželi kvůli výkupnému v Askalonii. Ale kdo by byl ochoten zaplatit za jeho svobodu? Nikdo ho neznal a nikomu na něm nezáleželo, a tak hrozilo nebezpečí, že jeho věznitele jednou přestane bavit starat se o něj a krmit ho a prostě se ho zbaví. Kromě toho bylo jeho vězení považováno za tak pevné, že se z něj nedá uprchnout - ostatně ani neměl dost sil se o to pokusit. Trávil tedy čas tím, že se léčil...

Až do vítězství Benátčanů na moři roku jedenáct set dvacet tři, kdy v panice a zachvácen hysterií konečně z vězení uprchl.

Vzhledem k tomu, že se naučil jazyku muslimů, navíc vypadal jako Arab (a proto se bál přiblížit se k posádkám benátských lodí, když přistály), zamířil Radu - nyní už zcela sám - do pouště a do hor a pokračoval na sever.

Celé roky rybařil v Galilejském moři.

Stal se ,svatým mužem´ věštcem, který v klášteře na vrcholu hory Talat Músa vykládal budoucnost ze snů. Nakonec žádní opravdoví svatí muži už nebyli; Radu měl nové doupě a za nocí vedl skvělou smečku; zatímco za dne ho chránila před světlem tlustá mnišská kutna.

Dlouho, velmi dlouho ho jeho pijavice léčila. Těch pět roků na Syrakusách opravdu trpěl a jeho zotavování nebylo jednoduché.

A čas ubíhal. A jako vždy se v celém světě bojovalo. Čtvrté křižácké tažení začalo a skončilo a stalo se součástí minulosti, i když nedávné...

Pak, protože byl jako všichni vampýří vládci před ním teritoriálně založený, ,adoptoval´ Radu za svou novou domovinu Arábii a ,adaptoval´ se jejímu vyprahlému klimatu, jak nejlépe mohl. Ale s příchodem Mongolů, byl nejvyšší čas, aby se zbavil své špatně padnoucí mnišské kutny.

A vlčí pán šel znovu do války, tentokrát ze dvou důvodů. Tím prvním byla hrozba, kterou Mongolové představovali - uvědomil si, že kdyby byli ve své expanzi úspěšní, musel by znovu prchat. A druhým? Po vyhlazení assassínů a pádu Bagdádu v roce 1258 ho pověsti a zlé sny varovaly před jistým vampýrským žoldnéřem mezi Asijci, kteří bojovali za chána Hülegüa. Jeho jméno bylo -

- Fereng Černý!

Fereng? Spíš Ferenczy! Ale který? Waldemar? To se zdálo při jeho zbabělosti nepravděpodobné - pokud byl Waldemar stále ještě naživu. Takže nějaký pokrevní nebo vaječný syn? To je vlastně jedno. Je to zjevně Ferenczy, na tom jediném záleží! Avšak sny upozornily Radua na víc než jednoho vládce a víc než v jednom snu viděl netopýří postavu letící k bitevnímu poli. Cože, Drakul? Jsou tedy na straně Mongola oba, Ferenczy i Drakul? A proč ne? Už se to stalo předtím, před více než tisíci lety na Hvězdné straně. Také tehdy spolu uzavřeli dohodu s cílem postavit se tváří v tvář ještě většímu nepříteli, Šejtánovi Nenarozenému. Nebo možná... je to tentokrát spolčení proti nepříteli slabšímu.

Radu o tom uvažoval:

Co když jsou oba, tenhle Ferenczy a tenhle Drakul, usazeni ve Valašských horách, jak se jim nyní říkalo? Mohli se doslechnout o mongolském tažení a drtivých vítězstvích Mongolů na východě stejně dobře, jako se o nich doslechl Radu. Síla - a krutost - mongolských jízdních hord mohla vzbuzovat dojem, že jsou nepřemožitelní, takže... Takže jistě nejlepší cesta, jak si zajistit přežití, je přidat se k nim, alespoň po tu dobu, co se vlna válečného běsnění povalí kolem.

A takhle (uvažoval dál Radu) zřejmě uvažovali i Fereng Černý a ten neznámý Drakul. Radu však věděl, že to pochopili špatně! Jeho oneiromancie předpovídala, že se štěstí nakonec obrátí k Mongolům zády a že k tomu dojde - u Ain Jalutu!

V Káhiře postrádal mamelucký sultán své skvěle vycvičené vojsko. Radu se k němu připojil u Jeruzaléma a v posledních srpnových dnech roku 1260 s ním táhl k Ain Jalutu...

V

Radu: zbytek historie... jeho probouzení

Takže bitva u Ain Jalutu! Jenže jsou bitvy a bitvy - a jsou i masakry. Sultán Qutuz vsadil vše na jednu kartu. Už předtím přijal mongolské posly, kteří žádali, aby se chánu Hülegüovi podrobil, ale Qutuze to natolik rozzuřilo, že je dal popravit. A nyní tedy museí zvítězit, jinak, kdyby padl do chánových rukou, ho čekalo mučení, z nichž kuchání zaživa mohlo patřit k těm snesitelnějším.

Mongolské vojsko bylo rozděleno do několika front vzdálených od sebe mnoho set kilometrů. Na jih, k Ain Jalutu, mířila jedna část, jízdní, o síle ,pouhých´ deseti tisíc mužů. Vedl je křesťanský Turek Kitbuga, přičemž vojsko mameluků, které stálo proti nim, bylo počtem desetkrát silnější. Navíc mameluci měli zprávy o postupu nepřítele a znali terén, jímž musel projít, což jim umožnilo postavit kolem předpokládané trasy oddíly připravené přepadat Mongoly ze zálohy. Tyto oddíly byly ukryty na úpatí hor, které vroubily pláň, po níž už v historii mnohokrát vpadla do země cizí vojska. Cesta procházela v blízkosti Nazaretu, a aby na ni (a tím i do pasti) mameluci Mongoly vlákali, vyslali tam houf Berberů na velbloudech.

„Ain Jalut,“ řekl egyptský velitel Raduova oddílu, když čekali ukryti ve stínu hor a pozorovali pláň pod sebou. „,Goliášův pramen´. Goliáš byl válečník a obr, kterého zabil jakýsi mládeneček. Jenže tentokrát to bude naopak. Tím obrem jsme dnes my a mládenečkem armáda mongolských pohanů, neznabohů bez víry. Tentokrát mládeneček nezvítězí. Tentokrát ne!“

Nastražená past vyšla. V místě, kde se údolí zužovalo a procházelo mezi strmými svahy hor. Berbeři sesedli a ukryli se za starými valy, aby se bránili svými zbraněmi, luky a dlouhými oštěpy. Mezitím se však z okolních svahů přihrnuli dolů jako kobylky mameluci a napadli mongolský voj z boku a současně zezadu vstoupily do soutěsky jízdní i pěší oddíly v síle stejné, jako bylo celé mongolské vojsko, a uzavřely vetřelcům cestu k ústupu.

Radu a jeho ,mniši´ byli mezi prvními, kteří se vrhli na zmatené Mongoly, a pustili se do toho, co jim bylo vlastní a k čemu byli zrozeni - do sekání a bodání do zmítajících se lidských těl! Ach, to běsnění boje, výkřiky, smrtelné chroptěni! Ty spousty krve tryskající z boků koní drásaných ostruhami a z ran raněných a mrtvých lidí! Ta jasně červená potopa, která zaplavovala zelené údolí a měnila ho v rudé...

Západní svahy hor ozařovaly poslední paprsky slunce, když Mongolové padli do léčky mameluků. A v šeru, jež předcházelo noci, se pak ozýval strašlivý Kitbugův řev, když ho čtvrtili. A potom...

Potom už ani ptáček nezacvrlikal nad tratolištěm krve, pouze vysoko na obloze kroužila hejna supů a čekala na svůj čas, stejně jako vlci (ti opravdoví) v horách. A v tu dobu začal Radu se svým houfem pátrat mezi mrtvými.

Bylo to stejné jako tehdy v Africe. Radu věděl, co hledá, a nemarnil čas. Jeho muži hledali život mezi padlými, kde by už žádný život být neměl, aby ho ubili ohněm a mečem. A nacházeli! Ano, mezi ,mrtvými´ bylo velké množství otroků, dokonce i jeden nebo dva pobočníci. A pak se stalá zvláštní věc, i když ne zvláštní pro vlčího pána. V soutěsce mezi dvěma strmými výběžky hor na severním úbočí se objevil chuchvalec mlhy - v místech, kde žádná mlha být neměla! Ihned tam vyslal upíří mentální sondu a ucítil podstatu té mlhy, to, jak přiléhala a lpěla - a věděl, co to znamená...

Slunce už bylo v tu dobu za obzorem. Radu s sebou vzal do soutěsky dva pobočníky, vydal se s nimi do středu té mlhy... a zjistil, že už řídne. Ale protože cítil zlou, nelítostnou přítomnost... čehosi, vylezl na skálu nad úroveň upíří mlhy a pohlédl nahoru. A tam, na strmé skále, se k okraji plížila jako ještěrka postava, která se podobala člověku. Podobala... Jenom to, jak lnula ke kolmé skále, jak se po ní podivně sunula, nebylo vůbec lidské. Takže Vampýr!

Ale který? Drakul těžko, protože ten by se teď, po západu slunce, proměnil v letce. Tedy Ferenczy - ,Fereng Černý´ - prchající před důsledky prohrané bitvy. Ten zbabělý zrádný zplozenec Nonariho Drsňáka! Ano, zrádný jako všichni Ferenczyové před ním.

A potom, v následující chvíli:

„Radu!“ zavolal na něj opatrně pobočník z řídnoucí mlhy. Vlčí pán se už už chystal křiknout na lezce KDO JSI? Otázku, které by Ferenczy nemohl odolat, protože by ho překvapila a Radu by vyčetl odpověď zapsanou velkým písmem v jeho zmatené mysli. Nepochyboval, že by mu potvrdila jeho podezření. Místo toho však jen zaklel, protože propásl vhodný okamžik a lezec mezitím zmizel za hranou skály. Nezbylo mu tedy než sestoupit ke svým mužům, kteří čekali u paty skály.

„Co je to?“ vyštěkl - a pak se v naprostém úžasu zarazil, neboť bylo zcela zřejmé, co to je. „Ty zrádný,“ křikl za prchajícím Ferenczym, protože teprve teď pochopil celou podstatu jeho zrady.

Mezi balvany, v místě, kde by ho zítřejší slunce muselo najít - pokud by ho dřív nenašel Radu - leželo zkrvavené tělo se zlámanými údy. A vlčí pán věděl, komu patří, poznal to při prvním pohledu na ně. Samozřejmě - Karl Drakul! Prapůvodní vládce z Hvězdné strany, ne menší než sám Radu. I když teď určitě menší.

Ležel roztažený na zádech jako přišlápnutý pavouk. A už ve chvíli, kdy na něj Radu hleděl, zahájilo jeho nahé bezvědomé tělo proces metamorfózy. Hustá síťovina gumové šedé tkáně, podobná chlupatým blanitým netopýřím křídlům - která spojovala až dolů ke stehnům paže s trupem a také vytvářela mezi jeho nohama elastické V - se stahovala do něj! A jak jeho hůlkovité nohy sílily, tělo se zpevňovalo a stávalo se těžším.

Ano, nebylo pochyb, že je to Karl. Ty masité rty a lysá hlava, ty červenofialové očnice hluboko zapadlých očí, ten pokrčený, jakoby sražený nos, na němž bylo až příliš zřejmé typické zvrásnění. A v zejících ústech rozštěpený jazyk lživého vampýřího vládce. A ty zuby... a ruce jako dravčí spáry!

Také Raduovi pobočníci už něco takového viděli - dokonce u svých pánů - i když nikdy v takové míře. Jedna věc je projevit se na chvíli jako velký vlk, ale jiná udělat ze sebe velkého netopýra! Oba couvli, něco si mumlali a dívali se jeden po druhém. Pak Radu pokročil dopředu a s vyceněnými zuby zavrčel: „Už byl připravený letět, když ho ten druhý bastard zasáhl a srazil dolů. Takhle končí vampýří dohody,“ dodal, pak se zaklením kopl do těla Karla Drakula a obrátil ho tváří do zkrvaveného prachu.

A potom uviděli to nejhorší - strašlivou ránu mečem podél páteře nemrtvého tvora, v níž se mezi odchlípnutými a vyrvanými kusy masa bělaly obratle. Byly žebrované, zvrásněné, zubaté a provrtané dírkami, ve kterých cosi lpělo jako nějaký cizí orgán. Radu věděl, že to jsou pozůstatky Karlovy pijavice... kterou Fereng Černý vytrhl a zřejmě pozřel!

„Jeden unikl,“ řekl Radu svým mužům. „Viděl jsem ho nahoře na skále, lezl po ní jako ještěrka. Ti dva, Drakul a Ferenczy, se přidali k Mongolům, aby se podíleli na jejich krvavých masakrech. Že by jen tak pro legraci? Možná. Nebo aby se spřátelili s tím loupežným vraždícím asijským nájezdníkem a zachránili si svou mizernou kůži? Taky možná. Anebo věděli, že jsem na svobodě v té takzvané Svaté zemi?... To nejspíš! Ale když viděli že Mongolové spějí ke zkáze, pokusili se utéct - uniknout své zkáze. A Ferenczy... možná byl zraněn a nedokázal se přeměnit? Ale v každém případě nesnesl pomyšlení, že by tu měl zůstat, zatímco Drakul by měl cestu pryč volnou! Nebo se možná pohádali. Ať tak či tak, zatímco se Drakul připravoval na odlet, Fereng Černý ho srazil dolů a vyrval z něj jeho pijavici. A udělal dobře, protože mi ušetřil námahu!“

Opodál ležely košile, kalhoty a plášť Karla Drakula. Radu je sebral a hodil na křečovitě se cukající tělo bývalého vampýřího vládce. Ale když se už chystal rozdělat oheň, Karlovy oči - teď už ne šarlatové - se náhle otevřely. Drakul okamžitě věděl, kolik uhodilo.

„Takže to jsi ty, Radu?“ zamumlal rozeklaným jazykem, který mu visel z úst. „Dobrá, lepší ty než ten druhý pes - ten, co ze mě udělal tohle...“

„Nemám času nazbyt,“ odpověděl Radu. „Vím, že budeš řvát, až se do tebe pustí oheň. Každou chvíli se tu mohou objevit sultánovi vojáci a já nechci, aby viděli...“

Drakul vycenil z posledních sil v děsivém šklebu ostré zuby. „Anonymita je základ -“

„- dlouhého života,“ přikývl Radu. „Ale mého dlouhého života. Ne tvého.“

„A uděláš to - ach! Áááách! - rychle?“ zeptal se Drakul. Trochu se pohnul jakoby v posledním pokusu uniknout, ale pak zůstal ležet klidně a jen těžce dýchal.

„Když mi odpovíš podle pravdy.“

„Tak se ptej, ale pospěš si. Jsem jen vyschlá slupka... Už nemám pijavici... Ještě to vydržím, ale ne dlouho. Nedovedeš si představit, jak je to... nesnesitelné. Ano, budu křičet a určitě to někdo uslyší.“

Radu svým typickým ponurým způsobem přikývl. „Jen křič, o to to bude rychlejší. Dobrá, dejme se do toho. Kdo je to?“

„Ty nevíš? Fereng Černý,“ odpověděl Karl. „Předtím se jmenoval Faethor, pravnuk Nonariho Drsňáka Ferenczyho. A... ten, na kterého je třeba dávat si pozor.“

„To je mi jasné,“ řekl Radu. „Kolik vás ještě zůstalo?“

„Vampýrů?“

„Drakulů. Prvních Drakulů.“

„Jenom já.“

„Lháři! A co Egon?“ Radu pohlédl hlouběji do Karlových očí, a když se pokusil otočit hlavu, chytil ho za velké uši a vrátil mu ji zpátky. Teď už mu Karl nebyl schopen vzdorovat a Raduovy oči pronikaly do jeho mysli, a dokonce až do samotné duše, pokud nějakou měl. „Aha! Takže žije!“ řekl Radu. Pustil Karlovy uši a sedl si na zem vedle něj. „Ale nemá žádné vaječné syny, ani pokrevní - alespoň zatím ne. Možná, až se dozví o tomhle...“

„Dozví, v okamžiku, kdy zemřu.“

„Takže spolu... komunikujete?“

„Dozví se to. My, Drakulové, jsme tímhle - ach! Áááách! - zvláštní.“

„Ale teď Ferenczyové,“ zavrčel Radu. „Kolik jich je?“

Karl vytřeštil oči, jako by mu měly vylézt z důlků, a na tváři a holé lebce mu vyrazil šedý pot. „Myslím, že... chci teď umřít,“ zaskuhral.

„V tom s tebou naprosto souhlasím,“ odpověděl Radu. „Ale předtím chci vědět, kolik je Ferenczyů. Ty nechceš, abych se to dozvěděl? To je zvláštní. Mám dojem, že to byl Ferenczy, kdo ti tohle udělal. Mohl to s tebou skončit, ale nechal tě, aby ses tu pekl na zítřejším slunci. V poledne by tě před ním neuchránily ani ty skály kolem.“

„Jsou tři. Tři, o kterých vím,“ řekl s námahou Karl. „Waldemar, Faethorův otec, měl dva syny. Jeden je mrtvý a jenom ten bastard Faethor zůstal. A i on měl dva syny, Tibora a Janose. Ale už se mě na nic neptej. Můj čas se blíží.“

„Co o nich víš, o Faethorových synech?“

„Jsi krutý. Vlastně ne... Směšný jsi! Stejně jako já. Jsme Vampýři! Ale přesto... právě teď a tady jsi krutý.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Radu. „Oni byli krutí - Ferenczyové - ke mně a k mým lidem, a nyní k tobě. A teď mi řekni, co bych měl vědět, až všechno skončí.“

„Měl bys - áááách! - musíš vědět, že jsi prokletý?“

„Ano, ale ty jsi byl prokletý dřív. A taky tvůj bratr a většina Ferenczyů. A teď mi to pověz.“

„Tibor je Faethorův vaječný syn. Divoký Valach ještě předtím, než ho Faethor oplodnil, je teď vojvoda valašských a ruských vládců. Janos je Faethorův pokrevní szganský syn. A od velké křížové výpravy je korzár. A pokud jde o - oh! A-ach-ááách! - samotného Faethora, je jedna ruka s Mongoly. Tam ho hledej.“

„Tam?“

„Myslím, kde jsou oni. To je všechno, co vím. Ale ať uděláš cokoliv - ach! arghh! - v každém případě ho zabij. Už kvůli mně!“

„Ne,“ zavrtěl Radu svou vlčí hlavou. „Zabiju ho kvůli sobě,“ řekl a vstal. „A teď... to zkus vydržet.“ Rozkročil se nad Karlem, postavil se mu na ruce a pak dal znamení svým pobočníkům, z nichž jeden měl saracénský meč. Druhý si lehl Karlovi na spodní část těla a na nohy, aby jimi nekopal, a první pozvedl meč. Všechno proběhlo rychle.

„Óóóhhhááárrr...!“ začal Karl svůj velký křik, ale tím také skončil. A jeho hlava odskočila od těla. A pak...

Spodní část Karlova trupu se roztrhla a pobočník, který na něm ležel, byl odhozen stranou. Také vlčí pán ve zmatku uskočil a pobočník se zkrvaveným mečem couvl. Než se však mohly věci ještě víc zvrhnout, poklekl Radu rychle na koleno a vykřesal jiskry do hedvábí. Potom všechno vzplanulo.

Pobočníci navršili na mrtvého suché větve, ale zpovzdálí, protože Karlův řev byl strašlivý. Bezduchá leprózní chapadla sebou mrskala, jak se metamorfní tkáň zprvu odmítala vzdát, neboť navzdory tomu, že už neměl pijavici, byla Karlova tkáň do poslední chvíle upíří. On sám se vzdal smrti ochotně, ale jeho tělo to odmítlo - až nakonec i je zdolaly plameny a velká pnoucí se sasanka cizí tkáně se začala v jejich žáru rozpouštět. A potom už stačila chvíle a jediné, co zůstalo, byl kouř, puch, praskání a prskání jisker.

Vlčí pán, který to všechno pozoroval s ponurým děsivým úsměvem, přistoupil blíž a vztáhl nad oheň ruce, aby si je nad pohřební hranicí Karla Drakula ohřál. Předpokládal, že by Karl byl rád. Vždyť jeho život trval šestnáct set let! To není špatné, ani na vampýřího vládce. Tak takhle to tedy bylo u Ain Jalutu...

Radu stále spal, ale nyní to už bylo spíš něco mezi sněním a probouzením - stav předcházející návratu do reality. Jenže pro Radua byly realitou sny: vzpomínky z minulosti, které však pokračovaly v řízení jeho budoucnosti. A stránky historie se stále obracely.

...Qutuzovo vojsko se začalo stahovat do Egypta a Radu se svým houfem šel s ním, protože mu mameluci za jeho podíl na porážce Mongolů nabídli ochranu a půdu... pokud by chtěl zůstat. Radu však Qutuzovi odpověděl, že se hodlá usadit v Tunisu, ve staré citadele v horách, o níž věděl.

Sultán ho varoval, že v Tunisu nyní panuje dynastie Hafsidů a okolní oblasti ovládají Tuaregové, přičemž každý ví, že Tuaregové jsou nechvalně známí ,pouštní psi´, kterým nelze věřit. Avšak pokud by si Radu přál, mohl by mu Qutuz zajistit ozbrojený doprovod, protože na souši se potloukají tlupy banditů a moře zase křižují lodě pirátů a tohle není vhodná doba, v níž by mohl počestný člověk volně cestovat, kam se mu zachce.

Radu ukázal na svá štěňata a odpověděl, že má vlastní hlídací psy. Přesto Qutuzovovu nabídku na ozbrojený doprovod ocenil a poděkoval za ni.

A pokud šlo o jeho plán...

Protože se nehodlal vrátit do Valašska (kvůli Tiborovi, neboť předpokládal, že jako vojvoda má k dispozici vojsko) ani k pirátství (kdo se jednou spálí, dá si podruhé pozor), ani se pouštět kamkoliv na sever od Středozemního moře, kde si stále - navzdory postupnému úpadku - udržovali moc Mongolové, rozhodl se zkusit pro změnu štěstí v Africe.

Africké cesty se nyní otevíraly a Radu se doslechl o nesmírném bohatství, které je tam uložené ve zlatě, slonovině a otrocích. A tam, kde je velké bohatství, musí být i velká potřeba ho chránit. Navíc se cítil omezený ve svém bloudění; poznal, že svět je velký, a tohle byla jeho příležitost prozkoumat z něj větší část než dosud.

Aby se mu Qutuz alespoň nějak odvděčil, dal mu skvělé arabské koně a Radu se svými muži strávil půl roku jejich krocením (ale v podstatě cvičením), aby si zvykli na nové pány. Nebyl to lehký úkol - koně cítili v Raduovi vlka a nechtěli ho přijmout, ale nakonec se podrobili. A pak nastal čas vydat se na západ.

,Mořská´ eskorta vylodila Radua, jeho muže a koně na africkém pobřeží jižně od Tunisu. Vlčí pán už tam samozřejmě byl předtím, s Belisariem, proto věděl, kam jde a jak se tam dostat. Jeho oddíl sestával pouze ze tří pobočníků a patnácti otroků, všichni se vyjímali skvěle ve zdobených sedlech bílých arabských koní, chráněni před sluncem hedvábnými baldachýny zdobenými střapci. Oblečeni v černých pantalonech, splývavých hedvábných pláštích lemovaných zlatými třásněmi a se zahnutými šavlemi v pochvách posázených drahokamy, museli vypadat jako vyslanci nějakého bohatého východního sultána nebo tureckého krále.

To si také mysleli muži z velkého průzkumného oddílu černě, hnědě a žlutě oděných nomádů, kteří z maskovaných pozorovacích stanovišť sledovali, jak se vyloďují. Co však neviděli, byl divoký svit v očích těch bohatých cizinců, jež plály ve tvářích zahalených závojem.

Večer přecházel v noc, když Raduova eskorta odrazila od břehu a vyplula na zpáteční cestu. A na souši se začaly objevovat stíny, přičemž některé z nich se pohybovaly... a to velmi podivné. Na Raduově tváři se objevil jeho typický ponurý úsměv. „Teď nás bude provázet naše druhá eskorta,“ řekl svým mužům. „Buďte připraveni, ale žádné náhlé akce. Uvidíme, co to má znamenat a kdo ti lidé jsou.“

Zaghounan ležel ve vnitrozemí pětatřicet kilometrů na západ. Po patnácti kilometrech, kdy už padla noc, vyplul na oblohu půlměsíc a půda pod kopyty koní ztvrdla a začala být kamenitá. Radu zastavil a přikázal zřídit tábor. A přestože se nezdálo nutné střežit ho (uši jeho mužů byly nastražené jako uši hlídacích psů), postavil i stráž. Věděl, že kdyby to neudělal - a jejich tichá ,eskorta´ to považovala za známku slabosti nebo hlouposti a rozhodla se zaútočit - čekal by je boj. A protože šlo zřejmě o místní lidi, nebyl by to nejlepší začátek. Považoval za důležité, aby si tam na hoře mohl založit v troskách citadely svou základnu, jako to udělal Waldemar Ferrenzig před ním. A pak, až se v ní zabydlí, bude moci vyrazit do samotného srdce Afriky.

Když však seděl Radu se svými muži kolem ohně, začala mu přicházet hlášení od jeho hlídacích psů (vlčích pobočníků), kteří se pohybovali kolem tábora. Dozvěděl se, že jejich ,eskorta´ je početnější než oni, že někteří jedou na velbloudech, někteří na malých koních a že to jsou zřejmě Tuaregové. Přesto to stále mohli být místní lidé... ale v každém případě bandité. Další hlášení Raduovi říkala, že cizinci krouží kolem tábora a stahují se k nim blíž.

Radu se rozhodl převzít iniciativu. Poodešel kousek od tábora, tam se zastavil, zvedl hlavu a dlouze a hlasitě zavyl na půlměsíc. A když utichla ozvěna, zvolal:

„Vím, že tady jste, pouštní vlci. Jenže jak vidíte, i já jsem vlk a také všichni mí muži jsou vlci. Takže chcete-li dnes v noci umřít, proč nás necháváte čekat? Nemáme nic proti umírání. Ale vy jste jen zvědaví a možná si chcete jen promluvit. Ani proti tomu nic nemám! Noc je chladná a my se hřejeme u ohně. Váš náčelník se svou stráži je u nás vítán. Vystupte tedy a ukažte se... pokud nejste zbabělci. Vidíte, že tady stojím sám. Nebojte se, protože když půjdete s Raduem. budete bezpeční.“

(To sotva. Ale pro tuto chvíli ano...)

Uběhla minuta a pak další. Potom se ze tmy vynořily stíny. Byly tři. Tmaví, v pláštích, se zakrytými tvářemi... pouze oči jim svítily, i když ne tak žlutě jako vlčímu pánovi. Vyšel jim vstříc, zvedl paže v pokojném pozdravu a pak je dovedl do tábora k ohni. Posadili se, shrnuli si kápě a ukázali tváře. Byly černé, avšak s arabskými rysy. Takže žádní Tuaregové, ale jiná rasa.

„Kdo jste?“ zeptal se Radu. „Znáte můj jazyk?“

„Známe mnoho jazyků,“ odpověděl nejvyšší z nich, jejich vůdce. „Do téhle země přichází hodně návštěvníků, a ještě víc dobyvatelů.“ Odmlčel se a po chvíli dodal; „Přicházejí a odcházejí. Ale my... jsme domorodý kmen. Jsme tu odjakživa.“

„A byli jste tu i před sedmi sty lety, když sem přišli Germáni, Vandalové? A když je Římané vedení Belisariem zničili?“

Muž na něho zůstal užasle hledět. „Vidím, že znáš naše dějiny, cizince. Já jsem tu samozřejmě nebyl, ale mí předkové ano - Numidové, Berbeři z pralesů a savan na jihu. Máme v sobě ze všech něco. Jsme nomádi, ale ne Tuaregové,“ řekl a plivl do ohně.

„Jeden z mých předků tu také byl,“ odpověděl Radu. „Jmenoval se stejně jako já Radu, a bojoval na straně Římanů a pobíjel Vandaly. A kde jsou Vandalové dnes? Navždy pryč. Ale já i ty jsme stále zde. A myslím, že by bylo dobré, kdybychom tu byli dál, i po dnešní noci...“

„Možná,“ odpověděl ten druhý. „Ale ty cestuješ špatným směrem. Tam, kam míříš, stojí hora a ta je nám drahá. Je třeba, abys ji obesel a držel se od ní dál, jinak bychom nemuseli být... přátelé.“

„Znám to místo,“ přikývl Radu. „Je to cíl mé cesty.“

Muž na něho hleděl ještě užasleji. „Ty tu horu znáš? Chceš říct, že ti o ní pověděl tvůj předek přes všechna ta staletí? Vede snad tvoje kroky? A říkal jsi, že se jmenoval... Radu?“

„Ano - člověk, který vypadal jako velký vlk. Viděl jsem jeho obrázek - jeho charakteristické rysy jsou patrné i na mně, jeho potomku. A jestli se mnou hovoří? Bohužel ne. Ale umím číst a po něm zbyly pověsti a rukopisy. A slýchávám o něm na svých cestách. Vím tedy, že byl zde, na tomto místě - a myslím, že i u vaší hory - před dávnou dobou. Proto ji chci navštívit a možná tam i zůstat...“

„Počkej!“ (Raduovi noční návštěvníci byli náhle velmi vzrušeni, a zvlášť jejich vůdce.) Chvíli spolu vzrušeně mluvili jazykem, který Radu neznal, ale bylo zřejmé, že diskutuji o něm. A pak...

Jejich vůdce se náhle napřáhl a strhl Raduovi černý hedvábný šátek, který mu zakrýval dolní polovinu obličeje! Radu ho tam měl kvůli své vlčí podstatě, která byla jasně patrná - zvlášť v noci a při měsíci.

„Achchch!“ vyrazili ze sebe všichni tři, když muži vlčího pána přistoupili blíž a sáhli po mečích. Radu je však zarazil a mávl na ně, aby opět odstoupili.

„A teď pověz, co to je.“

„Vstaň!“ vyzval ho muž a sám také vstal.

Radu poslechl a ten druhý ho poprvé uviděl v celé jeho výšce.

„A teď se usměj,“ řekl nomád. Radu mu ukázal vlčí úsměv, který ho dělal ještě větším a děsivějším.

Černí muži se přikrčili. „Půjdeš s námi?“ zeptal se jejich vůdce.

„Kam?“

„Budeš mi věřit?“

Radu uvažoval. Má, nebo nemá? Ale zatím v nich neuviděl žádné zlo, pouze úžas a možná trochu bázně. Pokrčil tedy rameny. „Proč ne?“ odpověděl.

Nasedl na koně a sám, bez svých mužů, vyjel bok po boku s vůdcem nomádů a jeho dvěma druhy po stranách do noci. Jeli na západ směrem k hoře Zaghounan. Když se konečně ze tmy vynořil její temný profil, objeli ji k jejímu jižnímu úbočí, k točité přístupové rampě. Během celé cesty nepadlo jediné slovo. Teď tedy byli na místě a pozůstatky pevnosti se rýsovaly, strohé a pusté, proti měsíci.

„Je to přesně takové, jak jsem četl,“ řekl Radu. „Ano, to je to místo. Jako bych si ho pamatoval z vlastní zkušenosti.“ (Což bylo nikoli ,jako´, ale doopravdy.)

„Opravdu je to ono,“ řekl jeho průvodce. „Sesedni a podívej se sem.“

Všichni čtyři seskočili z koní a vůdce nomádů ukázal Raduovi velkou skálu, která vyčnívala z vysušené země jako kel. Pak zažehl pochodeň a zarazil ji do sypkého písku tak, aby ozařovala tvář vytesanou do skály...

Šklebící se Raduovu tvář!

Dokonce i vlčí pán sebou trhl překvapením, ale vzápětí si uvědomil, co to je. „A teď mě poslouchej,“ řekl. „Tvoji lidé jsou výjimeční mezi obyvateli této země. Ano, jste nomádi, kmenový národ, ale zřejmě matriarchální. Chováte v úctě své královny a princezny. A muž, jehož tvář je vytesaná zde do skály, osvobodil před sedmi stoletími na tomto místě tři zajaté sestry, tři princezny, které se staly matkami vašeho lidu.“

„Ano, ano!“ zašeptal vůdce nomádů. „Jmenoval se Radu. A potom...?“

„Umučil a zabil muže, kteří ty tři princezny zajali. Pak dal dívkám jejich velbloudy, aby se mohly vrátit ke svému lidu, a řekl jim, že mohou jet svou cestou.“

„Ale ještě předtím,“ řekl naléhavě nomád.

„Co předtím?“ nechápal Radu.

„Předtím udělal ještě něco.“

„Aha! Všem třem dal polibek... jako požehnání. To jsi myslel?“

„Ano,“ přikývl nomád, vzal mu ruku a políbil ji. „Požehnání, nic menšího než to,“ řekl a ustoupil od něj. „Ten Radu, praotec tvých praotců, se stal zachráncem naší rasy. A ty tři princezny byly matky našich matek. Takhle o tom mluví pověst našeho kmene: vrátily se sem s kameníkem, popsaly mu, jak jejich zachránce vypadal, a ten jeho podobu vytesal do skály. Od té doby je pro nás tohle místo posvátné - a místo, které možná čeká na svého pravého obyvatele.“

„Už nebude muset čekat,“ řekl Radu. „Jestli tě to potěší, hodlám se tu usadit.“

„Potěší to mou matku,“ odpověděl.

„Proč matku?“

„Zkoumala svůj rodokmen a došla k jedné z těch sester, které tvůj předek zachránil. Bez něj by nebyla naživu - stejně jako nikdo z nás!“

„Pak je všechno, jak má být,“ usmál se Radu.

„Přivedu svou matku, aby se s tebou setkala,“ řekl nomád celý dychtivý.

„Přiveď, ale až to tady dáme do pořádku. A zatím jí dej tenhle prsten a řekni jí. že ho pro mě nechal zhotovit egyptský sultán.“ Byla to pravda. Sňal z malíčku prsten, podal ho nomádovi a ten, když ho obrátil ke světlu pochodně, uviděl hlavu vyjícího vlka...

Radu nikdy neublížil žádnému ze skalních lidí, kteří prohlašovali za své všechna napajedla a všechnu půdu v okruhu třiceti kilometrů. Naopak se s nimi snažil vycházet v dobrém, ,přátelit´ se s nimi, a dokonce je chránil před jinými nomádskými kmeny a Tuaregy. A oni mu na oplátku ukázali cesty na jih do Nigeru a Čadu, na jihozápad do ,bohatého´ království Mali a k obchodníkům kmene Hausa. Radu obchodoval s otroky, sám se nechal najímat na ochranu karavan podél obchodních cest a ve skalním sídle Zaghounan pobýval jen zřídka. Samozřejmě vždy pro něj bylo prokletím slunce, a proto, kdykoliv to bylo možné, cestoval v noci a ve dne spal ve velkém černém stanu, do jehož středu nepronikl přes množství hustých závěsů ani paprsek. Ale naštěstí nebyl Radu nikdy tak citlivý na světlo jako většina vampýrských vládců...

Při svých různých dobrodružstvích sjezdil na koních a velbloudech - hlavně na velbloudech - tisíce kilometrů a poznal všechny saharské cesty od alžírské Wargly po Taghazu, Ghanu, Gao, Timbuktu a dál. Takhle to šlo roky, dokonce desítky let, ale byla to dobrodružství, která mu vynášela spoustu bohatství ve zlatě. V roce 1324 doprovázel krále Mansa Musu na jeho pouti do Mekky, přičemž velel jedenácti stům mužů s úkolem odrážet nájezdy Tuaregů a dalších tlup banditů během tři tisíce kilometrů dlouhé cesty z Kumbi Salehu do Auigily, kde krále předal do péče mameluků. Zato dostal tolik zlata, že ho ani nemohl uvézt, a přesto věděl, že to pro Mansu Musu neznamená skoro nic.

Ale to bylo jedno z posledních velkých dobrodružství vlčího pána. Žil už příliš dlouho na jednom místě a stal se příliš nápadným - skalní lidé před ním začali být ostražití a jednou, když byl obzvlášť dlouho pryč, dokonce zohyzdili jeho skalní portrét v Zaghounanu.

Už dlouho také trápily vlčího pána zlé sny. Jeho oneiromancie - jinak dar, který mu často přinášel velké výhody - mu nyní byla prokletím. Snad ani jedinkrát neulehl ke spánku, aniž ho potom mučily sny o strašlivých nemocích, hladomoru, krvi a smrti. O jeho smrti, nebo alespoň o dočasném zastavení jeho života.

Když se jednou z takového snu s výkřikem probudil, strhl si z krku jakousi jantarovou cetku, kterou nosil jako náhrdelník, a mrštil jí daleko od sebe. Zdálo se mu o tom náhrdelníku - ale místo mouchy, zalité v jeho zlatém jádru, tam viděl sebe! Sebe, i když vlastně jen pouhou schránku muže, jímž byl nyní - spícího, ale ne mrtvého, v hrobce z pryskyřice!

Radu vyplatil polovinu ze svých štěňat. Bylo jich hodně - dětí měsíce, pokud ne již skutečných vlkodlaků - ale věřil, že se nějak protlučou. A pokud ne... mají smůlu. Někteří zmizeli v Egyptě, jiní někde ve Středomoří, avšak ti: které si nechal, dostali nyní zvláštní úkol: dal jim příkaz, aby nakupovali (nebo kradli) od Řeků, případně dalších národů, jež žijí na severních pobřežích Středozemního more, co největší množství pryskyřice a přivážel ji svému pánovi tam, kde se rozhodne usadit. Dal jim peníze, aby si koupil lodě, a poslal je do světa.

On sám se pak se svým doprovodem odebral do Soussy a tam si koupil krásnou loď. Jeho plán byl jednoduchý: chtěl se pomocí svého bohatství vrátit do starých míst, která považoval za svá. Neboť podkovovité hory teď patřily Uhrům a Radu byl přesvědčen, že si zlatem a penězi dokáže naklonit úřady a stát se mocným bojarem.

V Sousse však panovala velmi zvláštní atmosféra a Radu cítil, že se ho zmocňuje neklid, a dokonce panika - první reálné příznaky, že jeho oneiromantické zlé sny se zřejmě vyplní. Byl pozdní podzim roku 1347 a na středomořské pobřeží dorazila černá smrt. Mor!

Lodě ze Sicílie, Sardinie a Korsiky nesměly vplout do přístavu. Avšak to už bylo pozdě, protože několik zamořených lodí v něm už mezitím přistálo a krysy, které se z nich dostaly na pevninu, smrtonosnou nákazu roznesly. Netrvalo dlouho a lidé začali uléhat s těly obsypanými ošklivými vředy a záhy nato umírat.

Radu byl díky své upíří pijavici imunní vůči lidským nemocím... nebo si to alespoň myslel. Podobně jako jeho muži (v každém případě pobočníci a další, jemu nejbližší) by měli být imunní prostřednictvím své krve. Přesto ještě před vyplutím do Jaderského moře někteří jeho muži onemocněli a Radu se jich musel zbavit. Bylo to stejné jako před patnácti sty lety na Sluneční a Hvězdné straně, než se stal Radu Vampýrem: jestliže se někdo nakazil leprou, Szganyové ho od sebe vyhnali. A tahle nová nemoc, ta odporná černá smrt, se nyní zdála skoro jako lepra, když proti ní nejsou ani Vampýři imunní. Takže možná není imunní ani sám Radu, Vampýr.

Opět se mu vrátily zlé sny o strašlivé nemoci, o moru, aby ho ,mořily´, ale teď už to nebyly pouhé sny. Viděl v nich, jak se nad množstvím stromů tyčí vysoká hora... ale klima tam bylo chladné, severní v pravém smyslu toho slova. Zdálo se mu o doupěti kdesi vysoko a o masivní kamenné rakví v něm, která je připravená pro něj...

Mezitím si nacházely na břeh cestu zprávy z ,čistých´ lodí. Otomanští Turci umírali po tisících. Morem byly zasaženy středomořské ostrovy, a dokonce Marseilles na severní pevnině. A epidemie smrti se šířila do Bulharska, Srbska, Valašska a Uher. Pohlcovala celá města a vesnice a šířila se den za dnem dál jako zuřící stepní požár, rozdmýchávaný neustávajícími větry od východu. Náhle už nemělo smysl uvažovat o Uhrách a Radu si uvědomil, že čím dřív vypluje - kamkoliv - tím líp. Jen aby se na palubu jeho lodi nedostala nákaza!

Mor se šířil od východu, a proto Radu zamířil na západ, do Barcelony v Aragonsku. U vjezdu do přístavu je zastavil člun inspektorů, kteří pak vystoupili na palubu. Vlčí pán jim štědře zaplatil a dostal povolení vplout do přístavu, kde loď s velkou ztrátou prodal. Potom nakoupil koně, vozy a maringotky - všechno za nejvyšší cenu, neboť strach z nákazy vrcholil a přecházel v paniku - a vyrazil na severozápad k Biskajskému zálivu a anglickému Bordeaux. Avšak jeho příjezd do Aragonska nezůstal bez povšimnutí: stejně jako si on povšiml jedné lodi ze Sicílie, jejímuž tajemnému veliteli s neustále zahaleným obličejem, doprovázenému na každém kroku těsnou stráží, působili horliví přístavní úředníci zvlášť velké problémy, takže nepochybně musel zaplatil obrovskou sumu, aby mu povolili vplout do přístavu. Ale Radua na té lodi zaujalo něco jiného, co nemělo nic společné s nákazou, nebo alespoň ne morovou - jeho pozornost upoutala zvláštní aura, která ji obklopovala.

A upoutala ho tak, že dokonce poslal svého pobočníka, aby Siciliány sledoval a později se k němu opět připojil a informoval ho, co se mu o nich podařilo zjistit. Bohužel pobočník se k němu nepřipojil nikdy, prostě se nevrátil...

Cesta mezi oběma přístavy byla dlouhá čtyři tisíce kilometrů, trvala třináct dní a vyčerpala Radua i zvířata. A v jejím průběhu obdržel vlčí pán tvrdou připomínku toho, že není jediný, kdo se rozhodl prodloužit staletou krevní mstu vůči druhým vampýrským rodům. A třebaže to očekával už od chvíle, kdy uviděl v barcelonském přístavu tu zlověstně působící loď, přesto ho to za daných okolností překvapilo.

Bylo to v lednu roku 1348 a v Toulouse začali vyvážet své mrtvé. Vozy a káry naložené těly obětí moru vyjížděly ze středu města a ucpávaly přístupové cesty, čímž přinutily Radua k rozhodnutí, že město objede a vyhne se mu. Avšak ve zmatku, který vznikl, když svou kolonu obracel z hlavní silnice do zalesněné oblasti...

...na něj náhle zaútočili!

Bylo mu jasné kdo - upíři! A kdo je vedl? Samozřejmě Vampýr! A jak k tomu došlo?

Radu jel v malém uzavřeném kočáru. Obloha byla šedivá, zatažená, drobně mrholilo a od lesa se táhly chuchvalce mlhy. A pak to najednou přišlo... ten pocit. Raduův kočár jel v čele kolony po úzké lesní cestě. Vtom dojeli k místu, kde stál vůz s nákladem mrtvých, zapadlý až po nápravy do bláta. A když ho chtěl Raduův kočí objet...

Haló, velký pse! ozvalo se náhle. Nečekané zvolání zasáhlo Radua jako kule vpálená do mozku. Málem jsme se setkali u Ain Jalutu před devadesáti lety. Tenkrát jsi měl štěstí, protože jsem utrpěl drobné zranění. Bohužel dnes to štěstí nemáš, neboť jsem zdravý a při síle. A tvoje zranění nebude ani náhodou drobné! 

Radu ho okamžitě poznal. Ferenczy! Ten, kterého naposledy viděl lézt jako ještěrku po skále v takzvané Svaté zemi! Ale teď zněl jeho hlas tak blízko.

„Blíž, než si myslíš!“ zaznělo těsně vedle kočáru. Radu uslyšel ržání koně, prudce odhrnul záclonku a snažil se vytrhnout v těsném prostoru meč z pochvy. Věděl, že se dostal do těžké situace a jeho život je ohrožen, protože ten venku ho měl jako v pasti. Doprava nemohl vyskočit kvůli vozu s mrtvými a doleva...

Tam se mezi stromy vzpínal velký černý kůň! Jeho jezdec - vysoký, v mnišské kutně s kápí, od hlavy až k patě v černém - se naklonil dopředu a proklál úzkým mečem hruď Raduova kočího. Pak, když skopl chroptícího otroka z kozlíku dolů, přelezl z koně na jeho místo. Radu pootevřel levé dveře, ale víc to kvůli kmenu stromu nešlo. Houkl na své muže, aby mu šli na pomoc.

Vtom ho uviděl. Ferenczy nakoukl dovnitř, ústa rozšklebená od ucha k uchu v ďábelském úsměvu. „K čemu by mi bylo, kdybych do tebe vrazil meč?“ zvolal. „Z toho by ses vyléčil. To už je lepší bodnout do mrtvého, co?“ Naklonil se na druhou stranu, vrazil meč do nafouklého břicha mrtvoly na voze a vzápětí vytáhl čepel pokrytou odporným slizem. Radu poznal, co má v úmyslu, a schoulil se v kočáře, jako by doufal, že takhle tomu může uniknout.

Avšak ten venku se jen zasmál a pak... s očima divoce planoucíma strčil meč mezerou ve dveřích dovnitř, a i když z nevýhodného úhlu, přesto se mu podařilo bodnout Radua do boku. Ten už měl v ruce nůž a se zaťatými zuby, jak potlačoval bolest, jím několikrát bodl. Ale Ferenczy už byl pryč a na místě nechal jen meč vklíněný mezi dveřmi.

Teprve teď se přihnali na místo Raduovi muži. Pozdě! Neboť Ferenczy už byl opět v sedle a v doprovodu ostatních svých lidí, kteří se náhle vynořili z mlhy, ujížděl pryč. A Radu pouze zaslechl Faethorův posměšný mentální hlas. Teď budeš pomalu hnít a tvoje umírání ti způsobí strašlivá muka, Radu Lykane. A pak, úplně nakonec, až se bude i tvé vampyří tělo rozpadat, pak si vzpomeň, kdo ti to udělal - islámský válečník Faethor! Moji předkové, Ferenczyové, mohou být konečně spokojeni! 

„Začni mě léčit!“ poručil Radu své pijavici... a potom se sesul na podlahu kočáru a snažil se vytrhnout si meč z boku. Třásl se přitom jako osika, i když ne bolestí, tu už potlačil, ale obavou, nebo spíš jistotou, že teď už v něm opravdu žije černá smrt. A možná taky hněvem, protože věděl, kdo mu tu ránu zasadil, a on mu ji nemohl vrátit. Ale hlavně se třásl strachem, zda bude jeho upíří parazit schopen nákazu z jeho těla vyhnat.

Přesto vyslal svou telepatickou myslí zavrčení bez jakéhokoliv náznaku bolesti. Haló, Ferenczy, to byla chyba, že jsi to neudělal tak, abych zemřel - myslím úplně a okamžitě zemřel. Ale už je pozdě. Takže teď prchej a tak rychle a tak daleko, jak můžeš, a ukryj se, kde se jen dá... a stejně ti to nebude nic platné. Až příště pohlédneš na ,velkého psa´, skočí ti na hrdlo, zaryje ti do něj lesáky a bude trhat... Tím si buď jistý! 

Pak už ho nechal být a až do Bordeaux ležel na sedadle a třásl se...

Zbývající část cesty - k vysněnému, ale přesto zatím nepoznanému cíli, k vysoké hoře vystupující nad koruny stromů - přečkal v mukách několika úzkostí. Rána v boku se léčila pomaleji, než bylo obvyklé, navíc začal pociťovat zvláštní neklid a slabost, jež vycházela odněkud z hloubi těla, jako by nějaká skrytá část jeho osobnosti bojovala nerovný boj. A on tušil, nebo to spíš věděl jistě, která část.

Několik jeho mužů v Bordeaux onemocnělo. Dal jim tedy peníze a poslal je, ať jdou svou cestou. Pak najal loď a znovu unikal před nákazou - tentokrát do Anglie. A další muži na palubě onemocněli. Radu je zbavil utrpení a hodil je do moře.

Březnový Londýn se jevil jako město bláta, mlh a odporného puchu. Jestliže bylo nějaké místo zralé pro morovou ránu, pak bezesporu tohle. Jenže Londýn samozřejmě nebyl jeho cílem - tou horou vysoko nad lesy na severu, jež se objevovala ve věšteckých snech vlčího pána. Radu si tam zajistil na pár dní ubytování a vyslal telepatickou zprávu o tom, kde je, aby ti, které vyslal ze severní Afriky do Řecka hledat pryskyřici, věděli, kde je, a byli schopni ho najít. Pak začal studovat mapy, až to nakonec našel ono místo, o němž se domníval, že tam je jeho ,snové´ útočiště.

Maskovaná jako družina bohatého politického emigranta z Francie, vyrazila celá jeho skupina na sever a v Newcastlu se nalodila na další loď plující do Gaskoňska. Ani to samozřejmě nebyl Raduův cíl. Proto sotva loď vyplula z přístavu, zmocnil se velení lodi, zamířil s ní na sever a nakonec s ní ztroskotal na pobřežních skaliskách severně od Edinburghu. Zdraví členové posádky se stali novými příslušníky Raduovy smečky a společně potom dál vystupovali jako družina bohatého uherského gráfa.

Konečně, i když jen na krátkou dobu, měl Radu pocit, že nechal černou smrt daleko za sebou. Zároveň však cítil, že mu rychle ubývá sil a musí se co nejrychleji dostat do doupěte s pryskyřičnou lázní a dát tak své pijavici možnost, aby bojovala s nemocí v klidu.

Jeho lidé, které nechal u Středozemního moře, ho našli - také oni rozbili svou loď v Morayově zálivu a pak se připojili k Raduovi. Ten zatím sbíral síly v táboře v lesnaté oblasti v podhůří Cairngorms. A tady to bylo: v těchto horách se nacházela ona vysoká skála z jeho snů, která se zvedala nad nekonečnými lesy mlhavého údolí řeky Spey.

Z doprovodu uherského grófa - Raduových lidí - se nyní stali cikáni; svlékli bohatá roucha, odložili zlaté prsteny a náušnice a během jara, léta a podzimu roku 1348 a po celý následující rok střežili úpatí hory a hledali cesty k onomu vysoko položenému místu, k bludišti jeskyní a chodeb ve zvětralé skále, které tam objevili.

Jejich odhodlání postarat se o svého vlčího pána bylo obdivuhodné, na druhou stranu nikdy neměli nouzi o potravu, neboť v kraji žilo dost lovné zvěře, ale také několik místních klanů, samotářských usedlíků a lidí, kteří uprchli před morem z měst. A na podzim roku 1349 bylo Raduovo doupě připravené. Jistě, byl to hrubý příbytek, ale tajný, nacházel se vysoko na nepřístupném místě a vlčí pán měl jistotu, že děti měsíce - a jejich děti - budou vždy nablízku, připraveny o něj během jeho dlouhého spánku pečovat.

Ano, během dlouhého, velmi dlouhého spánku, delšího než šest nekonečných století.

Přišlo léto roku 1350, a když začalo plíživé zlo černé smrti pronikat i do řídce obydlených oblastí Skotské vysočiny, nemohl si už vlčí pán nepřiznat, že jeho parazit svůj - a také jeho - boj o přežití prohrává. A tak mu nezbývalo než se uchýlit do pryskyřice...

Ale to bylo tehdy, a teď je teď. A jak ho reálný svět volal k životu, Raduovy sny o někdejších časech ustupovaly. Pohnul se - třebaže to byla hlavně jeho mysl, co se probouzelo k životu - a uvědomil si své vězení, tlak té husté, klihovité, neustále tuhnoucí hmoty, té pryskyřice, která ho obepínala ze všech stran a ležela na něm.

Buch...!

Co bylo tohle? I když... v žádném případě nešlo o zvuk, který by věstil nějakou hrozbu. Že by se tak hlásilo jeho srdce? Nebo srdce někoho jiného? Ale zřejmě ne srdce Bonnie Jean, neboť teď ještě nebyl její čas. Nevolal ji. Tak čí tedy... nebo čeho?

Chvíli uvažoval a jeho myšlenky se postupně jasnily.

Buch...!

Teď už byl ,probuzený´, nebo alespoň ve stavu, který se za posledních šest set let nejvíc přibližoval bdělosti. Alespoň jeho mysl, když ne fyzické tělo, se konečné začala probouzet - vědomě, pod jeho kontrolou. A on věděl, že od této chvíle už musí zůstat vzbuzený.

Avšak vzbuzený, opravdu vzbuzený, Radu toužil dýchat! Snažil se potlačit to téměř nepotlačitelné nutkání. Nemohl dýchat, teď ještě ne, a taky nemusel... protože byl Vampýr. Ale v každém případě už jeho metamorfní tělo začalo vystrkovat vlasově jemná vlákna do pryskyřičného lože, do toho bledého obalu tekutin kolem sebe, aby odtud odčerpalo alespoň trochu kyslíku do svého mdle plynoucího krevního řečiště.

To mu přineslo úlevu. Vzduch! pomyslel si. To bude skvělé, až ho znovu ucítím na těle! A krev - mohl bych v ní ležet a nasávat ji, až bych se nafoukl k prasknutí! Mohl bych... a budu moci! Krev je život ala ho znovu oživí. Nejdřív však musí zůstat probuzený, soustředěný, musí dávat pokyny své pijavici, znovu nabývat sil. Kdyby se jen necítil tak slabý...

Což mu připomnělo...

...jeho sny... které nebyly nic jiného než jeho předchozí život. A v tom spočíval ten problém. Radu byl Vampýr! Byl nemrtvý, takže vlastně nebyl nikdy skutečně mrtvý - dokonce i teď byla jeho mysl živá, a dost. Ale co jeho tělo? Ano, uložil se do toho pryskyřicového lože, aby měl jistotu (musel ji mít), že ho jeho pijavice vyléčí. Byl však tak dlouho ,vypnutý´, že ani teď nic nevěděl, natož aby měl jistotu.

Anebo možná měl. Protože se cítil tak slabý.

Buch...!

Ten tlumený zvuk... I přes pryskyřici cítil, že k němu doléhá přes skálu, z dálky. Vždy z téže dálky - ani se nepřibližoval, ani nevzdaloval. Ano, byl to tlukot srdce - a velkého - i když zatím jen slabý a nepravidelný. Selhávající tep, ještě nepřipravený na plný chod, ale v každém případě se k němu pomalu rozbíhal. Proto Radu věděl, co to je.

Jeho tvor! Válečník, vytvořený z jeho moči, spermatu, krevní plazmy a metamorfní tkáně - a z části mozku jednoho pobočníka, i když velmi malé - předtím, než se vlčí pán před šesti sty lety uložil. Takže jeho tvor žije! Nu ovšem, jak jinak? Ale copak mu to neříkala ta zrádná Bonnie Jean Mirluová a později i ten hloupý otrok Starý John? Radu věděl, že mu to říkali, a nyní si vzpomněl, že ten vzdálený tlukot srdce slyšel už dřív, během návštěv těch dvou, Bonnie Jean a Starého Johna. Ale jestliže jeho válečník, který vznikl z jeho tkáně a tekutin, žije, znamená to, že i samotný Radu musí být ,čistý´. Že jeho parazit vybojoval svůj staletí trvající boj s černou smrtí - s morovou nákazou, kterou do jeho organismu vpravil Faethor Ferenczy - vítězně.

Buch-ch-ch! Ale tentokrát ještě o něco tlumeněji, rozechvěleji, nejistěji. A stejně znejistěl i Radu. Jeho válečník přece jen není v tak... perfektním stavu. A jestliže vznikl z jeho tkáně a tekutin... je zřejmě předchozí závěr mylný. Nebo by spíš měl být opačný.

Ale ještě nebylo nic jistého, a ani nebude, dokud on, Radu, nevstane z pryskyřičné lázně, nebo alespoň nebude připravený z ní vstát. A jestliže by nemohl pokračovat v nynějším těle, potom... Ale i s touto alternativou počítal.

Jeho myšlenky plynuly rychleji a rychleji - stejně jako krev - když se snažil propojit mysl a tělo. Cítil, že by se potřeboval posilnit, a uvažoval, že si zavolá Bonnii Jean - že k ní vyšle mentální zavytí, které uslyší všechny jeho měsíční děti, ať jsou blízko nebo daleko. Ale ještě nenastal pravý čas, ještě není připravený. Navíc Bonnie Jean je zrádkyně, nebo alespoň uvažuje, že ho zradí. Ale s Harrym Keoghem? To je absurdní! Vždyť je to jen člověk a ona je jeho, Raduova. Patří Raduovi!

Vlastně ne, Keogh není jen člověk. Je víc, je také člověk, muž dvou tváří, jeho Tajemný - jeho nové tělo... když bude třeba! Ale trpělivost, trpělivost... Čas se krátí a po takové době, co je to týden nebo dva týdny či tři... nebo sedm týdnů? Sedm týdnů. To už je určeno a on má před sebou práci.

Cítil, že mu krev v žilách proudí stále rychleji; údy mu chladily životadárné a život podporující kapaliny kolem něj; jeho srdce vydalo hluboko v hrudi jediný plně znějící úder, když vyslal telepatickou sondu - do světa, který mu byl zcela cizí, kromě toho mála, co mu z něj mohli zprostředkovat Bonnie Jean a Starý John.

Jeho mentální sondy se rozletěly ven, zatímco požadavky jeho těla, jeho parazita, vysílaly do pryskyřice, v níž ležel, fyzické sondy ve formě tlustých červů metamorfní tkáně, aby hledaly v její krustě praskliny. Vzduch! A jakési mechanismy ho pak nasávaly do těla - s účastí jeho vůle, ale i bez ní - a kyslík z něj dopravovaly přímo do krve, která proudila čím dál rychleji. A zase...

Buch! Srdce sebou znovu škublo a po několika dlouhých vteřinách potřetí: Buch! 

Nyní už tloukla dvě srdce, jeho a jeho válečníka, i když obě stále ještě nepravidelně, nejistě. Radu se hluboko v sobě zasmál, nebo spíš zaštěkal jako velký pes, kterým byl - prozatím...

Náhle se zarazil, neboť jeho mentální sondy se střetly s jinými podobné povahy. Upířími, pokud ne vampýřími! Takže nějací otroci nebo pobočníci, ale jestli Drakulů nebo Ferenczyů, to Radu nedokázal poznat. Jejich kontakt byl tak krátký, než se jeho sondy stáhly zpět a okamžitě uzavřely jeho mysl. Ale i ten kratičký letmý dotyk s nimi byl natolik elektrizující, že se zpět do těla prudce stáhly z pryskyřice i jeho metamorfní sosáky a zůstaly po nich jen chuchvalce drobných bublinek, které pomalu stoupaly na povrch pryskyřičné krusty a vytvářely na ní žlutavou pěnu.

Takže upíři! Jsou tam... někde - možná přímo tady, ve Skotsku - a poslouchají! Zřejmě jeho. A až přijde čas a zavolá pro Bonnii Jean, uslyší i to. Jenomže to už bude pozdě, alespoň pro ně, protože v tu dobu již bude připraven. A také Bonnie Jean bude vědět, že tady jsou, což by jí mělo vzít chuť na jakékoliv... plány, které si možná spřádá z vlastní vůle. A o tom, že ji nějaké takové napadají, Radu nepochyboval, neboť Bonnie Jean je Vampýrka! A nezáleží na tom, jak často o této skutečnosti - že je Vampýrka -uvažovala a on ji popíral. Teď už si tím musí být jistá.

Ano, je Vampýrka, ale nezkušená a nemůže se rovnat těm vládcům, kteří tu někde jsou a neustále, i teď, pátrají po doupěti vlčího pána. A Bonnie Jean to pochopí také - že když přežije své přechodné období, bude potřebovat instinkt, zkušenosti a možná i nelítostnou lstivost a bestialitu toho, kdo již teď žije desetkrát déle, než jak dlouho trvá její křehký život! Takže musí zůstat ,věrná´ svému vlčímu pánu až do konce. A Radu věděl, že mu bude věrná, neboť instinkt přežití je pro Vampýry vším.

V každém případě je vším pro něho. A co se týče Bonnie Jean - na té nezáleží.

Neboť je předurčená k tomu, aby se obětovala.

Je krev...

Je maso...

Část třetí

Temnota se stahuje

I

Vize a vizitace

Harry si uvědomil, že tentokrát uběhlo od poslední návštěvy B. J. už čtrnáct dní. Chyběla mu - a možná nechyběla. Tehdy, když s ní byl naposledy, se probudil promočený potem, neboť se mu zdál sen, v němž vedle něj ležela a byla chlupatá psí fena s množstvím... ne, to nebyla ňadra, spíš zvířecí struky.

Možná právě tenhle zlý sen způsobil, že mu Bonnie Jean nechyběla jako jindy. O žádný takový sen už nestál, v každém případě ne o ní. Na druhou stranu si uvědomil, že opakující se noční můry ho poslední dobou provázejí téměř neustále. Zkrátka se jich chtěl zbavit, nic víc. A možná se mu to podařilo, protože se už nevracely - alespoň v posledních čtrnácti dnech, nebo spíš nocích, kdy spal sám.

V tomto období mu telefonovala jen třikrát a vždy mu připadla nervózní, jakási nesvá, jako by si dávala pozor, aby neřekla příliš mnoho. I on jí zavolal třikrát a vždy se jí zeptal, kdy ji zase znovu uvidí, a doufal - kvůli tomu zlému snu - že neřekne dnes večer.

Ale sen se nevracel a B. J. se za ním nechystala. A čtrnáct dní je dlouhá doba. Na druhou stranu ho stále mátly a znepokojovaly jisté věci, které mu řekla při jejich posledním telefonickém hovoru.

„Harry, je možné, že se budu muset v brzké době se svými dívkami přestěhovat. Vím, že tady, ve městě, jsou lidé, kteří mě sledují - moji vinárnu a nás všechny. Ne pouze ten slídil, ten malý mužíček, kterého jsi sám viděl, ale ještě jiní. Jiní lidé - a možná někteří z nich ani ne lidé. Myslím ty Asiaty, ale už ne v těch jejich falešných mnišských kutnách. Je těžké je zpozorovat, člověk je uvidí, až když jsou přímo před ním. Navíc jsou mezi nimi dvě podivná individua, která vypadají jako poldové, ale nemyslím si, že to jsou poldové. Už jsem s policisty přišla do styku, ale to bylo předtím, než jsme se naposledy viděli. Od té doby se neozvali. Ale jsem si jistá, že mě nikdo z ničeho nepodezírá! Takže ti lidé, ti záhadní, mohou být otroci Ferenczyů nebo někdo, koho si Ferenczyové platí. Nebo taky jen výplody mé fantazie. Ale když vyjdu někam ven, mimo dům. skoro pořád mám pocit, že mě někdo sleduje - a moje dívky taky. Přece nebudeme pořád zavřené doma jako ve vězení! Cítíme se jako v pasti a je to pořad horší. Takže teď snad chápeš, proč nemůžu být s tebou tak často, jak bych si přála. Nechci tě do toho zatáhnout a vystavit tě nějakému ohrožení.“

Harry byl v tu dobu zapnutý, schopný vést ,normální´ hovor. Jako její ,chlapeček´ dobře věděl, o čem B. J. mluví; lépe než by samotná Bonnie Jean uvěřila. Cítil její strach, nejen o sebe, ale i o něj - nebo spíš hlavně o něj - a to všechno v něm vzbuzovalo chuť říct jí..., ach bože, tolik toho! Jenomže to v žádném případě nemohl, to bylo zakázané.

Ale kým? Nebo čím? Věděl jen, že něčím, co je v něm. Tím, co omezuje jeho schopnosti, až mu jsou téměř k ničemu. Nemohl o nich mluvit ani je nějak projevit a cítil stále menší a menší sklon k tomu používat je třeba jen k vlastní ochraně.

Ale k ochraně B. J.?

„Proč mi nedáš volnost?“ zeptal se jí tedy.

„Cože?“ pohlédla na něho nechápavě, jako by ji to nikdy nenapadlo - a také to byla pravda. Milovala ho a neměla chuť vystavovat ho věcem, které by mohly zničit jeho čisté srdce. Navíc si uvědomovala, že Harry bude muset asistovat při Raduově znovuzrození: nejdřív aby ho pozvedl k životu a pak ho srazil do pekel! Teď už jí bylo jasné, že musí najít způsob, jak využít Radua ke zničení svých nepřátel - předtím, než zničí jeho, samotného vlčího pána. Byla to jediná možnost, jak zajistit, aby oba, ona i Harry, přežili a mohli pokračovat v dalším životě spolu.

„Já o nich vím,“ řekl jí na to. „Pověděla jsi mi o nich všechno - že přijde čas, kdy budeme muset jít proti nim. Přijal jsem to a jsem připravený, B. J., takže se s nimi nesnaž bojovat sama. Kromě toho k čemu by bylo dobré utíkat před nimi, když víš, že tě stejně dostihnou. A dokonce víš kde - v doupěti tvého vlčího pána! Proč odkládat řešení až na poslední chvíli?“

Bylo to, jako by jí četl myšlenky. B. J. však věděla, že si Harry vlastně vybavuje jen to málo, co mu dovolila si uchovat. Přesto se zdálo, že toho ví pořád hodně a ochotně to přijímá.

„Harry, poslouchej mě,“ ozvala se nervózně, skoro jako by se jí zmocňovala panika. „Ty musíš zůstat mimo. Vím, že jsi dobrý, ale ne zase tak moc. Tehdy jsme měli štěstí, myslím tam nahoře v -“ Náhle se zarazila. Vždyť právě to mu vymazala z mysli, ten nepovedený útok Drakulů. Nebo si alespoň myslela, že mu to vymazala z mysli. Přesto, když se zmínila o těch ,Asiatech ve falešných mnišských kutnách´, vůbec se nezeptal, koho tím myslí. Prostě se podřekla a on se nad tím nepozastavil. Skoro jako by věděl, o čem mluví! Co se to, k čertu, děje?

Znovu to vypadalo, jako by jí četl myšlenky.

„Ti tibetští mniši...“ řekl podivně neutrálním tónem, který charakterizoval její hypnotický vliv na něj (ale jak velký?). „Od prvního okamžiku jsem cítil, že s nimi není něco v pořádku. Od té doby je mám pořád v mysli...“

V tu chvíli si Bonie Jean hlasitě oddechla úlevou - tak, že to zaslechl i Harry na druhém konci linky. A také on si úlevně oddychl, i když neslyšně, protože opět chránil své schopnosti.

„V každém případě,“ pokračovala B. J. po krátké odmlce, během níž si srovnala myšlenky, „stojíme proti těmhle ,lidem´, proti těm Tibeťanům - kteří jsou podle mě Drakulové - a proti tomu malému špiclovi a jeho přátelům, kteří jsou zase zřejmě Ferenczyové, jejich pobočníkům nebo jen otrokům, nebo obojím, těžko říct. A o co jim jde? Absolutně jisti si můžeme být jen tím, že hledají Radua.“ Ale ona si mohla být jistá, o co jim jde kromě toho - vždyť se je tehdy snažili zabít. Harry to však neví (nebo si nemůže vzpomenout), což ji samozřejmé vyhovovalo. Nechtěla, aby se obě úrovně jeho vědomí znovu propojovaly, a už vůbec ne v době, jako je tato.

„Měl bys mi dovolit, abych ti pomohl,“ řekl ji. „Nevypínej mě. Nech mě, abych za tebou mohl přijet a chránil tě. Když budeme postupovat společně, máme větší šanci uspět, než když budeme každý zvlášť. Sama jsi řekla, že jsem dobrý, a v těchhle věcech jsem opravdu... dobrý,“ A pak, jako by to chtěl vysvětlit, rychle dodal: „Tohle jsem už přece dělával, vzpomínáš?“

„Viděla jsem, co dokážeš, a mám o tom spoustu dalších důkazů,“ odpověděla. „Ale ty nevíš, co dokážou oni! V každém případě už je rozhodnuto: brzy budeme pryč - myslím pryč z mé vinárny. A taky si myslím, Harry, že by bylo dobré, kdybys odjel i ty. Pokud by usoudili, že pro ně představuješ nějakou hrozbu... pokud by pojali podezření, že jsi něco víc než jen můj milenec...“

„A jsem?“ přerušil ji. „Jsem tvůj milenec? A ty jsi moje, B. J.? Chci říct, miluješ mě vůbec?“

,A ty to nevíš?“ povzdychla si znovu, ale tentokrát jinak, tím nejlidštějším způsobem, jakého byla schopná. „Miluji pohled na tebe, Harry, miluji vzduch, který dýcháš, zem, po níž chodíš, každý tvůj dotyk, ať vnitřní nebo vnější - každou myšlenku na tebe miluji. Nevím proč, ale je to tak.“

„Ale nedovolíš mi, abych ti pomohl.“

..Ne. zakazuju ti to. A až tě vypnu, tak si na to vzpomeneš, Harry - na to, že máš zakázáno zaplétat se do toho víc, než v tom už zapletený jsi. A že nebudeš dělat nic, pokud tě o to nepožádám nebo pokud nebudeš nucen chránit sám sebe, kdybych s tebou nebyla. Je ti to jasné?“

„Ano,“ souhlasil a jeho hlas byl opět prázdný jako hlas robota. „Naprosto jasné. Ale jestliže odjedeš a já mám taky odjet, jak se dozvím, kde tě mám hledat?“

„Jedna z mých dívek tě bude sledovat. Poznáš ji, ale nesmíš se pokoušet s ní mluvit. A taky nejezdi nikam moc daleko a ne moc rychle, aby ses jí neztratil. Protože pokud jde o ztrácení, v tom jsi až příliš dobrý, Harry Keoghu! Jestli tě ztratí, budeme mít problémy znovu tě najít. Ale kdybychom se přece jen nějak rozdělili, jako poslední možnost můžeš vždycky zkusit můj dům. Bude tam někdo, kdo na něj dohlíží.“

Odmlčela se, a když na to nic neřekl... „Tak co?“ zeptala se.

„Jak myslíš...“ zamumlal nejistě, jako by nechápal, co říká, a jejímu srdci se chtělo hlasitě vykřiknout. Řekl to nejen nejistě, ale navíc tónem, který až příliš výmluvně vypovídal o jeho rozháraných citech, poškozené osobnosti a zmatené psychice zároveň. Tónem, kterým by neměl mluvit, alespoň ne tehdy, když je pod jejím vlivem - jako teď; a dokonce ani, když hovoří ,normálně´. Ale stejně, kvůli tomu ho přece milovala - protože neznala nikoho, kdo by byl jako on. Za celý svůj život nepotkala muže, který by se mu podobal. A proto teď nesměla ustoupit.

„Ano, myslím,“ přikývla. „Tak to bude, dokud se opět nesejdeme. Ale Harry, chci, aby sis pamatoval ještě tohle: že se opravdu znovu sejdeme. A pokud jde o to zbývající, použij obvyklá pravidla.“

„Jaká obvyklá pravidla?“

„Zapomeň na Drakuly, na Ferenczye, na všechny vampýry, proti nimž stojíme. Dokud tě nebudou přímo ohrožovat, zapomeň na ně. Ale jakmile bys poznal, že proti tobě něco chystají, zapomeň pro změnu na všechno, co jsem ti o nich říkala, a braň se, jak umíš. Je to pro tvé dobro. Prostě nechci, abys proti nim šel z vlastní vůle a nechal se zabít. Nevím, co bych si pak počala, Harry... můj chlapečku.“

Dlouho mlčel. „Budu si to pamatovat,“ řekl potom, A to bylo všechno...

A pamatoval si to - pokud mu to obvyklá pravidla dovolovala - a přemýšlel o tom ostatním a znepokojoval se tím. Pamatoval si, že B. J. brzy odjede ze svého domu ve městě, ale nevěděl proč. Také si pamatoval, že mu řekla, aby i on odjel. (Ale byla to spíš rada než příkaz.) A byl si nejasně vědom toho, že se k nim blíží nějací nepřátelé, ale že proti nim nemá jít, dokud mu ona neřekne nebo dokud jimi nebude přímo ohrožen. A pak si ještě pamatoval, že ho miluje, že se opět sejdou a budou spolu a že je navzdory všem nejasnostem a záhadám nevinná.

Je nevinná... nevinná... nevinná! znělo ozvěnou v bolavé nekroskopově hlavě jako výkřik slabomyslného v prázdném chrámu. V bolavé kvůli všemu tomu cizímu, co v ní měl a co se snažilo najít cestu ven, a kvůli všemu přirozenému - nebo nepřirozenému - co bylo skutečně Harryho Keogha a co se už neodvažoval pustit ven. To vše také sloužilo nekroskopovi jako připomínka, že jeho život je pokažený, a bude se kazit ještě víc, zřejmě až k fatálnímu konci, a že za to je někdo zodpovědný. Jako třeba... samotná Bonnie Jean? Ale ne, vždyť ta je nevinná. Tak kdo? A jak?

Kdyby se jen mohl podívat - jen letmo, kratičkým pohledem - na předlohu té skládačky, na její celkový obraz, byl by schopen vyřešit ten zatracený hlavolam. Ale jediné, co měl, byl její rám, a ještě pokroucený, a v něm žádný obrázek. Nebo přinejlepším zmatek fragmentů, které se k sobě nehodí, protože existují v trojrozměrném prostoru a Harry pracuje pouze v dvourozměrném (je mu dovoleno pracovat v dvourozměrném prostoru), a ještě ne v témže čase...

Ten poslední rozhovor s B. J. se odehrál včera ráno. Odpoledne sedl nekroskop na kolo a zuřivě šlapal sedm kilometrů od domu a zpátky. To byl jeho program posilování kondice (tak tomu říkal), a kondici měl opravdu dobrou. Alespoň tu fyzickou. Když se vrátil, opřel kolo vedle vstupních dveří, prošel domem na zahradu - už ne zarostlou džungli, ale něco, co se přinejmenším začínalo podobat zahradě - a došel na břeh řeky k malé zátočině, kde ve svém vodním hrobě ležela jeho matka. Tam pak dlouho stál a mlčky hleděl na plynoucí tok. Rád by si s matkou promluvil, ale nemohl... nebo nesměl? Mary Keoghová samozřejmě věděla o zvláštním talentu svého syna, a on zase věděl, že ona ho neprozradí. Ale už byl opět u toho: někdo by ho mohl pozorovat a vytušit či uhodnout, co dělá – že mluví s mrtvými.

Nesmysl! Komu by něco takového, tak fantastického, vůbec přišlo na mysl? Přesto se Harry rozhlédl, dokonce i na druhou stranu řeky, aby si byl jistý, že je sám. A čert tomu chtěl, že nebyl. Na protějším břehu, asi osmdesát metrů po proudu, se v bledém odpoledním slunci leskla karoserie auta zaparkovaného na travnatém kraji cesty, která se táhla souběžně s řekou. A za volantem seděl... někdo - nebylo možné poznat kdo, zvlášť když jeho dech jemně orosil okna.

Harry se vracel do domu. Kráčel rychle - i srdce mu bušilo rychleji - ale snažil se nepůsobit dojmem, že před něčím utíká (přestože uvažoval, jak rychle asi letí kulka... i když na druhou stranu, proč by po něm někdo měl zrovna teď střílet?). Vyšel nahoru do ložnice, vzal dalekohled a snažil se ho zaostřit na protější břeh. Neviděl však o nic víc než pouhým okem, protože teď se zase jeho okno zarosilo jeho vzrušeným dechem.

Nezbývalo mu tedy nic jiného než...

...Möbiův skok na opuštěnou polní cestu nějakých dvě stě metrů ,po větru´ od podezřelého auta, kde vystoupil metafyzickými dveřmi za shlukem keřů, aby ho nebylo vidět. A tam, když si našel mezi zelení skulinu, se mu konečně podařilo zaostřit dalekohled na auto.

A okamžitě věděl, komu patří. Zahanine! Jedné z dívek Bonnie Jean. Senzační černé dívce s nohama, které se táhly nahoru, jako by nevěděly, kde skončit - nebo alespoň skoro tak. A Harry se málem zasmál, že ve své situaci, ať byla jakákoliv, je stále schopen myslet na takové věcí. Ale ne jenom na ně. Protože pohled na dívku, která už neseděla za volantem, ale stála za autem a prohlížela si dalekohledem jeho dům, ho vrátil zpět k rozhovoru s Bonnií Jean. K něčemu z něj.

K tomu, že ho bude jedna z jejích dívek sledovat a dávat na něj pozor... tedy chránit ho? A ještě ho napadla další otázka týkající se samotné Zahanine - vlastně všech dívek B. J. - a kterou, jak si uvědomil, by měl položit sám sobě, kdyby mu nebylo známo, co ta otázka znamená. V každém případě to však byla otázka absurdní, protože všechny jsou přece nevinné, stejně jako B. J.

Nebo nejsou?

Jakže, nevinné? A Zahanine taky? Vážně? S takovým tělem, jakým ji příroda obdařila? Tentokrát se už opravdu usmál, í když kysele. Pak vytvořil Möbiovy dveře a přenesl se zpátky domů - kde v jeho pracovně zvonil a zvonil telefon.

Ale jak už dlouho? Neměl zapnutý záznamník a mohla to volat B. J.! Vrhl se ke stolu tak zbrkle, že zakopl o koberec a skončil vedle stolu na kolenou.

„Haló?“ řekl udýchaně. A po chvíli, když se nedočkal odpovědi, dodal: „Tady Harry.“

Stále žádná odpověď, jenom ticho. I když ne úplné, protože slyšel - cítil? - něčí zlověstný dech. „Harry Keogh...“ upřesnil své ohlášení, ale pak se zarazil.

A v další chvíli, stále ještě na kolenou vedle stolu, už věděl, že to není B.J.!

Tak kdo tedy? Kdokoliv, vždyť je v seznamu. A nemusí to nic znamenat, nebo může jít o omyl... Ale, proč tedy ten, co volá, mlčí? Z jakého dobrého nebo špatného důvodu? Sakra, proč nenechal zapnutý záznamník?

Možná volající zaslechl jeho myšlenky, neboť vzápětí to ve sluchátku cvaklo a naskočil oznamovací tón. A nekroskop hleděl na tu věc z umělé hmoty ve své ruce a se vzrůstající panikou uvažoval, jestli se to opět vrátilo:

Jeho strach z telefonu a averze k němu.

Ale ne, určitě ne, protože to už je dávno, co se to stalo.

Což samo o sobě bylo jako invokace!

Náhle se mu zdálo, že se pod ním pohnula zem. Opravdu měl pocit, že se kývá, aby ty pohyby vyrovnal, a zároveň se držel stolu a snažil se odstrčit telefon co nejdál od sebe. Protože věděl, co bude následovat - nebo alespoň že něco bude následovat - a až to nastane, nebude se mu to líbit.

A pak... v náhlém přítmí, jež se sneslo na jeho pracovnu - v ubývajícím světle, které změnilo zahradu za okny patia v noc, jako by někdo náhle zhasl slunce - se ve šmouhách reality z vířících hlubin Harryho podvědomí vynořil jako nafouklý utopenec pozůstatek talentu mrtvého mentalisty: schopnost jasnovidnosti Aleka Kylea, která, vztažena na nekroskopa, se mohla projevit jen jako prokletí!

Snažil se telefon odstrčit, dokonce ho smést pryč, ale žlutá ruka, jež se protáhla sluchátkem ven, mu sevřela zápěstí a zaryla mu dlouhé zakřivené nehty do kůže. A sluchátko se začalo roztahovat a deformovat, jak se v něm objevily prsty druhé ruky, jak se zachytily za okraj a draly se ven, na svobodu. Potom se obě ruce protáhly, a zatímco ta první stále držela Harryho za zápěstí, drahá mu chňapla po hrdle a sevřela mu ho!

Nekroskop zůstal v první chvíli paralyzovaný šokem a téměř se nezmohl na jediný pohyb, pouze instinktivní, štítivé trhnutí, aby se toho, té příšernosti, zbavil. Teprve pak, jako by elektrizovaný děsem, se vzepřel a začal s tím bojoval. Bojoval jako o život, protože hrůza té věci byla neskutečná.

A i ve chvíli, kdy si uvědomil, že se nic takového nemůže dít, stále ty ruce viděl, cítil je na svém těle, dokonce je cítil čichem. Ano, cítil... ten štiplavý pach cizího potu, to odporné miazma, které ho zasáhlo skoro jako fyzický úder nebo jako by mu někdo dýchl zkažený dech přímo do tváře.

A všechno to vycházelo z telefonu, ze sluchátka, jež se roztáhlo do široké masité trubky, která křečovitě pulzovala jako nějaká obrovská vulva, a z ní se mezí natahujícíma se a chňapajícíma a svírajícíma rukama objevila žlutá klenba lysé hlavy, a také ona se drala ven. Ta věc byla samá pěna, samé bubliny, samý pot a sliz, jako by se ten zmutovaný telefon snažil na stole, v Harryho pracovně, porodit jakousi odpornou zrůdu.

A ta už byla zpola venku a dál se kroutila ve svých hnusných tekutinách a využívala Harryho vzpírání k tomu, aby se víc a víc vytahovala z bortící se trubky telefonu. Ale pak, jako by všechna ta námaha byla příliš velká, se náhle zbortilo i to, ta chňapající deroucí se hrůza!

Ruce, které ještě před chvílí svíraly železným stiskem Harryho zápěstí a hrdlo, povolily a změnily se v hnáty pokryté kašovitou hmotou. Pulzující žluté oči zmizely, vtaženy zpět do zběsile se kývající hlavy. A v tom okamžiku, ještě než stačil proces rozkladu vyvrcholit, Harry uviděl, že ta žlutá tvář není ani tak děsivá jako zděšená, a když se hnijící jazyk mezi pukajícími rty pohnul, zaslechl mumlavé: „P-p-po-moz mi!“ 

Ale pak už ta hrůza jenom nesrozumitelně mumlala, bublala a čvachtala, jak se její tělo v naprostém rozkladu rozlévalo jako svíce pod plamenem opalovací lampy...

V tu chvíli zaplavilo Harryho pracovnu mdlé denní světlo a ze zahrady se ozvalo ospalé štěbetání ptactva, jak se jeho vrávorající svět vracel k reálné, i když stále ještě nejasné podobě.

Harry se podíval na zápěstí. Nebyla na něm ani stopa po tom, co se dělo - žádná krev, žádný sliz. Sáhl si na hrdlo - žádné poranění. Ale přesto klesl na spirálovitě stočenou telefonní šňůru a dlouho tak zůstal, opřený o pevnou realitu stolu a spokojený s tím, že slyší bušit své srdce.

A stejně dlouho mu potom trvalo, než se zvedl na nohy a našel v sobě sílu, aby jen polkl sliny nahromaděné v ústech...

To bylo včera odpoledne... A večer Harry usoudil, že Bonnie Jean měla pravdu, když mu radila, aby odjel, a řekl si, že bude nejlepší ji poslechnout. Ale jeho frustrace - že nedokázal pochopit smysl té příhody s telefonem - neustále vzrůstající podrážděnost ze zjevných příznaků ochabování své vybavovací schopnosti a logického uvažování, a v neposlední řadě jeho přirozená vzpurnost a zatvrzelost ho vedly k tomu, že se rozhodl zůstat ve svém dome alespoň jednu další noc. Možná dokonce doufal, že telefon
zazvoní znovu, kdyby jen proto, aby se té věci mohl vzepřít, nebo se třeba od ní něco dozvěděl, když ví, že není schopná mu fyzicky ublížit.

Ale navzdory tomu nechal schválně záznamník vypnutý a spánek mu tak rušily pouze neustále se opakující zlé sny, na jejichž podstatu či podrobnosti si jako obvykle po probuzení nedokázal vzpomenout... s výjimkou jedné věci, jedné tváře, jednoho strachem naplněného výrazu, který se k němu prosebně obracel ještě dlouho po probuzení:

„P-p-po-moz mi!“

Ten žlutý muž, nebo možná mladík, jak se Harrymu nyní zdálo z jeho - jasnozřivé? - návštěvy. Ale bylo to opravdu to, co to bylo? A bylo to všechno, co to bylo - talent Aleka Kylea, který se po celé té době znovu vynořuje na povrch jako nějaká varovná předtucha. Ne, Harry si to nemyslel, alespoň ne teď.

Žlutí muži... Tibetští kněží nebo mniši... Klášter na mrazivé náhorní plošině... A vůdce těch lidí v rudých kutnách, který tehdy v Londýně fotografoval situaci po výbuchu na Oxford Street... A tatáž skupina nebo jiná, ale úplně stejná, v atholském lese.

Ano, všechny ty věci...

Ale co víc o nich Harry ví?

A jeho matka - tentokrát mu nepřišla na pomoc a ani žádným jiným způsobem ,nezasáhla´. Když se tenkrát z telefonu stal vlk - (Bože! Nekroskopovi se zdálo, že se mu točí hlava! A přestože měl stále pocit nevýslovného zmatku, nechtělo se mu věřit, že se mu v mysli honí takové myšlenky a vede sám se sebou takový rozhovor.) - když tedy byl z telefonu vlk, tehdy mu matka přispěchala na pomoc jako nějaký zásahový tým. Tak proč ne teď? Co když z nějakého důvodu nemohla nebo toho nebyla schopná? A proč on najednou není schopen slyšet hovory mrtvých v jejich hrobech, což je pro něj stejné ,obvyklé´ nebo ,normální´ jako pro obyčejného člověka registrovat šum hovoru v místnosti, kde je víc lidí?

Ale když o tom přemýšlel, řekl si, že je to alespoň něco, co může vyřešit sám. Nebyla to jeho matka ani Velká většina, kdo se od něj odvrátil. Naopak on se odvrátil od nich! Bylo to tu - ta jistá prokletá věc v něm - co nechtělo, aby s nimi mluvil. A bylo to čím dál silnější - ta potřeba v něm chránit své tajné talenty, své schopnosti nekroskopa a umění používat Möbiovo kontinuum. Byl jako závislý, který svou závislost skrývá, neboť se naučil neprozrazovat se. Někdy to měl těžké, když chtěl Möbiovo kontinuum použít, protože ho při tom mohl někdo zpozorovat. Mnohem snazší to však měl při styku s mrtvou většinou - to byl proces výhradně metafyzický, mentální, neviditelný. Stačilo jen, aby zvedl bariéru v mysli, ten štít, který v ní neustále měl, aby mohl vést normální život. Jenže teď, jak se zdálo, ho měl spuštěný stále a tím se od mrtvých izoloval. Nevěděl, jak se to stalo ani jestli to tak chtěl on - dokonce ani jestli to tak opravdu je.

Po pozdní snídani - šálku kávy a misce vloček v mléce - se rozhodl ověřit si svou poslední teorii, otevřel mysl a instinktivně se naladil na ,vlnové pásmo´ věčnosti, na něž měl přístup jen on. A jakmile ten komunikační kanál nechal vstoupit do sebe, okamžitě věděl, že měl pravdu. Protože tam byli jako vždycky, ti šeptající mrtví, ta Velká většina - hovořili spolu ze svých neviditelných neznámých hrobů rozsetých po celém světě. Jenže než si ho mohli uvědomit, ucítit teplo jeho osamoceného blikajícího plaménku v jejich dlouhé noci, znovu mentální štít spustil a zavřel se před nimi.

Ale proč? Proč jim to dělá, když snící mrtví jsou jediní opravdoví přátelé, jaké kdy měl? Odpověď zněla jednoduše: byl to nejlepší způsob, jak to tajemství udržet navždy skryté, jak ho zamknout tam, kde nemůže být nikdy nikým objeveno. A tohle tajemství bylo zamknuté v nekroskopově hlavě, a kdyby zahodil jediný klíč od něj... už tam zůstane.

Potom na chvíli pocítil lítost, výčitky svědomí, dokonce údiv nad sebou - že je tak připravený, ochotný a schopný odvrhnout tolik z toho, co bylo v jeho životě dobré. Věděl však, že kdyby se zachoval jinak, nesměl by si dovolit riziko toho, že se o jeho talentech někdo dozví.

Nemohl by o nich nikomu říci. nikomu je ukázat ani -

- ani je používat? Ano, i tak daleko by to nakonec možná došlo. Ale jakou naději by pak měl, že najde Brendu a svého syna? Zřejmě žádnou. Takže by udělal nejlíp, kdyby pokračoval v pátrání po nich, dokud může - znovu se do toho zapojil osobně. Což se zdálo jako další dobrý důvod (nebo spíš pádný) pro to, aby odsud, z tohoto starého domu, odešel.

A pokud šlo o důvody Bonnie Jean... vždyť je ani pořádně neznal. Že by se něčeho bála? Že by se měl něčeho bát on...?

Ve chvíli, kdy odsunul talíř a vstal, zařinčel v jeho pracovně telefon. Možná tohle je to něco, čeho by se měl bát. Nebo s čím by měl bojovat ať je to cokoliv.

Harry snídal v kuchyni, V prvním okamžiku ho zvuk telefonu doslova zmrazil a chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval a rozhodl se, co udělat. Pak vzal mobil a pomalu zamířil do pracovny. Po celou tu dobu telefon stále vyzváněl.

A potom... aniž dál váhal a uvažoval, zda to udělat, to udělal. Zvedl tu věc. A přestože bylo plné denní světlo, nebo alespoň tak plné, jak je v tuto roční dobu v tomto místě obvyklé, cítil, že se mu vzadu na krku ježí chlupy a naskakuje mu husí kůže v očekáváni Neznámého...

Husí kůži měl naskočenou ještě i ve chvílí, kdy se ze sluchátka ozvalo: „To jsi ty, Harry?“ Hlas Darcyho Clarka zněl slabě, protože Harry držel sluchátko dál od ucha, dál od obličeje. V prvním okamžiku Darcyho nepoznal - částečně proto, že už to bylo dávno, co spolu naposledy mluvili, ale také, že čekal... někoho nebo něco jiného!

„Darcy,“ ozval se konečně, vydechl úlevou a klesl do křesla. „Jsem rád, že tě zase slyším!“ vyhrkl, i když nepředpokládal, že mu ještě někdy něco takového řekne ani že to bude myslet upřímně.

Darcy, jako vždy, rychle pochopil. „Co je, Harry? Stalo se něco?“

„Co by se mělo stát?“

„Zdáš se mi -  nevím - nějak napjatý...“

„Čekal jsem, že to bude někdo jiný. Co máš na srdci, Darcy?“ Snažil se o svůj obvyklý lehký tón, ale přesto si stačil uvědomit, že není jediný, kdo je... nějaký napjatý. A taky pocítil, že se mu sevřelo srdce - a útroby - když se zeptal: „Něco ohledně Brendy?“

„Brendy?“ opakoval Darcy, jako by mu nebylo nic vzdálenějšího než tohle - což také byla v tuto chvíli pravda. „Ne, s tvou ženou to nemá nic společného. Jde mi o něco jiného. Musíme si promluvit, někde se sejít, jen my dva. Myslím to vážně, že musíme!“

Dobrá... A Harry se chtěl dostal pryč z domu, ne? „Promluvit? Ty chceš mluvit se mnou?“ A vzápětí jeho tón zhořkl. „Jenom mluvit?“

„Ano, zatím jen to.“

„A ne o Brendě a mém synovi?“

„Ne... A jestli se tě tím nedotknu, jde o něco důležitějšího. Neměj mi za zlé, co jsem teď řekl, ale pochop... Jde opravdu o moc důležitou věc.“

„A kdybych ti řekl, že se o moc důležité věcí nijak zvlášť nestarám?“

„A kdybych ti odpověděl, že by ses o ne měl starat? Harry, tentokrát nejde jen o pobočku. Možná jde o všechno...“

Jde o všechno - to bylo silné, zvlášť když to řekl Darcy Clarke. „Takže v té věci, při které jde o všechno, pohřebujete mou pomoc?“

„Zřejmě,“ připustil nejistě Clarke. „Ale na druhou stranu se může stát, že ty budeš potřebovat naši pomoc.“

Harry o tom několik vteřin přemýšlel. „Kolem poledne jede z Waverly vlak,“ řekl potom. „Přijedu jím.“ Ne že by tak lehce přijal Clarkův argument nebo se zalekl jeho zastřené hrozby, ale... kdo ví, o co může jít? Možná v pobočce znají odpovědi na tu spoustu otázek, které mu víří v hlavě.

„Vlakem?“ V Clarkově hlase zaznělo překvapení a Harry věděl proč. Ale jeho věc, jeho posedlost, už nad ním nyní skutečně začínala přebírat vládu.

„Jistě, vlakem. Nebo bych měl přijít pěšky?“ odsekl a zavěsil.

Přijel na King´s Cross chvíli před pátou večer - za doprovodu několika nápadně nenápadných mužů z pobočky nebo ze zvláštního oddělení, kteří nasedli v Darlingtonu. Harry je okamžitě poznal, ale nehlásil se k nim. Sedli si blízko, ale ne zase příliš - zkrátka tak, aby ho měli na očích. Málokdo by si jich všiml, ale nekroskop měl s těmito lidmi dost zkušeností. Takže ho eskortovali? Nebo chránili? To první jisté, to druhé možná. Ale před kým by ho měli chránit? Před tou ,důležitou věcí´, jak řekl Darcy Clarke?

Zřejmě opravdu důležitou, neboť v King´s Cross čekal samotný Darcy, šéf pobočky, a pak ho odvezl přímo do budovy v centru města, v níž sídlilo její ústředí. A tam nyní byli...

Přes všechnu snahu působit uvolněně byl Clarke nervózní jako pes. Trápily ho problémy, z nichž všechny měly nebo se zdálo, že mají, jakous takous souvislost s nekroskopem. Samozřejmě ho mohl nechat sledovat v jeho domě, ale už dávno Harrymu slíbil, že se do jeho života nebo do života jeho syna - pokud ho někdy najdou - nebude plést, a své slovo nehodlal porušit. A protože Harry byl přítel pobočky, usoudil, že nejlepší bude konfrontace tváří v tvář.

Vlastně žádná jiná možnost neexistovala. Nebo možná ano, ale té se chtěl Clarke za každou cenu vyhnout - tomu, že by informoval odpovědného ministra o Harryho možné účasti na jistých věcech, umyl si tím ruce a nechal rozhodnutí na něm.

Ale z jednání, které Clarke absolvoval s tímto specifickým státním úřadem v minulosti, se naučil dost cenných lekcí; nehledě na to, že by to mohlo být... přinejmenším netaktní. Dobře věděl, že touto úřední cestou mohou být ,v nejlepším zájmu země´ obětováni zcela nevinní lidé. Ale nekroskop Harry Keogh k nim nesměl patřit, alespoň pokud bude šéfem pobočky E on. Darcy Clarke.

Pobočka sídlila v hotelu, přesněji na něm. Výtah se konečně zastavil v nejvyšším, vyhrazeném poschodí, a když se otevřely dveře kabiny a Harry s Darcym vystoupili, uviděli, že po chodbě přechází sem a tam Ben Trask. Okamžitě k nim přispěchal se svým drsným přivítáním. „Buďte zdrávi, Darcy, Harry!“ zahalekal, až se to rozlehlo po celém podlaží, jehož kanceláře byly nyní víc než z poloviny prázdné. Bylo po páté a většina Clarkových lidí už odešla domů - což bylo jen dobře, protože záležitost, kterou se šéf pobočky chystal s Harrym probrat, byla přísné tajná.

„Jdeme do operační místnosti,“ řekl Clarke a vedl Harryho chodbou. Během cesty z nádraží skoro nepromluvil, a pokud ano, tak jen aby se Harryho zeptal, jak pokračuje jeho pátrání. Harry toho řekl ještě míň a odpověděl mu pouhým zavrtěním hlavou. Clarke zoufale toužil zeptat se, proč přijel vlakem, ale potlačil svou zvědavost. Však se k tomu dostanou - k tomu... a snad i k několika dalším věcem.

Operační místnost byla prázdná, temná, sterilní. Clarke rozsvítil, přitáhl ke stolu tři židle, na další židli hodil kabát a posadil se. Harry a Ben Trask udělali totéž.

„Tak co se děje?“ zeptal se Harry, když si odbyli obvyklé řeči o tom, jak se kdo změnil; ne že by se Darcy Clarke nějak moc změnil, alespoň ne tak, že by si toho člověk všiml. Byl to pořád ten nejnenápadnější člověk na světě, průměrný a nevyhraněný ve všem kromě svého zvláštního talentu, svého ,strážného anděla´, jenž ho chránil před všemi problémy a předurčoval ho jako ideální typ pro práci, kterou dělal. A Ben Trask, ,detektor lži´ pobočky? Pokud se ten změnil, tak jen v tom, že vypadal mladší. Poslední tři nebo čtyři roky ho utužily, trochu zvýraznily a zbavily ho jeho otupělé a poněkud truchlivé vizáže. Anebo to byl jen dojem... nebo cokoliv jiného.

Darcy se naklonil dopředu a pohlédl Harrymu do oči. „Chceš říct, že nic nevíš?“ zeptal se. „My vlastně nevíme, co se děje, Harry. Nevíme to, ale doufáme, že to víš ty a chceš nám o tom něco povědět.“

Ben Trask se natáhl a nechal klesnout ruku na Darcyho rameno. „Slíbil jsi, že mu to povíš na rovinu,“ řekl.

„Abys mohl posoudit, jak na to budu reagovat, Bene?“ ozval se popuzeně Harry. „Co je to zase za hru? Darcy se bude ptát a ty mu budeš říkat, jestli lžu nebo mluvím pravdu?“

Oba mlčeli a Harry začal vstávat. „Ale, Harry,“ zarazil ho Darcy. „Nedělej to, prosím. Jestli odejdeš, vymkne se mi to z rukou...“ Způsob, jakým to řekl - tak klidně a zároveň napjatě, skoro křečovitě, jako by ta slova ze sebe musel tlačit - přiměl Harryho, aby se opět posadil.

„A do čích rukou se to dostane - co já vím, co - když se to vymkne z těch tvých?“

„Harry, my tě kryjeme,“ zapojil se do hovoru Ben. „Pochop, jsme k tomu nuceni, protože už k nám nějakou dobu, nebo spíš dost dlouho, nejsi otevřený,“ řekl, i když trochu nejistě, neboť si uvědomil, že ani oni k němu nejsou otevření - a taky dlouho. A nejistý byl i jeho úsměv, neboť nejenže před ním nikdo nemohl lhát, aniž to poznal, ale i on sám nerad říkal lži.

A nejen lži, také polopravdy. Dokonce když něco neřekl - když něco skrýval, a zvlášť před přítelem - vnímal to stejně, jako by o tom lhal.

„Že mě kryjete?“ opakoval Harry a znovu hleděl zmateně z jednoho na druhého. Pak zavrtěl hlavou. ,Je mi líto, ale ztratili jste mě hned na počátku „A o poznání podrážděněji dodal: „Co vlastně, k čertu, čekáte, že bych měl udělal?“

Ben Trask pohlédl přímo na něj, pak zamrkal a obrátil se k Darcymu. „Nic jsem neobjevil. Na Harryho hlavě není jediný lživý vlas - alespoň pokud jde o tu věc, která nás zajímá. Vidím v něm spoustu nejistot a sebeanalýz, ale žádnou záměrnou lež.“ A potom dodal k Harrymu; „Alespoň ne takovou, které by sis byl vědom...“ A znovu k Darcymu: „Takže udělej, co jsi slíbil, a pověz mu to na rovinu.“

Darcy Clarke si povzdechl (jako by se mu ulevilo, pomyslel si Harry). „Dobrá... Harry, dějí se nejrůznější věci a my nemáme tušení, o co vlastně jde. Když ti o nich řekneme, možná pochopíš, proč nás napadlo, že bys do toho mohl být zapletený. A pak taky třeba budeš schopen něco nám navrhnout - nebo bychom to mohli řešit společně.“

Jenže než mohli cokoliv začít řešit, nakoukl do místnosti dozorčí důstojník a zeptal se, jestli nechtějí kávu. Darcy odpověděl, že ano, a pak seděli mlčky a čekali, až jim ji přinese. Když důstojník odcházel, řekl mu Darcy, aby je už nikdo nerušil. Teprve potom přešel k věci...

Darcy odsunul pro tuto chvíli všechno ostatní stranou a začal hned o hrozbě bombovým útokem v Hyde Parku. A Ben Trask samozřejmě sledoval Harryho reakci: zprvu naprostý úžas a pak... něco docela jiného.

Nekroskopův svět se zachvěl a zakymácel a on věděl, co bude následovat. Ještě stačil vyhrknout: „Cože? Nukleární nálož? V Hyde...“ A pak už se to nedalo zastavit.

Zbledl a křečovitě se chytil kraje stolu. „Panebože, ne!“ zaúpěl.

To už byli Darcy i Ben u něho a každý z jedné strany mu položili ruce na ramena. „Co je, Harry?“

„Nechte mě,“ vydechl. „Já vím, co to je. To přejde.“ Možná, ale ne hned. Protože místnost, v níž seděli, se náhle ztratila a...

Všechno bylo bílé! Tak bílé, tak oslnivé bílé, že bolestně povzdechl, zavřel oči a odvrátil se pryč - a o chvíli později ucítil políček. Tvrdý palčivý poliček drsnou studenou rukou nebo plnou hrstí ledu - nebo sněhovou koulí s kamenem uvnitř, jakými házeli kluci z hornických rodin, když byl malý. A pak úder, rána do těla, do celého, jako by ho někdo srazil obrovskými dveřmi. Vyhodilo ho to do vzduchu, smýklo jím to jako vichřice listem servaným ze stromu a nakonec ho to vrhlo hluboko do sněhové závěje, až po něm nahoře, ve ztvrdlé krustě, zůstala propadlina ve tvaru těla.

A nad ním se náhle přehnal vichr! Skutečná vichřice! Hurikán! A oslepující bílé světlo zrudlo a hluk, který na chvíli ustal, znovu zahřměl - hluk strašlivý jako tisíc bouří!

Praskání elektrických výbojů a jejich šlehy napříč oblohou; dunění vzniklé z ničeho, které sílí a sílí, až otřásá vším a ohlušuje vše! A potom trosky, hlína, sníh a led, kusy skal a lavin všeho toho, co se valí, letí nad Harrym... A on se krčí, tiskne se do své díry v závěji a snaží se v ní zmizet a ukrýt se před tou hrůzou, která zuří nad ním.

Trvalo to několik vteřin, a když to skončilo a zem se přestala chvět...

Zvedl se na kolena, vykoukl ze své sněhově díry... a uviděl děsivou scénu. Asi pět kilometrů odtud se nad šedivou pustinu zvedal hřibovitý mrak, který narůstal a rozvíjel se vzhůru jako bující zhoubný vřed a stále stoupal a stále se rozšiřoval. A v jeho základně zuřila převalující se ohnivá masa, kolem niž padal k zemi déšť trosek. A jako pozadí toho všeho vyvstaly na obzoru ponuré šedivě hory s bílými vrcholy, jež se táhly do důvěrně známých dálek.

„Co to... bylo?“ vyrazil ze sebe.

„Co to bylo?“ opakoval po něm Darcy Clarke. „Už jsi v pořádku, Harry?“

Děsivá scéna zmizela a opět byl v operační místnosti.

Chvíli ze sebe nedokázal vypravit slova, jen si olizoval rty a byl šťastný (neskonale šťastný, a ještě ani to nevystihovalo jeho pocit), že je zpátky. Ne že by někde skutečně byl, rozhodně ne fyzicky. Pochopil, že šlo - muselo jít - o další z těch prokletých nedešifrovatelných vizí Aleka Kylea, kterou v něm vyvolaly řeči o atomové bombě v Hyde Parku. A vzápětí po tom, co mu ta myšlenka přišla na mysl, ji vyslovil nahlas. „Viděl jsem... Alekův pohled do budoucnosti.“

Trask poznal, že říká pravdu. „Ty sis z něj něco zachoval, že?“

„Mysleli jsme si, že už máš od toho pokoj,“ poznamenal Darcy. „Co taky jiného? Nevíme, jak dnes žiješ. Nejsme s tebou ve styku.“

Harry, stále ještě trochu zmatený předchozí vizí, se zapotácel a chytil se stolu. Hleděl na oba muže kolem sebe, na jejich znepokojené výrazy, a uvědomil si, že to, co Darcy řekl, je pravda - že to jsou jeho přátelé, opravdoví přátelé, jenom se s nimi už dlouho nestýkal. „Je fakt, že jsem totálně v prdeli,“ řekl. „Alec Kyle? To je jen malá část toho všeho. Ale jistě, pořád v sobě mám něco z něj - něco, čemu nerozumím o nic víc než on. A tohle je příklad: výbuch obrovské bomby - a jak jsem to viděl, nukleární – v neznámé budoucnosti...“

Budoucnost! Budoucnost! Budoucnost!

A svět kolem něj se znovu proměnil.

„Panebože!“ vydechl Harry, když se s ním místnost začala otáčet. Ještě si uvědomil, že ho Darcy a Ben chytili za paže a drží ho.

Ale pak už byli pryč a na Harryho zírala laskavá protáhlá tvář s šedýma očima, dlouhým rovným nosem a svěšeným knírem, který se dotýkal koutků měkkých úst. Čelo toho muže bylo široké a otevřené, tváře červené, uší maličko odstávající a tvář rámovaly licousy, jež přecházely do žlutohnědého plnovousu. Nejvýraznějším rysem té tváře však byly oči, neboť se v jediném okamžiku jevily kruté i usměvavé zároveň. A stejně tak se zdálo, že z nich současně vyzařuje silná disciplina a všeobjímající lidskost.

A potom...

„Ach, synu mých vizí!“ řekl muž. „Ale nejsi vlastně jejich otcem? Teď však běž, ať už tě nevidím, protože ještě nepřišel tvůj čas.“ 

To bylo všechno. Operační místnost se vrátila a Harry měl pocit, že se mu každým okamžikem obrátí žaludek.

„Co to, k čertu...?“ Ben Trask na něho upíral pohled a kroutil hlavou. „Kde jsi zase byl teď?“ zeptal se, protože nedokázal vyčíst pravdu z mysli, která byla někde jinde.

„Harry, jak dlouho už to trvá?“ chtěl vědět Darcy Clarke.

Oba na něj zírali tak upřeně - tak usilovně se snažili proniknout rouškou, jež zakrývala nekroskopovu metafyzickou mysl - že jejich pohledy vnímal jako hypnotické.

Hypnotické! Hypnotické! Hypnotické!

Opět to nedokázal zastavit. Veškeré jeho myšlenky vytvářely nové, ještě podivnější vize. „Prostě se mě to drží!“ zaskuhral a vzápětí se znovu svět kolem něj obrátil vzhůru nohama.

Tentokrát to byla pouhá chvilka, jen letmé nahlédnutí, jaké zažíval jasnovidec Alec Kyle. Zastavený obraz, jako když se na okamžik zasekne celuloidový pás a jedno políčko zůstane pod horkou projekční lampou déle, než by mělo, a začne hnědnout, vrásnit se a bortit, až se zcela zničí.

Harry stál na křižovatce cest. Na jedné straně viděl za nízkou zdí jakési neudržované hroby s pokřivenými náhrobními kameny, které sotva vykukovaly z vysoké trávy, zatímco na druhé byla tabule, oznamující vzdálenost v kilometrech do Meersburgu. Ani neznámý hřbitov, ani silniční tabule Harrymu nic neříkaly - alespoň teď ještě ne.

Ale potom obraz zhnědl, zvrásnil se a zbortil, až zmizel...

...a Darcy a Ben ho drželi, jako by šlo o život.

A pak...

Bolelo to! Něco v nekroskopově hlavě bolelo jako peklo. Náhle cítil, že se i v něm něco vypaluje - úplně stejně jako na tom jediném políčku pod žhavými paprsky projekční lampy.

Ta jedinečná propojení, ty téměř magické synaptické cesty, v nichž předtím fungoval mozek Aleka Kylea, se konečně začaly přerušovat, přepojovat v jiné dráhy a přizpůsobovat se Harryho mentálním strukturám. Neboť přetížil starý systém, pouštěl do jeho obvodů příliš silný proud, až se konečně ,pojistky´ spálily.

Vyšlo to z něj jako povzdech, s povzdechem, a pak konečně klesl do židle a výraz jeho tváře se dlouho a poznenáhlu, téměř váhavě, uvolňoval, jak z něj ustupovala bolest, až odplynula docela.

„A je to,“ vydechl. A Ben Trask věděl, že to tak je.

„To poslední z něj je pryč,“ řekl.

Darcy hleděl z jednoho na druhého. „Cože?“ zeptal se. Na víc se nezmohl. „Cože?“

A Harry byl konečně schopen mu odpovědět. „Víš přece, že jsem si nikdy nebyl jistý Bohem, jeho existencí. A nejsem si tím jistý dodnes. Ale pokud nějaký Bůh je, děkuji mu alespoň za tohle - za to, že jsem se konečně a definitivně zbavil Aleka v sobě.“

To bylo vše, co byl ochoten říct na vysvětlenou. Ale současně si uvědomil, jak cenný byl Kyleův talent. Na začátku ho varoval před bombou nastraženou IRA v Oxford Street a tím mu umožnil zachránit spoustu životů. A na konci - nebo téměř na konci - ho varoval před další bombou, mnohem větší a ničivější. To první se vyřešilo samo. Ale co to druhé?

„Kde je teď?“ zeptal se zčistajasna Harry, když Ben dolil všem kávu. „Myslím ta bomba.“

„Uvedená do bezpečného stavu,“ odpověděl Darcy. „A na bezpečném místě.“

„Chtěl bych ji vidět.“

„Dnes večer?“

„Ano. Co nejdřív.“

„Dobře, zařídím to,“ řekl Darcy. „Ale je to dost daleko. Jak by bylo podle tebe... hm, nejlepší dostat se tam?“

Harry na něho pohlédl téměř překvapeně. „Copak nemáš k dispozici služební vůz?“

„Ale ano, jistě,“ přikývl Darcy okamžitě. „Myslel jsem jen... Ale to byla hloupost,“ zamumlal a odešel to zařídit.

Darcy položil v kanceláři vedle operační místnosti telefon a obrátil se na zasmušilého muže, který seděl u okénka opatřeného sklem, jež mu umožňovalo nepozorovaně sledovat Bena a jejich hosta. „Už jste si utvořil nějaký názor?“ zeptal se Darcy šeptem, přestože věděl, že stěny jsou absolutně zvukotěsné.

Hypnotizér doktor James Anderson na něj pohlédl očima hlubokýma jako vesmír. „Jo. Nějaký...“ odpověděl truchlivým hlasem. „Dokonce i o našem panu Keoghovi. Ale řekněte mi, ta historka o bombě... je pravdivá?“

„Poslyšte,“ povzdechl Darcy, „nemáme moc času. A k tomu, co jste se dozvěděl - nemusím vám připomínat, že i na vás se vztahuje povinnost zachovávat úřední tajemství.“

„Takže to je pravda? Panebože, ale...“

„Ale kvůli takovým věcem tu přece jsme, myslím pobočka E,“ řekl Darcy Clarke chladným, téměř hrubým tónem. „Na to teď zapomeňte a povězte mi, co jste zjistil o Harrym.“

Anderson přikývl a nadechl se. „Možná bychom to měli znovu zvážit. Třeba jsem tenkrát zašel příliš hluboko. Na základě toho, co jsem se dozvěděl od vás a co jsem sám viděl, to vypadá, že podlehl jisté utkvělé myšlence - popírá teď své schopnosti, nebo chcete-li talenty, a dokonce už v ně ani nevěří! Je to skoro jako schizofrenie. A může se to zhoršovat a projevovat různými způsoby.“

To Darcymu stačilo, aby věděl, co musí udělat. „Chci to vrátit zpátky,“ řekl. „Ale... nedozví se to? Myslím, jestli nás nebude podezírat, že jsme mu to udělali my?“

„Nebude, pokud to provedeme stejným způsobem. Vlastně si můžeme být jistí, že pocítí pouze velkou úlevu - protože právě to jsem mu řekl, aby cítil.“

„Přesvědčím ho, aby strávil dnešní noc tady,“ řekl Darcy.

„To by se mi hodilo,“ prohlásil Anderson. „Alespoň bych měl čas se připravit.“

„A budete tady, až se vrátíme?“

„Samozřejmě. Kde bych byl?“ odpověděl Anderson, protože neměl tušení, že bude někde úplně jinde...

II

Anderson, bomba a obi R, L.

„James Anderson, Harry Keogh,“ představil Darcy Clarke oba muže, když všichni čtyři, i s Benem Traskem, vstoupili do výtahu. Záměrně vynechal před Andersonovým jménem titul doktor. Hypnotizér a nekroskop si potřásli rukama. Harry nedal ani náznakem najevo, že by Andersona poznal nebo si na něj nějak vzpomínal. „Jamesi,“ pokračoval Darcy, třebaže se cítil jako zrádný pes, který napadl svého pána. „Harry byl svého času členem pobočky E a dodnes nám příležitostně vypomáhá.“ Pak se obrátil k Harrymu. „James je specialista a taky nám občas podá pomocnou ruku. S tím, co se teď děje, však nemá nic společného, jen ho vezmeme domů a cestou ho vysadíme.“

Tím konverzace skončila - ostatně toho chtěl Darcy dosáhnout. Čím míň obě strany řeknou, tím líp. A když o dvacet minut později Trask zastavil u křižovatky ve snobské čtvrti Knightsbridge, odkud to měl Anderson jen kousek pěšky, nikdo z nich si nevšiml auta, které zastavilo za nimi, ani toho, že z něj vystoupili dva muži. Proč také, když ulice byla plná lidí spěchajících domů?

Pak už Trask zamířil na západ směrem ke Greenham Common nedaleko Newbury v hrabství Berkshire, kde se nacházela americká letecká základna s raketami Cruise...

„Jak je to daleko?“ zeptal se Darcy Clarke Bena Traska, když se konečně ocitli na dálnici.

„Asi hodinu a půl, možná dvě,“ odpověděl Trask. „Záleží na hustotě dopravy. Ale teď už je po špičce, tak by to mohlo být dobré.“

„Takže máme spoustu času, abychom si promluvili,“ obrátil se Darcy k Harrymu, který seděl vedle něho na zadním sedadle. „Jenom doufám, že tam teď večer nebudou ty semetriky, ty mírové aktivistky, abychom nemuseli projíždět trestnou uličkou. Slyšíš nás tam vpředu, Bene?“

Ben Trask něco zahučel a přes vnitrní zrcátko přikývl.

Darcy se věnoval Harrymu. „Jestli se mě chceš na něco zeptat...?“

„Jistě... Kolem té bomby,“ odpověděl Harry, jemuž stále svítil před očima ten oslňující spalující jas z jeho apokalyptické vize. „Jako třeba, čí je.“

Darcy pochopil a přikývl. „Myslíš, kdo ji zkonstruoval? Číňané... mizerní jako ta ,hrubá´ technologie, z níž ji slátali - i když pořád mnohem lepší, než jakou měli mít podle předpokladů Západu. Jinými slovy, rychle nás dohánějí.“

„A jestliže je jedna bomba...“ nadhodil Harry.

„Budou i další?“ Darcy naklonil hlavu a pohlédl na něj. „Ne, alespoň nikde v Británii... I když máš vlastně pravdu - o jedné další víme.“

„Kde?“

„Věř, nebo nevěř... v Moskvě.“

Harrymu klesla brada. „Cože? Ale jak jste se to dozvěděli?“

„Tomu už nebudeš věřit vůbec,“ zazubil se Darcy, i když ne právě vesele. „Informoval nás o tom Jurij Andropov. To je teď jejich velký šéf - ostatně od něho víme i o té naší bombě v Hyde Parku!“

Teď už nekroskop jenom užasle zakroutil hlavou. „To mi nejde na rozum!“ řekl. „Grigorij Borowitz založil za Brežněva Opozici, jenže Borowitz byl zuřivý odpůrce KGB. A ta ruská organizace byla - než jsme ji zničili - stejně tajná a tajemná jako naše pobočka E a nenáviděná lidmi z KGB stejně, jako nenáviděl Borowitz je. A ještě víc nenáviděli nás nebo tebe, nebo dokonce mě! A přesto... přesto se teď Andropov, bývalý šéf KGB, obtěžuje, aby tě varoval před nukleárním útokem, před bombou, kterou Číňané nastražili v londýnském parku. To vážně nedává smysl!“

„To dává perfektní smysl,“ odpověděl Darcy. „Jedna věc je studená válka, ale něco jiného třetí světová. Copak to nechápeš? Ty bomby měly vyletět prakticky současně, v blízké budoucnosti - tedy v době, kdy jsou vztahy mezi Západem a Východem na bodu mrazu. Dovedeš si představit, jaký chaos by následoval?“

Harry se zamračil a zavrtěl hlavou. „Pořád mi na tom něco nesedí. Jakou úlohu v tom hraje Čína? Úlohu agenta-provokatéra? Nemají nukleární zbraně něco jako svou vlastní signaturu?“

„Zatím těžko soudit. Ale za takovou provokací by Čína nesla odpovědnost,“ řekl Darcy. „Jenže to už by bylo pozdě. To už by byly Londýn a Moskva v ruinách a Západ a Východ by po sobě pálily vším, co mají k dispozici. Naštěstí má Západ pořád technologický náskok a vem na to jed, že by dokázal zničit i Čínu.“

„Tak co by Čína z té akce s instalováním bomb měla?“

„Kdo říká, že je instalovali Číňané?“ řekl Darcy a znovu roztáhl tvář do neveselého úsměvu, který se spis podobal šklebu. A když nekroskop mlčel, dopověděl mu zbytek toho, co věděl.

„Takže tak to je,“ řekl nakonec. „Tibet. Ty bomby nastražila banda tibetských extrémistů, fanatických stoupenců nějaké podivné sekty. A tím jsme se dostali k tobě a k tomu, že bys do toho mohl být zapletený...“

„Cože?“ Harry se od něho odtáhl jako uštknutý a svraštil obočí. „Já? Zapletený do něčeho takového...? Ale jak? Jakým způsobem?“ Darcy věděl, že jeho rozhořčení je naprosto upřímné, jinak by k tomu Ben něco řekl. Ale přestože Trask mlčel, byl si vědom čehosi zvláštního - teď už definitivně ,cítil´, že se nekroskop stáhl při jeho první zmínce o Tibeťanech do defenzivy, a potom znovu, když mluvil o mniších v rudých kutnách.

„Doufali jsme, že nám o tom něco povíš ty,“ řekl Darcy.

Teprve teď se Trask ozval. „Jak jsem řekl na ústředí, už delší dobu k nám nejsi otevřený, Harry. A ani teď ne - myslím zcela otevřený.“

„Neřekl jsem vám jedinou lež!“ odsekl nekroskop.

„To možná ne,“ připustil Ben Trask. „Ale taky jsi nám neřekl celou pravdu. A je jasné, že to sahá někam zpátky k té tvé ,vlkodlačí´ záležitosti, kterou jsi řešil v Londýně. Tam to začalo - v tu noc, kdy jsi udělal svou ,práci´ v té garáži.“

„Kde co začalo?“ snažil se Harry vzdorovat, ale už pomalu tušil, o čem ti dva mluví. A měli pravdu, skutečně jim neřekl všechno, co se tehdy událo.

„Kde ses začal odchylovat od faktů...?“ odpověděl Darcy podrážděnou otázkou.

A Harry po dlouhém uvažování povzdechl a klesl zpátky do sedadla. „V tu noc, kdy zmizeli Brenda a můj syn.“ řekl tiše a jeho myšlenky se vydaly zcela jiným směrem.

„Tohle teď přece neřešíme,“ namítl Darcy, ale hned zmlkl, neboť si uvědomil, že to nebylo vůči Harrymu příliš citlivé. „Promiň,“ dodal po chvíli, „tak jsem to nemyslel.“

„Poslyš, Harry,“ ozval se zepředu Ben Trask. „Není od nás fér, že tě takhle zpracováváme, když neznáš celou situaci. Chci říct, že tě nevyšetřujeme. Nesnažíme se tě dostat do pasti, aby ses podřekl... Chceme ti jen říct, co nám dělá starost, a nechat tě, aby ses k tomu vyjádřil. OK?“

„Tak mi to řekněte.“

A Darcy to tedy udělal. „Vzpomínáš si, jak jsem ti volal kvůli těm tibetským mnichům, které našli mrtvé a ohořelé v autě, zřejmě po nějaké přestřelce? Bylo to v tvém rajónu - v údolí Spey.“

„Jo, vzpomínám,“ zabručel Harry a znovu se zamračil. „Ale s tím jsem neměl nic společného...“

(Měl jsem? K čertu, měl jsem?) „A co tedy je kolem toho?“

A podobně jako on uvažoval i Ben Trask: Měl s tím něco společného. Měl? Co se to, hrome, stalo s jeho talentem, že to nedokáže poznat? Nedovedl to pochopit. Vždycky se mu všechno jevilo buď jako černej nebo bílé, nikdy, nikdy šedé! Až teď. 

„Jeden z těch mnichů byl střelen šipkou z kuše,“ řekl Darcy. „A další šipka byla zaražená ve dveřích auta. A obě měly stříbrné hroty, stejné, jaké jsme našli v tělech těch hrdlořezů, které jsi vyřídil tenkrát v té garáži v East Endu. Řekl jsi nám přece, že jsi ty dva zastřelil. A jestliže jsi to byl ty, nevyplývá z toho, žes mohl mít něco společného i s tím, co se stalo v údolí Spey? Nebo že bys o tom alespoň mohl něco vědět?“

Harrymu se zatočila hlava v náhlém konfliktu identity, zakázaných vědomosti a loajality, ale rychle se ovládl. Nejdou po něm, ale po Bonnii Jean, a ta je nevinná. V každém případě nenese vinu na tom, o čem mluví Darcy, protože byla ten den s ním - v den, kdy zrušila jejich výlet do hor. Na to si vzpomíná dobře... nebo snad ne? Samozřejmě že ano!

Žlutí muži v červených kutnách!

Hořící auto!

A B. J. s kuší v ruce!

„Harry?“ vytrhl ho z myšlenek Darcy a nabídl jeho frustraci jiný cíl.

„O žádné přestřelce v údolí Spey nic nevím!“ odsekl Harry. „A pokud jde o tu záležitost v garáži... ne, to jsem neudělal.“ (A bylo to venku. Ale víc jim říct nehodlal. Neměl v úmyslu zradit B. J.)

Darcy přikývl. „Vlastně jsi nám nikdy neřekl, že jsi to udělal ty. Takže, jak se zdá, někoho kryješ.“

„Možná... někoho, kdo mi pomohl,“ řekl skoro šeptem. „Kdo mi zachránil život, kdo zabránil tomu šílenci ,Skippymu´, aby mi rozpoltil hlavu mačetou... Nebo bys mě raději viděl mrtvého? Podívej se, Darcy, řekl jsi, že mě kryjete. Je tak těžké pochopit, že zase já kryju někoho jiného? Tohle je věc loajality. A pokud jde o moji loajalitu, vždycky byla na pravém místě.“

Darcy se potahoval za spodní ret a čekal, co na to řekne Ben Trask. Ten zahlédl jeho tázavý pohled ve vnitřním zrcátku a nejistě a trochu podrážděně pokrčil rameny. Co měl, k čertu, dělat, když si nebyl jistý?

„Budeme tedy muset předpokládat, že když jsi ty mnichy v rudých kutnách ve Skotsku nezlikvidoval ty, udělal to ten, koho chráníš,“ řekl Darcy.

„V žádném případě!“ ohradil se Harry rezolutně. „Protože byla se mnou...“ A v dalším okamžiku si uvědomil Darcyho past, i když to nebylo míněno jako past.

„Myslím, že jsme to neslyšeli,“ řekl Darcy. „Takže na tom nezáleží. Ostatně tím nám ten člověk nebo ta osoba, nebo kdo to byl, udělala dvě dobré služby - jednak ti zachránila život a pak zlikvidovala dva teroristy. Ale...“ (nedokázal si odpustit) „to tedy musí být ženská!“

Náhle Harryho něco napadlo. Najednou viděl ty mnichy v červených kutnách, když se zastavili s B. J. v restauraci v atholském lese. Viděl je a vzpomínal si na ně - B. J. mu tenhle vizuální vjem nevymazala, protože nebyl součástí akce.

Ale nyní si Harry uvědomil i to, že když měla B. J. důvod bát se těch Tibeťanů, mohlo právě to být důvodem, proč tak zničehonic zrušila jejich výlet. A taky to mohlo vysvětlovat, proč mu radila, že by měl na nějakou dobu odjet ze svého starého domu. Jestliže ti čtyři zbývající mniši představovali nějakou hrozbu pro ni, mohli ohrožovat i jeho. Ale pokud šlo o její spojení s nimi - nebo o šipku, která zabila jednoho z nich - o tom neměl nejmenší tušení.

Nebo měl?

A co ten Tibeťan z telefonu? Ta děsivá návštěva v jeho domě, která se snažila vylézt z telefonního sluchátka jako dítě z matčina lůna, ta žlutá věc, z níž nakonec zbyla jen odporná beztvará hmota... ale ještě předtím ho stačila zoufale žádat o pomoc. Bylo jasné, že mezi tím vším existuje nějaká souvislost. Ale jaká?

„Jak vidíš, Harry, dost jsme se o tebe od té záležitosti s vlkodlakem zajímali,“ řekl Ben Trask přes rameno. „A aby ses nemusel ptát, řeknu ti to sám: nekontroloval jsem tě v tu dobu. A kdybych to dělal, občas bych tě požádal, abys mi řekl pravdu. Ale tebe v té věci podporoval Trev Jordan, skvělý telepat. Jeho zpráva podrobně líčí, jak v té garáži zjistil ještě někoho jiného, ale nepodává jasný výklad. Totéž zřejmě platí i o tom ,někom´, koho chráníš.“

„Takže zbývá jedna nezodpovězená otázka,“ řekl Darcy. „Jak je to s těmi šipkami se stříbrnými hroty? Doufám, že o tom budeš přemýšlet... a pochopíš, proč nás to zajímá. Jestliže jde o lidi, kteří se snaží nastražit uprostřed města jadernou nálož, nemůžeme si dovolit nic opomenout. Absolutně nic! Neexistuje jediná stopa, po které bychom nešli. A nejen my. Tak dobře, někdo ty mnichy zastřelil. Ale proč? A kam zmizeli ti další čtyři? A kdo je tím, kdo - jak se zdá - tady chrání naše zájmy?“

„Budu o tom přemýšlet,“ řekl Harry, i když věděl - nebo doufal - že nebude...

Mezitím však měl nekroskop jiné věci, o nichž stálo za to přemýšlet: jako třeba o těch třech jasnovidných ,obrazech´, které mu zanechal duch talentu Aleka Kylea.

Nejdřív ten výbuch. Šlo skutečně o vizi něčeho, co se má v budoucnu stát, nebo jen o asociaci vyvolanou Darcyho líčením o jaderné náloži, kterou objevili v Hyde Parku? Harry si nebyl jistý, jestli mu až dosud řekli všechno, a ať se mu to líbilo, nebo ne, zřejmě o tom bude muset přemýšlet. Anebo pokud ne přemýšlet, alespoň si o tom ještě promluvit.

Jenže když pohlédl na Darcyho, uviděl, že má hlavu svěšenou na stranu a klímá. Také Trask si toho všiml. „Nech ho spát,“ řekl tiše. „Měl dnes těžký den. Chtěl jsi něco?“

„Řekl mi Darcy o té bombě všechno?“ Harry se vždy cítil uvolněně, když mluvil s Benem Traskem. Člověk před ním sice nesměl lhát, protože to nemělo smysl, ale na druhou stranu bylo nepravděpodobné, že by Trask lhal jemu. „Myslím, jestli ví, jak na to Andropov přišel? A jak si můžeme být jisti, že je to dílo Tibeťanů, nebo ,našich´ Tibeťanů, těch mnichů?“

Traskovi bylo jasné, o co mu jde. „Sověti se vždy zajímali o parapsychologii, o čemž svědčí Opozice, ruské verze pobočky E. Brežněv byl do téhle své organizace mentálních špionů úplně blázen. Když tedy Branický zámek skončil v troskách a většina ruských esperů zahynula pod nimi, chtěl jí vybudovat znovu. Proto zorganizoval v Moskvě konferenci esperů, zřejmě aby jeho lidé poznali, kdo proti nim stojí. My jsme tam vyslali dva lidi, i když žádné velké kapacity; nepočítali jsme, že by tam toho moc získali, ale taky nemohli nic prozradit. Byla tam i čínská delegace z toho jejich zařízení v Kchuejťiengské ulici v Čchung-čchingu. A s nimi přijeli do Moskvy Tibeťané. Předpokládali jsme, že z domácích tam budou všichni, kteří jim zbyli, aby vyzvěděli, co se v oboru ve světě děje.“

„Čínské bomby nastražené členy tibetské náboženské sekty,“ uvažoval Harry. „A vzhledem k tomu, že nálože pocházely z Číny a Tibeťané byli na té moskevské konferenci součásti čínské delegace, dá se soudit, že veškerá iniciativa vychází z Číny a ti mniši z Tibetu byli jen jejich přisluhovači. Zřejmě to tak zařídili, protože mohli předpokládat, že se Rusové zaměří na ně, kdežto nějakých mnichů si všímat nebudou. Ale Darcy říkal, že Čína v tom nejede.“

„Ano,“ přikývl Trask. „Ty bomby byly ukradené. Ale něco ti přece jen Darcy neřekl - to, že třetí bomba byla v Čchung-čchingu. Andropov ji použil jako trumf v čínsko-sovětských hraničních sporech. Neřekl, kde přesně je a kdo ji instaloval, jen že tam je... A dodal, že ten malý pruh země, na němž se pasou jaci, patří odnepaměti matičce Rusi a že by byl hrozně rád, kdyby z něj zmizeli všichni ti malí žlutí vojáci.“

„Čili vydírání?“

„Toho nejhoršího druhu - politické, nukleární, prostě špinavé. Ale naši vyhledávači bombu našli; nebo spíš zjistili, kde je, alespoň přibližně. A teď jsme dali Andropovovi čtrnáctidenní lhůtu, dokdy má - vlastně musí - Číňanům říct, v kterém městě a kde ta bomba přesně je, nebo to udělá naše vláda. Což by ho připravilo o veškerou jeho prestiž. A to je všechno, Harry. Samozřejmě jde o přísně tajné věci, což ti Darcy taky neřekl, ale ty je potřebuješ znát, abys mohl...“

A když Harry neodpovídal, zeptal se: „Ještě něco chceš vědět?“

Ale Harry jen zavrtěl hlavou, zavřel oči a ponořil se do myšlenek...

Přemýšlel o svých dalších vizích, nebo o ,vizitacích´.

Když se vzpamatoval z apokalyptického prožitku výbuchu nukleární bomby, snažil se Darcymu a Benovi vylíčit, co viděl - obraz budoucí katastrofy nebo možná varování, že by k něčemu takovému mohlo dojít. A všechno zřejmě mělo vysvětlení v tom, co mu před chvílí řekl Ben. Ale samotné slovo ,budoucí´ znělo jako zaříkávací formule nebo narážka, a nekroskopa se znovu zmocnila neznámá síla a odnesla ho na neznámé místo... nebo spíš na neznámou tvář.

Ty oči, současně kruté a usměvavé - vyzařující lidskost i mysticizmus - které teď upřeně hleděly na Harryho... „Ach, synu mých vizí!“ řekl hlas té tváře. „Ale nejsi vlastně jejich otcem?“ (Ale otec čeho? Těch mystických vizi?) „Teď běž, ať už tě nevidím... Ještě nepřišel tvůj čas.“

Nekroskopův čas? Znamená to, že ten čas přichází? Ale jaký čas?

Neboť Harry o tom dlouhý čas přemítal a hloubal a nedospěl k ničemu, kromě toho, že ve slovech toho mystika nebyla obsažena žádná hrozba. Spíš jako by mu nabízel úkryt před neznámou bouří...

A pak zde byla ta závěrečná vizitace, navštívení nebo spíš návštěva, protože Harry byl přenesen někam...

Na jakousi křižovatku cest, za níž se na jedné straně nacházela nízká zeď - zřejmě hřbitovní, soudě podle pokřivených náhrobní kamenů - zatímco na druhé straně byla směrová tabule, jež ukazovala k Meersburgu...

Žádná z těch vizí mu nedávala smysl, nechápal je (o nějakém Meersburgu nikdy neslyšel), ale neměl pocit, že by z nich pro něj, nekroskopa, vyplývala jakákoliv hrozba. Vždyť hřbitovy a kamenné desky porostlé lišejníkem byly v jeho světě zcela běžné motivy a nevyvolávaly v něm strach ani tíseň. Přesto byly tyto letmé pohledy projevem posledního pozůstatku talentu Aleka Kylea, něco jako jeho závěrečný výstup. Ale nyní už byl Kyle navždy pryč, spálen Harryho identitou. Ale kdyby jen proto, že šlo o poslední výstup... jistě to muselo něco znamenat.

Vytrhl ho hlas Bena Traska. „Harry?“ Harry zvedl hlavu a zatřepal jí, aby se vzpamatoval. Že bych taky spal? 

Darcy Clarke se protahoval a zíval a Ben Trask na ně oba hleděl z vnitřního zrcátka. „Za pět minut jsme tam,“ řekl. Zapnul policejní rádio, naladil ho a ohlásil se.

„Hm,“ zamumlal pak, „greenhamské babizny se shromažďují na naši popravu.“

„Nějaké problémy?“ vyhrkl Darcy, okamžitě probuzený.

„Snad ne... Je to jen pár ježibab z hnutí mírových aktivistek a obvyklý houf jimi zmagořených ženských.“

„Bože, ty jsi tak netolerantní!“ zakroutil hlavou Darcy.

„Asi proto, že poznám rozdíl mezi pravdou a lží,“ odpověděl Ben, „atomovky jsou špatné, to je pravda. Ale bez nich bychom tu už dávno měli třetí světovou válku - a to je taky pravda. Organizátoři těchhle podniků to dobře vědí, přesto pořád využívají terorismu lži pro své vlastní politické cíle - a to je stoprocentní pravda. Že jsem zaujatý? Samozřejmě že jsem. Jaký bych mohl být jiný se svým talentem? To je pořád ta stará otázka: jsou espeři požehnaní, nebo prokletí?“

Chvíli jeli po okresce, z níž pak odbočili na cestu, která končila u vysokého plotu se spirálami ostnatého drátu na vrcholu. Tabule oznamovala, že se nacházejí před základnou leteckých sil Spojených států Greenham Common.

Darcy ukázal strážnému v uniformě policejní průkaz, ten mu zasalutoval a mávl rukou na znamení, že mohou pokračovat. Na obou stranách zadržoval kordon policistů dav, který sestával převážně z rozčileně gestikulujících žen. Než však mohl Ben projet bránou, jakési tlusté mladé ženě s brunátnou tváří se podařilo prorazit kordon a hodit po nich hroudu vlhké hlíny. Rozprskla se na čelním skle. Ben se ženě vyhnul a stěrači se snažil špínu ze skla smést.

„Koule jedna zatracená špinavá,“ zaklel.

„Myslíš tu hlínu?“ zeptal se Darcy.

„Ne, tu krávu pitomou!“ zavrčel Ben... Zakázat bomby... Stačilo by, kdyby ta tlustoprdka některou zalehla, a tím by ji zlikvidovala.“ Ale to už byli uvnitř základny a výkřiky protestujících žen zůstaly za nimi.

„Jak se o nás dozvěděly?“ zeptal se Harry.

Darcy pokrčil rameny. „Asi se orientují podle toho, jak se chová policie - tak poznají, že má někdo přijet. Je jim jedno kdo, přivítání je vždycky stejné.“

Znovu zastavili, aby mohl nastoupit obrovský tlustý důstojník amerických vzdušných sil a dovést je tam, kam se chtěli dostat...

Ben Trask sjel po rampě do jasně osvětleného ,hangáru´ a vypnul světla, která tam byla zbytečná. Jejich průvodce ho nasměroval k výtahu, do něhož by se vešel snad i tank. Ben do něj vjel, a když se rozsvítilo červené světlo, zastavil. Zazněl varovný gong, klec výtahu sjela o tři podlaží níž a vrata se otevřela.

„Popojeďte asi o dva metry dopředu,“ řekl Američan.

Ben to udělal a zabrzdil.

„Nechte auto takhle, napůl venku, napůl uvnitř,“ řekl americký plukovník a vystoupil. „Vrata řídí fotobuňka, nemusíte se bát, že se zavřou. A s otevřenými vraty se klec nerozjede. Takhle zůstane výtah zablokovaný a nikdo nás nebude rušit. A takhle si vás taky budu moct v klidu prověřit,“ prohlásil a vytáhl pistoli. Darcy mu ukázal svůj průkaz a plukovník na něj vytřeštil oči. „Člověče, vy máte větší právo tady být než já!“ řekl, zastrčil zbraň zpátky do pouzdra a vedl je nekonečným betonovým tunelem kolem mnoha železných dveří, až se zastavil před jedněmi, na nichž visela tabulka s červeným nápisem NEVSTUPOVAT!

Američan je odemkl, opřel se do nich mohutným svalnatým ramenem a otevřel je. „Předpokládám, že všichni víte, o co tu jde,“ obrátil se k nim. „Dívejte se, na co chcete, ale nedotýkejte se skla, nebo spustíte alarm a vzbouříte celou tuhle zatracenou základnu. A věřte mi, že všichni jsou tu stejní cvoci jako já. To je prostě náš džob.“ Zazubil se, zasalutoval a nechal je o samotě. Slyšeli, jak se jeho kroky vzdalují chodbou - ale ne moc daleko.

Darcy Clarke už tu jednou byl, a proto vedl Bena a Harryho ke stupínku uprostřed haly, vystoupil na něj po železných schůdcích a naklonil se nad jakýmsi kontejnerem. „Tady je naše bomba,“ řekl. „Pod sklem - zabezpečená.“

Harry k němu přistoupil z jedné strany a Ben z druhé. Nekroskop na tu věc hleděl jako fascinovaný. „Tohle je atomová bomba?“ vydechl. „Vždyť to vypadá spíš jako motor nějakého motocyklu!“

„Jo, akorát trochu silnější motor,“ poznamenal Dracy s typickou britskou flegmatičností, což bylo tím nejpřesvědčivějším důkazem jeho víry v to, že bomba je opravdu bezpečně zajištěná.

„Kolik to váží?“ zeptal se Harry, aniž odtrhl pohled od dvou kovových válců, které se podobaly jakýmsi delším činkám, spojeným uprostřed trubkou z nerez oceli o průměru asi dvaceti centimetrů. V trubce byla drážka pro uložení kabeláže, uzavřená průhledným krytem z umělé hmoty. Celé zařízení leželo na vozíku s gumovými kolečky.

„Jako dva velké kufry,“ odpověděl Darcy. „Kolem padesáti kilo.“

„A to se jim podařilo propašovat do Moskvy?“ Harrymu se to zdálo neuvěřitelné.

Darcy pokrčil rameny. „A nejen do Moskvy. Taky přes letištní kontroly v Gatwicku - a neptej se mě jak! Ale věř mi, že právě teď se tam dějí věci. Počítám, že se letištní bezpečnostní služba komplet vymění.“

Darcy popošel o kousek dál k vedlejšímu kontejneru. Harry ho následoval a uviděl pod sklem malý sejf se zámkem na heslo. „A co je tohle?“

„Iniciační zařízení,“ odpověděl Darcy. „Odpalovací mechanismus. Je zamknutý v sejfu - aby byla bomba bezpečná... nebo bezpečnější.“ Znovu pokrčil rameny, ale tentokrát jakoby trochu nesvůj. „Musíme tomu věřit. Ale v tomhle komplexu se nachází tolik dalších a mnohem ničivějších nukleárních zařízení, že už mi to ani nepřijde. Je to jen jedna ze všech těch atomovek, co tu jsou - a kvůli kterým tu mají před bránou pořád takový cirkus.“

„Iniciační zařízení?“ Harry se podíval na Darcyho. aby mu to vysvětlil podrobněji.

,.V podstatě je to rádiový přijímač, z něhož vede elektrický vodič zapojeny do konektoru ve střední sekci bomby. Nálož tedy lze odpálit na dálku rádiovým signálem. Zdejší odborníci už instalovali v operačním štábu duplikát toho přijímače, který by spustil poplach, pokud by přišel aktivační signál. Samozřejmě že je u něj neustálá pohotovost, aby věděli, kdy k tomu došlo. To by byl okamžik, kdy měl Londýn vyletět do povětří.“

„Ale je ta bomba opravdu bezpečná?“

„Naprosto bezpečná - jenom vyzařuje malé množství radioaktivity, to je všechno. Proto ji dali do kontejneru obloženého olovem. Ale kdyby někdo vyjmul iniciátor ze sejfu a připojil jeho vodič k bombě... byla by znovu připravená k výbuchu a čekala by jen na signál z Tibetu.“

Harry se o kousek vrátil a znovu pohlédl na bombu. Zdálo se mu, jako by se změnila - připadala mu nyní ještě zlověstnější. Zachvěl se. „Náhlá smrt,“ řekl tiše.

„Pro miliony lidí,“ dodal Darcy. „Ale samotná bomba - tahle naše, na kterou se díváme - měla být pouhým spouštěčem. Myslím skutečným spouštěčem, iniciátorem něčeho mnohem horšího. Startovací pistolí k nukleární katastrofě se vším, co by po ní následovalo. Ne pouze třetí světová válka, ale spíš začátek nového středověku...“

„Tak co, Harry, vzbudili jsme tvůj zájem?“ ozval se po chvíli ticha Ben Trask.

Harry na něj pohlédl. „V každém případě už nechci pracovat pro pobočku,“ řekl. „Ale na druhou stranu, tohle je něco, co by mělo vzbudit zájem každého. Ten šílenec, který je toho schopný, se o to pokusí znovu.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Darcy. „Tak pomůžeš nám... jestli budeš moct? Víme toho o celé věci dost... až na to nejdůležitější - kdo za tím je a co ho k tomu vedlo. Jenže najít odpovědi na tyhle otázky, to chce zvláštního vyšetřovatele, který pracuje zvláštními metodami.“ Věděl, že riskuje, ale rozhodl se, že do toho půjde.

Jenže když viděl, jak se na to nekroskop tváří, okamžitě toho litoval.

Zdálo se, jako by chtěl Harry něco říct, jako by jim chtěl pomoct, ale nevěděl jak. Protože už nebyl ochotný - ani schopný - přiznat, co je on sám a čeho je vlastně schopen.

A přestože o tom měl Darcy zpočátku pochybnosti, nyní byl rád, že s Jamesem Andersenem zařídil, co chtěl udělat. Věděl, že Harryho musejí dát opět do pořádku. Vzal tedy nekroskopa za paži a řekl: „V každém případě je už pozdě a musíme se vrátit, takže si s tím teď nelam hlavu. Chtěl jsi tu bombu vidět, tak jsi ji viděl.“

Tou dobou už na ně měl v londýnském ústředí čekat Anderson...

Jenže nečekal.

A navzdory tomu, že mu ještě dlouho po půlnoci Darcy volal, nepodařilo se mu s ním spojit. Pak pro něj dokonce poslal auto, aby zjistil, co s ním je, ale opět se nic nedozvěděl. Doktor James Anderson nebyl doma. V tu dobu už nekroskop Harry Keogh tvrdě spal ve svém bývalém pokoji v pobočce E, v jejichž prostorách bylo ticho a klid. A přesto i jistý neklid.

Jenže tak to tam bývalo vždycky...

James Anderson nejenže nebyl doma, ale on se tam vůbec nedostal. Přesněji řečeno neprošel hlavními dveřmi domu, pouze železnou brankou z ulice, pak pokračoval úzkou cestičkou mezi keříky v terakotových kontejnerech, ale pod krytým přístřeškem nad vchodem se náhle zastavil a zamračil se. Ani jedno ze dvou světel po stranách vchodu nesvítilo. Že by spálené pojistky? Asi.

Vtom zaslechl nějaký zvuk, ale než se stačil otočit, vyskočily ze stínu keřů dvě tmavé postavy a natáhly se po něm. Andersenovi bylo okamžitě jasné, že to není přátelská návštěva. Vytrhl se těm dvěma, kteří ho ještě nestačili pevně sevřít, ale když chtěl vyběhnout na ulici, vystoupili proti němu ze tmy další dva.

Později si z nich dokázal vybavit jen zvláštní, téměř zvířecí oči, které jako by ve tmě žhnuly žlutě, a rozšklebená ústa plná bílých špičatých zubů. Než se stačil vzpamatovat, chytilo ho několik silných rukou, strhlo ho do tmy a pak mu někdo stiskl zezadu paží hrdlo, aby nemohl křičet. Stále se však snažil bojovat, zmítal sebou, kopal kolem sebe, ale potom se paže kolem jeho hrdla uvolnila, a když se prudce nadechl, někdo mu cosi přitiskl na ústa. Cosi, co páchlo...

...chloroformem!

Probudily ho tiché nezřetelné hlasy. Jeho rozbolavělá mysl, jež se pomalu vynořovala k vědomí z mlhy chloroformových par, je zprvu sotva vnímala. A taky proč? Snažil se potlačit návaly nevolnosti, protože nevěděl, kde je ani proč se zde ocitl, a bál se, že by zvuky dávení k němu mohly někoho přilákal. A tak jen vytrvale polykal, zatínal zuby a občas si uvědomoval, co ty hlasy říkají.

,,...všechno vaše,“ zaslechl mužský hlas. „Velký Joe dlužil vašim šéfům laskavost, a to je ono. Ale teď jsme už mimo, a to zbývající - ať se tam na jihu děje, co děje - je už vaše věc. Jenom si uvědomte, že to přestalo fungovat... a to je taky vaše věc! Joe je teď uznávaná osobnost; má všechno splacený; nedluží žádným tlustým bossům z Palerma ani peníze, ani jim není zavázanej loajalitou. Pochopte, nechci se nikoho dotknout, ale tady jsme v Anglii a Sicílie je tisíce kilometrů daleko. To si mládenci uvědomte, že teď jste na našem hřišti. Ale prosím - pokud v tý věci nebudete uplatňovat jakýkoliv dlouhodobý nároky...“

„Jo, jasně - máš pravdu, že to byla laskavost,“ řekl ten druhý a v jeho hlase, mnohem hrubším a zlověstnějším, zazníval zřetelný italský akcent. „Taková menší laskavost. Ale ty jsi za ni dostal dobře zaplaceno, nemyslíš? Ostatně, kdo může říct, kdy bude taky Velký Joe potřebovat laskavost? Takže co znamenají všechny ty hrozby? My je nepotřebujeme a taky se žádné hned tak nelekneme. A nezapomeň Joeovi říct, že oceňujeme jeho pomoc, a vyřiď mu díky od Tonyho a Franceska Francezciových.“

První hlas něco zahučel a pak už bylo slyšet jen kroky a zvuk zavíraných dveří.

A když se Andersonovi vrátilo plné vědomí, začal vnímat ještě další zvuky. Kromě pravidelného kapám také šum velkého množství vody, jako by někde - a Andersonovi se zdálo, že přímo pod ním - nablízku tekla řeka. Ale pod ním?

Uvědomil si, že sedí na židli, vlastně je k ni připoutaný. Zavrtěl se, aby si uvolnil strnulé tělo, a pod ním zavrzala hrubá prkenná podlaha. Pomalu zkusil otevřít oči, i když se mu zdálo, že má slepená víčka. Ale dřív, než se mu to podařilo, náhle strnul. Zvuk, který se ozval nyní - to opakované zatroubení - nemohl pocházet od ničeho jiného než od lodní mlhové sirény.

Takže je teď, za chladné mlhavé noci, někde na řece? Na nějaké lodi? Zřejmě na hausbótu. Ale... co to, k čertu? Někdo se musel ošklivě zmýlit! Ať jde těm lidem o cokoliv, spletli se a zatáhli do svého plánu nepravého člověka - jeho!

Konečně se mu podařilo rozlepit víčka. Zvedl hlavu. I to bylo bolestné a vyslalo mu to do temnoty mozku oslnivé záblesky světla. Že by ho omráčili úderem do hlavy? Ne, to byl chloroform, a zřejmě pěkně silná dávka.

Chloroform? Takže byl unesen? On, James Anderson, který nemá v celém světě nepřítele? Kdo by na tom mohl mít zájem? A proč?

Nabral zhluboka dech, aby začal volat o pomoc, když vtom...

...se za ním otevřely dveře a do místnosti padlo světlo. Bylo mdlé - od holé žárovky, která visela bez stínítka pouze na drátech - ale zasáhlo Andersona tak náhle a nečekaně, že sebou škubl, bezděčně vykřikl a pokusil se otočit hlavu. A opět si způsobil bolest.

„Ne, ne,“ ozval se za ním hlas, drsný jako skelný papír - ten s italským přízvukem. „Šetřete si síly a seďte klidně.“ A pak se muž, k němuž hlas patřil, konečně objevil před ním. „A taky si šetřete dech,“ pokračoval, „protože by vás stejně nikdo neslyšet. Nehodláme vás pustit, ani kdybyste řval jako tur.“

Vlastně byli dva, ale jejich vizáž neodpovídala hlasu, kterým mluvil ten první, ani představě hrubých padouchů. Oba byli štíhlí, měli na sobě dlouhé černé pláště a klobouky stažené do očí, takže vypadali ještě zlověstněji než obyčejní bandité. A Anderson si uvědomil, že to jsou ti muži s podivnýma zvířecíma očima a šklebem plným bílých zubů, kteří proti němu vystoupili ze tmy před jeho domem.

Odkudsi vytáhli rozviklané židle a posadili se proti němu tak, že měli světlo za sebou, a pouze ten zvláštní svit v očích - a ještě možná lesk zubů - prozrazoval, že ve stínu pod staženými střechami klobouků jsou živé tváře, a ne masky. Posadili se, ale oba mlčeli - tak dlouho, až to Anderson nevydržel.

„Co to má znamenat?“ zamumlal. „Co to má, sakra, znamenat?“ A jakoby na důkaz, že nesouhlasí s tím, co se s ním děje, se vzepřel a snažil se přervat pevnou lepicí pásku, kterou měl připoutané ruce a nohy, a dokonce i hlavu k vysokému opěradlu židle.

Oba muži na sebe krátce pohlédli, pak se znovu obrátili k Andersonovi, a když pokračoval v klení a mumlavých protestech, sáhl po něm jeden z nich a štíhlou, téměř ženskou rukou, mu sevřel hrdlo. Ale ta neuvěřitelná síla, jaká v té ruce byla - jak se zprvu ledabylý stisk zesiloval, jak se ty prsty téměř bez námahy zarývaly do krku... A Anderson si uvědomil - věděl s naprostou jistotou - že ten chladný brutální stisk je schopen rozdrtit mu průdušnici na kaši! Ale neudělal to, uvolnil se a ruka - nebo pařát? - se odtáhla.

Anderson se chrčivě nadechl. Zoufale se mu chtělo promasírovat si hrdlo, polknout, ale nemohl. A také už nedokázal potlačovat návaly nevolnosti. Jeho věznitelé vyskočili ze židlí a couvli, aby je nezasáhl.

Nechali ho vyvrhnout ze sebe vše, co se mu bouřilo v žaludku, a když už jen prudce oddychoval a plival zbytky zvratků, znovu k němu přistoupili. „Podívejte se, co jste udělal!“ řekl ten s drsným hlasem. „Toho svinstva tady... Až budete chtít příště blít, tak řekněte. Já vás k tomu přinutím rychleji, abyste se nemusel namáhat.“

„Co... co ode mě chcete?“ vyhrkl Anderson, stále ještě udýchaný. Snažil se odklonit hlavu od pozvraceného ramene, ale šlo to jen o pár centimetrů. Páska, obtočená několikrát kolem jeho čela, mu pevně poutala hlavu k opěradlu.

„Chceme se od vás dozvědět něco o pobočce E. Vlastně všechno, co o ní víte,“ řekl tentokrát druhý z těch dvou - ten, který měl prsty jako ocelové pařáty. Jeho hlas byl tichý a zněl skoro jako syčení.

,.O pobočce E?“ opakoval zmateně Anderson a náhle si vzpomněl na to, co mu řekl Darcy Clarke - na to pitomé varování o povinnosti zachovávat úřední tajemství. K čertu s úředním tajemstvím! Ostatně co on o té zatracené pobočce E ví jiného, než že je součástí tajných služeb?

Takže tohle jim řekl... že vlastně nic neví. „Ale víte - víte toho mnohem víc,“ zavrčel na něj ten s drsným hlasem. „Zrovna dnes jsme vás viděli s panem Clarkem, Darcym Clarkem. A taky s panem Benem Traskem. A s panem Alekem Kyleem. A právě ten - Kyle - nás zvlášť zajímá. Samozřejmě nás zajímá všechno o těch třech, ale o Kyleovi zvlášť. Takže můžeme začít tady. Povězte nám, co o něm víte.“

„Ale já žádného Kylea neznám,“ odpověděl Anderson. „A s nikým, kdo se tak jmenuje, jsem dnes nebyl. S Darcym Clarkem ano a s Benem Traskem taky, ale s tím - jak to bylo? Alec Kyle? Ne, toho opravdu neznám.“ Pokusil se zavrtět hlavou, ale opět mu to znemožnila ta prokletá páska.

„Říkáte, že nikoho, kdo se jmenuje Kyle, neznáte?“ zasyčel ten druhý. „Ale vždyť jste s ním seděl v autě. Viděli jsme vás.“

Anderson se snažil přikývnout. „Ano, jel jsem s Clarkem, Traskem a Keoghem. Ten, o kterém zřejmě mluvíte, se jmenuje Harry Keogh. Takže už tady jste se dopustili velké chyby.“

To přinutilo oba muže, aby na sebe opět pohlédli, a Anderson tak uviděl jejich tváře z profilu: oba měli ostré vyzáblé rysy bez jakéhokoliv výrazu, skoro jako by v nich nebyl život. Nebo ne - jako by v nich byl jiný život...

Opět se obrátili k němu. „Takže Harry Keogh...“ řekl ten se syčivým hadím hlasem. „Tak nám povězte něco o něm.“ A jako by předvídal, co doktor odpoví, sáhl do kapsy a něco vytáhl. Nůž - Stanleyův nůž - s knoflíkem na střence, jimi vysunul čepel dopředu.

Anderson se snažil nedívat se na lesklé ostří, ale nemohl od něj odvrátit oči. „Já... nic o něm nevím,“ vykoktal. A když si muž se syčivým hlasem přisunul židli blíž k němu, rychle vyhrkl: „Chtěl jsem říct... že toho o něm moc nevím...“

Muž s nožem se otočil ke svému druhovi, jako by čekal, že rozhodne on, co dál. A ten o chvíli později rozhodl. „Ale víte, vážený, víte,“ zabručel drsným hlasem. „Jenže když to z vás budeme tahat, mohlo by nás to stát spoustu času. Možná si nějaký čas můžeme dopřát, a možná ne. Problém je v tom, že naše trpělivost má své meze. Takže to teď prostě... zkrátíme. Ano, to je ten správný výraz - zkrátíme to. Poslouchejte mě:

Až s vámi bude můj přítel hotov, odejdeme a necháme vás, abyste si to mohl rozmyslet. A pak, až se vrátíme, už nebudou žádné otázky a odpovědi. Prostě nám sám od sebe, v jednom nepřetržitém monologu, řeknete všechno, co víte. A vy to řeknete, protože budete vědět, že kdybyste nám neřekl všechno, přijde na řadu dalších devět... nebo možná devatenáct.“

Ten se syčivým hlasem vstal, postoupil dopředu a... Anderson se bezděčně schoulil - nebo se o to spíš pokusil. Nůž sjel dolů po jeho levém boku a přeřízl pásku, která mu poutala ruku k noze židle. Pak mu muž ruku vzal a prudce jí trhl nahoru, až mu ji málem vymkl z loketního kloubu. Anderson vykřikl bolestí. Potom mu muž znovu ruku připoutal, tentokrát k zadnímu opěradlu židle dlaní dopředu.

„A teď žádný povyk,“ zazubil se na Andersona jeho mučitel, když mu vkládal do úst roubík a zajistil ho páskou. Pak mu znovu ukázal nůž. Jeho čepel byla silně zakřivená, lesklá a ostrá jako chirurgický skalpel, takže zručný řezbář by jím dokázal vyřezat ty nejsložitější tvary i do nejtvrdšího dřeva. Ano, byl to nastroj řezbáře - nebo možná chirurga...

„O-o-o tom Kylem...“ podařilo se Andersonovi zamumlat přes roubík a přes pásku, která se mu na spodním rtu trochu odchlípla.

„Teď ne!“ zarazil ho drsný hlas, teď navíc hluboký a temný jako podzemní hradní kobka. „Šetřete si to na později. Musíme si být jisti, že nám vyklopíte všechno. A tímhle způsobem si tím budeme jisti. Takže to berte jako malou ukázku toho, co máme připravené v zásobě pro případ, že byste ani pak... nepochopil.“

S tím uchopil malíček na Andersonově levé ruce, přiložil k němu hrot čepele nože a začal jím pracovat na kloubu prvního článku. Zařízl nůž do masa asi centimetr od růžového nehtu v místě, kde byla kůže na kloubu zvrásněná, a s udivující rychlostí a obratností prořízl tenkou vrstvu tkáně a chrupavek až na kost a kolem ní a mezi styčnou plochou obou částí kloubu. Udělal to tak... odborně, že teprve když se poslední článek malíčku oddělil, začal pahýl krvácet.

Vše se odehrálo tak rychle, že Anderson téměř nestačil pocítit bolest; spíš ji cítil vytřeštěnýma očima, třebaže ani pak nemohl uvěřit tomu, co vidí. A když ,syčivý hlas´ - nebo řezník? - vzal krvácející pahýl do úst a sál mu ho jako dítě dudlík, ten s drsným hlasem řekl:

„Takže teď víte, co jsem myslel těmi dalšími devíti... nebo devatenácti. Nebo bude třeba ještě víc? Záleží jen na tom, jak moc si libujete v bolesti.“

A teprve potom ta bolest - ta skutečná bolest - přišla. A s ní hrůza! A když Anderson ztratil vědomí, tentýž muž vytáhl z kapsy náprstek, vyložil ho vatou a nasadil na zmrzačený prst.

„Škoda ho zahodit.“ řekl jeho druh, olízl si rty poskvrněné Andersonovou krví a vstrčil si uříznutý článek malíčku do úst.

„To je jen malý pamlsek,“ poznamenal ten druhý. „Až nám vyklopí všechno, přijde hlavní chod.“

Nekroskop - zdráhající se a neochotný - zůstal v Londýně celý týden. Zdálo se mu, že je to nejlepší doba a dobrá příležitost k tomu, aby zařídil pár věcí. Bonnie Jean řekla, že by se měl nějaký čas zdržovat mimo svůj dům v Bonnyrigu, takže se to skvěle hodilo. Řekla mu však také, že by neměl jezdit příliš daleko. Jenže co je pro něj daleko? Mohl si odcestovat, kam se mu zachtělo, za předpokladu, že nikdo neuvidí, jak to dělá...

Nebo nemohl?

K cestě do Londýna použil vlak, protože Darcy Clarke věděl, že přijede; Harry neměl zájem, aby se před ním objevil příliš brzy - nebo tajemně - i když Darcy věděl, kdo je a čeho je schopen.

Ach ano, pořád ještě toho je schopen...

Jenže opravdu nerad.

Harry prostě nechtěl používat Möbiovo kontinuum, to bylo celé - alespoň ne tehdy, když se tomu mohl vyhnout. A pokud šlo o to další, nemínil o tom ani uvažovat. Protože i Velká většina věděla, kdo je a čeho je schopen. A nezáleželo na tom, že to nemohou nikomu říct, takže u nich byla nekroskopova tajemství v absolutním bezpečí. Neboť nebezpečí - ať jakékoliv - spočívalo v tom, že jeho talenty nebyly tajné před nimi...

Takže zůstal v Londýně sedm dní a snažil se pár věcí vyřešit.

Darcy Clarke byl rád, že se ubytoval v sídle pobočky E, ale náladu mu kazila skutečnost, že James Anderson zmizel a vyhledávači pobočky ho nemohli objevit. Tato jejich neschopnost nebyla sama o sobě nic zvláštního, protože hypnotizér nebyl tajný agent - nebyl pravý esper - jenom někdo, koho čas od času využívali. Proto ho řadoví členové pobočky příliš neznali a jeho zvyky neznali skoro vůbec. Zkrátka Anderson u nich zanechal velmi slabou auru, což znamenalo, že neměli příliš z čeho vycházet. Darcyho Clarka však znepokojovalo to, že zmizel teď, přitom to byl zřejmě jediný člověk na světě, který mohl Harryho převést zpátky do ,správného režimu´.

Ale mít Harryho v Londýně bylo dobré, i když se v sídle pobočky příliš často nevyskytoval, neboť Darcy pořád doufal, že by se jeho dočasná přítomnost mohla změnit v trvalou. Uvědomoval si, že nekroskop je stále tím nejsilnějším nástrojem na straně dobra, který kdy pobočka E znala a využívala. A v tom byl problém: že ho využívala a pak propustila - i když až po tom, co zařídila, aby jeho talentů nemohl využívat nikdo jiný. Dokonce zřejmě ani on sám...

Takže nekroskop bloumal po londýnských ulicích, ale vyřešil toho velmi málo. A takto, napůl odpojený od svého světa zvláštních metafyzických sil, čím víc pozoroval reálný svět, tím méně se cítil být jeho součástí, nebo dokonce součásti jakéhokoliv světa. V Londýně nebyl nikdy doma, ale teď si tu připadal jako ve zcela cizím městě. Vlastně on byl cizí v něm, vydaný napospas cizímu světu, i když měl podezření, že takhle by se nyní cítil téměř všude - snad s výjimkou svého domu u Edinburghu nebo náruče B. J. Mirluové.

Ano, byl nezakotvený, protože jeho kotva se uvolnila.

Proto volal nejméně třikrát denně do vinárny B. J.´s v Edinburghu, ale pokaždé se dočkal stejné odpovědi nahrané na záznamníku:

„Lituji, ale vzhledem k okolnostem, které nemohu ovlivnit, je vinárna na neurčito uzavřena,“ odříkával hlas Bonnie Jean falešným edinburským akcentem, který mu zněl tak vzdáleně. A pokaždé, když ho nekroskop uslyšel znovu, zdál se mu chladnější, jako by se od něho odtahovala. Věděl, že to by mohl být kritický bod... kdyby se svět skutečné rozpadl... kdyby on dovolil, aby k tomu došlo.

Ale on to nehodlal dovolit.

Poslední noc, kterou strávil v sídle pobočky - bydlel ve svém starém pokoji (v Harryho pokoji, jak se té místnosti nyní říkalo), z něhož se vycházelo přímo na chodbu - byla velmi neklidná. Spal, ale žádný odpočinek mu spánek nepřinesl. Kolem třetí ráno jeho nejasné, ale o to tíživější sny, přešly v něco, co bylo víc než sen.

V bdělém stavu už nekroskop neměl kontakt s mrtvými; téměř je vyloučil ze svého života. Ale ve spánku... byl mnohem přístupnější.

A pokud šlo o R. L. Stevensona Jamiesona: ten byl odhodlaný dosáhnout svého a nemínil se nechat přehlížet.

Harry? Nekroskope? Člověče, k tobě je tak těžké se dostat! Co je s tebou? Musí ti být jasné, že bych tě neobtěžoval, kdyby to nebylo opravdu důležité.

„To jsi ty, R. L.?“ zamumlal Harry a neklidně se v posteli převalil. „Panebože, copak se tady člověk nemůže jednou vyspat?“ Zprvu se neubránil podráždění - což dal najevo předchozím povzdechem - ale přesto zaslechl v ,mrtvém´ hlase černého muže něco, co bylo silnější než běžná naléhavost. Proto navzdory tomu, že byl v pokušení vztyčit před svou myslí bariéru, cítil, že by mu měl věnovat pozornost. A R. L. to poznal.

Nekroskope, já a mé obi tě už dlouho pozorujeme a trneme o tebe obavou. Nevím, jestli to víš, ale máš kolem sebe nepřátele, v Londýně i ve Skotsku! Vědí o tobě, Harry, a sledují tě. Zatím jen to - pozorují tě a čekají!

„Žlutí muži,“ řekl Harry, protože ve spánku jsou hranice mezi různými rovinami vědomí vymezené mnohem méně zřetelné; a také, protože ,žlutí muži´ byli v jeho mysli spojeni s bombou.

Nevím, jaké barvy nebo vyznání jsou. Vím jen, že jsou tady, řekl R. L. a oddychl si úlevou, že ho nekroskop poslouchá. A hned rychle pokračoval. Ale také že to, na co čekají, už možná přišlo. 

„Co přišlo? O čem to mluvíš, R. L.? Asi by bylo lepší, kdybys mi to zopakoval.“ Ale Harry už byl teď plně soustředěný.

Ne o čem mluvím, ale o kom, odpověděl R. L. Přece o něm, nekroskope - o tom, na koho čekají. A ten je z nich nejhorší! Není jen pouhý pozorovatel, ale... člověk, který jedná. Šéf. A je tady, blízko, a pořád se přibližuje. Přijde brzy, dnes v noci, zčistajasna. Cítím ho jako mlhu na blatech, jak po tobě ,sahá´. 

Harry zase cítil ten cizí chlad v mrtvém hlase R. L. „Zčistajasna?“ opakoval. „Přiletěl snad letadlem?“

Tohle jsem řekl? R. L. o tom uvažoval. Je to možné. V každém případě je tady a ostatní se stahují k němu. Ale jak jsem řekl, jsou to jen přisluhovači, malé ryby. A tenhle je šéf - šéf, který rozhoduje. A co horšího... ví, kde jsi, nekroskope! 

„Takže nebezpečí číhá všude,“ řekl Harry. „V Edinburghu a tady taky.“ Jenže skutečná povaha té hrozby mu zůstávala nejasná. A R. L. mu ji vysvětlil.

Na všech třech místech, řekl mrtvý muž.

„Cože?“ Harrymu neuniklo jisté zdůraznění počtu těch míst. „Řekl jsi na třech místech? Takže kde ještě?“

Pohřbené, Harry. Hluboko pohřbené. Pohřbené... skutečně... hluboko...

„Co? Co je pohřbené?“ Teď se už nekroskop nemusel k pozornosti nutit, ale zároveň se ho zmocnila úzkost, neboť cítil, že mu mrtvý muž uniká, možná dokonce záměrné. „Co je hluboko pohřbené, R. L.?“

To ti nemůžu říct, Harry. Věř mi. Rád bych to udělal, ale ono prorazí na povrch, až to samo uzná za vhodné. Nebo to možná... stáhne... i... tebe.

A byl pryč.

III

Oběti

O několik hodin dřív, asi pět set kilometrů odtud ve Skotsku...

Zahanine pozorovala týden dům Harryho Keogha a byl to možná nejotravnější a nejnevděčnější úkol, který ji Bonnie Jean kdy dala. A v tom chladném deštivém počasí zřejmě nejnepříjemnější. Dávat pozor na Harryho? Sledovat ho? Opravdu?

Před týdnem touhle dobou byl v domě. Věděla to naprosto jistě. A pak... zmizel! Problém byl v tom, že ho neviděla odcházet. A od té doby, jako by se po něm zem slehla. Z komína se nekouřilo, uvnitř se nerozsvítilo jediné světlo, a když konečně ztratila trpělivost a zaklepala na dveře, nikdo jí nepřišel otevřít.

Ten člověk byl jako duch! Takový přitažlivý duch a záhadný, ale stejně strašidelný jako všichni ostatní duchové. Avšak být tu třetí týden a v únoru, navíc v takovou noc, jako je dnešní... A to mohla být ráda, že nesněžilo! Ještě hodinu vydrží a pak jí skončí směna...

Jenže v sedm ráno tu bude muset být znovu. Takhle jí to přikázala Bonnie Jean, a tak to bude muset dělat, dokud se on nevrátí. Protože Harry Keogh byl pro B, J. velmi důležitý. I pro ně, vlastně pro všechny i pro všechno. A B. J. nelitovala námahy, aby jí to vysvětlila.

„Harry je všechno,“ řekla svým dívkám, než opustily vinárnu a odjely se ukrýt. „Bez něj nebudu já, nebudete vy, nebude zítra. Myslím to doslova - jestliže se mu něco stane, je po všem. On je jediný a nikdo ho nemůže nahradit. Zkrátka Harry Keogh je budoucnost, moje i vaše.“

Proto mu řekla, aby na nějakou dobu zmizel pryč - kvůli všem těm problémům, které se chystaly. Jenže on byl pryč pořád! Týden uplynul a Zahanine byla z těch nekonečných šestihodinových strážních směn, strávených pozorováním Harryho domu, k smrti otrávená. Ale to bylo jen jedno ze dvou míst, která chtěla mít B. J. pod dohledem. To druhé byla její vinárna ve městě, kde i teď hlídala jedna z dalších dívek, jestli se tam Harry neobjeví.

Zneklidněné svými myšlenkami, znuděné tím, že se nic neděje, a ne zcela soustředěné Zahanine málem uniklo, že ze tmy probleskly kužely reflektorů. Chvíli se míhaly a kývaly, a teprve když padly na kamennou zeď starého mostu, který se nacházel necelý kilometr od ní, zbystřila Zahanine pozornost. Jenže než si utřela rukávem lehce zamlžené čelní sklo, světla probleskla na druhé straně mostu a pomalu mizela ve tmě. Takže zase nic. I když... alespoň ji to probralo z letargie.

Vystoupila z auta a znovu pohlédla dalekohledem na temnou siluetu starého domu. Vtom se jí zdálo, že se nad střechou objevila jakási žlutá zář... která náhle zhasla. Zahanine se zmocnilo radostné vzrušení. Přijelo auto! Takže možná přece jen její noční stráž nebude zbytečná.

Ubíhaly vteřiny a potom minuty a... pak se v přízemí rozsvítilo. A po chvíli v prvním poschodí, v ložnici. Harry se vrátil!

Zahanine nastartovala a zajela do blízkého Bonnyrigu, kde z veřejné telefonní budky zavolala B. J. a řekla jí, co viděla. „Neměla bych mu nechat ve schránce vzkaz, aby věděl, kde jsi?“ zeptala se.

„Ne, nic takového,“ odpověděla B. J. „Žádné vzkazy ani dopisy. Nic, z čeho by se mohl někdo jiný dozvědět, kam jsme se uchýlily! Nejdřív si s ním promluvím. Zavolej mi znovu za pět minut.“

Jenže když se po pěti minutách Zahanine opět ozvala, zastihla svou paní v mnohem horší náladě. „Nedovolala jsem se mu,“ řekla B. J. „Buď má vyvěšený telefon, nebo s někým mluví - nebo má pořád strach z té zatracené věci. Já vím, ty o tom nic nevíš, ale teď nemám čas ti to vysvětlovat...“ A po chvíli přemýšlení dodala:

„Možná si jen nepřeje, aby ho někdo vyrušoval, nebo se nechce prozradit,“ řekla. „Třeba se vrátil jen na skok pro nějaké věci. Zkrátka nevím... Ale ty bys to mohla zjistit, Zahanine, tebe zná. Běž tam a řekni mu, kde jsme. Jen žádné písemné zprávy. Pak se sem může vypravit sám nebo s tebou, to je jedno. Ale pokud se bude chtít doma jakkoliv dlouho zdržet, řekni mu, aby byl ve střehu. A taky mu vyřiď, ať zavěsí telefon, abych mu mohla zavolat. Jo, a dej mu mé telefonní číslo - ale jenom mu ho řekni, ať si ho zapamatuje. Nepiš mu ho! Je ti všechno jasné?“

„Je,“ odpověděla Zahanine. „Hned teď tam zajedu, řeknu mu, kde jsi, a dám mu tvoje číslo - vlastně řeknu mu ho. A taky mu řeknu, aby byl opatrný, jestliže se hodlá doma nějakou dobu zdržet. Pokud ne, může jet se mnou nebo sám za vámi. To je všechno.“

„Dobře. Tak teď běž...“

Zpátky k Harryho domu jí to trvalo pár minut. Před domem stálo auto. Zahanine zaparkovala asi sto metrů od domu a pokračovala pěšky. Došla ke dveřím a zaklepala. Uvnitř bylo ticho, nikdo jí nepřišel otevřít. Jen světlo nahoře zhaslo!

Čekala asi minutu, pak zaklepala znovu a tiše zavolala; „Harry, to jsem já, Zahanine, jedna z dívek Bonnie Jean...“

A potom se dveře náhle otevřely a zároveň s tím se za ní ozval hlas s podivným přízvukem. „Vida, kohopak to tu máme.“ Ale nebyl to Harryho hlas!

Zahanine měla - jako všechny dívky B. J., dětí měsíce - zvířecí oči a viděla ve tmě. Muž, který stál ve dveřích, byl středně vysoký, měl lehce šikmé oči... a žlutou pleť. Asiat! A ten za ní byl jeho kopie. Takže Drakulové!

Zahanine prudce vymrštila nohu, kopla toho před sebou do rozkroku a současně udeřila hranou ruky za sebe do míst, kde tušila obličej toho druhého. Noha našla svůj cíl, ale muž za ní stačil uskočit, takže ho nezasáhla. A vzápětí vystřelil - sotva ze dvou kroků a z pistole s tlumičem, takže výstřel zněl, jako když prskne velká kočka. Kulka ji zasáhla do vnitřní strany levého ňadra a uvízla vedle srdce. Byla to stříbrná kulka - muž měl prsty rozpraskané do živého masa od toho, jak jimi nabíjel zásobník.

Výstřel srazil Zahanine dozadu na muže ve dveřích, který skučel bolestí a držel si oběma rukama rozkrok. Padající dívka ho svou vahou povalila a oba skončili na zemi v úzké chodbě. Ten, co vystřelil, se ohlédl - zkoumal tmu za sebou, čichal ji zploštělým nosem - pak s namířenou pistolí vkročil dveřmi dovnitř, zavřel za sebou a zajistil dveře bezpečnostním zámkem.

Zahanine se mezitím podařilo vstát. S rukou přitisknutou na hruď a s vyceněnými zuby jako rozzuřená vlčice znovu kopla Drakula na zemi a potom se potácela chodbou od jedné zdi ke druhé, až se nakonec vrhla do Harryho pracovny. Jenže ten s pistolí byl těsně za ní, a když se pokusila otevřít dveře do patra, vystřelil znovu.

První kulka ji působila nesnesitelnou palčivou bolest, jako kdyby jí někdo vrazil do hrudi rozžhavený pohrabáč. A Zahanine věděla, že už tohle stačí, aby zemřela. Takže ten další výstřel jen ukončil její utrpení. Druhá kulka jí roztříštila páteř a srazila ji do prosklených dveří.

A pak už jen ležela hlavou venku mezi střepinami skla a umírala. Její vrah odložil pistoli, chytil ji za nohy a odtáhl ji zpátky dovnitř. Ale to už skoro necítila...

Jakmile byl vrahův komplic schopen vstát, dopotácel se do pracovny a uviděl svého druha, jak klečí mezi nohama zkrvavené dívky a strhává z ní spodní prádlo. „Co to děláš?“ zavrčel na něj. „Už je mrtvá, ne?“

„Ještě ne, ale brzy bude,“ odpověděl ten s pistolí. „Nemohl jsem ji nechat naživu.“

„Měl bys být opatrný. Co když byla pobočník!“

„Ne,“ stačil zahučet ten na zemi před tím, než nedočkavě vnikl do dívky a současně jí začal sát krev, která prýštila z rány v ňadru. Ale pak se zarazil. „Jestliže byla... tak je to průser! To bysme museli celej dům spálit. Jenže tím bysme na sebe přilákali pozornost a nejspíš taky varovali Kylea a tu jeho vlkodlačí čubku! A to si nemůžem dovolit.“

„Ale to, co děláš teď... Myslíš, že by ti to Drakeš schválil?“

Ten druhý se ohlédl. „Nevím,“ řekl, „a taky se ho na to nemůžu zeptat. Ale když porovnáš tuhle s těma povolnýma ohyzdama v opevněným městě, je pro to jako stvořená! Navíc jsem už byl bez toho dost dlouho... tak mě nech na pokoji. Běž radši prohledat její auto a nech mě, ať ji pěkně vyšoustám. Bude to mít naposled v životě...“

Jeho druh se obrátil ke dveřím, ale potom ještě přes rameno řekl: „Když je to tak, můžeš ji vyšoustat i za mě.“ A stále s rukama v rozkroku a s bolestným výrazem ve tváři se vydal chodbou k hlavnímu vchodu.

Ten druhý pokračoval... Jenže když nad dívkou hekal a supěl, náhle měl pocit, že se její tělo začalo chvět, téměř vibrovat. Pohlédl na ni a uviděl, že má otevřené oči - oči, které zářily žlutě! A také cítil, jak se namáhá, jak napíná tělo v obrovském úsilí. Pozvedla se na lokti a zvedla k němu ruku. Zprvu se nezmohl nanic, jen na ni civěl s otevřenými ústy jako uhranutý. Neboť její nehty byly tak dlouhé a... zkrvavené.

Zkrvavené proto, že právě vyrůstaly ze živého masa a sílily v zahnuté spáry. Viděl, jak se chvějí - jak se třesou, natahují a napřahují proti němu. Ucukl, ale až v okamžiku, kdy se dotkly jeho tváře. Jenom lehce, a přesto ho stačily poznamenat pěti krvavými šrámy, které se táhly od očí až k bradě.

To byl první - a poslední - Zahaninin pokus o metamorfózu.

Ale tím to také skončilo - pouhým pokusem. Její spáry se opět zatáhly zpět, ruka klesla na zem, oči se potáhly sklovitým leskem a pomalu se zavřely a pak... se Zahanine naposledy nadechla a v táhlém vlčím povzdechu vzduch vypustila. A to byl konec.

Její vrah zaklel, vstal a zamířil do kuchyně, aby se podíval, jestli tam nenajde sekáček na maso. A na Harryho stole dál pípal vyvěšený telefon...

Francesco Francezci přiletěl ze Sicílie kolem půlnocí. Doprovázeli ho tři jeho lidé - mladičký a hezký pobočník Vincent Ragusa, starší otrok Tanziano Guy, řečený Tanečník, a Francezciho pilot Luigi Manoza. Ubytovali se v letištním hotelu a pak se všichni čtyři sešli ve Franceskově apartmá.

„Poslouchejte mě,“ řekl jim Francesco. „Zítra za úsvitu odletí Vincent do Edinburghu a spojí se s naším starým ,přítelem´ Angusem McGowanem. McGowan je ve Skotsku... už ani nevím, jak dlouho. Skoro věčně. Zkrátka se tam vyzná. Zná kraj, lidi i jejich zvyky, a taky ví, kde Radu je... i když přesné místo - myslím polohu jeho doupěte - se nám asi jen tak lehce zjistit nepodaří. Ale v jakési malé vesničce v údolí Spey žije otrok vlčího pána, dítě měsíce. Je to člověk, ale v každém případě má v sobě hodně vlčí krve. A tenhle otrok stoprocentně ví, kde Radu je.

Takže za ním se s Angusem McGowanem vypravíš, Vincente, a budete hledat Raduovy přátele v oblasti Cairngorms. A v případě, že je najdete, McGowan už bude věděl, co dělat. A ty zase budeš dělat, co ti řekne on. Nezapomeň, že McGowan byl dlouho - dýl, než jsi naživu - jako pobočník jedním z nás. Zná tě a bude tě čekat v Edinburghu na letišti. Takže tak je to zařízené. Nějaké otázky?“

Ostatní kolem stolu se tvářili klidně, Vincent Ragusa už méně. Tanziano a Manoza na něj hleděli a čekali, jestli něco řekne, ale když mlčel, obrátili pohledy k Franceskovi, nebo ,Francezcimu´, jak mu mezi sebou říkali.

Vampýr Francesco byl velmi přizpůsobivý. Přijímali ho ve ,vyšších kruzích´ sicilské společnosti, ale stejně tak se cítil jako doma za deštivého dne na závodišti v Ascotu. Ale když byl v Římě nebo v Londýně ve společnosti pobočníků, nebo i obyčejných otroků, uměl se chovat a mluvit s nimi stejně uvolněně, jako se chovali a mluvili oni.

Ragusa byl středně vysoký, štíhlý a jeho hezká tvář měla italsky upírské rysy. Pocházel ze staré mafiánské rodiny a oblékal se nákladně, ale s vkusem. „Víš, Francesco, já jsem myslel, že se dám dohromady s Jimmym a Frankem. To jsou mí mládenci - ty a Anthony jste mě ještě vLe Manse Madonie ustanovili za jejich šéfa.“

„Tvoji mládenci, jasně...“ přikývl Francesco chápavě - nebo možná ne - a po chvíli uvažování dodal: „Jenže věc se má tak, že jste všichni naši mládenci. A tady nejsme v Le Manse Madonie. Jsme v Anglii, a budeme ve Skotsku. A neplánujeme dopředu pro zábavu, a ani tady nejsme pro zábavu. Ty a McGowan budete ve Skotsku dva silní pobočníci a budete dávat pozor jeden na druhého. A o nějakou dobu později k vám přibude Luigi. Tak budete tři - to bude opravdová síla. A já, Tanečník, Jimmy a Frank utvoříme silný tým tady, v Londýně. A až se dáme dohromady, nikdo na nás nebude mít... Už jsi to pochopil?“

Ragusa kývl, že ano, ale přece jen si neodpustil poznámku. „Připadá mi, že se za jedním mizerným chlápkem honí zbytečně moc lidí.“

Francesco si povzdychl, přimhouřil oči a jeho černé nosní dírky se rozšířily. A pak se široce usmál - což by bylo v pořádku, jenže jeho úsměv se rozšiřoval stále víc a víc. „Vincente,“ řekl chraptivě, „tvůj dědeček byl don. A teď je mrtvý. A tvůj otec byl taky don, a taky je mrtvý. Takže kdo ví, možná na vaši rodinu něco přišlo. Takovou moc měli v rukou, a jak dopadli - jako obyčejní smrtelníci. A teď si vem sebe! Do tvých rukou se hrne větší moc, než o jaké tví předkové vůbec snili. Máš mnohem víc než oni pro co žít. A žít déle, mnohem déle, a vychutnat si ten život. A přesto občas mluvíš, jako bys...“ Zakroutil nechápavě hlavou. A všichni věděli, že je to zlé znamení. Nebo spíš zlověstné.

Ragusa poznal, že se dopustil chyby. „Promiň. Francesco. Nechtěl jsem se tě dotknout. Já jen... Vím, že Radu je důležitý, ale...“

Široký úsměv byl ten tam. Francesco se naklonil dopředu. „Poslyš, Vincente,“ zavrčel, „dovol, abych ti něco řekl. Ten Radu je schopen chytnout tě za koule a někam tě za ně pověsit. A než bys měl čas začít křičet, ukousl by ti polovinu tvýho pitomýho ksichtu!“ Hleděl na mladíka očima zbarvenýma do ruda krví. „A když na to přijde... mohl bych to stejně tak udělat i já,“ dodal o poznání tišeji a zlověstněji.

„Ale, Francesco... Já... opravdu jsem nechtěl...“ koktal Ragusa, a třebaže byl vždycky bledý, teď zbledl jako křída.

„Nechtěl, nechtěl... Na to kašlu, co jsi chtěl, nebo nechtěl,“ přerušil ho Francesco. „Rozhodující je, co chci já. A to je, že uděláš, co jsem řekl. A jen abych měl jistotu, že jsi to pochopil - máš ještě nějaké otázky?“

„Ne, žádné,“ zavrtěl Ragusa hlavou a zvedl ruce dlaněmi vzhůru na znamení, že se chce smířit. „Udělám všechno, jak jsi řekl.“

Francesco zůstal zamračený. Opřel se dozadu, a jako by už pro něj Vincent Ragusa neexistoval, obrátil se k Manozovi. „Luigi, ty víš, co máš za úkol. Jaké jsou problémy s tím... tím... jak se to jmenuje?“

„CAA,“ odpověděl Luigi. „Civil Aviation Authority - Úřad pro civilní letectví. Musím se tam registrovat, to je všechno, pak mi dají dočasnou licenci. Ale s tím by neměly být potíže, protože máme kontakt na jednoho jejich úředníka. Mohl bych ho podmazat, kdyby to nějak vázlo. Říkám, s tím nebude problém.“

„Tak to vyřeš,“ řekl Francesco. „Budeme potřebovat vrtulník, a brzy. Takový, aby se jím dalo doletět na Sicílii.

A teď poslouchejte všichni - chci, abyste si dobře zapamatovali ,důvod´, proč tu jsme. Hledáme vhodné exteriéry pro film. Má to být příběh z horolezeckého prostředí, který se odehrává ve Skotské vysočině. Britští úředníci za to samozřejmě budou chtít spoustu peněz na různých poplatcích; když jde o peníze, je to s nimi horši než s Američany. Jsou jako Skotové, a ne jenom podle pověstí. Takže jestli chcete něčeho dosáhnout, musíte mávat dolarovými bankovkami, a radši vyšších hodnot! Zkrátka, chodí to tu jako všude jinde.“ Vycenil zuby - tentokrát v normálním úsměvu - a znovu se obrátil k Manozovi.

„Až budeš mít vrtulník, odletíme my zbývající do Skotska - pokud budu pořád ještě v Londýně. Ale nejdřív si tady musím něco zařídit. Je možné, že se konečně dozvíme, kdo je ten náš vetřelec - myslím, kdo vlastně je a proč a jak se vloupal do naší pokladnice v Le Manse Madonie. A až to budu vědět, potom se postarám, aby to už nikdy neudělal - aby už nikdy nic neudělal!“

Naposledy se obrátil k Tanzianovi. „Ty zůstaneš se mnou. Tanečníku.“

Tanziano muž s kulatou hlavou, stopětaosmdesát centimetrů vysoký a sto kilo těžký, který se přesto pohyboval s lehkostí tanečníka - obyčejný otrok, s neobyčejnou chutí k jakýmkoliv krutostem, sotva přikývl.

Tím schůzka skončila...

Darcy Clarke vezl Harryho na nádraží King´s Cross v té nejšedší a nejpřízračnější ranní hodině, kdy bezútěšnost velkoměsta ještě zdůrazňují vyhozené noviny a jiné papíry, které vítr honí ulicemi. Přesto se Londýn pomalu probouzel a nádražní hala se plnila prvními cestujícími, kteří se z nepochopitelných důvodů rozhodli vyměnit teplou postel za nepohodlný vlak. A nekroskop byl mezi nimi, protože chtěl chytit první spoj mířící na sever.

Zdál se podrážděný a Darcy zase působil dojmem, že se ještě pořádně neprobudil. Když se pak Darcy vracel na ústředí pobočky E, náhle mu došlo, co mohlo být důvodem Harryho špatné nálady. Nekroskop se zřejmě chtěl vrátit domů svým dopravním prostředkem, ale nemohl, protože nebyl sám. Škoda, že mě to nenapadlo dřív, pomyslel si Darcy. Teď už bylo pozdě.

Ale nebylo.

Ani ne čtvrt hodiny po odjezdu z King´s Cross zašel Harry do jídelního vozu a dal si pohárek nechutné kávy. Pak prošel dál do vagónu první třídy a obhlédl situaci. Bylo tam pouze pár cestujících, všichni četli noviny nebo časopisy a seděli otočení po směru jízdy, takže na něho neviděli. Perfektní.

Aniž o tom dál uvažoval (neboť věděl, že kdyby to udělal, neodhodlal by se k tomu), vytvořil Möbiovy dveře a prošel jimi. A vyšel z nich v pracovně svého domu u Edinburghu -

- kde neudržel v ochablých prstech pohárek s kávou a pustil ho. A dřív, než byl schopen uvažovat rozumně, pomyslel si: To je trest za to, že jsem použil kontinuum! 

Pohárek dopadl na zem a jeho obsah šplíchl na stehno nahé černé dívky. Černé a rudé! Zahanine... Jedna z dívek B. J.!... Mrtvá!... Tady!

Stále neschopen uvažovat rozumně šel do kuchyně, vrátil se s papírovými ručníky, klekl si vedle... dívky a utřel z jejího stehna kávu. Pak pomalu papír zmačkal do koule, odhodil ji a vrávoravě vstal, jako by mu nesloužily nohy.

Káva? Panebože - káva? V levém ňadru zela černá díra po kulce? Dívka měla sukni vyhrnutou k pasu a její blůza byla přilepená zaschlou krví k širokému šálu. Ten šál byl doslova nasáklý krví! Ale nejhorší ze všeho byla její hlava. Ležela pod Harryho stolem asi metr od těla, kam ji zřejmě vrah odkopl. A vedle ní sekáček na maso.

A tahle příšerná márnice byla jeho pracovna!

Nekroskop se odpotácel od těla - od všeho toho - a klesl do křesla. Ale vzápětí z něj zase vyskočil, protože zaslechl, že před domem někdo nastartoval auto a odjíždí.

Vyšel na chodbu - stále nevěděl, co dělá, jen se zoufale snažil dělat to nejrozumnější - a zamířil k hlavním dveřím. Byly zavřené, ale ne zamknuté. Právě když je chtěl zajistit bezpečnostním zámkem, zaslechl kroky, které se zastavily přede dveřmi. A pak... někdo dvakrát zaklepal a tiše, ale udýchaně, zavolal: „Harry?“

Bonnie Jean! Rychle otevřel a opřel se o stěnu, aby nezavrávoral. Vstoupila dovnitř. Jediný pohled na něj... a na jeho výraz ji musel říct vše.

„B. J.!“ vydechl s úlevou a natáhl k ni ruce. Ale když ji objal, ucítila, že v něm opět vzrůstá napětí - že ta úleva, něžnost, ta vítající náruč se mění v něco jiného.

„Harry, co se stalo?“ Upírala na něj stejně vytřeštěné oči jako on před chvílí na ni. Jenže teď, když ji odstrčil a držel v natažených pažích, se jeho hluboké oči zažily v úzké štěrbiny a dívaly se na ni... jako by ji chtěly provrtat, proniknout hluboko do jejího nitra. Jako by ji z něčeho obviňovaly!

„Co se stalo?“ opakoval po ní. „To bys mi možná mohla říct ty. A tentokrát, B. J“ myslím opravdu říct!“ Vzal ji za ruku a skoro ji táhl chodbou kolem obývacího pokoje, kolem schodiště a kuchyně do své pracovny. A tam konečně uviděla, co se stalo.

„Zahanine!“ Znělo to jako zakvílení, jako tichý vzlyk, povzdech v naprostém úžasu a šoku. „Ach, Zahanine!“ A pak už poklekla vedle těla, vztáhla k němu ruce, ale... držela je nad ním. Chtěla se ho dotknout, všeho toho, ale nedotýkala se ničeho.

„Přijel jsem před čtvrt hodinou,“ řekl nekroskop. „A tohle jsem tady našel.“ Poklekl vedle B. J. a konečně byl schopen podívat se na to tělo - vidět ho a vidět víc než jen krev. „Někdo ji zastřelil a taky... asi mučil, znásilnil? Nevím... než jí usekl hlavu. Ale proč, B. J.? Proč? Já vím, že to víš! A vím jistě, že jsi nevinná - tvrdohlavá, ale nevinná... ale ty opravdu víš, co se tu stalo a proč. A musíš mi to říct!“

„Harry já...“

„Proto jsi chtěla, abych odjel? Aby se mi nestalo, co se stalo ji?“

„Harry...

„Žlutí muži.“ Vstal a vytáhl za ruku i ji. „Co je s těmi Asiaty? Pověz mi o nich.“ (Protože jestli o nich něco ví, mohlo by to vysvětlovat, jak ti mniši v rudých kutnách zapadají do jeho budoucnosti; jak souvisejí s tím pekelným zařízením, které instalovali v Hyde Parku. Zdálo se mu to víc než pravděpodobné. A jestli to byli titíž lidé, kteří udělali tu hrůzu tady, není pochyb o tom, že jsou součástí jeho budoucnosti. Nebo by jí mohli být, kdyby se mu podařilo je dopadnout!)

Ale co znamená ten bolestný pocit uvnitř? Ten vzmáhající se pocit něčeho, co čeká, až bude osvobozeno, jako slovo, které má člověk skoro na jazyku, ale stále si na něj nemůže vzpomenout. Je to snad pouhá potřeba něco udělat? Pomstít se, zjednat spravedlnost? Nebo je to něco jiného?

„Harry!“ řekla ostře B. J. ve snaze vytrhnout ho z toho.

„Ne!“ vyštěkl stejně ostrým tónem. „Pověz mi to, B. J., okamžitě!“ Zmocnil se ho hněv - hněv a netrpělivost. Rty měl sevřené, zuby zaťaté.

B. J. ty varovné signály vnímala. Četla hrozbu v jeho očích, slyšela ji v jeho hlase a viděla v celém jeho postoji. Naklonila hlavu na stranu - zřejmě jako své varování, možná i hrozbu - a... „Haaarrry,“ začala vrčet.

Vydechl jakoby leknutím a natáhl se, aby ji rukou zakryl ústa. Ale přišlo to pozdě, protože B. J. to téměř v panice dokončila: „Můj chlapečku!“

Měsíc.. vlčí hlava... vlčí vytí! A konečně ticho, které se snášelo na jeho ztrápenou mysl jako měkká přikrývka.

Zamrkal a všechen hněv, všechny otázky a obavy z něj odplynuly kamsi pryč. Neboť B. J. zde byla proto, aby dala věci do pořádku. A také to udělala tím, že řekla „Už je to dobré, Harry,“ a objala ho, aby přestal vrávorat a neupadl. „Sedni si.“

Poslechl ji, ale znovu zmateně zamrkal, zakroutil hlavou a odevzdaně čekal. „Ano, bude to dobré,“ opakovala jakoby na potvrzení, i když o tom nebyla moc přesvědčená. ,Ale pověz mi, kde jsi celou dobu byl.“ A než mohl odpovědět, mávla rukou a dodala: „Ne, na tom teď nezáleží. Radši mě nech přemýšlet.“ Byla už jen malý kousek od pravdy, alespoň od té jeho, ale svým příkazem ji zase odvrhla pryč.

Pohlédla na tělo ležící na zemi, na hlavu pod stolem, a skoro jen (nebo pouze) pro sebe řekla: „Dali si záležet, aby měli jistotu.“

Jakou jistotu? O čem? uvažoval Harry. Ale uvnitř v sobě to věděl, jenom to nemohl připustit, protože B. J. a její dívky byly nevinné. Jak by mohly být... to, co právě naznačila - nebo se spíš podřekla - že jsou, kdyby to nebyla i ona sama? A znovu ztratil všechny pevné body a kýval se v křesle jako zmítaný větrem a B. J. poznala svou chybu.

„Aby měli jistotu, že je mrtvá,“ řekla. „Že nebude schopná nikomu říct o... tom tady.“

Ach, opravdu? Nekroskop znal někoho, komu by o tom Zahanine mohla říct. Jenže nemohla nebo nechtěla - alespoň ne. když byla B. J. tady. Raději tedy mlčel.

B. J. na něho hleděla a zdálo se, jako by tu byla sama, nebo nanejvýš s oživlou mrtvolou. Ale to také bylo její dílo. „Můžeš mluvit,“ řekla. „Normálně mluvit. Pověz mi, co mám dělat.“

To byl nový obrat. On má říkat jí, co má dělat! Ale byla to upřímně míněná žádost, a k Harrymu, ne k tomu, co z něj udělala. „Uvolni mě,“ řekl s tím... něčím v hlase.

Pohlédla na něj a viděla, že už není oživlá mrtvola. A měl ten pohled... jako když se s ním setkala poprvé, nebo jako tenkrát v údolí Spey, když zabili Drakuly. Tajemný - Raduův muž dvou tváři. Tajemný, protože ho tak vyškolili ti, pro něž pracoval, aby se tak jevil - ti z pobočky E. Ano, muž dvou tváří. Jedna byla maska, kterou zakrýval pravou podstatu toho, kdo se schovával pod ní. Tvář zabijáka ve jménu spravedlnosti.

A teď Harry žádá, aby ho uvolnila... Ale proč ne? Vždyť mu přece řekla, že k tomu může dojít, ne? Vlastně neřekla, neodvážila se vystavit ho takovému nebezpečí. To by svému Harrymu nemohla udělat, zvlášť když na ně oba čekají mnohem větší nebezpečí.

„Nevíš, co říkáš,“ odpověděla mu.

(Ale on to věděl! Bože, věděl to! Jenom se mě zeptej! vykřikl, i když nehlasně. Neboť ji nemohl říct, co ví, dokud se ho na to nezeptá! A dokonce ani pak jí nemohl říct, jak se to dozvěděl, protože by to ohrozilo jeho tajemství.)

B. J. viděla, že mu na tváři vyrazil pot, a slyšela, jak skřípe zuby. Opravdu! Už dřív si všimla, že se mu to stává ve chvílích, kdy musí čelit nějakému tlaku. Jeho mysl zůstala zaskočená na neutrálu, když jsem řadila rychlost! pomyslela si. Ví, že musíme něco udělat, ale dokáže jednat jen na můj povel, 

„Nemůžeme dovolit, aby Zahanine našli tady,“ řekla. „Udělali to Drakulové. A teď už mohli odněkud zavolat na policii a postat je sem. Snaží se mě zahnat do úzkých - mě nebo tebe, nebo nás oba - a přinutit nás, abychom ztratili hlavu a uprchli a omezili si tak další možnosti. A pak, až bychom byli na útěku, by se nám pověsili na paty, protože vědí, kam bychom se obrátili. Chápeš to?“

„Ano, k Raduovi,“ přikývl.

„Musíme se Zahanine nějak zbavit!“ řekla B. J., ale vzápětí jí ruka vylétla k ústům, protože si uvědomila, jak cynicky to zní. „Myslela jsem... prostě že ji musíme nějak dostat odtud. Ale jak? Nic mě nenapadá. K čertu...! Nejsem schopná uvažovat. Zahanine myslela, že jsi to ty, že ses vrátil, ale byli to oni. A já jsem ji sem poslala... Vlastně ne... šla sem z vlastní vůle, nabídla se mi, že sem zajde.“ Mluvila zmateně, protože se jí zmocnila panika - a to se jí v jejím dlouhém životě stávalo opravdu zřídka. „Harry, já nevím, co s ní, se Zahanine. Její auto je zaparkované na příjezdové cestě blízko mostu. Co s ní můžeme udělat... a s tím autem? Napadá tě, kam bychom ji - obojí - mohli... dát?“ Chytila ho za límec a zatřásla jím, až se mu hlava zakývala. „Napadá tě, k sakru, co s tím? Máš nějaký návrh?“

To byly jasné otázky a on na ně mohl jasně odpovědět. Ano, znal takové místo, kam by Zahanine a její auto mohli dát. Takže jí předložil svůj návrh. „Odjeď odsud,“ řekl. „Hned teď odjeď a nech to na mně, ale předtím mi pověz, kde tě najdu. Až s tím budu hotov, připojím se k tobě.“

Takhle jí to naservíroval, přímo jako direkt do brady, a ona sebou trhla, jako by ten úder opravdu dostala. Nemohla tomu uvěřit. Byly v něm hlubiny, do nichž stále ještě nepronikla. Harry vstal. „Tak kde budeš?“

Řekla mu to. Popsala mu motorest u silnice u Falkirku, kde spolu snídali, když si poprvé vyjeli do hor. „Mají tam volné pokoje. Já tam zřejmě budu s dívkami provádět průzkum okolí - nebo spíš lidí, kteří tam žijí. Ale většina dívek se zabývala tebou. Hledaly tě. Tebe je těžké najít, Harry Keoghu. A těžké tě sledovat.“

Ano, bylo těžké ho najít a sledovat. Proto jí řekl, že to zařídí, a bylo to nejlepší řešení, neboť právě teď měla B. J. pocit, že není schopná zařídit skoro nic. „A nepotřebuješ nějak pomoct?“ zeptala se. Alespoň projevila snahu. Kvůli němu. Kvůli nim.

Zavrtěl hlavou. „Běž. Přijedu za tebou, jakmile budu moct.“

„Takže tě teď uvolním, Harry,“ řekla. „Ale pamatuj si, co musíš udělat - to, co děláš tak dobře - a taky kde mě najdeš, až s tím budeš hotov.“

„B. J.,“ pohlédl na ni a potom ji objal a přitiskl k sobě.

„Harry, můj chlapečku...“ zašeptala mu do ucha.

Bylo to jako probudit se ze zlého snu a upadnout do jiného, ještě horšího. V každém případě B. J. byla pryč a nekroskop věděl, co musí udělat.

Uložil Zahanininu hlavu spolu se sekáčkem do zkrvaveného šálu a i s tělem pak vše zabalil do široké plastové fólie, v níž si přivezl z obchodu nový koberec do ložnice. Věděl o jistém místě, kde Zahanine nikdo nikdy nenajde. Nebo pokud přece jen, už na tom nebude záležet.

Pak ještě přitáhl koberec z obývacího pokoje, aby jím zakryl krvavé skvrny na podlaze, a nakonec zkontroloval celý dům, jestli někde nezbylo něco, co by ho mohlo prozradit. Nezbylo. Byl přesvědčen, že každému, kdo jeho dům nezná, by muselo připadat, že je v něm všechno v naprostém pořádku a nic se zde nestalo - snad jen to, že vítr zabouchl dveře do patia a rozbilo se v nich sklo.

Ale Harry samozřejmě svůj dům znal a věděl, co se v něm stalo. Navíc to cítil - ten zvláštní pach, který i přes rozbité sklo dveří nechtěl vyvanout. Nebo se mu to jen zdálo a ten pach zůstával pouze v jeho mysli. V každém případě rozprášil do vzduchu několik dávek deodorantu a měl pocit, že to trochu pomohlo.

Potom zavolal jednomu místnímu údržbáři a objednal si ho na zasklení dveří. „Nebudu doma, musím někam odjet,“ řekl mu. „Přední dveře zamknu, takže se tam dostanete zezadu od řeky.“ Tohle byla jednodušší část akce. Zbývala ta těžší.

Došel k Zahanininu autu - klíče byly v zapalování, takže mu stačilo sednout za volant a dojet k domu. Ze zásuvky ve stole si vzal kapesní nůž, pak zvedl balík zabalený v umělohmotné fólii (připadalo mu, že váží nejméně metrák), vynesl ho ven a pokud možno jemně složil do zavazadlového prostoru auta.

Zabouchl kufr a rozhlédl se, jestli se někdo nepohybuje nablízku. Bylo to sice nepravděpodobné, protože do těchto končin chodil málokdo, ale přesto... Vlastně by se mohl někdo vyskytovat pouze na silnici - což byla v podstatě lepší polní cesta - ale ta probíhala na druhé straně domu a na druhém břehu řeky.

Spokojený, že ho nikdo nemohl vidět, znovu usedl za volant a pomalu, na první rychlostní stupeň, se rozjel dopředu. A pak se na obrazovce jeho metafyzické mysli objevily známé Möbiovy rovnice, které se rolovaly dolů a... vytvořily přímo před autem široká vrata -

- a on jimi projel.

O chvíli později opustil kontinuum na Střeše světa, na náhorní planině Tingri v Tibetu. Ve sněhové bouři motor náhle zhasl a auto se probořilo vrchní ledovou krustou do hluboké sněhové závěje. Harry stáhl okno, vysoukal se ven a dovlekl se, nebo spíš dohrabal, ke kufru. Stačila chvíle, aby pocítil krutý mráz umocněný ledovým větrem, přesto se mu podařilo vytáhnout ,balík´, rozříznout obal a opřít Zahanine o zadek auta.

Byla opravdu hrozná zima, ale nekroskop věděl, že to musí vydržet. Nechtěl ji nechat zamknutou v dusivém temném prostoru kufru. Už tak dost zlá je temnota smrti, do níž vstoupila a bude v ní navěky.

Jenže když se na ni podíval, poznal, že je to jinak. Zahanine nebyla úplná. Celý rozechvělý - částečně ze zimy - vzal oddělenou hlavu a posadil jí ji na krk. Doufal, že k němu během chvíle přimrzne.

A věděl s jistotou, že jestli odtud rychle nezmizí, přimrzne tu i on!

Ale předtím...

Předtím musel udělat ještě něco. A naprostá odloučenost tohoto místa od světa, jeho absolutní izolovanost, mu s tím pomohla. Ne s konverzací se Zahanine (Harry pochyboval, že by na to byla za tu chvilku připravená, a určitě na to nebyl připravený on), ale věděl, co by mohlo být v její mysli. A tak na tomto místě - v téhle mrazivé, ledovým větrem ošlehané pustině - stáhl své mentální bariéry, aby do sebe pustil jiný druh chladu.

Zahanine ucítí jeho teplo a bude ho cítit navždy. Schoulí se k němu jako vyděšená myš. A v tu chvíli temnota trochu ustoupí a Zahanine si vzpomene. Je to kruté? Možná, ale ne tak kruté jako to, co se jí stalo. Neboť nekroskop nevěděl (nebo to nepřijal), co byla. Věděl jen, co je Zahanine teď - osamělá, vyděšená mrtvá věc, kterou opustil život.

A měl pravdu. Zaslechl její šepot a ucítil přízračné paže, jak se jako děvčátko se zápalkami tiskla k malému ohníčku svých vlastních bezcenných zápalek, aby z nich vytáhla poslední záchvěv tepla. Ale on se nebál, alespoň ne jí. Koneckonců to byl on a tohle dělával: a kromě svého ztraceného syna byl jediný, kdo to byl schopen dělat. Byl pro ni život a ona to věděla. Proto si vzpomněla na svůj život a na to, jak skončil. A nekroskop to viděl...

Tu chlípnou žlutou šikmookou tvář, která na ní shora zírala, a jeho bezcitný úd v ní... I to, jak se šikmé oči náhle rozšířily a výraz žluté tváře se změnil, když po ní sekla rukou... A pak... dlouhé nehty se zaryly do kůže a zanechaly na jeho tváři pět krvavých pruhů!

A potom jiný obraz: nekonečná temnoto, do níž se Harry probudil. Takže teď Zaharine věděla s naprostou jistotou... že je nade vší pochybnost -

Ne! Nekroskop to nechtěl slyšet - to, co slýchal tak často předtím. Ten náhlý zmučený výkřik, tu zoufalou vzpouru proti tomu. Proto stáhl bariéry své mysli, až to bouchlo - tak prudce, že se zapotácel a vrávoral na promrzlých nohou pryč.

Přesto získal, co potřeboval: potvrzení, kdo je jejím vrahem. A teď nechtěl nic jiného než být odtud daleko...

V Londýně bylo stále teprve za deset minut devět ráno, ale doktor James Anderson už dávno ztratil pojem o čase. Ležel ve starém nepoužívaném přístavním skladu, jehož rampa vyčnívala nad řekou, a ležel tam už týden - poslední děsivý týden svého života, který byl však spíš pomalým umíráním než životem. Ale jeho utrpení už bylo u konce a jeho mučitelé si stále nevěděli rady.

„Měli jste ho nechat mně,“ řekl Francezci svým otrokům Jimmymu Nicosiovi a Franku Potenzovi. „To jste si mysleli, že vám pořád poroučí Vincent? Že jste nějaký zločinecký gang? Omyl, chlapci. Patříte mně - mně a Anthonymu. Jste Francezciové! A tohle... není náš styl.“ Zakroutil hlavou nad tím, co ještě nedávno byl zdravý silný muž. „Tohle je obyčejná řezničina. Navíc to k ničemu nevedlo. Nic jste z něj nedostali. Vůbec nic!“

„Něco jo, Francesco,“ namítl Jimmy Nicosia, „A taky jsme neměli moc na výběr. Nemohli jsme tu trčet čtyřiadvacet hodin denně a zároveň dávat pozor na ty týpky z pobočky E. To je samo o sobě problém. Když je člověk sleduje - myslím jako když se za některým z nich drží moc dlouho - dojde dříve či později k tomu, že se ten chlápek otočí a podívá se přímo na něj, jako by o něm věděl. Ty lidi maj v sobě něco... Jsou prostě jiný, Francesco. Ne ten typ, s kterým by sis chtěl něco začínat.“

„Já nemám v úmyslu si začínat se žádným typem!“ zavrčel Francesco. „Ale jinak s tebou souhlasím. Už jsem to slyšel i od jiných - myslím od takových, kteří se vyznají, nebo alespoň člověk předpokládá, že by se měli vyznat. Proto jsme si vybrali tady toho, Andersona.“ Znovu pohlédl na ubohou trosku muže na zemi. „Tenhle není - a nikdy nebyl - členem té jejich organizace. Jenom ho občas využívali.“

„Ale už nebudou,“ poznamenal šeptem Frank Potenza a roztáhl široká ústa do zlého bezcitného úsměvu, v němž však přesto bylo cosi dívčího. Veškerá nelibost bratři Francezciových se u něho míjela účinkem.

Francesco na něj zamračeně pohlédl. Navzdory (nebo možná kvůli) svému oboupohlavnímu založení byl Potenza svalnatý chlap - o to méně však měl v hlavě. Byl zkrátka zvláštní; uměl do lidských těl řezat a ořezávat je, ale o rafinovanostech opravdového mučení nevěděl zhola nic. Proto nemělo smysl ho trestat; bylo by to totéž jako třeba kopat ze vzteku psa. Nepochopil by to a bránil by se útokem, takže by nezbylo než ho zabít. Proto bylo lepší ho ignorovat, což si i nyní Francesco uvědomil a znovu se obrátil k Nicosiovi.

„Dobrá, beru, že to byla nehoda. Snažil ses Andersona zlomit, ale trochu jsi to přehnal. Ale říkáš, že jste z něj přece jen něco dostali...? Tak ven s tím. Chci vědět všechno, co vám vyklopil.“

„Před čtyřmi roky ho lidi z pobočky E najali na to, aby zhypnotizoval toho divnýho chlápka, Harryho Keogha - nebo přesněji toho člověka, kterýmu tak říkaj. Měl omezit jeho talent - neptej se mě jaký, to nevím - aby ho po tom, co z pobočky E odešel, nemohla využívat nějaká jiná organizace. Anderson věděl o Keoghovi jen to, že je to eso. Šéf pobočky Darcy Clarke i další, co tam jsou, s ním byli zadobře a cenili si ho, ale... zkrátka nechtěli, aby s tím vším, co umí, pracoval pro někoho jinýho.“ Pokrčil rameny a odmlčel se.

„A to je všechno?“ zeptal se Francesco, trochu zmatený... nebo možná ne.

„No, a až do minulýho týdne s ním Anderson nepřišel do styku. Ale pak mu Clarke zavolal a řekl mu, aby přišel do pobočky a mrkl se na Keogha. To byl ten den, kdy jsme je viděli všechny spolu - myslím Andersona, Clarka, Traska a Keogha. A zdálo se nám, že je ta správná doba to udělat - nejen proto, že jsme k tomu dostali příkaz, ale taky, že se ti dva, Anderson a Keogh, očividně znali. Proč by jinak spolu byli?“

Francesco přikývl. „Dostali jste příkaz zmocnit se ho - ne ho zabít! Ale stejně, proč toho Andersona pozvali, aby se přijel na Keogha podívat? Kvůli čemu? Co na něm měl poznat?“

Nicosia pokrčil rameny. „Clarke měl strach, že ho Anderson tenkrát před čtyřmi lety zhypnotizoval moc. Proto chtěl, aby ho Anderson posoudil, a taky se ho chtěl zeptat, jestli by to šlo případně vrátit. Anderson mu řekl, že jo, že by to šlo a že to udělá.“

„Že mu vrátí jeho zvláštní talent?“

„Asi jo, alespoň si myslím. Ale už se k tomu nedostal, protože jsme ho sebrali.“

„Ale pořád jsi mi neřekl, o jaký talent šlo.“

Nicosia rozhodil ruce. „Snažili jsme se to z něj dostal, Francesco. Sám vidíš, jak jsme se snažili! Ale ten chlap to neví. Přísahám! Nevěděl to ani tenkrát, poprvé.“

„Samozřejmě,“ zabručel Francesco, „nic neví a nikdy nevěděl... Jenže možná ví, ale je to tak vážná věc, že to neprozradil ani po tom, co jste s nim prováděli.“ Znovu pohlédl na ležícího - pomalu začal mít podezření, že Nicosia má pravdu. Nikdo by nedokázal vytrpět ani desetinu muk co tenhle člověk, aniž by mluvil a mluvil, pokud by opravdu měl o čem. A pokud šlo o Kylea nebo o Keoghovy talenty... Francesco už možná věděl, jaké byly, nebo nejspíš pořád ještě jsou.

Ten chlap musí být něco jako živoucí duch; dokáže přijít a odejít, aniž po sobě zanechá jedinou stopu. Železné dveře, zámky na hesla ani sebespletitější systém chodeb, nic ho nedokáže zastavit. A jeho zřejmé pohrdání vůči všem bezpečnostním opatřením, to bylo... prostě k zbláznění. Nebylo divu, že se lidé z pobočky E snažili zařídit, aby se jeho schopností nikdo nezmocnil, zvlášť když uvažují, že by je někdy mohli znovu využít - když možná vědí o Raduovi a chtějí Keogha nasadit proti němu...

„Co ti mám říct víc, Francesco,“ řekl Nicosia sklesle. „To je všechno...“

Těkal pohledem po místností, jako by chtěl ještě něco dodat, ale neměl k tomu odvahu. Věděl, že Franceska zajímají jenom fakta. A Francesco si myslel: Ano, mám dobrého a věrného pobočníka. Ale Frank Potenza to opět celé pokazil svým děsivě nevinným úsměvem, nebo jak to nazvat, když zašeptal: „V každým případě to všechno nebylo nadarmo.“

A Francesco věděl, co tím míní - že jen málo Andersenovy krve, pokud vůbec, přišlo nazmar.

Jenže Potenza byl... prostě šel na nervy a Franceskovi bylo jasné, že se ho stejně jednou bude muset zbavit. Ale teď ne, teď má na práci jiné věci. Později, až bude všechno tohle vyřízené - pak bude čas postarat se o něj.

A pokud jde o Potenzova bezprostředního nadřízeného v organizační struktuře klanu Francezciů Vincenta Ragusu... možná bude třeba znovu si rozmyslet jeho postavení v celém velkém schématu věci. Z Jimmyho Nicosii by byl určitě lepší pobočník, navíc takový, který si nestěžuje a nehrozí u něj, že by měl ,svůj rozum´.

Ale teď...

Francezci se uvolnil a usmál se. „Dobrá, už toho nechme,“ řekl. „Později budu muset zavolat Anthonymu, abych s ním probral, jak dál. On udržuje kontakt se starým a my ho potřebujeme - myslím toho v jámě. Doufám, že s námi bude spolupracovat.“

Oba otroci věděli, že mluví o Angelu Francezciovi v šachtě staré studny v Le Manse Madonie. Trochu zbledli - dokonce i Potenza - a instinktivně o krok couvli. Ale Francesco se jenom usmál a změnil téma.

„Nepočítám, že zůstaneme v Londýně dlouho. Luigi už zařizuje helikoptéru, Vincent je na cestě do Edinburghu a Tanečník je v Dorchesteru, aby nám zajistil ubytování. A vy dva... nebudete dělat nic -jenom čekat, až se s vámi spojím.“

Ale když se už chystal k odchodu, ještě se zastavil a řekl: „Jo, a abych nezapomněl... Než odsud odejdete, postarejte se, aby tamhleto,“ naposledy pohlédl na zbytky Andersona, „skončilo v řece.“

A po jeho odchodu se o to Nicosia s Potenzou postarali. Otevřeli poklop v podlaze a zbavili se důkazu, že kdy měli s Andersonem něco společného. Tělo šplouchlo do vody, možná se ještě několikrát převalilo, ale to bylo všechno... Poslední, co uviděli nad hladinou, byla ruka s roztaženými prsty - vlastně jen s palcem, ukazovákem a třemi pahýly.

Na té druhé, která se už bezvládně poddala proudu, jenž jí unášel do moře - oždibované malými rybkami a sladkovodními garnáty - bylo pahýlů pět.

IV

Anthony a Angelo; plni strachu

Radu: probuzený - Bonnie Jean: nevinná?

O dvě hodiny dřív a o tisíce kilometrů dál...

Noční tma se měnila v šedavé světlo svítání, i když pomaleji než v jiné dny, neboť tomu bránila hradba mraků, jež zvolna pluly a v chuchvalcích se převalovaly nízko nad zemí. Z nich se táhly dolů šikmé pruhy něčeho, co se ani nedalo nazvat deštěm, spíš mžením, a ve vlnách zalévaly vlhkosti střechy, zdi i nádvoří Le Manse Madonie.

Anthony Francezci se po většinu nocí zabýval... svou věcí. Teď, když byl Francesco pryč - vlastně od první chvíle, kdy Anthonyho bratr opustil Sicílii a odjel do Anglie - začal být jejich groteskní otec ochotnější a vstřícnější. S Anthonym si ,rozuměl´ mnohem lépe, a to nejen v tom smyslu, že se s ním dorozumíval snadněji než s Franceskem. A pokud jde o to, o čem spolu v těch časných hodinách pošmourného rána hovořili... byla to právě ta témata, a jedno z nich zvlášť, která vedla ke zlým snům, jež měly později zamořit Anthonyho spánek.

Když si ho ani ne hodinu po Franceskově odjezdu děsivý otec ,zavolal´ nebyl Anthony schopen přijít za ním okamžitě. Ale jak večer přešel v noc a on cítil, že ho to mentální blábolení, ten telepatický zmatek, jenž vycházel odtamtud zdola, čím dál víc ovládá, podlehl mu a v kalné předjitřní hodině sestoupil k jámě. Pak, po váhavém začátku, se jeho ,komunikace´ s otcem rozvinula asi do hodinového rozhovoru, přerušovaného jen občas Angelovými multimyslemi...

A potom...

Nedlouho před svítáním zašel Anthony za jednou otrokyní, aby si užil trochu sexu a krve - a uklidnění? - než ulehne do své vlastní postele s úmyslem spát až do večera, kdy mu měl volat Francesco. Sliboval si, že pro něj bratr bude mít z Londýna pokud ne dobré, tak alespoň slibné zprávy. V každém případě měl nějaké nové zprávy pro Franceska on.

Chtěl mu sdělit to podstatné z toho, co se dozvěděl během svého ,rozhovoru´ s tvorem v jámě. Nebo alespoň něco z něj...

A teď, za úsvitu, měl zlé sny, což v žádném případě není mezi upíry nic neobvyklého, neboť svítání není doba, kterou by milovali. Naopak, je to čas, kdy je jejich povětšinou je zranitelná mysl nejzranitelnější - kdy ty nejhorší obavy, nahromaděné v podvědomí těchto monster, nabývají reálných tvarů a paměť jim znovu předkládá hrůzy z jejich mládí.

A ,Tony´ Francezci nebyl výjimkou, i když jeho vzpomínky z dávných dob se nezdály nijak zvlášť hrůzné..., alespoň ne jemu. Možná proto ho netrápily obvyklé noční můry otroků a pobočníků o tom, co byl a co je, ale spíš ho znepokojovalo, co by ještě mohl být! Což byla hrůza, která se nedala srovnat s ničím - leda snad s tím, co dlelo v odporném tvaru i substanci tam dole v jámě, s tou vyvinutou a věčně se vyvíjející Věcí pod Le Manse Madonie, s jeho otcem Angelem.

Ale nejdřív, před tou skutečnou hrůzou, si znovu vybavil svůj poslední rozhovor se starým Ferenczym. Vybavil si ho zhruba tak, jak se udál, jenom si přitom nejasně uvědomoval, že někde za vyřčenými slovy se vytváří cosi temnějšího, jako když se v místnosti postupně stmívá před pomalu a neodvolatelně se blížícími bouřkovými mračny.

„Otče,“ zašeptal do ústí dutě znějící jámy, „Francesco odjel do Anglie. S doprovodem. Chtějí najít Raduovy otroky a sledovat je k vlčímu pánovi, až nadejde hodina jeho znovuzrození. A musím ti říct, že dbáme na tvá slova - naše předsunutá skupina už... vyslýchá muže, který, alespoň si myslíme, je ve spojení s tím vetřelcem, co nám vyplenil pokladnici, s tím Harrym, o kterém jsi mluvil. A taky budeme mít brzy naše lidi ve Skotsku. Najdou tam Raduovy otroky, odhalí jejich slabiny a nakonec je zničí. Ale teď potřebujeme taky tvou pomoc, protože jen ty dokážeš vidět tak daleko a dozvědět se, co je v jejich myslích...“ Anthony se odmlčel a po chvíli pokračoval:

„Otce, vím, že trávíš stále víc a víc času vyhlížením ven. Cítím to. Dokonce i Francesco to cítil, a to je... hm, mnohem méně vnímavý než já. Takže všechno, co ses při tom dozvěděl, nám může být velmi užitečné...“

Ústí šachty bylo otevřené; už předtím odpojili krycí mříž od napětí a Anthony odklopil jednu její polovinu. Reflektory, umístěné na stěnách jeskyně, mířily dolů a osvětlovaly okolí šachty překrývajícími se světelnými koly ostrého bílého světla. Vše kolem ale tonulo ve tmě.

Důvod k tomu, že bratři v poslední době elektrické napětí od roštu odpojovali, byl prostý: měli obavy, aby nedošlo k neštěstí, navíc se jim zdálo, že už není třeba jámu takhle střežit. Stará šachta byla dost hluboká a nepředpokládali, že by se Angelo ve svém nynějším stavu mohl pokusit o útěk. Jeho rozklad, metamorfóza, která se vymkla všem zákonům tohoto procesu a změnila ho v protoplazmatickou Věc, dospěla tak daleko, že ztratil téměř veškerou kontrolu nad svým tělem. To prakticky řídilo samo sebe, i když neinteligentně, bez jakékoliv myšlenky, a proto už v podstatě Angelo nepředstavoval žádnou hrozbu. Všechna ta opatření přetrvávala z doby, kdy si ještě nad svým vývojem - nebo spíš degenerací - zachovával jistou kontrolu, a to, že se stále používala, bylo spíš ze setrvačnosti a jako součást všech dalších bezpečnostních opatření instalovaných v sídle.

Anthony se opřel o nízkou obrubní zídku a pohlédl dolů do vnímajícího hrdla pekla. Světlo pronikalo ještě asi tři metry do hloubky, ale dál už byla černočerná tma, která se uprostřed, kde člověk mohl jen tušit dno, zdála absolutní. A byla to tma, která vřela...

Ale i když byl Anthony schopen cítit Angelovu skrytou inteligenci (nebo spíš šílenství) a věděl, že se mu podařilo zaujmout otcovu pozornost, přesto se k němu telepatickým éterem nenesla žádná zpráva, pouze vědomí Angelovy nesmírné a nezměrné mentální přítomnosti - a možná ještě také téměř fyzická předtucha, vycházející z Anthonyho podvědomého vnímání, která ho upozorňovala, že něco přichází.

Pak, když ztratil trpělivost, neboť neměl chuť trčet tu věčně a mluvit sám se sebou (a dokonce už ani setkat se s tím nezjistitelným něčím, až se to uvolí dostavit se), se mu pokusil pohrozit, třebaže jen lehce.

„Otče, uvědom si, že cokoliv ohrožuje mě, ohrožuje i tebe. To pořád platí. Pokud by se nám, Francezciům, něco stalo a Le Manse Madonie padlo, pak padneme všichni s ním - včetně tebe. Protože kdo by tady chtěl trpět něco takového, jako jsi ty, kromě nás dvou, Franceska a mě?“ Možná to ve skutečnosti ani tak otevřeně neřekl, ale rád by to udělal, a proto tahle slova použil ve svém snu.

Zdálo se, že jáma se chytila jediného slova, a vracela mu ho ozvěnou: trpět, trpět, trpět... 

Jenže to nebyla ozvěna, ale Anthonyho otec, konečně dohnaný k ,řeči´.

Trpět? zvedl se ve chvílí, kdy ozvěna umlkla, Angelův telepatický hlas - teď už bezpochyby hlas, který klokotal v Anthonyho hlavě. Takže ty víš, co je to trpět? Víš o tom všechno? A chceš mi o tom dělat přednášku? Cha! Přitom to nejhorší, co jsi ty kdy utrpěl, bylo, že ses narodil. Ale to, čím musím trpět já, je horší než smrt! 

Takže má svárlivou náladu. Ale lepší to než nic. A Anthony se vyznal ve slovních hrách. Jestliže dokázal otce zaujmout - vylákat ho, nebo si ho dokonce vyžádat - pak snad bude při troše štěstí schopen dovést ho i k ochotě spolupracovat. Proto odpověděl: „Jakže? Chceš říct, že tvůj osud je tak zlý - když tvrdíš, že tvé utrpení je horší než smrt, skutečná smrt - že bys dal přednost smrti? Jestliže je to tak, pověz to rovnou. Protože jak možná víš, přesně tohle řešení tvého problému prosazuje už dlouhé roky tvůj druhý syn, můj bratr Francesco!“ A opět to byla tvrdší slova, než jaká skutečně použil.

V každém případě se náhle v psychickém éteru rozpoutala telepatické bouře.

UDĚLEJTE TO! - Znělo to jako radostný řev, který se vzápětí ztišil a pokračoval chraptivým, šíleným mumláním: Udělejte to! Zabijte Ferenczyho! Skončete už s tím starým bastardem! Zabijte nás všechny! 

Ano, zabijte nás! Tentokrát to byl ženský hlas a Anthony ho okamžitě poznal. Byla to Julietta Sclafaniová, proměněná v upírku Franceskem předtím, než ji bratři poslali do pekla. Vyrážela to ze sebe s nenávistí, která zřejmě neznala jiného naplnění než ve smrti té Věci v jámě. Zabij Angela! A nás zabij s ním - zabij nás všechny, a hned - a udělej konec našemu peklu! 

A nato: Och, ho-ho-ho! Och, ha-ha-háááá! Zase jiný hlas. Šílený, naprosto šílený - a přesto věděl, o co jde, a vyjádřil svůj souhlas výkřikem, který následoval po výbuchu jeho šíleného smíchu: Zabij ho! Zabij, zabij, zabij... Skonči to s Angelem Ferenczym! 

A pak se přidávaly další hlasy - Angelovy oběti spolu s oběťmi bratří, které skončily v jámě, aby ho nasytily - všechny spojené v jediném výbuchu, který vyšlehl z barbarského mozku, středu toho děsivého mutanta, té Věci - všechny ty identity vtisknuté do jeho mysli, nebo jí pohlcené a vstřebané, podobně jako jeho protoplazma pohltila a vstřebala jejich těla. A stejně jako ta metamorfní tkáň už byli mimo Angelovu kontrolu. A Anthony to poznal. Okamžitě věděl, že jeho otec už žádnou z těch multimyslí, uvězněných v něm, neovládá!

„Ale jak...?“ vyhrkl, když klokot hlasů trochu utichl a přešel v nesrozumitelné mumlání.

To kvůli tomu Harrymu, jak jsi ho nazval, odpověděla okamžitě Věc z jámy. Tomu Angličanovi, tomu Harrymu, jehož příjmení je Keogh a kterému jeho mrtví přátelé - a jsou jich celé zástupy! - říkají nekroskop. Víš, kdo to je nekroskop, Anthony? Víš, co to znamená, můj drahý? 

Anthony nebyl žádný ignorant - nikdo, kdo chodí po světě tak dlouho a je obdařen lstivostí Vampýrů, nemůže být naprostý ignorant. „Ten, který dohlíží na mrtvé,“ odpověděl udiveně.

Ano! souhlasil jeho otec. A navíc ten, kdo s nimi mluví! Ale neříkal jsem to od samého začátku? Neříkal jsem, že ten člověk, který se vloupal do vaší pokladnice, váš vetřelec, ten Harry je - 

- NE! umlčel ho vzteklý hlas. NEDOVOLTE MU MLUVIT! KVŮLI SVÝM UPÍŘÍM SYNŮM VYSTAVUJE HARRYHO DO NEBEZPEČÍ! A ostatní se k němu přidali jako mohutná vlna, která se vzedmula z hlubin.

Ale Angelo, jehož psychický malström je vzápětí stáhl zpátky, nemohl být umlčen. Namířil svůj vlnový tok přímo na Anthonyho znejistělou mysl. Bojí se mě, a to je jediné, čím je držím ve své moci. Nevědí, co bych jim udělal - co bych jim mohl udělat, nebo čeho jsem vůbec schopen. Bojí se mě, protože jsou mými vězni. Jsou ve mně chyceni v pasti, jako jsem já chycen v pasti téhle jámy, a nemají naději se z ní dostat. Ale jeho, toho Harryho, milují, neboť jedině on by je mohl osvobodit... tím, že by mě zničil! A Anthony, ach můj drahý Anthony, navzdory všemu, co ses naučil a co si myslíš, že víš o vášních a citech tohoto světa, uvědom si, že lidská láska je mnohem silnější než strach. 

„Otče,“ odpověděl Anthony, ale pak se odmlčel a usilovně se snažil soustředit myšlenky, jako to udělal Angelo, aby pronikl telepatickou vřavou vrženou proti němu, „ten Harry... jako by už byl mrtev. Jestli to byl opravdu on, kdo se vloupal do naší pokladnice, pak je mrtev už od toho okamžiku, protože je to jen otázka času. Ale zítra budu mluvit s Franceskem a Keoghova smrt se stane naší prioritou. Říkáš, že je nekroskop a mluví s mrtvými? Tak mi věř, že se brzy ocitne na tom nejlepším místě, na němž si to bude moct cvičit!“

Mám dojem, že jsi mi nerozuměl, ozval se otec. Anebo - věříš mi vůbec? Zřejmě ne. Znovu ti říkám, ten člověk má obrovskou moc, takovou, že... Zkrátka nevíš, kdo proti tobě stojí. Než se objevil on, byl pro nás největší hrozbou Radu Lykan - největší hrozbou, jakou jsme si dovedli představit. Ale tenhle člověk... 

Anthony v duchu viděl, jak Angelo nevěřícně kroutí hlavou.

„Ale neříkají tvá poslední slova všechno, otče?“ ozval se. „Nemyslíš, že slovy ,tenhle člověk´ jsi opravdu řekl všechno? Je to jen člověk, zatímco my jsme Vampýři!“

Ale on mluví s mrtvými... mluví s mrtvými lidmi... s mrtvými lidmi! Angelo začal blábolit - opakovat se - ale hned se zarazil. Včas si uvědomil, že se do jeho myšlenkového procesu vmísily multimysli. Mluví s lidmi v hrobech, začal znovu, a ti v sobě uchovávají všechno vědění světa! 

„Ale i kdyby to, co říkáš, bylo možné, k čemu je dobré vědění mrtvých?“ namítl Anthony ve snaze nasměrovat otce k užitečnějším myšlenkám. „Jak by ho mohl někdo využít ve svůj prospěch?“

Angelo si posměšně - a s pocitem marnosti - odfrkl. A já jsem si myslel, že jen jeden můj syn je hlupák, prohlásil. A než na to mohl Anthony odpovědět, dodal: Teď mě dobře poslouchej. 

Mrtví spolu v hrobech hovoří, rozmlouvají jeden s druhým. Měl jsem podezření, že to tak je, už od své první oběti... myslím od chvíle, kdy jsem ji do sebe absorboval. Chápeš to? Její mysl žila dál, ve mně! A s těmi kteří tlí v hrobech nebo odešli do vzduchu jako kouř, je to stejné. Jejich myšlenky - duše, jestli chceš - žijí dál. A teď se od nekroskopa Harryho Keogha naučili ve své nekonečné temnotě rozmlouvat. A jestli ho milují? Samozřejmě že ano, a udělají pro něj všechno, co mohou!

I když se tomu Anthony bránil, začínal otci věřit. To, co říkal teď, mělo větší smysl než kdy jindy. Zdálo se, že jeho slova a myšlenky, jakkoliv fantastické a absurdní, jsou založeny na jisté logice. Ještě o tom chvíli přemýšlel a pak vyhrkl: „Ale nějaký nekroskop...“

Ne nějaký! vyštěkl Angelo, že ho málem vylekal. Nekroskop je jen jeden. Proto nemohou dopustit, aby se mu něco stalo. 

„Kdo nemohou?“

Mrtví, ty hlupáku! Snící mrtví! Velká většina!

Teď byl Anthony přesvědčen, že otce dostal: „Tvrdíš, že nekroskop je jediný a mluví se všemi mrtvými?“ řekl a usmál se do ústí jámy svým neveselým úsměvem. „Poslyš, otče, mám dojem, že s tebou jen ztrácím čas. Protože i kdyby to byla pravda, jak bys to mohl ty vědět? Jak bys to vůbec mohl vědět, otče? Nebo snad jsi druhý nekroskop? Je to tak? I ty mluvíš s mrtvými?“

V dlouhém tichu, které následovalo, měl Anthony pocit, že odkudsi z temného pozadí jeho myslí začíná cosi plíživě vystupovat, a také se mu zdálo, že světlo v jeskyni trochu zešeřelo.

Ne, odpověděl konečně otec, nemluvím s mrtvými. Ale některé z nich slyším. Mí mrtví mluví prostřednictvím mě. Hovoří spolu, Anthony, můj věrný - a nevěřící - Anthony. A protože nekroskop Harry Keogh byl tady, mluví také s těmi ostatními, kteří nejsou ve mně. A co říkají? Slyším jen to, co míří
ven, protože to jde ze mě - neboť všechny ty mysli jsou součástí mé mysli. Ale co přichází zvnějšku, je pro mě tajemstvím a dozvídají se to pouze moje multimysli. Jenomže už nejsou moje! Ale vím jistě, že si osvojily talenty Harryho Keogha. A stejně jistě vím, že ty a tvůj bratr, vlastně my všichni, Ferenczyové, nejsme před nim bezpečni. Ani tady ne. Jak o tom můžeš pochybovat? Copak jsi už zapomněl, že přišel sem, spáchal neslýchaný zločin a zase beze stopy zmizel? 

„Ano, jako duch,“ zašeptal Anthony a na chvíli se ve vzpomínkách vrátil k tomu, co se stalo. „Ale úplně beze stopy to nebylo. Něco tu po sobě zanechal - máme ho na filmu.“

Mluvil s nimi, pokračoval otec, aniž jakkoli reagoval na jeho poznámku. A všechna tajemství světa leží pohřbená pod zemí nebo bez užitku vyletěla do vzduchu. Bez užitku pro nás... Kdo může vědět, co se od těch mrtvých dozvěděl? Řekl jsi, že zmizel jako duch, ale ty nevíš všechno, vlastně nevíš ani polovinu... Ten člověk je schopen projít skálou nebo železnými dveřmi - a dělá to prostřednictvím vlastních dveří, které si vykouzlí nebo nějak vytvoří! 

„Jak to myslíš?“

Věříš v telepatii, Anthony, můj milý drahý Tony? zeptal se náhle Angelo bez souvislosti, jako by chtěl změnit téma.

„V telepatii? Samozřejmě že věřím. To přece bylo mezí starými Vampýry ceněné umění zlodějů myšlenek. Dokazuje to tvůj mentalismus - a taky jsi mě to vždycky učil. Ale já a Francesco jsme se narodili do tohoto světa, kde takové umění není nutné.“

Ano, nelhal jsem ti. Tony. Mnohým starým Vampýrům byl dán dar takových zvláštních umění, ale ne všem. Já jsem se taky narodil na tomto světě a trvalo mi sedm set let, než jsem své umění telepatie rozvinul! A pokud jde o tebe a tvého bratra... hm, těžko říct, jak to s vámi je. Možná to jednu celou generaci přeskočilo nebo ještě nenadešel ten správný čas - to druhé by samozřejmě bylo lepší. Na druhou stranu čas, jak známo, přináší změny, což je už méně žádoucí. A někdy zase zákony dědičnosti fungují stoprocentně a přenášejí vlastnosti, které by měly být navždy zapomenuty.

S těmito slovy padla na Anthonyho sen další vrstva šera a on, ve snaze ji rozptýlit - anebo zpozdit to, co cítil, že přichází - se snažil vrátil se k předchozímu tématu.

„Co jsi tím chtěl říct, otče?“ zeptal se. „Proč jsi najednou skočil od Harryho Keogha k telepatii?“

Zdálo se, že se na to Angelo chytil. Najednou skočil? Aha, dobře... Řekl to tak, že se Anthony lekl, jestli otec nechce začít nějakou novou slovní hru. Ale naštěstí ne, protože vzápětí pokračoval: Takže telepatie... Shodli jsme se, že existuje. A co tak... teleportace? 

Anthony zavrtěl hlavou. „Ne, tohle nepřijmu, ani staří Vampýři nic takového neznali. Nanejvýš teoreticky. Telepati nebo ti, co se proměňují ve zvířata, myslím vlkodlaci... ano, víme, že tyto jevy existují. Jsou o nich důkazy. Ale teleportace...?“

Otec odpověděl až po další dlouhé odmlce. Teoreticky? řekl tiše. Opravdu? Hm, svého času jsem o tom taky přemýšlel. Ale jak to souvisí s Harrym Keoghem? Dokonce i jeho multimysli mlčely a čekaly.

A Anthony zadržel dech. Bylo to směšné - ale mohlo to vysvětlit, co se zdálo jinak nevysvětlitelné: to, jak Keogh vnikl do Le Manse Madonie a jak odtud zase unikl... a také skutečnost, že kromě automatické kamery ho nikdo ani koutkem oka nezahlédl. To ho inspirovalo k otázce: „To ses dozvěděl od svých multimyslí?“

Ano, když se ptaly na Harryho Keogha tam venku, v mrtvé prázdnotě.

„Ale i kdyby to byla pravda, co z toho?“ nadhodil Anthony. „Chci říct, že je to pořád člověk. Je snad schopen uniknout vystřelené kulce? Dokáže odolat oceli, jedu nebo garotě? Otče, právě teď je Francesco v Anglii a věř mi, že toho Keogha dostane a zabije.“

A jestliže ne? A jestli se Keogh obrátí proti němu? Říkal jsi, Tony, že budeš s Franceskem mluvit. Tak mu pověz, aby nechal Harryho Keogha na pokoji.

„Už nás přece jednou okradl a pokud je pravda, co říkáš, proč by to nemohl udělat znovu? Kdykoliv se mu zachce!“

Právě proto se nesmíte pokoušet ho zabít. Provokovat a dráždit ho, to ano, protože pak, až bude vyřešená ta věc s Raduem, by ho mohlo napadnout přijít sem a hledat tě - čehož bys mohl využít. Ale v žádném případě se ho nesnažte zabít. Teď ještě ne.

„Ale kdy se rozhodne se sem vrátit, pokud vůbec? Podle mě bychom se měli pokusit zbavit se ho, aby se sem nemohl vrátit nikdy.“

Bože, kam ten svět spěje? povzdechl si Angelo srdceryvně. Kde zůstala ta bájná lstivost Vampýrů? Pak změnil tón a vztekle zavrčel: Nastraž na něj léčku, hlupáku! 

„Léčku? Ale jakou? A kde?“

Kde vás naposledy zasáhl?

„Tady, v naší pokladnici.“

Ano. Vyhodil vaši pokladnici do vzduchu. Ale tentokrát vyhodíš do vzduchu ty jeho! Nastraž na něj různá elektronická čidla, ale v každém případě mu dovol, aby se tam dostal a materializoval se -

„- a pak se tam dematerializoval navždy!“

Samozřejmě. Ale pronásledovat ho? V žádném případě! Než tohle, to by Francesco udělal líp, kdyby se mu snažil vyhnout - jemu a všem, kteří jdou s ním.

„A jestliže s ním ,půjde´ Radu a jeho smečka, co potom?“

Potom... by to už bylo nevyhnutelné. Pak byste ho opravdu museli zabít. Protože kdyby se ti dva spojili, stali by se neporazitelnými! Jenom se mi nechce věřit, že by byl Radu Lykan ochoten spojit se s kýmkoliv. Proto ti navrhuji, abyste se nejdřív vypořádali s ním, s vlčím pánem, a pak s Keoghem - a s oběma tak, jak se má...

„Ale co náš majetek, naše peníze, základ naší moci? Abych mohl udělat, co mi radíš, museli bychom to všechno nejdřív...“

Přestěhovat, samozřejmě. Neboť co jiného zbývá, jestliže to má být zničeno spolu s Keoghem?

„Přestěhovat? Ale kam?“

Tam, kde by to bylo nejbezpečnější?

„Takže sem,“ řekl Anthony a přikývl. „Přímo do téhle jeskyně... protože pak bys mohl na všechno dohlížet a Francesco by byl méně vystaven pokušení...“

Zničit i mě? Ano, to taky, řekl Angelo. Ale pokušení je někdy nakažlivé, že? Dobrá, budiž. Anthony cítil otcův prohnaný úsměv, z něhož šel strach.

A opět, než mohl Anthony odmítnout jeho nevyslovené podezření, Angelo pokračoval: Takže promluv s Franceskem a řekni mu, co jsem ti radil. To je prozatím všechno. Vzápětí znovu změnil téma.

A teď mi pověz... něco o svých snech, můj Tony, můj malý drahý Anthony.

Avšak právě tohle byl sen, jak si Anthony nejasně uvědomoval, třebaže jen ,záznam´ rozhovoru, který se odehrál pár hodin předtím. Ale nyní, když cítil, že se to zlověstné něco plíží stále blíž - a když začínal chápat nebo si vzpomínat, co to je - zachvěl se a odpověděl: „Mé sny? Co chceš vědět o mých snech?“

Otec však jen ironicky zamlaskal a pak řekl: Ach, Anthony, můj drahý chlapče, vždyť já jsem je slyšel. Poslouchal jsem tvé sny, stejně jako sny tvého bratra. Celá léta jsem je poslouchal, možná celá desetiletí. A ne pouze odposlouchával - i když to taky, to k tomu patří - ale protože to bylo, když... když to začalo ve mně. Myslím v mých snech... 

A teď se to něco - už ne neznámé, ale zcela jistě nepopsatelné - zvedlo jako nějaký obrovský monstrózní organismus, který bouchá na dveře reality!

Buch! Buch! Buch! Zprvu jen tři váhavé údery. Jenže Anthony na ně nereagoval a zíral do ústí jámy, jako by byl hleděl do skutečného života. A opakoval Angelova slova, ale jako otázku:,.Když to začalo v tobě, otče?“

Myslel jsem... že by třeba Francesco... odpověděl otec, jako by uvažoval jen sám pro sebe. Ale ne, mluvme upřímně - dokonce jsem doufal, že by to mohl být tvůj bratr. Ale bohužel, doufal jsem marně. Protože to vidím v tvých snech, můj Tony, můj ubohý drahý chlapče. Stejně jako to bylo ve mně, je to i v tobě. 

Jeho sny, ty děsivé sny, které Anthony před každým tajil, dokonce i před sebou... Noční můry o  tom, že i on by někdy mohl být jako ta věc v jámě nebo se jí podobat! Ale teď to věděl téměř s jistotou a hrůza z toho se zvedla v samém jeho nitru, v jeho mysli, v jeho tkáních a kostech.

A pak náhle... uviděl v tom, co se plazilo nahoru v odporných bujících cárech, úponcích a natahujících se chapadlech a co na něj zíralo, jako on zíral vytřeštěnýma očima na to, svou vlastní budoucnost!

A potom... bouchl kovový rošt a vzápětí začal hučet a sršet elektrickým napětím, které na něj připojil, a do toho znělo jeho zběsile bušící srdce a dupot nohou, jak utíkal pryč, jak prchal z tohoto děsivého místa, aby se napojil u své otrokyně a získal novou sílu.

Ale ani krev, ani uspokojení těla někdy nestačí...

Nyní už svítalo a další otrokyně, i když zcela jiná, procházela na obchůzce sídlem Le Manse Madonie. Stará babizna Katerina, která žila s Francezciovými od svých dívčích dob, tedy nejméně osmdesát, nebo spíš osmdesát pět let. Nebyla upírka - protože se nikdy nevyvinula, měla pouze upírskou krev - a už se jí ani nesnažila stát. Navzdory tomu, že patřila k těm nejnižším z nízkých v domě Francezciů, požívala u bratru největší důvěru. A vzhledem k jejím dlouholetým zkušenostem nebylo snad jediné, byť malé, tajemství, které by jí zůstalo utajeno.

Ale když nyní přišla k Anthonyho dveřím...

Co to je?

Nějaký červovitý živočich? Nebo had či podobný škodlivý a odporný tvor... nebo netvor? Chvíli to leželo na mramorové podlaze v nejvyšším poschodí v klidu, bez pohybu, a Katerina si uvědomila, že se to vyplazilo zpod dveří jejího pána, z jeho pokoje... Nebo se to naopak snaží dostat dovnitř?

Opatrně přistoupila blíž. Teprve teď, jako by elektrizovaná jejími kroky, se věc pohnula, začala se kroutit, svíjet se a mrskat sebou sem a tam. A Katerina uviděla, že v té chvějící se leprózní tkáni pulzují rudé žíly a žilky. Pak se to náhle téměř bleskově stáhlo pod Anthonyho dveře. A protože se Katerina o svého pána bála - a také o sebe, aby neudělala něco špatného - zaklepala.

Nejdřív tiše a váhavě - klepání, na něž Anthony ve svém snu nereagoval. Ale když nikdo neotvíral, zaklepala Katerina znovu, teď už silněji, a potom vzala za kliku a otevřela.

Přestože celá tato strana sídla byla obrácená na severozápad, pryč od vycházejícího slunce, zakrývaly okna těžké závěsy a v místnosti, do níž mohlo stěží proniknout světlo nastávajícího dne, panovalo šero, skoro až tma. Katerina však měla zvířecí oči, takové, které vidí ve tmě stejně dobře jako oči kočky. A to, co viděly teď...

Anthonyho postel s nebesy byla stará, masivní, z dubového dřeva a řídký závěs byl na straně obrácené ke dveřím odhrnut až k postranním sloupkům. Sám Anthony ležel na zádech, nahý, přikrytý pouze černou přikrývkou, která mu sahala sotva do poloviny hrudi. Zatím ještě spal, i když to byl spánek blížící se k probouzení, protože se pohnul, převalil se a povzdechl. Nebo zaúpěl? Na čele se mu perlil pot, a jak prudce zakroutil hlavou ze strany na stranu, jako by se něčemu bránil, stříkaly kapky kolem na polštář.

Vtom Katerinu upoutal náhlý pohyb na podlaze vedle postele. Leknutím sebou trhla a pak znovu, když se přikrývka nad Anthonyho chvějícím se tělem začala vzdouvat podivnými vlnivými pohyby. Katerininy žluté oči těkaly sem a tam, neschopné nebo neochotné věřit tomu, co vidí. Neboť ten vlnící se hadovitý tvor... nebyl had!

Stařena věděla, co bratři mají - chovají? - v šachtě staré studny hluboko pod Le Manse Madonie. A věděla dokonce, že to je něco jako jejich otec, i když něco, co se... vymklo kontrole a není to podobné žádné, byť sebefantastičtější a sebešílenější představě o člověku.

„Jaký otec, takový syn!“ blesklo Katerině hlavou, couvla a pak se už vrhla ke dveřím. Přesto ne dost rychle.

Byla jich spousta... těch hadovitých chapadel. A svíjely se a mrskaly sebou a pak se stáhly do... svého zdroje, z něhož vyvstaly. Anthony se konečně probudil a zahlédl, ale možná jen ucítil, poslední z nich: ty lesklé svíjivé provazy hmoty, ty chameleónské jazyky protoplazmy, které mizely pod podivně se vlnící pokrývkou. Anthony ji prudce odhodil a vypoulenýma očima zíral na to, jak... ta chapadla, ty hadovité věci mizí v něm!

Chtěl vykřiknout, ale nešlo to - měl tak vyschlé hrdlo, že nebyl schopen vydat jedinou hlásku. Znal to, co nyní viděl. Znal to ze svých častých, příliš častých snů, z nichž každý byl horší než ten předchozí, ale tohle bylo poprvé, kdy to viděl ve skutečnosti. A teď také bezpečně věděl, že je to pravda. Jenomže...

Nebyl jediný, kdo to věděl. Prvotní panika přešla a vystřídal jí jeho ,přirozený´ chladně kalkulující klid. Mrazivá logika Vampýrů.

Katerina tam stála, vyschlý uzlík kostí a kůže, který by mohl, ach, jak lehce... „Dveře,“ zahučel na ni a posadil se. „Zavři dveře a pojď sem.“

Poslechla ho - co jiného jí zbývalo? - a roztřesená strachem zůstala stát vedle postele. Anthony na ni pohlédl a z jeho očí málem šlehaly plameny. „Co jsi viděla?“ zeptal se.

„M... myš,“ zajektala. „Nebo něco malého, co se vám vplížilo pod dveře...“

Zavrtěl hlavou a vrhl na ni úsměv, z něhož stydla krev. „Ne,“ řekl. „Viděla jsi mnohem víc a něco mnohem většího... že?“

„Ano, pane. Ano...“

Povzdechl a sáhl po ní dlouhou, neuvěřitelně dlouhou rukou, a přestože se pokusila uhnout, chytil ji za hrdlo. „Katerino, mám na tebe pěkné vzpomínky. Šoustal jsem tě, když jsi ještě byla patnáctileté děvče - vlastně jsme to s tebou dělali oba, já i Francesco. Naštěstí pro tebe jsi byla neplodná. Tvoje tělo nemělo tu kvalitu a nic se v tobě neuchytilo. Vůbec nic. Od té doby jsi pod naší ochranou, pod ochranou pevných zdí Le Manse Madonie. Takže proto by to byla velká hanba, kdyby... se z tebe teď stala zrádkyně.“ Stisk jeho prstů na jejím hubeném krku zesílil a stará Katerina dobře znala jejich děsivou sílu.

„Nikdy bych vás nezradila, pane,“ zasípala.

Hleděl na ni očima podlitýma krví, rty měl ohrnuté a dlouhé vyceněné zuby se mu leskly... A mezi nimi kmital rozeklaný jazyk. Přitáhl si ji blíž. „Jsi míň než odpad,“ zasyčel. „A jestli někde zaslechnu jen jediné slovo, jediné zašeptání, jako odpad skončíš. Svrhnu tě z velkého útesu do moře... Rozuměla jsi?“

Ale Katerina mohla jenom zachrčet a zahýbat jazykem v bezmocně otevřených ústech.

Konečně ji pustil a odstrčil od sebe, až se zapotácela. „A teď běž a už do mé ložnice nikdy nevkročíš!“ Katerina se chytila za hrdlo, dovrávorala ke dveřím a vypotácela se ven.

Anthony věděl, že dnes je už se spánkem konec, a vstal. Chvěl se po celém těle a sotva se držel na nohou. Začal se oblékat, ale pak se náhle zastavil, zvedl hlavu a napjatě poslouchal. Odkudsi zdola k němu dolehl hlas.

Já jsem s tím bojoval dvě stě let, můj synu, můj drahý Tony, než mě to přemohlo a ty jsi mě uvrhl sem dolů. Ale s mou pomocí a s mými zkušenostmi by tvůj boj mohl trvat déle. A dokud budu já bezpečný, budeš bezpečný i ty. Bože!... jen se na to podívej, můj drahý chlapče, jak se naše role obrátily.

A pak už nastalo ticho...

O tři dny později...

Vlčí pán Radu Lykan byl ve svém doupěti vysoko v Cairngorms probuzený a při vědomí - tak jako nebyl po celých dlouhých šest set let. Teď se už Bonnie Jean Mirluová spojila se všemi přeživšími syny jeho otroků po celé zemi a svolala je do Skotska, aby připravili jeho návrat a chránili ho v hodině jeho znovuzrození. A on věděl, že to tak je, protože v době úplňku vyslal své vlastní sondy, aby je vyhledal a potvrdil instrukce, které jim dala B. J.

A děti měsíce mu odpovídaly. Radu cítil jejich reakce. Slyšel jejich skučení, jež k němu doléhalo přes pusté pláně - přes dartmoorské skály a bodminská vřesoviště - stejně jako skučení Starého Johna v Inverdruie. Ale jen tři? Jenom tři potomci jeho dětí měsíce? Vlastně čtyři, když počítal i samotnou B. J. a tu její malou smečku.

Jenže pokud šlo o její dívky, ty byly víc oddané ji než Raduovi. Vlčí pán to chápal, protože B. J. byla sama o sobě Vampýrka...

A s každým úplňkem se stávala něčím víc.

Ale právě teď byl měsíc uprostřed cyklu dorůstání a k úplňku mu zbývalo čtrnáct dní. Podle původního plánu chtěl Radu zajistit, aby ho Harry Keogh navštívil při květnovém úplňku a své znovuzrození hodlal uskutečnit v úplňku následujícím. Avšak Starý John - kterého Radu ,zasvětil do svého tajemství´ - se domníval, že obojí o plné dva měsíce uspíší. A tak se také stalo. Ale teď napadlo vlčího pána v jeho pryskyřičné hrobce něco jiného.

Starý John byl pro svou ,malou paní´ starý hlupák. Byl už jejím otrokem dlouho, velmi dlouho... možná až příliš dlouho. Bůh ví, co z něj mohla nebo nemohla vytáhnout? Což byl jeden z důvodů, proč Radu ještě jednou změnil plán svého znovuzrození a posunul ho na únor - na dobu, která měla nastat už za čtrnáct dní.

Dalším důvodem k tomu bylo, že už nemohl déle čekat na setkání s tím záhadným Harrym Keoghem, který by mohl být oním mužem dvou tváří, co se tak často míhal v Raduových jasnovidných snech; ten, který by ho měl přivítat a možná mu být ku pomoci v hodině, kdy to bude nejvíc potřebovat.

Teď, kdy zbývá pouhých čtrnáct dní, uvidí vlčí pán Harryho na vlastní oči, ve skutečnosti, a pozná, co je na tom všem kolem něj pravdy. A pak - ať bude taková či onaká - ho využije... až do vyčerpání! V každém případě byla nyní schůzka stanovena tak, aby se uskutečnila v době Raduova ,znovuzrození´.

Poslední a zřejmě nejdůležitější důvod pro posunutí data Raduova návratu spočíval v jeho neustálém neklidu a obavách: v jeho úzkosti, v tom, že si uvědomoval, jak je zranitelný, když zde leží jako mrtvola vystavená na katafalku. Představa, že by ho jeho nepřátelé mohli najít v tomto stavu a prakticky si s ním dělat, co by chtěli, ho děsila a nedopřávala mu klidu. A co by s ním chtěli udělat, o tom si vlčí pán nedělal žádné iluze.

Věděl, že ho stále hledají, dokonce i teď, a nebýt bdělosti a úzkostlivé péče B. J. o něj, už by ho nejspíš našli. Ale to ji nezachrání, neboť Radu si byl dobře vědom toho, že to dělá jen proto, že se jím nemůže postavit sama... těm špinavým Drakulům a odporným Ferenczyům. Oba klany byly odhodlány zničit jeho i všechny kolem něj. Nebyli to pouze upíří vládci, kteří disponují neznámým počtem pobočníků a otroků, ale také Vampýři, zkušení v uměních uskoků a lstí Velkých Vampýrů. V porovnání s nimi se Bonnie Jean jevila skutečně jako nevinná. Dokonce tak nevinná, jak věřil Harry Keogh - jak se jí o tom nekroskopa podařilo přesvědčit.

Proto potřebovala mít vlčího pána znovuzrozeného, znovu na tomto světě - aby ji chránil a aby se od něj mohla učit... než se ho v pravý čas a na pravém místě zbaví. Radu věděl, že tohle je její plán, protože stejně by uvažoval a jednal on, kdyby byl na jejím místě.

Ach, ti Vampýři! Nenajdou se mezi nimi dva stejní - ani mezi dvojčaty - a přesto se v jistých vlastnostech podobají jeden druhému jako vejce vejci.

Tak tedy B. J., jako Vampýrka a svůdkyně na nepravé cesty, udělala ze svého otroka a milence Harryho Keogha hlupáka - neboť i on byl součástí jejího plánu. Ale Radu měl plán svůj.

On není žádný pošetilec, kterého by mohla ovládnout svými zrádnými kouzly nějaká ženská, ať už víla nebo vilná, která spřádá úklady, ať je jakkoliv prohnaná nebo vnadná. Ne, on není jako ten záhadný Harry Keogh, v žádném případě...

Alespoň zatím ne.

Bylo poledne a na šedivé zimní obloze visel bledý půlměsíc. Vlčí pán ho samozřejmě nemohl vidět, ale vnímal ho - cítil, jak svým zvláštním působením čeří jeho mozkové kapaliny. A také cítil, že ani měsíc ještě není silný, že se vlastně nachází ve svém nejslabším období... podobně jako on, Radu, neboť polovina cyklu jeho měsíční milenky pro něj byl vždy neblahý čas. Avšak za těch zbývajících čtrnáct dní musí udělat spoustu věcí a provést spoustu bezpečnostních opatření. Nemůže si dovolit ležet ve své klihovité strnulosti, v níž ho ta prokletá pryskyřice tíží jako olovo a jen jeho mysl se může pohybovat volně.

Ale protože to tak bylo a on s tím nemohl nic dělat, využije alespoň ji, své svobodné mysli.

Radu věděl, jaké nebezpečí souvisí s tím, že využívá svého mentalismu, své telepatie. Ale tohle riziko podstupoval už šest set let pokaždé, když se ,natáhl´ k nějakému otrokovi nebo někomu jinému, aby ho povolal k sobě a zajistil si tak výživu. V poslední době - od svého, prvního opravdového probuzení - se však k telepatii uchyloval mnohem častěji: spojoval se pomocí ní se všemi svými zbývajícími otroky nebo zkoumal, zda je psychický éter čistý, a pokud nebyl, zkoumal, kdo ho sonduje. Proto bylo nebezpečí mnohem větší.

Neboť kdyby někdo jeho zprávy ,vycítil´, nebo je dokonce vyslechl, také on - ten někdo - by se dozvěděl, že Raduův čas se blíží. A kdyby byl poblíž opravdu dobrý mentalista (například nějaký vampýří vládce), mohl by takhle dokonce zjistit, kde se Radu nachází. Tak to byla rizika, která podstupoval.

Ale upíři jsou upíři, děti noci, a teď bylo poledne. To samozřejmě nebyl čas vlčího pána, ale nebyl to ani čas jejich. Proto si to riziko mohl dovolit.

Mohl dosahovat dál, do vetší šířky a slaběji, rozprostřít sondu po vzdáleném horizontu, obletět svět, který si pamatoval z dob před šesti sty lety... ale nikdy se nesmět zdržovat příliš dlouho na jednom místě. Na jakémkoliv. Dříve, za jeho časů, byl svět obrovský a člověk se v něm mohl snadno ztratil - a taky snadno skrýt. Teď... se zdál mnohem, mnohem menší. Ale zatímco se svět scvrkl - alespoň pro lidi v něm - a tělo vlčího pána jistě za ta dlouhá staletí odloučenosti ztratilo něco ze své hmoty, jeho mentalismus byl stále stejné silný jako kdysi, dokonce možná tou fyzickou izolovaností ještě posílený. To, co si Radu odepřel z lidských citů, získal zpět ve zvýšené psychické citlivosti a telepatii.

A přesně z jihu, ze vzdálenosti více než devíti set kilometrů - z devonských a cornwallských vřesovišť - zachytil slabou odpověď od svých současných otroků. Byli jen dva - děti měsíce jako Starý John, jejichž dlouho předurčený osud byl nyní jasný.

Nechali všeho, co dělali ve svém každodenním lidském snažení, zvedli hlavy, pohlédli k severu, zamrkali očima, jež se náhle změnily ve zvířecí, a zadrželi dech. Ano, připravovali se na to, aby se připojili k němu.

Za dva týdny, řekl jim (použil sondu jako poštovního holuba). Pak ke mně přijďte... A třebaže nezachytil v psychickém éteru žádné nepřátelské emanace - žádné skryté nebo zlé myšlenky - přesto, aniž čekal na potvrzení, Radu pokračoval...

Obrátil se k Bonnii Jean a její smečce. Ti byli mnohem blíž a riziko se tedy zvyšovalo. Ale i kdyby po něm právě v tom okamžiku nějaký mentalista pátral a i kdyby jich bylo víc a pracovali na principu triangulace, stále by museli najít tu správnou cestu horským terénem, divokým masivem Cairngorms, aby se k němu dostali. Ostatně Radu v každém případě potřeboval - musel - vědět, co se děje. kdyby už jen kvůli tomu, aby potlačil pocity opuštěnosti a izolace, které se mu neustále vracely.

Mysl Bonnie Jean, její mentální pach, byly vlčímu pánovi natolik známé, že ji dokázal najít a mluvit s ní - nebo se jí alespoň ohlásil a sdělit jí své přání či žádost - ať se nacházela kdekoliv na světě. B. J. nebyla žádný telepat, teprve s tímto uměním začínala, takže zatímco ona neuměla číst jeho myšlenky, pokud je k ní záměrně nevyslal, on mohl do její mysli vstoupit během jediného okamžiku, kdykoliv si usmyslel, a to i když se mu v tom pokoušela bránit. A že se o to snažila usilovně od té doby, co pro sebe objevila Harryho!

A právě teď byl Raduův muž dvou tváří s ní. Dobře. Jenže taky právě teď... byl vlčí pán Radu tím posledním, na co myslela. A to nebylo dobré! Myslela celou svou myslí na to, co právě dělali, a na nic jiného v ní nezbývalo místo! Myslela na sex a všechny její další myšlenky byly zastřené vírem zmatených a vzájemně si odporujících pocitů.

Ach, ty gigantické emoce Vampýrů! Už jen z toho bylo zřejmé, že postoupila výš a je už možná vládkyně!

B. J. se sama před sebou styděla za to, co s Harrym provádí. Ne za sex s ním, ten milovala, ale za všechny ty lži. Bála se o něj, i o sebe, o jejich budoucnost. A vlčí pán se do toho nevešel. Anebo pokud ano, zbylo pro něj místo kdesi vzadu v její mysli, kam ho vytěsnila. Ostatně tohle - akt lásky s Harrym - byl její způsob, jak tam Radua držet, protože na něj nechtěla myslet. Alespoň ne tehdy, když byla s Harrym.

Seděla na něm obkročmo a doslova ho do sebe vtahovala. Chtěla jeho semeno, chtěla cítit, jak do ní stříká. Toužila vidět jeho tvář staženou v mučivě slastné chvíli, v té chvilkové ,malé smrti´, která je tak úžasným vyjádřením kontinuity života, jeho zrodu, když se miliony hemžících se miniskulí vrhají vpřed, aby našly svoje vajíčko. Akorát že ho nenajdou, neboť tělo B. J. bylo vedeno k tomu, aby je ničilo.

Ach, ano, dala by mu děti, kdyby mohla, nebo spíš kdyby se toho odvážila, ale jaká by je čekala budoucnost? A jak by se pak mohla starat o něj, o ně a o sebe? Možná jednou... kdo ví? A třeba už potom bude mít své vlastní vejce, upíří, nakladené její pijavicí a vypuzené do něj ve chvíli vášně a spalující smyslné touhy - takové, jakou prožívá právě teď.

A Radu to viděl jejíma očima:

Dívala se shora na něj - na Harryho Keogha, jak leží opřený hlavou a rameny o polštář a rukou se drží vyřezávaných ozdob na zadním čele postele. Viděla, že se horečnatý pohled jeho očí upírá na její ňadra a sklonila se k němu, až se naběhlými bradavkami dotkla jeho rtů. A když se znovu napřímila a ještě silněji na něho nalehla boky a ještě víc zrychlila jejich pohyby, prudce do sebe vtáhl vzduch, stiskl zuby a přizpůsobil se jí.

Blížil se k vrcholu - ona taky - a když se jejich vášeň stupňovala, pustil se jednou rukou pelesti, sáhl ji na bok a pak sklouzl prsty k jejímu análnímu otvůrku. Vykřikla v novém návalu vzrušení, přitiskla se ňadry k jeho hrudí a přisála se mu ústy na krk...

... a její zuby váhaly, přichystané!

K vrcholu dospěli spolu. Jejich duše se zmítaly ve zmatku, jejich těla se chvěla - a zuby... její zuby se stále třely o Harryho krk. A celou dobu uvažovala: Jestliže to udělám teď, už ho vlčí pán nebude chtít!

Byla to jen myšlenka... Opravdu? Samozřejmě, neudělala by to. Ale přece jen:

NE! zvolal k ní Radu v náhlé panice. ANI NA TO NEPOMÝŠLEJ! Jeho mentální výkřik proletěl éterem přímo do její mysli.

Ztratila tu chvíli. Nechala jí uklouznout pryč. Teprve teď, když se definitivně poddala svému svědomí a zdravému rozumu (neboť jistě tohle byl ten výkřik), klesla vyčerpaná a stále s Harrym v sobě se převalila na bok. A pak, když jí přestalo znít v uších, začala uvažovat:

Jakže? Svědomí? Zdravý rozum? Copak je možné mít něco takového ve chvílí vášně, která má s rozumem společného asi tolik co oheň s vodou? Ale asi ano, protože jinak by už byl Harry upír.

Přesto stále poslouchala. Ale jediné, co slyšela, bylo bušení milencova srdce a pak také svého, když konečně začala znovu dýchat...

Radu se stáhl právě včas, ale jeho sonda stále visela v psychickém éteru připravená znovu se vnořit do mysli B. J., spojit se s ní a zahrnout ji výčitkami za její zradu. Dříve by to udělal okamžitě, ale hrozit B. J. teď... to by bylo jako hrozit sám sobě, jako ohrožovat samotnou svou existenci. Vždyť je to Vampýrka! Jistě, zatím jako jeho otrokyně, ale jak dlouho ještě? Kdyby jí dal vědět, že ji odhalil, co by bylo potom? Nechala by ho tady napospas všem a všemu? Opustila by ho a utekla by s tím svým Harrym? Jenže ten bastard není její, ale jeho! Stejně jako je jeho ona, nebo by alespoň měla být.

Takže ho ,miluje´, je to tak? Mrouská se s ním, co? Ale až tu čubku dostanu já, umrouskám ji k smrti! přísahal vlčí pán, i když jen sám sobě. A pak - když si náhle uvědomil, že jeho hněv vychází z uražené hrdosti a žárlivosti, a když jeho potřeba vyrazit do útoku byla tak velká, že ji nedokázal potlačit - otevřel mysl naplno a vyslal z ní do psychického éteru divoký výkřik či zavytí plné frustrace...

...a okamžitě věděl, že udělal těžkou chybu.

Bonnie Jean ho nemohla slyšet, ta ne, neboť jeho hněv byl o ní, ne proti ní. Sama B. J. ho neslyšela... ale někdo jiný - alespoň jeden - ano.

Jeho šestý metafyzický smysl se otřásl ošklivostí, jako když se člověk dotkne něčeho slizkého nebo ucítí pach hniloby či zaslechne bublání smrdutých splašků. A co horšího, okamžitě to poznal a věděl, jak se to jmenuje:

Ferenczy!

Francesco byl ve vzduchu nad masivem Cairngorms. Únor se chýlil ke svému krátkému konci a brzy ho měl vystřídat březen. Z horských úbočí se valily rozvodněné bystřiny a sníh, který už sice tál, ale stále ještě pokrýval rozeklané horské vrcholy a skalnaté plošiny, připomínal polevu na vánočním cukroví. Odtud, z výšky, to všechno vypadalo velmi klidně, ale zároveň zrádně.

„To není jako Madonie, co?“ poznamenal pilot vrtulníku Luigi Manoza a úkosem pohlédl z kokpitu na Franceska. Byli sami dva na průzkumném letu devadesát kilometrů na západ od základny, kterou si zřídili na staré, vyřazené rampě na těžbu zemního plynu společnosti North Sea u Aberdeenu - na prvním z několika takových letů, při nichž chtěli prozkoumat hory a pokusit se určit, kde by mohlo nejpravděpodobněji ležet to místo...

Místo doupěte Radua Lykana!

Francesco si pohrdlivě odfrkl. „Ne, tohle není Madonie,“ odpověděl konečně. „To je kraj vlčích bestií. Nic se tu nezměnilo - jaké to tady bylo před šesti sty lety, takové je to tu dodnes.“ Pohlédl na mapu, a když Manoza naklonil stroj a zamířil víc k severu, poznamenal: „Tam dole, jak se pohybují ti lyžaři, je Aviemore. Horské středisko známé po celém světě... alespoň to místní říkají. A tam na druhé straně řeky, jak jsou ty domy - za chvíli poletíme nad nimi - to je Inverdruie, kde má ten parchant vlčí pán svého otroka, nebo možná otroky.“

Manoza nyní vystoupil výš, aby se dostal nad vrcholy, které se tyčily před nimi. „To by neměl být problém vyčmuchat je,“ řekl po chvíli. „V takovým malým místě...“

„Správně,“ přikývl Francesco. „Však už na tom naši dělají. A potom, s pomocí těch otroků, Radua dostaneme. Ale věc se má tak, že ho nechceme vytáhnout z brlohu příliš brzy. Kdybychom alespoň přibližně objevili, kde se jeho doupě nachází, věděli bychom, kdy svůj návrat chystá, protože by tam mířili všichni jeho otroci a taky Drakulové. Teprve pak bychom šli za nimi a dostali ho - a s ním všechny ostatní, otroky i Drakuly.“

„A myslíš, že je opravdu tady?“

„Můj otec si to myslí,“ řekl Francesco a zamračil se. „A taky můj bratr. Ale teď už mlč a ber to pomalu - pomalu nad těmi horami. Potřebuju se soustředit. Nezáleží ani tak na tom, co vidím, ale co cítím... nebo spíš tuším. Ten zatracený Angelo z té své jámy říkal, že to je způsob, jakým bychom měli poznávat, co potřebujeme - aniž bychom to viděli, cítili podle pachu nebo se toho dotkli. Říkal, že Ferenczyové a vlčí páni jsou nepřátelé už odnepaměti a vzájemnou nenávist mají v sobě... prostě v krvi. Vždycky jsem ty jeho řeči bral s rezervou nebo s podezřením, že si vymýšlí, ale teď... hrome, právě teď... něco cítím... Ha! A to prý jsem já ten necitlivý! Takže možná má Angelo pravdu a někdy, jako třeba v tuhle chvíli, bych dokonce mohl... Ach! Achch! Achchch!“

„Cože... ?“ Manoza, nahrbený nad přístrojovou deskou, se od něj instinktivně odklonil. „Co to, k čertu, Francesco...?“ Ferenczyho oči byly náhle rudé - rudé a vytřeštěné a těkající z místa na místo. Pak si zakryl dlaněmi uši, zcela ztracený v sobě jako v šoku nebo naprostém úžasu, jako by kolem sebe viděl vybuchovat granáty protiletadlové palby a slyšel hvízdání šrapnelů. Byly to však jiné zvuky, které se k němu nesly, i když neméně děsivé... zatímco Luigi Manoza neslyšel vůbec nic.

„Otoč to!“ vyhrkl tiše Francesco. „Přeleť nad tím místem znovu. Dělej!“

Manoza poslechl. A přelétával nad tím místem znovu a znovu. Ale ať už Francesco slyšel, co slyšel, bylo to pryč...

Cestou zpátky do Aberdeenu Manoza přemáhal stále sílící návaly mučivé zvědavosti, až to nakonec nevydržel. Musel to vědět. „Hm...“ zamumlal, „nevím, jestli o tom chceš mluvit, Francesco, ale... byl to on?“

Celou dobu od chvíle, kdy dal pilotovi pokyn k návratu, Francezci mlčel. Teprve teď promluvil. „Je čas, abychom se přesunuli do Aviemoru,“ zahučel, téměř jen pro sebe. „Všichni - trochu si zalyžovat, chápeš?“ A pak, jako by si teprve nyní uvědomil Manozovu otázku, dodal: „Ano, byl to on. Tam má vlčí pán své doupě, někde v horách. Tam se skrývá. Ale už se dlouho skrývat nebude, Luigi, protože je probuzený. Radu je probuzený - a připravuje se!“

V

Nepřátelské klany - Temnota se stahuje kolem

Harry už nebyl ,zapnutý´. Po tom, co se stalo v jeho domě, odešel k B. J. plný úzkostných pochyb, naléhavých otázek a žádostí... zkratka na nejvyšší míru zneklidnělý a rozrušený. Proto se B. J. rozhodla ,stáhnout´ ho z té věci: prostě mu ty nejčerstvější a nejhrůznější události vymazala z paměti a ponechala v ní jen řadu ,faktů´, tak nesouvislých a nelogických, že se mu zdálo, jako by přišel o polovinu života.

,Vzpomínal´ si na některé podrobnosti z toho, jak hledal svou ženu a malého syna, i když je viděl jen matně, jako by se nic z toho ani pořádně nestalo. Na druhou stranu viděl místa, která nikdy nenavštívil, nebo jen ve své mysli veden hypnotickou instrukcí B. J. Ale věděl, že tam opravdu byl - věděl to naprosto jistě. Protože kdyby to byl jen dojem, znamenalo by to, že už je šílený. Také si pamatoval vše ze svého dřívějšího života - to, jak působil v pobočce E, jakými schopnostmi tehdy vládl a jak je využíval... a jak potom z pobočky odešel a žil s Bonnií Jean. Ale to poslední... to už byl jeden velký chaos, skládanka bez jakéhokoliv ohraničení, v níž většina dílů chybí nebo se k sobě naprosto nehodí.

A takový stav jeho mysli B. J. potřebovala, nebo nějaký takový. Ale byly také věci, o nichž nevěděla, které zapomněla nebo na něž neměla čas nebo chuť se ptát - věci, jež byly pouze jeho, samotného Harryho. A protože byl omezen předchozími instrukcemi - posthypnotickými příkazy někoho, kdo byl v jeho mysli před B. J. a zakázal mu komukoliv prozrazovat své schopnosti - nebyl schopen jí o nich říct. Například jí nemohl říct o tom, co objevil v Le Manse Madonie - o té Věci v jámě - protože to vlastně nevěděl, nebo ,věděl´, ale jen na té nejnižší úrovni vědomí. Neboť hned zpočátku jejich vztahu mu přikázala, aby zapomněl vše, co mu řekla nebo co se kdy dozvěděl o Vampýrech.

To byla úroveň skrytá dokonce i před samotným nekroskopem - ale na druhou stranu jí ani nemohl říct o existenci Le Manse Madonie! Protože pak by chtěla vědět, proč tam pronikl - a hlavně jak - a jak je možné, že se odtamtud dostal bez jakékoliv újmy. Přesto by se i teď mohla k většině těchto informací okamžitě dostat, kdyby jen řekla ta správná slova a zapnula ho naplno.

Ale ona to neudělala, neboť nevěděla, že v něm něco takového je.

Proto za ní přišel a prosil ji, aby ho zapnula a řekla mu vše; což ji naopak přimělo k tomu, aby ho vypnula a skoro všechno mu vzala! A jediné, co mu v tomto současném stavu povolila si ponechat, byla skutečnost, že se skrývají před svými nepřáteli a čekají, až budou někým někam povoláni. To, a ještě nepopiratelnou pravdu, že Bonnie Jean je nevinná. Takže Harry se už ani netrápil otázkou, v čem její nevinnost spočívá - na čem vlastně nenese vinu.

A proto mu sotva záleželo na tom, že všechna ta realita je jakési zamlžené, neurčité místo kdesi mimo něj nebo že se nachází ve stavu permanentního omámení, v němž je jen o málo víc než oživlá mrtvola, zmatený všemi svými mentálními procesy. Záleželo na tom, že je s ní, s Bonnií Jean - na tom především. Vlastně to bylo jediné, na čem vůbec záleželo...

První noc, kterou spolu strávili v jednom zájezdním hostinci, se B. J. dopustila chyby. Naštěstí ji bylo možné snadno napravit, ale stále jí zůstávala jako připomínka toho, na co si musí v budoucnu dávat pozor. „Harry, jak to vlastně skončilo se Zahanine?“ zeptala se ho, když spolu byli sami v pokoji. „Pověz mi, co s ní -?“

Zarazila se. Teprve teď si uvědomila, že jí o tom nemůže nic říct, protože mu to vymazala z mysli. „Se Zahanine?“ pohlédl na ni s nechápavým výrazem. „S tou černoškou? Co je s ní? Neviděl jsem ji mezi tvými dívkami.“ Nebyla... u mě, v mém domě? 

„Nic s ní není,“ odpověděla rychle. „Spletla jsem se... už se mi to všechno motá v hlavě. Poslala jsem ji jinam.“

Ale jemu se Zahanine také motala v hlavě... a zřejmě se tam myšlenka na ni s něčím spojovala, protože se stále mračil, jako by mu něco nebylo jasné. „Proč jsme se vlastně nemohli ukrýt v mém domě?“ zeptal se. „Znám tam kolem každý kámen a snadno bychom se ubránili.“

Opravdu? Před Vampýry? B. J. se musela pro sebe usmát, i když hořce. „Ale prosím tě, Harry...“ Navzdory melancholii i tomu, jaký chlad ji uvnitř svíral, se přinutila k opravdovému smíchu. Posadila se na posteli a objala si kolena. „Přestaň na to myslet. Vždyť je nám tu dobře, ne? Pojď a pomiluj se se mnou.“

I on se usmál, i když trochu kysele, a přisunul se k ní. Ale i při milování se Harry uvnitř mračil. Pořád mu něco vrtalo hlavou. Něco kolem Zahanine a jeho domu? Něco kolem promrzlých plání na Střeše světa? Přišlo to a zase odešlo, protože při současné úrovni jeho vědomí si na nic z těchto věcí nemohl vzpomenout. Měl je vymazané z mysli - nebo by je měl mít vymazané - a jeho realita byla omezená na mlhavé víření, mnohem méně souvislé a logické než sen.

Vlastně je možné, že opravdu spí a je to sen. A i když se mu B. J. zdála v náručí tak skutečná, tak vášnivá a plná života, přesto se nemohl ubránit pochybnosti, že to tak není... nebo podezření, že to tak je, že to všechno je jen velmi zvláštní neuspořádaný sen. A v tom případě už dávno propásl správný čas, kdy se měl probudit. Pouze... se bál toho, do čeho by se mohl probudit.

To bylo před třemi dny. A Raduovi nepřátelé - oba rivalské tábory - se dál připravovali: přijížděli noví lidé, organizovaly se schůzky, podnikala se další pátrání a průzkumné lety a docházelo k dlouho ,uzrávajícím´ (a svým způsobem milosrdným) úmrtím.

Do Londýna přiletěl z Indie jistý ,politický emigrant´. Údajně bohatý bývalý guru, jehož majetek ve městě Patna utrpěl škody v důsledku neustále se zvyšujícího sektářského násilí v zemi, chtěl v Británii najít vhodný dům k dlouhodobému pobytu, aby zapomněl na svou ,náboženskou kariéru´ a začal obchodovat s orientálními koberci.

Vzhledem k tomu, že jeho dokumenty byly v nejlepším pořádku a muž měl všechny nezbytné předpoklady k podnikání v podobě dvou set tisíc liber, které už převedl do londýnské pobočky Lloydovy banky, neměl problémy s udělením vstupního víza a byl v Británii vítán.

Ve skutečnosti to byl jeden z pobočníků Dahama Drakeše, dlouhodobý ,spáč´, zatím nečinný agent-vyzvědač - a telepat na dlouhé vzdálenosti - který před několika lety zřídil základnu pro Drakeše v Lucknowu. Ale jak se blížila doba, kdy mělo dojít ke znovuzrození vlčího pána; poslední Drakul cítil čím dál větší potřebu mít na Britských ostrovech, nebo přesněji ve Skotsku, svého pobočníka, aby tam kontaktoval a kontroloval jeho místní otroky. Dahamův pokrevní syn a vrchní pobočník Mahag byl, spolu s jedním obyčejným otrokem, zabit Raduovými lidmi a od té doby neměl Daham se svými zbývajícími čtyřmi ,lidmi´ žádné spojení.

Drakeš doufal, že po Mahagově smrti si ti čtyři uvědomili, že jejich poslání se nyní změnilo. Vzhledem k tomu, že už nebyli na ostrovech inkognito, nemohli hrát dál roli agentů-provokatérů - museli na to všechno zapomenout a nechat vlčího pána a Ferenczye pokračovat. Ale přestože, vzhledem k vývoji situace, mohl své otroky obětovat, nemohl to poslední Drakul prostě tak nechat.

Na druhou stranu jeho lidé byli upíři a ocitli se v cizí zemi vzdáleni mnoho kilometrů od jakýchkoliv přijatelných prostředků komunikace a řízení.

Navíc věděl, že je britská policie hledá, a on měl s úředníky už tak dost problémů. Například s tím hlupákem, co sedí v Kchuejťiengské ulici v Čchung-čchingu, s tím plukovníkem Si-Chongem, kterého přidělili ke zvláštnímu oddělení Lidové armády, jež se zabývá parapsychologickými studii.

V týdnech, které následovaly po tom, co byl nucen zabít příliš zvědavého majora Čchang Luna, velitele menší posádky v Šigace, se Drakeš ocitl pod neustále se zvyšujícím Si-Chongovým tlakem. Naštěstí neexistovala sebemenší stopa, která by majorovu ,nehodu´ jakkoliv spojovala s ním. Při
počasí, v němž major cestoval, navíc v noci a v takovém terénu... Vždyť ho ještě ani nenašli. A až ho najdou, co jim jeho mrtvola řekne?

V tu noc, kdy se Čchang Lunův řidič zřítil se sněžným skútrem necelé dva kilometry od Šigace do propasti, vál blizard, a třebaže Si-Chong znal Drakeše jako muže výjimečných talentů, těžko ho mohl podezírat z toho, že přivolal sněhovou bouři.

A přesto právě to poslední Drakul, velekněz sekty, ze svého sídla v zlověstném Drakešově klášteře udělal! Když se Čchang Lun vracel po své špionážní misi do Šigace, Drakeš přivolal blizard a s pomocí spřízněných bílých netopýrů přivedl majora do záhuby.

Následovalo několik dní ticha a pak... přišel z Čchung-čchingu do posádky v Šigace list, který posel doručil přímo Dahamu Drakešovi. Drakeš věděl, Že Čchang Lun je jeho nepřítel a určitě Si-Chonga seznámil se svými obavami ohledně toho podivného kněze, ale spoléhal se na to, že plukovníkova oddanost experimentu - vývoji vojenského supermana pro Čínskou lidovou armádu - bude stačit, aby mu zajistila, že bude uchráněn od jakýchkoliv pokusů vměšovat se do jeho věcí. Alespoň si to myslel. Ale zřejmě se mýlil.

Plukovník Si-Chong věděl o Drakešových lidech v Anglii. Dokonce přijal od Drakeše vysvětlení, že to jsou pouze agenti, které vyslal do Spojeného království, aby prováděli tajný průzkum britské organizace mentálních špionů, a jejich misi povolil. Avšak teď, když čínská vojenská zpravodajská služba odhalila zprávu v britském tisku o jejich vyhoštění a sám plukovník musel odpovídat na otázky svých nadřízených, chtěl vědět, na co si to Drakeš hraje.

Jakže? Boje mezi sektami? Přestřelky? Vraždy? Vyhoštění? A co když Britové vezmou Drakešovy lidi do policejní vazby a přijdou na to, že existuje spojení mezi sektou a rudou Čínou? Navíc tu bylo ještě to nešťastné zmizení Čchang Luna. Jestliže tak schopný a spolehlivý důstojník jednoduše zmizí z povrchu zemského - třebaže v tak zrádné oblasti, jakou je náhorní plošina Tingri - je to už samo o sobě velmi zvláštní, a možná i podezřelé. A když člověk věděl, že major vypracoval několik hlášení o průkazných očitých svědectvích jistých podezřelých aktivit v Drakešově klášteře a sousedním opevněném městě...

Daham Drakeš zprvu četl list z Čchung-čchingu s určitým zájmem, ale pak dospěl k pevnému rozhodnutí. Jeho kurz byl vytýčen a nehodlal se obracet zpět. Když tedy přišel do Šigace nový velitel, dalo se čekat, že se vypraví přes promrzlé pustiny do kláštera. Nakonec, proč by nemohl? Jenomže jeho první návštěva bude zároveň návštěvou poslední. Protože to, co se nacházelo v klášteře, nebylo možné skrýt - alespoň ne před neodbytnou inspekční skupinou. Bylo to tam a mělo to tam zůstat do doby, než bude Drakeš připraven poslat to - nebo je - do světa. A to byl důvod, proč nemohl dovolit, aby se inspektoři vrátili na svou základnu. A pokud šlo o to, co pěstoval ve starém opevněném městě... byli to vojáci nové armády, ale v žádném případě ne té Čínské lidové.

Takže Drakulův kurz byl stanoven a jeho tvůrce ho nehodlal měnit. A co se týkalo tvrdé vojenské hrozby ze strany Číny, ať už jakéhokoliv druhu, věděl, že během dvou, tří či čtyř týdnů by Číňané byli schopni svou hrozbu uskutečnit. Ale... opravdu jim stojí za to znepokojovat se nějakou obskurní sektou, usazenou kdesi v mrazivé pustině tibetských hor? Drakeš o tom pochyboval. V každém případě nevěřil, že by něco podnikli za cenu, že by Čchung-čching, Londýn a Moskva skončily v ruinách a celý svět by se ocitl v nepředstavitelném chaosu nukleární války!

Ale kdyby přece jen... kdyby svět zůstal ležet pod šedým přítmím nekonečné zimy, byli by Drakeš a jeho rod jediní, kdo by z toho mohli těžit. A pak by jeho tvorové a děti, zplozenci kádí i jeho těla, vytáhli z Tibetu do světa a ustavili v něm nový řád.

Na střeše kláštera, v místě, kde se temeno obrovské lebky lehce svažovalo dolů a přecházelo ve skálu, trčela vztyčená rádiová anténa a v místnosti pod ní byla připravená výkonná vysílačka. Stačilo jen, aby Drakeš stiskl tlačítko.

A pokud šlo o pobočníka, vyslaného nedávno do Anglie...

Ten by pak mohl dát dohromady všechny čtyři přeživši upíří otroky, vyhodnotit situaci na místě a rozhodnout - samozřejmě po telepatické konzultaci s Drakešem - jak nejlépe postupovat dál. A až by skupina přečkala nejtěžší období všeobecné zkázy a zmaru, mohla by začít budovat zárodek jeho evropské buňky.

A zatímco by velké národy upadly do naprostého chaosu a veškeré jejich armády by byly nakonec k ničemu, pán jejich osudu - poslední Drakul - by čekal na Střeše světa. Neboť ze všech míst na zeměkouli by tohle bylo nejbezpečnější. Kterou ze stran by napadlo útočit na Tibet? Co tady je, co stojí za zničení? Nic!

Nic kromě skalního kláštera, toho sídla zla. Ale pokud bylo Dahamu Drakešovi známo, ze všech lidí na světě by o něm věděli jen on a jeho upírští ,kněží´ v rudých kutnách.

Ano, pokud mu bylo známo.

A ze všech žijících lidí...

Mezitím se spojili dva těžko spojitelní agenti Ferenczyů Vincent Ragusa a Angus McGowan, odcestovali na sever a ubytovali se v hotelu v Carrbridgi, který ležel severně od Aviemoru a pár kilometrů (z opatrnosti) od Inverdruie. Mladému Siciliánovi se však od samého počátku jeho nový ,kolega´ příliš nezdál.

Ragusa samozřejmě nebyl nadšený tím, že jeho šéfem je teď ten malý chlápek, ten scvrklý pidimužík McGowan, a že by měl právě od něho přijímat rozkazy. Od první chvíle, kdy ho uviděl, se mu jevil jako malý protivný prďola - úsudek, který byl později nucen radikálně změnit, alespoň v některých ohledech. Ale zpočátku... zkrátka zpočátku se mu to ani trochu nezamlouvalo.

A teď, když ho ten malý ošklivý mužik vezl svým malým ošklivým volkswagenem broukem po černě se lesknoucích asfaltkách - lemovaných vysokými valy špinavě bílého sněhu odhrnutého pluhem - cestou z Carrbridge do Aviemoru přes údolí Spey, kde silniční tabule ukazovaly směr na Inverdruie a Coylumbridge, vracely se Ragusovy černé myšlenky k tomuto prvnímu setkání a k tomu, co se od té doby stalo.

Všechno začalo tím, že ho McGowan nepřišel přivítat na letiště v Edinburghu. To se Ragusovi ještě nestalo, aby se musel po příletu dopravit do města taxíkem a ubytovat se v hotelu. Ragusa hovořil anglicky, i když ne nejlíp, ale řeč, jakou mluvili místní lidé, snad ani žádná angličtina nebyla. A to se říká, že Italové drmolí! Teprve když se konečné ubytoval, ozval se McGowan telefonem. „Vidím, že už jste tady,“ řekl skřípavým hlasem. „Chtěl jsem přijet na letiště, ale- -. hm... okolnosti mi to jaksi... nedovolily. Vidím, že jste v hotelu - to jste měl předem objednaný pokoj?“

„Ne,“ odsekl Ragusa. „Zajistil jsem si ho až po příletu... když jste mě nechal ve štychu.“ Jeho nakvašený tón jasně vyjadřoval jeho pocity.

„Takže nikdo neví, že tam jste?“ (McGowan mluvil tak tiše a chraplavě, že mu Ragusa sotva rozuměl.)

„Samozřejmě! Co to má, sakra, znamenat?“

Na druhém konci linky bylo dlouho ticho.,Aha, takže naštvanej, co...? Omlouvám se, mladej, ale jak jsem řekl, nemohl jsem přijet - s tím už se nedá nic dělat. Setkáme se za půl hodiny na odbočce z Princess Street k Waverly Station.“

„Cože? Mladej? To jako já?“ Ragusova podrážděnost vzrůstala. „Princess Street? Waverly Station? Kde to, k čertu...?“

„Jo, přesně tam,“ zahuhlal zahleněný hlas téměř posměšně a pak... ten na druhé straně zavěsil.

A o půl hodiny později...

To bylo poprvé, co Ragusa uviděl McGowana a jeho auto, a okamžitě pojal k oběma silnou nechuť. Brouk zastavil na kraji silnice a McGowan se natáhl přes vedlejší sedadlo, aby Ragusovi otevřel dveře. „Pojďte,“ křikl, a když Ragusa nasedl, znovu se zařadil do líně se vlekoucího proudu aut. „McGowan,“ představil se, natáhl ke svému spolujezdci ruku a zběžně si ho prohlédl. A když Ragusa nereagoval a nechal jeho ruku trčet ve vzduchu, dodal klidně: „Není zrovna nejlepší počasí, co? Ale to se nám hodí, protože to je naše počasí, že?“

Ragusa na něho pohlédl a zamračil se. „Vincent... Vincent Ragusa,“ zamumlal, jako by mu vyslovení svého jména činilo potíže. „Měl jste mě čekal na letišti. Takové byly Franceskovy instrukce. A Francezciové mají rádi, když se jejich instrukce plní do puntíku.“

„Jo, to mají a vždycky měli,“ souhlasil McGowan. „Před padesáti lety to bylo stejný... a třicet let předtím, když mě poprvé naverbovali - to mi byl asi rok - to samý. Od tý doby jsem byl tam, kam je napadlo mě poslat, ale hlavně tady na ostrovech. Čenichal jsem pro ně psy, velký psy, a další podobný... tvory. Zatímco vy jste byl... kde? Učil jste se na Sicílii řemeslu? V Le Manse Madonie? Jo, to si dovedu představit. Ale tady je to kapku jiný, úplně jinej svět... mladej.“

„Říkejte mi Vincente,“ zavrčel Ragusa. „Nebo kdyby vám to dělalo problémy, tak Raguso - pobočníku Raguso!“

McGowan posměšně zamlaskal a zakroutil hlavou. „Na toho pobočníka zapomeňte,“ řekl klidně. „To vás prozradí natotata, to si buďte jistej. Ale vy jste to tak nemyslel, co? To jen, že... co vlastně? Že jsem vás zklamal? Nebo nepříjemně překvapil? Jsem jinej, než jste čekal, že? A taky cityation, ech?“

„Cože?“ pohlédl na něho Ragusa zmateně. „Co to znamená?“

,.To, jak se věci mají,“ vysvětlil McGowan. „Ale zvyknete si, uvidíte. A na to letiště jsem vážně nemohl přijet. Říkal jsem vám, že nebyla nejvhodnější situace. Musel jsem něco vyřídit se svým přítelem od policie — však se s ním brzy poznáte. Dokonce s ním můžeme poobědvat, jestli budete chtít. Ale chápejte, musel jsem mít jistotu, že se o vašem příletu nikdo nedozví a nikdo neuvidí, jak vás odtamtud odvážím. Naštěstí to taky tak dopadlo, takže se zdá, že jsme mimo podezření.“

„A co jste měl s tím... vaším přítelem? S tím poldou?“

„Takovej menší problém... se starým přítelem. Ale s tím si nedělejte starosti, to už je vyřešený - hm, Vincente...“

A tím tu věc ukončil.

Pak už mluvili o práci, kvůli níž tu byli: o tom, že zítra pojedou na sever do údolí Spey - aby tam .čenichali velký psy“ - a o dalších věcech. Ale během rozmluvy začalo být Ragusovi jasné, že Francesco musel všechno s McGowanem podrobně probrat, protože ten malý mužiček měl dokonalou představu o tom, co je čeká a co musejí udělat, a nenechával mu žádný prostor pro námitky nebo nové návrhy. Takže při těch několika příležitostech, kdy se ho Ragusa na něco zeptal, měl okamžitě po ruce odpověď, případně poznámku, s níž už vůbec nešlo polemizovat: „Takhle to chce Francesco - hm, Vincente. A jak jistě víte, Francezciové mají rádi, když se jejich instrukce plní do puntíku...“

Konečně přijeli k McGowanovu domu v nejpochmurnější části města. Cestou mladý sicilský upír letmo zahlédl zpěněné hřebínky vln na šedivé hladině oceánu, v níž se zrcadlila stejně beznadějně šedivá obloha, a na vzdáleném chmurném obzoru siluetu čehosi, co mu připomínalo (aniž věděl proč) Palermo. Pouze špinavá sněhová břečka na zemi byla pro něj něčím novým - to, jak se mu jako kyselina zažírala do jeho značkových italských polobotek.

Prošel za malým mužem brankou a následoval ho po kluzkém chodníčku ke krytému vchodu domu, který vypadal stejně ošuntěle jako jeho majitel. „Poslyšte, proč jsme sem vlastně jeli?“ zeptal se dřív, než si to stačil rozmyslet.

„Nemáte hlad?“ obrátil se k němu McGowan, když odemkl masivní dubové dveře, a tázavě zvedl huňaté obočí.

Ragusa pokrčil rameny. Vkročil dovnitř a okamžitě ucítil známý pach, bez něhož není možné představit si starý dům. Na Sicílii nebyla o takové nouze, i když trochu jiného stylu. „Ale mohli jsme se přece najíst v mém hotelu nebo kdekoliv jinde,“ namítl.

„Jo, to je pravda,“ zazubil se McGowan. „Ale vsadím se, že to, co vám předložím já, vám bude líp šmakovat. Ostatně vstoupil jste do mého domu z vlastní vůle...“

Sicilián si svlékal kabát, ale nyní se v půli pohybu zarazil a pohlédl na svého hostitele. Oči obou mužů zářily v šeru chodby žlutavým zvířecím jasem.

„Připadáte mi, jako byste ze sebe schválně dělal komedianta,“ poznamenal Ragusa.

Ale McGowan se opět je potutelně usmál. „Víte... hm, Vincente, kdyby si člověk nemohl udělat trochu legrace sám ze sebe, čemu už by se mohl zasmát?“ Rozsvítil slabé světlo, vzal svému hostu kabát a vedl ho úzkou chodbou dál.

„Kam teď?“ zeptal se Ragusa. Nervózním pohybem si upravil drahou kravatu a trochu si protáhl krk.

„Tam, kde uvidíte mého starého přítele,“ odpověděl McGowan a opět se zasmál tím zvláštním chrchlavým smíchem, který jako by vycházel až odněkud z hloubi hrudi. „Tam dolů,“ ukázal a vedl svého hosta po schodech do sklepa.

Ale Ragusa stále nebyl spokojený. „To jste ho uplatil nebo proměnil... nebo co?“

„Nebo co,“ odpověděl záhadně McGowan. Ale to se už ocitli pod schody a malý muž opět rozsvítil kalné světlo.

„Áááách!“ vzdychl Ragusa - ale v žádném případě ne strachem ani ošklivosti. Spíš překvapením, a dokonce obdivem. Vincent Ragusa si odsloužil dlouhé učňovské roky v Le Manse Madonie, ale i tam by se něco takového považovalo za zcela výjimečnou věc... pokud se to vůbec dalo přirovnat k něčemu v tamním prostředí.

McGowan vycítil, co si myslí, a ještě hlubším a chraptivějším hlasem, než mluvil předtím, řekl: „Pamatujete si ještě, Vincente, jak to bejvalo... dřív? Samozřejmě že pamatujete! Já na to často vzpomínám... rozumějte, ne že bych se k tomu chtěl vracet, to už je pryč. Ale stejně... to nejlepší, co jsem kdy jedl, mi servírovali v těch nejošuntělejších malých krčmách.“

Malá ošuntělá krčma... Opravdu, pokud sem přišli na večeři, byla tohle ta nejubožejší a nejošuntělejší malá krčma, v jaké se kdy Ragusa ocitl. Po cihlových zdech se táhly shora dolů pruhy vysráženého ledku, podlaha byla z hrubých plochých kamenů a v rohu se černala páchnoucí díra, v jejímž temném ústí mizely rezavé řetězy. A pokud šlo o ,zařízení´, u zdi stál ponk s různým nářadím, dále tam byla velká začouzená pec s krytým sopouchem a -

- uprostřed jídelní stůl! Byl prostřený bílým ubrusem, na němž se leskly příbory, talíře, mísy, sklenice a karafa s červeným vínem. Připravená tabule - v tom hrubém prostředí něco naprosto absurdního! A právě to, ten do očí bijící kontrast, vyvolávalo dojem neskutečnosti a Ragusa nemohl od té téměř přeludné scény odtrhnout oči. Ale protože měl víc smyslů než jeden a každý z nich mnohem citlivější než normální člověk, ucítil také pach (vlastně ne, vůni) jídla... Vůni hostiny, která, jak řekl McGowan, mu bude ,líp šmakovat´.

A linula se z klenutého cihlového průchodu do jakési alkovny. McGowan si všiml Ragusova pohledu tím směrem i jeho rozšířených nozder a spokojeně se zašklebil. Pak zapálil svíci, odhodil hořící sirku do ohniště a pokynul Ragusovi, aby ho následoval. „Ale dejte pozor na stěny, ať se sám nepověsíte - jestli chápete, co tím myslím.“

Ragusa to chápal. Vždy asi metr od sebe byly do zdí průchodu zabudovány háky na zavěšení masa. Většina z nich byla zrezivělá a prázdná, ale ten poslední, až vzadu v alkovně, prázdný nebyl. A maso, které na něm viselo, bylo lidské - vlastně to byl celý člověk! I když ne úplně celý - paže až po ramena chyběly, noha - levá - byla useknutá pod kolenem a pravá někde v půli stehna. Pahýly končetin byly opálené ohněm, aby se uzavřely žíly a tepny. Na všech těch zohaveních byla však zřejmá preciznost provedení jako na práci odborníka.

„Jste mistr,“ řekl Sicilián uznale. Cítil, že se mu v ústech sbíhají sliny.

„Hm...“ zamumlal McGowan na souhlas a zvláštním pohledem si svou oběť prohlížel. „Zatracenej chlap... může si za to sám!“

„Jak to?“

„Zemřel kvůli mně! Byl naživu, když jsem s ním dnes ráno mluvil... a snažil se udělat něco na jeho ochranu. Ale teď...“

Ragusa ho opět musel ocenit. „Měl jste strach, že by mohl mluvit?“

„Jo... ale pak už neměl sílu ani vydat hlásku. Cha! Myslel jsem, že to nedokážu udělat, ale jo, dokázal jsem to. Měl svou hlavu, tenhle George Ianson... Ale pořád je čerstvej, jak vidíte, a byla by škoda, kdyby přišel nazmar. Takže se posaďte ke stolu a můžeme se dát do toho.“

Vrátili se do hlavní místnosti sklepa. McGowan nalil na velkou zčernalou pánev na plotně kouřící pece trochu olivového oleje, vybral si z náčiní na ponku pilu a několik nožů a obrátil se ke svému hostu. „Tak odkud máte nejradši steak, Vincente?“ zeptal se. „A jak vám ho mám připravit?“

„To nechám na šéfkuchaři,“ odpověděl Sicilián se svým typickým ledabylým pokrčením ramen. „Ale spíš zprudka opečený... a možná krvavý.“ Teď už zněl jeho hlas málem stejně chraplavě jako McGowanův. A když malý mužík zmizel s řeznickými nástroji v alkovně za schodištěm, zavolal za ním: „A co jste si myslel, že nedokážete udělat? Zabít ho?“

„Jo, zabít ho!“ zazněla z alkovny McGowanova odpověď. „Někdy to není lehký. Můžete je zdrogovat, aby necítili bolest, a zmírnit šok, ale když mají dost vůle...“ Pak už se z alkovny ozval zvuk pily.

Ragusa si nalil víno a napil se. „Už jsem zapomněl...“ zavolal za McGowanem. „Život v nich neplápolá ani takovým plamenem jako v nás neživot.“

„To v žádným případě,“ odpověděl McGowan. „Ani z poloviny. Ani neplápolá, ani nežhne. A proto někdy nemá smysl snažit se ten jejich plamínek zachovat.“ Ale navzdory ,sentimentu´ těch slov v nich nezazněla sebemenší lítost, ani náznak soucitu nebo jakéhokoliv jiného citu.

Zvuk pily přešel do vyšších otáček a už se nedalo mluvit. Ragusa seděl, a přestože mu na McGowanovi nijak nezáleželo, musel na svém hostiteli ocenit, že se vyzná. A samozřejmě oceňoval i jeho štědrost...

Přesto zůstával McGowan v Ragusových očích protivný prďola, i když za venkovského strejce ho už nepovažoval. Všechna ta léta, po něž McGowan pracoval sám, způsobila, že si zvykl být nezávislý. Možná kdyby ho Francezciové viděli dnes, shledali by ho až příliš nezávislým. Přímo z něj vyzařovala autorita a sebedůvěra, což jsou vlastnosti, které by se spíš hodily k samotným Vampýrům.

A když nyní seděl v McGowanově starém brouku, napadlo Siciliána, že to je možná ono, že právě to mu na tom malém mužíčkovi vadí: jeho zkušenost - to, jak se vyzná. Možná byl McGowan ,člověkem´ Francezciů v těchto končinách - ponechán sám sobě a svým schopnostem - příliš dlouho. Tak dlouho, až si začal myslet (pokud je to vůbec možné), že je svým vlastním pánem. Ne pouze obyčejný otrok McGowan, dokonce ani obyčejný pobočník. Ale takový scvrklý starý pidimužík a Vampýr? To se zdálo absurdní. A že by o to usiloval? Je možné, že by dokonce mohl postoupit výš?

„To je Inverdruie,“ zabručel McGowan a pohlédl uslzenýma očima na spolujezdce. „Co se vám nezdá, že se tak mračíte?“

„Tohle auto,“ odpověděl Ragusa, i když samozřejmě nejen to. „Jak se mám snažit někomu namluvit, že jsem velký filmový boss, když tady budu jezdit v téhle rachotině. Na Sicílii uvidíte takovou kraksnu leda ve šrotu!“

„Tohle je průzkumná operace,“ odpověděl McGowan. „Chci vám ukázat, co jsem se dozvěděl, abyste byl plně v obraze... kdyby se se mnou něco stalo. Ale neříkal jsem vám to už? Nebo jste mi možná nerozuměl, co?“

„To by nebylo divu,“ ušklíbl se Ragusa a tónem, kterým se zřejmě snažil imitovat Rexe Harrisona, dodal; „Proč se ti Angláni nemůžou naučit mluvit pořádně?“

McGowan to přijal s podobným úšklebkem. „Jasně, mladej... Jenomže já nejsem žádnej Anglán. Koukám, že když se dávala vtipná kaše, šel jste si nejmíň dvakrát.“

Přes časnou ranní hodinu nebyl na silnicích žádný velký provoz, což vyhovovalo mladým nadšencům lyžování z okolních měst a obcí, kteří si přivstali, připnuli lyže na střechu auta a vyrazili na aviemorské sjezdovky.

„S tím ,mladým´...“ zamumlal vztekle Ragusa a ohnul rty jako vrčící pes, „s tím si už dejte pokoj.“

McGowan na to nic neřekl, ale náhle stočil volant a namířil brouka přímo do dráhy vozu, který se k nim blížil v protisměru. Stačil k tomu docela malý pohyb, protože okresní silnice byla široká sotva tak, aby se protijedoucí auta vyhnula. Navíc se po stranách kolem táhly hradby odhrnutého sněhu. Ragusa vytřeštil oči a poklesla mu brada. „Co to, sakra...?“ vyhrkl a instinktivně před sebe natáhl ruce.

Jenže McGowan v posledním okamžiku znovu otočil volantem, strhl vůz doleva a těsně před protijedoucím vozem vjel do mezery ve valu odhrnutého sněhu a odbočil na jakousi místní komunikaci, možná polní cestu. Ragusa zachytil zuřivý výraz řidiče protijedoucího auta a jeho hrozící pěst. Ale to bylo vše, pak už lyžaři zmizeli za nimi.

Ragusa se konečně vzpamatoval. „Co jste to, proboha...? Sakra, to vám ruplo v bedně, nebo co?“

Ale McGowan na to nereagoval, dokonce se na spolujezdce ani nepodíval. Místo toho si očistil rukávem lehce zamlžené čelní sklo a upřeně přes něho zíral dopředu. A když potom konečně na Ragusu pohlédl - vlastně na něj jen letmo mrkl - byly jeho oči rudé. „Vidíte ten kouř tam za těmi stromy? Je tam malý domek.“

Ragusa se zatvářil nechápavě. Pořád ještě byl po McGowanově ,odbočení´ trochu roztřepaný. „Domek? A co je s nim?“

„Bydlí v něm muž jménem John Guiney, ale místní mu říkají Starý John. Je to gillie a bydlí tu odjakživa.“

„Gillie? Co je to?“

„Průvodce lovců, stopař, hajný, prostě lesák... A taky otrok Radua Lykana... alespoň si myslím.“

Ragusa se zadíval na domek mezi stromy, z jehož komína stoupal kouř. Pořád ještě měl vztek, ale teď ho zaměřil k jinému cíli. „A proč si to myslíte?“ zeptal se.

„Když tenkrát Bonnie Jean Mirluová s tím svým chlápkem oddělali ty dva Drakuly, jela v autě Starýho Johna. Ale později ten den ho měl zase zpátky. Takže pokud není otrok vlčího pána, musí mít s B. J. nějaký dobrý vztahy.“

„Žádné auto tam nevidím,“ poznamenal Ragusa.

„Je za domem... myslím.“

„Chci ho vidět. Abych ho příště poznal.“

„Dobrá,“ odpověděl McGowan a zařadil rychlost. „Ale nezapomeňte, že tu jsme jen na průzkumu. A taky mějte na paměti, kdo tady komu velí...“ dodal, jako by chtěl Ragusu ještě víc podráždit - což se mu podařilo.

McGowan pokračoval pomalu po křupajícím sněhu, až dojel na okraj hájku, který obklopoval malebný domek - scéna jako dělaná pro vánoční pohlednici. Tam zastavil, vypnul motor a stáhl okno. Kolem panovalo ticho zasněžené zimní krajiny... a pomalu se objevovalo slunce, i když jen jako šedavý nezřetelný kotouč kdesi v dálce nad údolím. „Už ho vidíte - auto Starýho Johna?“ zamumlal malý muž. „Tam za domem.“

„Ten chlápek vás zná?“ zeptal se Ragusa. „Pokud ne, tak nač všechno to plížení kolem? Myslím, čím nás může ohrozit... starý páprda, který čeká, až ten jeho pitomý vlčí pán sleze z hor?“ Otevřel dveře a chystal se vystoupit, ale McGowan ho zarazil.

„Co chcete dělat? Neřekl jsem vám dost důrazně, že jsme tu jen na průzkumu?“

„Kašlu na průzkum,“ odsekl Sicilián. Rozepnul si kabát a ukázal McGowanovi podpažní pouzdro s pistolí. „Jdu si toho starého omrknout. Nemůžu ho sice najmout, jestliže je - jak se jim říká? - ,dítě měsíce´, ale alespoň mu položím pár otázek. Koneckonců je to jen otrok, nic víc. Vlastně ještě něco míň, když není ani upír. Tak ušetříme spoustu času... myslím Franceskovi, chápete? Když mi na moje otázky odpoví, něco se od něj dozvíme. A když neodpoví, taky dobře... akorát že to bude jeho konec. Pak jeho mrtvolu strčíme někam, kde ji nikdo nenajde, a bude o jednoho míň, na koho bychom si museli dávat pozor.“

„A Vincent Ragusa bude slavný, co?“

„A to vám vadí, vy malý scvrklý skřete?“ zavrčel Ragusa. „Tak pojďte se mnou a pomozte mi.“

„Ne!“ odpověděl rezolutně McGowan. „Jestli chcete, běžte za ním sám... adepte slávy. Já mám jasný příkazy a budu se jimi řídit.“

„Proto jste jen pitomý vykonavač příkazů, Angusi,“ zašklebil se jizlivě Ragusa. „A vždycky jím budete. Dejte mi deset minut a zaručuju vám, že až se vrátím, budu vědět víc o tom, co se tady děje, než jste se dozvěděl vy za deset let.“

Vystoupil a zamířil lesem k domku. Blbec... pomyslel si McGowan. Budu vědět víc, než jste se dozvěděl vy za deset let... Uvidíme. Pro mě je nejdůležitější, co jsem se dozvěděl v posledních pár měsících - například to, že jistý stříbrník v Invernessu dělá kule do nábojů pro Johna Guineye! 

Ragusa obešel shluk hustých holých keřů a mířil ke dveřím domku. McGowan nastartoval, otočil se a popojel tak, aby zůstal stát co nejblíže. Motor nechal spuštěný. Měl své zkušenosti s Raduovými spojenci. Viděl je v akci - a viděl výsledky jejich akcí.

U dveří si Ragusa narovnal kravatu, vytáhl pistoli z pouzdra a zastrčil si ji za opasek kalhot, aby ji měl zakrytou cípem kabátu. Pak zaklepal - a čekal...

Starý John o nich věděl dřív, než se ozvalo klepání na dveře. Už chvíli pozoroval z malého okénka v podkroví McGowanovo auto, starý volkswagen brouk... Takových tu moc nejezdí. Proto si ho zapamatoval, i když nerozeznal poznávací značku. A řidič? Viděl ho už někdy? Hm... zřejmě ano. Ale kdo by to mohl...? Že by ten špicl, co sleduje B. J.? To, jak ho popsala, by se na něj hodilo.

Znovu klepání, tentokrát důraznější. „Jo, už jdu!“ zavolal Starý John slabým roztřeseným hlasem a sešel dolů. „Kdo je to?“ zeptal se přes dveře.

„Jméno by vám nic neřeklo,“ odpověděl Ragusa. Ale Starému Johnovi přece jenom něco řekl jeho cizí přízvuk. Navíc viděl, jak se neznámý blíží - spíš plíží - mezi stromy, a prohlédl si ho. A ani trochu se mu ten návštěvník nelíbil.

„Moment, byl jsem na záchodě,“ řekl, aby získal čas. „Co potřebujete. Něco důležitýho, nebo jste jen zabloudil? Hned to bude...“

„Já počkám. Ale důležité to je, na to vemte jed. Chci vám něco nabídnout, pane Guineyi. Velké peníze... Jste John Guiney, ne?“ Ragusa se venku zašklebil a zkusil si, jak rychle dokáže hmátnout po pistoli a vytáhnout ji. Byl spokojen.

„Jo, jsem,“ odpověděl Starý John a uvažoval: Takže o mně asi hodně víš, ostrý hochu - možná až příliš hodně. Nahrbil se a svěsil jedno rameno, aby vypadal ještě stařeji a pokřiveněji, a pak...

...odemkl a pootevřel dveře.

Ragusa okamžitě poznal, koho má před sebou - to, před čím byl varován... jedno z dětí měsíce. A Starý John - takhle tváří v tvář - zase nepochyboval, kdo stojí předním. Ferenczy! Viděl ho, cítil ho, vnímal ho všemi smysly.

„Pane Guineyi, jsem od... Víte, chceme tu natáčet film...“začal Ragusa koktat první, co ho napadlo, ale pak, když se ten starý shrbený páprda náhle narovnal, zavětřil jako honicí pes a upřel na něj pohled...

...Ragusa o krok ustoupil a sáhl po pistoli.

„Říkáte natáčet film? Takovej?“ zavrčel Starý John a zvedl to, co držel v rukou.

A Ragusa si uvědomil, že se dívá do černých ústí dvouhlavňovky, zatímco jemu se ještě ani nepodařilo odhrnout cíp kabátu. A když zbraň nahmatal... bylo pozdě. „Tak ne, chlapče,“ řekl Starý John a stiskl jednu spoušť.

V mrazivém tichu zaduněl výstřel. Ragusa ještě uviděl záblesk na konci hlavně, ale pak už... mu spalující oheň zničil oči a to, co z nich zbylo, zarazil hluboko do lebky. Sicilián rozhodil ruce, a než padl zády na promrzlou zem, vytvořilo jeho tělo ve vzduchu kácející se kříž.

Starý John šel po něm - stále s namířenou puškou - ale předtím stačil mrknout koutkem oka doleva na auto a na toho za volantem. A jakkoliv krátce se jejich oči setkaly, probleskla mezi nimi absolutní upíří vášeň. Ale než Starý John obrátil pušku doleva, McGowan už stačil zařadit rychlost a zmizet za domem, takže po něm zbyl jen kouř.

John doběhl k rohu domu, ale když uviděl, jak se brouk bezhlavě řítí po cestě k silnici, usoudil, že je na výstřel z brokovnice příliš daleko. A pak už ten malý muž v malém autě vjel na hlavní silnici a ujížděl pryč.

Starý John se vrátil k Ragusovu tělu - které sebou škubalo a snažilo se posadit. Samozřejmě, pobočník... „Táhni ke všem čertům,“ řekl John a vrazil mu hlavně dvojky do krvavé díry, kde byla ještě před chvílí ústa. „Useknout hlavu, to není jedinej způsob... Stejně dobře ti ji můžu ustřelit.“ A taky to udělal.

Později se za Johnovým domkem objevil sloup kouře. Stoupal téměř kolmo k obloze a byl tmavší, než když se pálí dřevo... Musel být, když na tom ohni Starý John pálil kromě všeho klestí, které natahal během podzimu z lesa, ještě něco jiného... A pokud šlo o ten výstřel - nejbližší Johnův soused bydlel skoro půl kilometru daleko a tak jako tak by se neznepokojoval. Vždyť John byl průvodce lovců a hajný... zřejmě si přilepšil nějakým zajícem nebo holubem.

A Starý John si nad ohněm, který plápolal v rohu zahrady, hřál ruce. Neměl strach, že by z toho mohlo něco být. Nic z toho nemůže být. Akorát možná varování pro ty zbývající - pro všechny ty parchanty, kteří spřádají plány proti Raduovi a jeho lidem. Ale když se Starý John zhluboka nadechl a ucítil kouř z ohně, i o tom pochyboval.

Ještě později, už uvnitř, prohledal Ragusovo drahé oblečení, aby zjistil, kdo vlastně tenhle Ferenczy byl. A aby o tom mohl informovat B. J., která stále byla jeho ,malou paní´...

Prozatím.

Ještě ten den odpoledne odjel McGowan z Carrbridge do Aviemoru a podle instrukcí, které dostal už předtím, zajistil pro Franceska a jeho skupinu ubytování v hotelu Ski Lodge. Večer potom hovořil s Francezcim ze svého pokoje telefonem a řekl mu o politováníhodném konci Vincenta Ragusy. Vylíčil mu celou věc téměř podle pravdy - téměř, neboť se nezmínil, že vlastně mladíka k jeho nepředloženému kroku vyprovokoval a v podstatě je tak za jeho smrt zodpovědný.

„Poslyš, Angusi,“ řekl Francezci, když McGowan skončil. „Říkal jsem ti, abys na Vincenta dohlédl, alespoň do doby, než bych našel vhodné řešení. Takže... mám to brát tak, žes to řešení našel za mě?“

„Stalo se to, jak jsem ti řekl, Francesco,“ odpověděl McGowan. „Měl horkou hlavu, příliš horkou...!“

„Víš dobře, kamaráde, že to na věci nic nemění.“ Francezci dovedl být přesvědčivý. Ale McGowan zase dovedl být neústupný. Lhal - alespoň do jisté míry - a teď u té lži musel zůstat. Nanejvýš ji mohl trochu přikrášlit. „Ten hejsek, Francesco, mě nemínil poslouchat. Naopak chtěl poroučet mně. Chtěl šéfovat - teď a mně a jednou... jednou možná všem. Víš, kdybych to měl říct na rovinu, tak... zkrátka podle mě můžeš být rád, že ses ho zbavil.“

„Jo, taky si myslím - pokud to takhle skončí a nic dalšího z toho nebude.“

„Starý John Guiney je ten poslední, kdo by to hlásil policii, jestli máš na mysli tohle,“ řekl McGowan. „A já taky nebudu nikde vytrubovat, že se Ragusa ztratil.“

„Dobrá, uvidíme... Co naše ubytování?“

„Všechno je zařízený. Můžete přijet do Aviemoru hned, jak se vám to bude hodit. Dokonce budou mít pro Luigiho připravenej heliport. Docela se jim zamlouvá, že tam bude někdo hledat exteriéry pro natáčení filmu.“

„Výborně! Tak se těším, že se zítra uvidíme,“ odpověděl Francesco a ukončil hovor.

Přibližně v tutéž dobu, kdy McGowan telefonoval s Francezcim, mluvil John Guiney s Bonnií Jean Mirluovou. Nějaký šestý smysl, nebo ženská - nebo vampýří? - intuice ji upozornila, že v ,revíru´ Starého Johna není všechno, jak by mělo být, a tak mu zavolala. A John jí pověděl o svých návštěvnících.

Podobně jako Francesco Francezci měla zprvu obavu, že by Johnův čin mohl věci zkomplikovat, ale on ji rychle ujistil, že k tomu nebude důvod. „Nešlo jim o mě, ale o vlčího pána, děvče,“ řekl. (Děvče? zarazila se B. J. Co ho to napadlo? Takhle jí přece nikdy neříkal. Možná to je tím vzrušením.) A John, jako by cítil, že ji to překvapilo, rychle pokračoval: „Kdybych z toho nevyšel jako vítěz, mohli jsme skončit všichni jako poražení! Stál za tím ten malej skřet - ten, co tě celou dobu špicloval - a kdyby se mě zmocnil, možná bych je musel dovíst až k Raduovi, k jeho doupěti v horách!“

„Zřejmě musejí vědět, že už to nebude dlouho trvat,“ poznamenala B. J. a kousala si úzkostně rty. „A taky vědí o tobě, Johne, to je teď jasné!“

„Jo, to je jasný,“ odpověděl. Jeho hlas zněl silněji, než jak ho kdy slyšela. „Možná zatím jen testujou situaci, nevím... Ale pokud ano, nezjistili nic moc, co by se jim líbilo. A jsou trochu moc žhaví, jestli mí rozumíš.“

,.Ferenczyové,“ řekla a zachvěla se. „Ale nevíme, kolik jich je. Vlastně o nich nevíme vůbec nic!“ B. J. cítila, že se jí znovu zmocňuje panika. Starý John byl statečný starý chlap, ale taky statečný starý hlupák.

„Ale něco jo, něco o nich přece jen víme,“ přerušil její myšlenky. Dával si na čas, aby si mohl vychutnat svou důležitost. „Prohledal jsem tomu  floutkovi cizímu kapsy a našel v nich pár zajímavých věcí. Náramně zajímavých, to mi věř.“

„Tak mluv, sakra!“ vyhrkla B. J. netrpělivě, ale vzápětí dodala mírnějším tónem „Mám dojem, Johne, že si neuvědomuješ, jakému nebezpečí jsme vystaveni.“

„Ale uvědomuju, Bonnie Jean, uvědomuju. Dobrá, tak poslouchej. Měl v náprsní tašce kreditní kartu, a dokonce peníze. Hlavně americký dolary, ale taky nějaký drobný - italský liry!“

„Liry?“

„A ta karta je taky vydaná v Itálii - přesněji na Sicílii. A taky tam měl vizitku se jménem, adresou a telefonním číslem. Všechno je na ní italsky, ale i takovej hlupák, jako jsem já, to dokáže přečíst - myslím, kdo to byl: Vincent Ragusa, osobní asistent Anthonyho a Franceska Francezciových, Le Manse Madonie.“

„Le Manse Madonie!“ vydechla B. J. hlasitě a v mysli jí začal vířit chaos myšlenek. Bylo to už dávno, co vysledovala pokrevní linii klanu Ferenczyových na Sicílii, kde ji však definitivně ztratila. A teď to vypadá, že tam jsou pořád - po celou dobu!

Harry Keogh stál u okna malého pokojíku venkovského hotýlku a hleděl apaticky do tmy. B. J. nepředpokládala, že vnímá, co se děje kolem něj, naopak se jí zdálo, že se stahuje stále víc do sebe. Vůbec netušila, co mu probíhá hlavou, pokud mu v ní vůbec něco probíhalo. Náhle však promluvil - tak náhle, že se málem lekla.

„Ferenczyové,“ řekl. (Pouze opakoval po ní, co slyšel?) A potom... „Le Manse Madonie? Madonie je pohoří na Sicílii. Mluvíš se Starým Johnem? Nějaké problémy?“ A stále s prázdným pohledem upřeným do tmy dodal: „Je tu Margaret Macdowellová. Právě vystoupila z taxíku.“

Margaret Macdowellová... Takže policie s ní už skončila, což bylo dobré a správné. Vždyť to byla oběť - nebo alespoň zamýšlená oběť - násilníka a vraha; a řekla policii ,všechno, co ví´ už před několika týdny. Před několika týdny! Bonnii Jean se to zdálo spíš jako několik let. Měla pocit, že se běh času zpomalil. Od toho útoku na Margaret čekala na příležitost a držela dívku od všeho stranou pro případ, že by s ní policie chtěla znovu mluvit. Jenže to bylo tenkrát, ale teď potřebovala pomoc každého, koho měla k dispozici.

Starý John byl stále na drátě. „Bonnie Jean?“

„Slyšíš mě, Johne? Já to zkrátím. Myslím, že bude nejlepší, když z toho svého domku vypadneš - prostě někam odjeď. A ještě dnes večer! Ubytuj se v nějakém hotelu, ale někde dál od Inverdruie a Aviemoru, a pak mi zavolej, kde jsi. Rozumíš? Jsi moje hlavní opora, Johne, nemůžu připustit, aby se ti něco stalo.“

„Cože? Odjet odsud?“ zeptal se John, jako by to bylo něco mimo jeho schopnost chápání. „Ale vždyť tady jsem doma. A kam bych měl jít?“

„Kamkoliv, kde budeš bezpečný!“ odsekla znovu a tentokrát u ostrého tónu zůstala. „Tak to udělej! A teď mi řekni, jestli jsi mi rozuměl.“

„Jo,“ zamumlal po chvílí. „Rozuměl jsem ti. Ale Radu...“

„Až nadejde jeho čas, ozve se ti. Do té doby na sebe dávej pozor, Johne.“

Cítila jeho přikývnutí. „Ty taky, Bonnie Jean,“ řekl a zavěsil.

„B. J.,“ ozval se opět Harry trochu živějším hlasem, než jakým mluvil poslední dobou. Obrátila se k němu. Stále hleděl z okna, ale mračil se a rychle mrkal.

„Co je, Harry?“ zeptala se znepokojeně a zamířila k němu.

„Venku je auto,“ řekl, aniž se otočil. „Má zhasnutá světla, ale je tam... za tím křovím, kde ústí příjezdová cesta na silnici. Přijelo hned za taxíkem, který přivezl Margaret, a od té doby tam stojí.“

Zhasla světlo, přistoupila k oknu vedle něj a snažila se proniknout pohledem tmou. Z chodby zněly tlumené hlasy dívek, které vítaly Margaret, ale to B. J. nezajímalo. Její pozornost se soustředila jinam. „Auto?“ zašeptala a hledala místo, kde by mělo podle Harryho být.

„Na konci té řady keřů,“ opakoval nekroskop svým ne zcela přítomným tónem, který neměla ráda, ale na nějž si už začala zvykat. Harry cítil, jak je napjatá a soustředěná, a uvažoval, i když mlhavě: Ti lidé v tom autě - jsou to naši nepřátelé? Ale nedal si pozor a jeho metafyzické myšlenky vyletěly ven... a tam, někde venku, byl jistý příslušník Velké většiny a čekal na ně.

B. J. nebyla telepat, ještě ne, ale nacházela se na prahu vzestupu... vampýřího vzestupu! A tak si ani pořádně neuvědomovala, co dělá, když vyslala mentální sondu do auta, a nekroskop zaslechl temné zavrčení, které se jí vydralo odkudsi z hloubi hrudi. Dokonce se trochu zapotácela, jak ji přemohl náhlý nával hněvu, a musela se zachytit jeho paže.

„Drakulové!“ To slovo jí vyšlo z úst jako závan jedovatého dechu. A znovu: „Drakulové!“ Doslova to zasyčela, vycenila zuby v divokém šklebu a oči jí ve tmě zazářily žlutavým jasem. „Ano, jako bych si to přála a mé přání se splnilo - kvůli Zahanine!“

Aniž řekla Harrymu cokoliv dalšího, zamířila ke dveřím a vyšla na chodbu. „Sandro, dej mi klíče od tvého auta!“ zavolala na jednu ze svých dívek hlubokým chraplavým hlasem.

Dívky tam stály a hovořily s Margaret a B. J. mezi nimi prošla jako rozzuřená fúrie, že před ní musely málem uskočit. A když se malá černovlasá Sandra Mohragová vzpamatovala, vykročila za ní. Vlastně za ní ze schodů k zadnímu východu z hotýlku skoro běžela. A Harry, který se stále nepohnul od okna a pozoroval auto a temné figury v něm, si náhle uvědomil, že zůstal sám a neví, co udělat, a dokonce ani zda by vůbec měl něco dělat. A v tu chvíli, když se mu v hlavě ozval hlas, to pocítil téměř jako elektrický úder.

Nepřátelé, Harry! zazněl naléhavě hlas kohosi mrtvého. Poprvé jsi měl pravdu, nekroskope - naprostou pravdu! Byl to R. L. Stevenson Jamieson a nekroskop na to instinktivně zareagoval tak, že zvedl bariéru, na kterou předtím zapomněl. Mohl to udělat, ale nejdřív se potřeboval něco dozvědět.

„Kolik jich je, R. L.? A jací nepřátelé?“

Jakže? Ty nevíš jací, člověče! zvolal mrtvým hlasem R. L. Ti stejní, kteří po tobě jdou od počátku. A teď už je jich pět, ne čtyři. 

Takže Drakulové. Tibeťané v červených kutnách, ale v žádném případě kněží - alespoň ne kněží nějakého poctivého a jasného náboženství. Ale nespletl se R. L.? Je jich pět? Ne čtyři?

Čtyři z nich jsem poznal, pokračoval R. L. Nebo alespoň mé obi je poznalo. Ale ten pátý je nový. Možná jejich nový šéf. V každém případě jich je pět, o tom není pochyb. 

Ostatně co na tom záleží, kolik jich je, uvažoval Harry. Podstatné je, že jsou to nepřátelé. A ještě o něčem přemýšlel, o čem mluvila B. J. - něco o Zahanine? A ještě o něčem jiném - o tmavých skvrnách na podlaze pracovny v jeho domě?

Jenže Bonnie Jean spěchala tak rychle pryč, že mu nenechala žádné instrukce! A ten výraz v její tváři...

Nekroskop věděl, co znamená. Náhle jím projel impulz, který ho zelektrizoval k činnosti.

Tam venku, v tmavém zimním večeru, čekalo pět děsivých nepřátel. A Bonnie Jean Mirluová se hnala jako rozzuřená vlčice proti nim...

Část čtvrtá  

Přátelé tam dole

I

B. J.: stále nevinná?

Realita končí! - Řešení z hrobu

Nekroskop - stále ještě u okna a sám v hotelovém pokoji - cítil takovou slabost, že se musel opřít o parapet. Točila se mu hlava, nohy měl jako z olova a kolena jen jen se pod ním podlomit. Chtěl něco udělat, cokoliv, ale neměl žádné příkazy a nevěděl co... udělat.

Vlastně ano, věděl! A taky jak... Jen aby do jeho pokoje nevstoupila některá z dívek B. J. - alespoň ne ve chvíli, kdy by nechtěl, aby ho kdokoliv viděl... a pak neviděl.

Šel ke dveřím - skoro ne ze své vůle, ale jako by ho tam cosi unášelo - zamkl je a nechal se unést zpátky k oknu. Bonnie Jean a Sandra Mohragová už byly venku a mířily k Sandřinu autu. Takže B. J. nebyla sama, Sandra šla s ní. Ale kam chtějí jet? A Drákulové tam byli pořád... jejich siluety v tom zlověstném autě.

Náhle měl pocit, že se mu do nohou, do celého těla, dokonce i do mysli, vrací síla. Síla živená zoufalstvím! I kdyby to, co udělá, nemělo žádný smysl (koneckonců jaký je smysl v jeho nesmyslném světě, v němž se i teď snažily spojit a propojit různé úrovně jeho vědomí), alespoň bude dělat něco... a zřejmě podle toho, co bude dělal B. J.

A ta právě teď spěchala, skoro běžela, se Sandrou k parkovišti a zdálo se, že se Sandra - cože, směje? - když cestou hledala v kabelce klíče. Nebyly oblečené pro delší pobyt venku a noc byla mrazivá. Harry si všiml, že po celou dobu se B. J. drží zády k aleji holých stromů, kde vrhal dlouhé stíny živý plot. Podezřelé auto stálo nějakých padesát až šedesát metrů od nich, pořád se zhasnutými světly a bez pohybu, ale ty zlověstně přikrčené, sotva rozeznatelné siluety uvnitř jako by se naklonily dopředu, zaujaté tím, co se děje...

A dělo se:

„Směj se,“ řekla B. J. Sandře, když dívka otevřela dveře auta. „Směj se, aby to vypadalo, že se jenom jedeme někam povyrazit - aby ti parchanti nepoznali, že o nich víme. Chci, aby nás sledovali!“

A Sandra se smála, jak se směje dívka, když má dobrou náladu, dokonce se zhoupla v bocích a zatočila se, jako by už byla na tanečním parketu... a přitom se odvážila letmo rozhlédnout kolem. „Jací parchanti, B. J.,“„ zeptala se. „Nikoho nevidím.“ Usedla za volant a natáhla se, aby otevřela druhé dveře pro B. J.

„Nedívej se směrem k nim,“ zasyčela B. J. „Dokonce na ně ani nemysli. Jeden z nich je telepat. Cítím, jak mi ty jeho slizké prsty osahávají mysl. A nepřipoutávej se - možná bude potřeba, abychom z auta rychle vypadly. A teď mě poslouchej: nastartuj, pomalu a opatrně vyjeď na hlavní silnici a zahni na Edinburgh.“

„Ven, do těch lesů? Víš přece, jak vypadá cesta do Edinburghu.“

„Vím!“ (B. J. to slovo vyštěkla, a kdyby nic, tak tohle Sandru přesvědčilo, že její paní je odhodlaná udělat za každou cenu, co má v úmyslu.)

„Chceš je... co?... někam vlákat?“ Náhle Sandra zahlédla ve zpětném zrcátku, že asi sto metrů za nimi, v místě, kde jakási černá limuzína zatáčela na silnici, bleskly ve tmě světlomety.

„Ano,“ zahučela B. J. „Za Zahanine. A za sebe. Už mě unavuje být pořád jejich terčem. A teď mi řekni - je ta puška s náboji, kterou mi poslal Starý John, pořád v kufru?“

„Ano. A samostříl taky.“

„A je puška nabitá? A jsou u samostřílu zásobní šipky?“

„Ano, jedna. Ale, B. J., co jsou to zač? Drakulové? A oni mají taky zbraně?“

„Jistě, ale rozmyslí si je použít. Jsme sice v otevřené krajině, ale plné farem, a po cestě je spousta motorestů, hospod a benzínek. Navíc máme proti nim výhodu, že je můžeme překvapit.“

„A co si budou myslet o tom, kam jedeme?“ V Sandřině hlasu zazněl strach, ale byla dítě měsíce, a když to situace vyžadovala, dokázala ho potlačit. Byla nebojácná jako Zahanine, ale B. J. si přísahala, že Sandra v žádném případě nesmí jako Zahanine skončit.

„Nebudou vědět, kam jedeme, protože to nevíme ani my,“ odpověděla B. J. „Ale jistě je to bude zajímat. Jestliže nás pozorovali v motorestu - jestli sledovali každý náš krok - pak o nás mohou vědět všechno. Třeba se poučili z té lekce na severu nebo změnili zvyklosti. Ale já jsem své zvyklosti nezměnila! Možná chtěli Zahanine jen sledovat, ale k něčemu došlo a... prostěji zabili. A podobný úmysl mohou mít s námi - myslím jenom nás sledovat. To nám dává dvojí výhodu; jednak moment překvapení a potom... však se uvidí! Takže trochu zpomal. Jedeme moc rychle a já nechci, aby si mysleli, že se jim snažíme ujet.“

„Zdá se, že se za námi drží pořád stejně daleko,“ poznamenala Sandra po chvíli, už trochu klidněji. Také B. J. se uklidnila.

„Třeba nás objevili až teprve teď,“ pokračovala B. J. nahlas v úvahách. „Možná sledovali Margaret, a ta je k nám přivedla. Ale jak objevili ji, když byla zalezlá ve Sma´ Auchterbecky?“

„Neříkala jsi pořád, že ten skrček, který nás roky pozoroval, ví o každém našem kroku?“ poznamenala Sandra zdánlivě nelogicky... Nebo možná logicky.

„Ten skrček, jak říkáš, nebyl Ferenczy!“ odsekla B. J... ale pak se zarazila. „Podle Radua byli Drakulové odjakživa ze všech nejzáludnější a nejfalešnější. Takže možná máš pravdu a oni špiclovali špicla.“

„Proč tedy teď špiclují nás?“ zeptala se Sandra opět se svou logikou nelogikou. „Myslím, když teď vědí, kde se skrýváme...?“

„Ale nevědí jistě, jestli jsme tady všichni,“ odpověděla B. J. A jestli je tu taky Harry, pomyslela si. Anebo o něm vědí? O tom, že byl u toho, když jsem v údolí Spey zlikvidovala dva jejich lidi? 

„Kam tedy jedeme, B. J.,“ přerušila její úvahy Sandra. Opět se zdálo, že se do jejího hlasu vplížil strach. „Tahle silnice je zrádná, navíc začíná sněžit. Nemůžeme přece jet celou noc.“

B. J. se podívala ven. Vlevo vpředu se objevila jakási farma s několika hospodářskými budovami. „Ještě trochu zpomal,“ řekla Sandře... a pak vydechla úlevou, když viděla, že auto za nimi také zpomalilo. Takhle jely dál asi půl kilometru a minuly dlouhou, zřejmě ze všech stran otevřenou budovu podobnou stodole, kterou odděloval od silnice vysoký živý plot.

O kousek dál byla široká otevřená brána. „Tam,“ ukázala B. J. „Vjeď do té brány, zahni doleva a pak zacouvej do té stodoly.“

„Ale vždyť nás přitom uvidí,“ namítla Sandra. „Jsou jen sto metrů za námi, a kromě nás široko daleko nikdo není.“ Přesto zpomalila. Sněžení zhoustlo.

„Vím,“ řekla B. J. strohým, odhodlaným tónem. .Jenže já chci, aby nás viděli. Tak to udělej!“

A Sandra to udělala. Od brány vedla ke stodole štěrková cesta plná děr. Ukázalo se však, že to není stodola, ale jakýsi přístřešek pro napájení a krmení skotu. Sandra ztlumila světla, vjela dovnitř, pak zhasla světla i motor a dala klíče B. J.

Ta okamžitě vystoupila, vytáhla z kufru zbraně, potom se vrátila k Sandřinu okénku a podala jí klíče a brokovnici. V tu chvíli vyšlehl od brány světelný kužel reflektorů velké limuzíny. Vzápětí se světla ztlumila a trhaně se kývala noční tmou, jak auto pomalu jelo po nerovné cestě.

„Zůstaň tady,“ řekla B. J. Sandře, „a kdyby se někdo z nich přiblížil, neváhej a odpráskni ho! A neseď tu jen, trochu se hýbej... prostě dělej, jako bys nebyla v autě sama. Přes opěrky pro hlavu nemohou vidět, jestli jsem uvnitř, nebo ne. Neměj strach, budu tady, nablízku.“

Těsně před tím, než kužel tlumených světel černé limuzíny zasáhl jejich úkryt a zhasl, zmizela B. J. ve tmě.

Ne daleko.

Skutečně se ocitly v pouhém dřevěném přístřešku bez obvodových zdí a vnitřních stěn, které v podstatě nahrazovaly balíky slámy a sena, navršené po stranách téměř až k nízkému stropu, a ohrada ze žebřin pro dobytek. Byl tam také žlab s vodou a pevné dřevěné žebříky, po nichž se vystupovalo do seníku pod střechou. Ten byl zřejmě tak plný, že se strop přístřešku uprostřed prohýbal.

Když tedy motor auta Drakulů ztichl, proklouzla B. J. mezi žebřinami ohrady do tmy páchnoucí plevami a zatuchlinou a zmizela v uličkách mezi navršenými balíky sena.

Černé auto, které je sledovalo, byla pětimístná limuzína a R. L. Stevenson Jamieson měl pravdu - všech pět míst bylo obsazeno. Uvnitř, v tichu, v němž se občas ozývaly pouze zvuky chladnoucího motoru, seděli a čekali na rozkazy čtyři drakulovští otroci. Pátý člen komanda - jejich nový vůdce - seděl na předním sedadle vedle řidiče a zíral přes čelní sklo do tmy.

Jeden z těch tří vzadu kouřil parfémovanou cigaretu - vzácný luxus, který nebyl v Drakešově klášteře povolen. Tam měly přednost nelidské neřesti před lidskými. Ale kouření byla pouze jedna z neřestí tohoto muže, o čemž svědčila jeho tvář, nebo spíš sterilní náplasti přilepené na různých místech jeho vpadlých a těžce zjizvených lící.

„Nejspíš tady na někoho čekají,“ řekl šéf skupiny - pobočník, kterého odvelel Drakeš z Indie a jenž teprve nedávno přiletěl do Skotska - a otočil se k muži se zjizvenou tváři. „Ty... máš zkušenosti s Raduovými lidmi, co? Znáš ty dvě ženský?“

„Jako ty jeho otrokyně? Jo, znám,“ odpověděl muž. „Alespoň tu jednu, jmenuje se Sandra Mohragová. Tý druhý jsem neviděl do obličeje. Ale co záleží na tom, jak se jmenujou? Určitě jsou obě otrokyně, a taky pěkný, pěkně tvarovaný ženský. Nebo děvky!“ Zazubil se, ale se všemi náplastmi a propadlými tvářemi mu z toho vyšel ošklivý škleb.

„Jestli jsou pěkně nebo nepěkně tvarovaný, mě nezajímá,“ řekl studeným bezcitným hlasem pobočník. „Zajímá mě, co vědí. A tentokrát potřebujeme alespoň jednu z nich živou - opakuju, živou!“ Bylo jasné, na co naráží.

Zjizvenému to taky bylo jasné, protože se okamžitě ohradil.

„To byla nehoda! Čekali jsme na toho chlápka, toho Harryho Keogha. Nebylo v plánu, že tam ta černá holka -“

„Ale tentokrát,“ přerušil ho ostře šéf, „nebude ani žádná nehoda. A taky, pokud možno, žádný střílení. Pamatujte na to, A nezklamte mě, protože kdybyste zklamali mě, zklamali byste zároveň posledního opravdovýho Drakula, a to by pro vás nebylo dobrý. Ta ,nehoda´ s tou černou holkou byla - co? - ztracená příležitost. Tak se snažte neztratit tuhle. A teď běžte a hoďte sebou, protože jestli ty dvě na někoho čekaj, nebylo by dobře, kdybychom tady byli, až přijede. Ledaže by to byl ten Harry - pak ano, pak by bylo dobře, kdybychom se tu s nim potkali. Ale předtím bych se jich rád na pár věcí zeptal.“

Otrok se zjizvenou tváří a jeho druh, který se s ním podílel na nešťastném osudu Zahanine, vystoupili z vozu, okamžitě se stáhli do stínu živého plotu a tiše postupovali k přístřešku pro skot. Zjizvenec se na chvíli zastavil, vytáhl automatickou pistoli a našrouboval na hlaveň tlumič. Žádný střílení? Blbost! On ví moc dobře, jak umí ty děvky bojovat. Postupoval dál. Za clonou vířících sněhových vloček se temně rýsovala otevřená stodola. A uvnitř auto. Opatrně se k němu blížil. Žena za volantem neseděla klidně - kývala hlavou, nakláněla se, jako by s někým mluvila, a občas se zasmála. Dlouho se smát nebude, pomyslel si zjizvený.

Přešel na druhou stranu. Jeho druh se skrčil za autem a pomalu se sunul k okénku na straně řidiče. A když se zevnitř znovu ozval smích, prudce se vztyčil, trhl klikou, otevřel dveře a vrhl se na dívku za volantem.

Přestože byla Sandra připravená na všechno, nechala se překvapit. Naštěstí bezděčné sebezáchovné reakce jednaly za ni. Jakmile ucítila na krku cizí ruce, vrazila útočníkovi hlaveň brokovnice do břicha a stiskla spoušť. Proběhlo to v podstatě stejně, jako když Starý John zabil v Inverdruie Vincenta Ragusu. Dřív, než si Drakul stačil uvědomit, co to proti němu šlehlo, mu broky rozervaly oděv i břicho, utrhly genitálie a to zkrvavené, co z něj zbylo, odhodily dozadu. Ránu výstřelu ztlumily valy z balíků sena a slámy kolem a pohltil hukot větru chumelenice. Zatímco na druhé straně auta...

Zjizvený Drakul postupoval v dokonalé souhře se svým druhem a trhl klikou dveří jen o malý okamžik později než ten na druhé straně. Ale jakmile je otevřel... tmou šlehl záblesk a současně ohlušující rána... a jeho druh, odhozen jako hadr, zmizel ve tmě! Zjizvenému trvalo vteřinu, než se vzpamatoval, a pak napřáhl dovnitř ruku s pistolí. Jenže v tu chvíli se už temný stín za volantem snažil vyklouznout ven.

Zjizvený se po něm natáhl a zároveň mu blesklo hlavou: Kde je ta druhá, co měla sedět vedle ní? 

Odpověď přišla vzápětí v podobě dravčích spárů, které mu v jediném okamžiku stačily rozervat límec kabátu i košile, zarýt se mu hluboko do krku a strhnout ho ven z auta. A pak už jen viděl divoké rudé žhnoucí trojúhelníkové oči a cítil, že mu ty dravčí spáry vytrhly z ochablých prstů zbraň.

Ano, ochablých, protože byl pouhý otrok - sice upír, ale jenom otrok, ani ne pobočník. Zatímco to druhé...

...byl Vampýr!

B. J. Mirluová byla v tu chvíli jen částečně člověk, a pouze z velmi malé části - zatímco z té mnohem větší byla vlk. A to ještě ne obyčejný vlk, ale vlkodlak. Nepotřebovala úplněk, stačily jí k tomu hněv hraničící se zuřivostí a síla vůle. To zbývající byla bezděčná reakce, automatická a neuvěřitelně snadná - stejně snadná jako před několika týdny, kdy ten násilník a vrah přepadl Margaret Macdowellovou. V denních hodinách byla u ní metamorfóza vysoce nepravděpodobná, pokud vůbec ne nemožná, ale v noci, navíc v situaci, kdy se B. J. ocitla v ohrožení a vzedmula se v ní zuřivost... Byla Vampýrka a ten titěrný samčí tvor, kterého držela tak snadno v jedné ruce podobné dravčímu spáru - zatímco druhá mu spočívala na náprsní kapse a hmatala pulz jeho divoce bušícího srdce - to věděl.

Pohlédl na ni (jenom to, nic jiného dělat nemohl), na tu šklebící se bílou šelmu, jež se nad ním skláněla, a viděl zježené chlupy rámující tvář, které se nějak podařilo obnovit v sobě něco z lidských rysů... na její postavu, vyšší než byla jeho, a na slintající rozevřenou tlamu, v níž se leskly zuby, proti nimž se zdály jeho upíří tesáky ničím. Hleděl na to všechno a třásl se, a možná by i křičel, kdyby ho ty její trojúhelníkové oči nehypnotizovaly. Zcela ho jimi ovládla a jejich žár jako by v něm spálil všechnu sílu a zbavil ho vůle.

Ty oči... soustředěné na náplasti na jeho tváři. A mysl B. J., která si náhle vzpomněla na krvavé cáry kůže, které měla za nehty ubohá mrtvá Zahanine.

S bílou pěnou v koutcích těch hrozných úst - té hrůzné tlamy? - zvedla svůj dravčí spár z jeho hrudi, aby mu ty náplasti strhla, a... jako by jí z očí skanul rudý oheň, když uviděla jizvy. A pak...

Trojúhelníkové oči se rozšířily ještě víc, jako když se otvírají brány pekla, usmály se na něj a uvolnily ho z jeho strnulosti. Je však úsměv a úsměv... a teď se smála celá tvář B. J., její lidská tvář... jenomže to byl úsměv, který už Drakul neměl čas si uvědomit. Alespoň ne na tomhle světě.

Neboť její spáry se mu znovu zaťaly do ramen a do krku, ještě hlouběji než poprvé, a jeho křik bublal a chrchlal v něm a marně se snažil vyrazit ven. Protože B. J. celý jeho zjizvený obličej pohltila a on mohl znovu jen chrčet a zmítat sebou, když mu její vlčí čelisti rvaly kůži a drtily kosti a chrupavky. A pak jím trhla, až mu vyletěly nohy do výšky - zvedla ho za jeho zjizvenou, a nyní zcela zohyzděnou tvář - a v nejvyšší zuřivosti jím trhala a škubala, jako trhá a škubá teriér krysou, kterou chytil, až ho odhodila pryč...

Neboť nahoře vycítila náhlý pohyb. V podlaze seníku zaskřípala prkna. Někdo tam je?

Všechny její smysly - a bylo jich víc než obvyklých pět - se zbystřily... ale nezaznamenaly nic kromě tenkého praménku prachu a několika plev, které propadly jakousi škvírou. Ale to ji přivedlo na nápad...

Celé to trvalo pouhých pár vteřin. Tři Drakulové v černé limuzíně zaslechli jakousi tlumenou ránu, ale nic neviděli. Stále chumelilo, takže stěrače byly zapnuté a měly co dělat, aby smetaly další a další vrstvy sněhu, navíc se čelní sklo zevnitř dechem mužů zamlžilo. Přesto, když náhle ve stodole, nebo co to bylo, zazářilo světlo, uviděli to zcela jasně!

A potom... „Co to, k čertu...?“ vydechl jejich šéf, protože to nebylo světlo reflektorů auta. Byl to oheň!

Stodola hořela! Oheň, rozdmýchávaný větrem, přeskakoval z jednoho balíku sena na druhý a za chvíli byl celý přístřešek v plamenech a všude světla jako ve dne. A pak vyšlehlo další světlo - teď to byly reflektory - když Sandra vyrazila ze vzdáleného konce hořícího objektu.

Pobočník Drakulů stěží věřil vlastním očím. Auto se smykem otočilo, projelo kolem hořícího přístřešku, prudce zahnulo na příjezdovou cestu a řítilo se proti černé limuzíně, jako by ji chtělo smést z cesty. Naštěstí měl řidič Drakulů tolik duchapřítomnosti, že nastartoval, zařadil zpátečku, a ač oslněn blížícími se světly, strhl vůz stranou. Vzápětí kolem nich doslova proletělo auto se Sandrou za volantem a ze staženého okénka se na ně výsměšně šklebila tvář - už opět lidská - Bonnie Jean.

Všechno se odehrálo tak rychle, že když se vůz Drakulů po krkolomném úhybném manévru zastavil  - a bylo štěstí že ne na střeše - vyjížděla už Sandra na silnici. Nikdo z mužů uvnitř ani nestačil sáhnout po zbrani... pokud by je vůbec chtěli použít. A pak jejich vůdce křikl na řidiče: „Vjeď do toho ohně! Rychle!“ Řidič ho poslechl. Motor prudce zaburácel, vůz se vrátil z příkopu na cestu a vyrazil směrem k hořícímu přístřešku.

A tam, přivázaná k žebřinám ohrady pro dobytek, se v nelítostném žáru zmítala a kroutila dvě těla. Pobočníkovi bylo okamžitě jasné, že tohle není dílo pouhých otroků, a dokonce ani ne tvorů jeho úrovně.

„Ta ženská,“ zasyčel a zaclonil si rukou oči před sálajícím horkem, „ta, co se nám vysmívala... Kdo to, k čertu, je?“

„B. J. Mirluová,“ vydechl řidič. „Ale jak mohla...?“

„Mlč!“ vyštěkl pobočník. Myslel si, že ví, jak mohla... ale nestál o to, aby to věděli i jeho lidé - aby je to ještě víc nedemoralizovalo. „A radši odjeď,“ dodal. „Těm dvěma už nikdo z nás nepomůže a za chvíli se sem začnou sjíždět hasiči. Musíme zmizet. Takže to vem směrem na Vysočinu. Pomstíme se později...“

Harry to všechno viděl. Nejasně, protože to pozoroval škvírou mezi prkny podlahy seníku, ale přesto... nevěřil vlastním očím. Sledovat obě auta - pomocí série Möbiových skoků, když se po každém vždy skryl za nějakým keřem u silnice, naštěstí většinou prázdné - bylo celkem snadné. A co chtěl dělat? Nevěděl. Chtěl být pouze k dispozici, kdyby ho B. J. potřebovala. Ale jen v krajním případě. Protože jak by jí svou přítomnost vysvětlil, pokud by byl nucen se jí ukázat? Ale teď neměl čas přemýšlet nad takovými věcmi - teď myslel jen na B. J. a na to, aby se jí nic nestalo.

Když Sandra odbočila z hlavní silnice a vjela do jakési stodoly, udělal poslední skok, po němž skončil v zatuchle páchnoucím seníku, kde si lehl na břicho a čekal. A po chvíli, když si jeho oči přivykly na tmu, byl schopen sledovat, co se děje pod ním.

Viděl, že B. J. vystoupila z auta a proklouzla mezi žebřinami jakési ohrady do úzké uličky mezi naskládanými balíky sena. A viděl také, co tam odtud vyskočilo, jaká hrůza... A ještě hůř - věděl, co to je! A pak už jen sledoval, co udělala B. J. s Drakuly, s jakou strašlivou silou zvedla dospělého muže, odvlekla ho k žebřinám a připoutala k nim.

A stále tomu nemohl uvěřit. Že by ho klamal zrak, že by už nemohl věřit ani svým očím, jako nevěří ostatním smyslům! Ach, a co tak uším? „To je za Zahanine,“ křikla B. J., než vyběhla z motorestu a odjela se Sandrou.

Za Zahanine?

Ta černá dívka v jeho pracovně... A skvrna na podlaze, kterou zakryl kobercem z obývacího pokoje...

Nyní tedy stál, provlhlý a promrzlý, v chumelenici vedle cesty, koncová světla auta s B. J. mizela v dálce směrem k jejich motorestu a černá limuzína s Drakuly vyjížděla na hlavní silnici a dávala se... opačným směrem. Takže je po štvanici, nebo co to bylo - po vábení do léčky? - a B. J. vyhrála. Alespoň tohle kolo. Ale co všechna ta, která ještě zbývají?

Harry ,nefungoval´ v režimu příkazů, neboť se nacházel v tak mentálně zmateném stavu, že B. J. nepovažovala za nutné ho do něj převést. Vlastně byl jako dítě (ne, pomyslel si, jako dítě ne - spíš jako její ,štěně´, malý psíček s mašličkou kolem krku), a protože se už tak dlouho motal jen kolem ní, skoro zapomněl, že vůbec kdy byl něco jiného. A taky to už začínal - nebo chtěl - zapomínat. Ale on byl něco jiného, a taky ještě je!

Kdyby jen... kdyby jen svět zůstal alespoň na minutku, na pitomou minutku v klidu a dovolil mu, aby v něm našel svou pravou orientaci. Musí přestat utíkat před tím... před čím vlastně?

Drakulové v dodávce... pak pád jejich auta do rokle po tom, co jim tam on sám pomohl... Hořící vrak a v něm škvařící se pobočník, nabodnutý na řadicí páku... Jeho tělesný tuk, který vytékal zpod zdemolovaných dveří kolem ramen mrtvého upířího otroka jako rozpuštěný vosk ze svíčky... A otrok se šipkou se stříbrným hrotem ze samostřílu B. J., zabodnutou hluboko v srdci!

Obrázky se objevovaly rychleji a rychleji - kaleidoskop scén, jež mu nabízela jeho zmatená mysl - ale všechno to byly pouhé sny a fantazie. Určitě! Nedokázal je ovládat. Soubory, uložené v počítači jeho mysli, se otevíraly samy od sebe a míchaly se s běžícím programem jeho reálného života. Zkrátka dělo se přesně to, čeho se bála jeho matka a její přátelé a co se B. J. snažila z jeho života odstranit. Byl to prostor zapomnění, do něhož pronikaly různé úrovně Harryho vědomí, narážely tam na sebe a vytvářely chaos. Jenže teď tu nebyla B. J., aby ho nazvala svým ,chlapečkem´ a dala všechno do pořádku. Chtěl znát pravdu, plnou pravdu a nic než pravdu, takže mu pomoz...

„B-bůh!“ Chytil se za hlavu a tam, kde stál, na kraji silnice, v rozbředlém špinavém sněhu, klesl na kolena.

Viděl B. J. - viděl ji takovou, jaká byla! Ne jakou se dělala, ale jaká opravdu byla. (Ale B. J. je nevinná.) Opravdu? Ne, k čertu, není!

Pravdu a nic než pravdu. „Vinna, Vaše Ctihodnosti!“

„Ne, je nevinná!“ (Zavrtěl hlavou, jako by sám sobě odporoval.) „Všechno ostatní jsou fantazie, sny, noční můry - a já to dokážu!“

Kolem šlehly reflektory a projíždějící auto postříkalo nekroskopa, který stále klečel na okraji silnice i vlastní příčetnosti, špinavou sněhovou břečkou. To ho probralo. Vstal a nejistým krokem...

...prošel narychlo vytvořenými Möbiovými dveřmi do jediného místa na světě, kde mohl dokázat nevinu B. J. Nebo její vinu.

Do svého domu v Bonnyrigu...

A teď spal, a spal ,jako zabitý´.

Neboť když poprvé uviděl opravené dveře do patia - nejasně si vzpomínal, že to před svým odchodem zařídil - a když po odhrnutí koberce uviděl na podlaze pracovny stopy po jakýchsi tmavých skvrnách, pocítil naprosté vyčerpání z naprostého zmatku a paniky.

A právě to ho zachránilo (alespoň pro tuto chvíli)... to mentální vyčerpání. Ne fyzické - právě teď bylo nekroskopovo tělo ve skvělé kondici - ale duševní.

Neboť kolize různých stránek jeho vědomí nyní působily opačně než předtím, zbavovaly jeho vrávorající mysl všeho, co v ní bylo uložené, a nedovolily ji, aby ho stáhla až za práh šílenství. A tak klesl do křesla a upadl do horečnatého spánku (nebo spíš ,ztráty vědomí´) a jeho třeštící mozek se pomalu vracel k základním procesům normálního fungováni. A s tím, jak se od jeho vědomí odpojila přirozená podvědomá rovina spánku, odpojila se od něj i ta, která v něm byla vytvořena hypnoticky.

Avšak dělící přepážky mezi těmi úrovněmi se postupně bortily a úleva, jež ho zaplavila, byla jen dočasná...

Celou noc spal Harry beze snů a ,uzdravoval se´, i když byl v těch chvílích zranitelný jako nikdy předtím. To si však neuvědomoval a nestaral se o to. A jak proces mentální fragmentace ustával, začínala být jeho metafyzická mysl vnímavější k vnějším vlivům. Jeho bariéra vůči mrtvým, kterou za normálních okolností ovládal silou vůle, byla vytažená a Velká většina lidstva to věděla, neboť Harryho osamělý plamének stále blikal v jejich věčné tmě, i když slabě. Takže když konečně přišly sny, bylo to víc než pouhé sny.

Nejdřív se objevila jeho milovaná matka - utišující, uklidňující, starostlivá. Její hlas (ani peskující, ani rozmazlující) se ho pouze snažil vést, připomenout mu, že jsou tu stále jeho mrtví přátelé a že není mezi všemi lidmi sám.

Harry, synku, to jsi nás už opustil úplně, navždy? Zdá se, že ano. Kde ses to ocitl - kde se ocitly tvé myšlenky - že nám už nedůvěřuješ? V jejích slovech zněla bolest, ale v mnohem větší míře starost.

Nekroskopovi stačilo uslyšet její hlas, aby si uvědomil, jak moc a jak dlouho už mu chybí kontakt s mrtvými. Ale alespoň měl konečně příležitost pokusit se o vysvětlení. „Nemohl jsem, neodvažoval jsem se, s tebou mluvit, mami,“ řekl. „Mé talenty - to, čeho jsem schopen, včetně této schopnosti - musí zůstat mým tajemstvím. Vždycky pouze mým. Ani teď bych s tebou neměl mluvit. Ale věř mi, že to, kde jsem se nyní ocitl, jak říkáš, jsem si nevybral sám.“

Nemohla mu odpovědět jinak než jedinou otázkou, která se nabízela... a kterou ho přivedla ještě víc do úzkých. A čí zásluhou ses tam tedy ocitl? Snad ne té dívky - nebo ženy? - protože ta neví o tvé... o tvých... (Odmlčela se a on cítil, že se matka ,kouše do rtu´. A i ve spánku Harry věděl proč: protože ona neměla o B. J, Mirluové vědět!) Ale na druhou stranu, jak dlouho mohl cokoliv držet v tajnosti před svou matkou? Vždyť mohla kdykoliv vstupovat do jeho snů, a stejně snadno jako teď. Měl předpokládat, že to ví už dávno. Ale nehodlal ji z ničeho obviňovat ani jí nic vyčítat; tohle byl čas pro usmíření.

„Myslíš Bonnii Jean?“ řekl. „Ne, ta ne! Protože B. J. je... nevinná.“ Teď se zase náhle odmlčel on, jak se v něm znovu kumulovala fakta a smyšlenky o jeho existencí a hrozil konflikt. Neboť nevinnost B. J. ještě nebyla prokázaná, alespoň ne zcela; ale také, navzdory včerejšku, nebyla prokázaná její vina. V každém případě odpověděl automaticky, téměř instinktivně, podle schématu, které se v něm utvořilo neustálým opakováním. A nyní si jeho matka uvědomila, že se pustila na velmi nebezpečnou půdu. Alespoň to však poznala - stejně jako nekroskopovu nejistotu.

Ale její nevinnost ještě nebyla prokázaná, že ne, synku? řekla. Nebyla to otázka, která vyžadovala odpověď, pouze konstatování skutečnosti. Ale pak - protože věděla, jak blízko má jeho mysl k tomu, aby sama sebe nenapravitelně poškodila - rychle přešla na jiné téma. Tví přátelé tady dole té opravdu postrádají, Harry, a zvlášť já. Víme však, jak jsi byl zaneprázdněný. 

Zaneprázdněný? Byl zaneprázdněný? On sám sotva něco takového cítil. Vlastně měl pocit, že jeho minulost, a ne zrovna nedávná, byla obdobím ničeho - ztracenými roky.

Pořád hledáš Brendu a svého syna, dodala matka rychle na vysvětlenou... možná až příliš rychle. To tě stojí spoustu času. Harry cítil, že to řekla jako výmluvu, protože tou zaneprázdněností mínila něco jiného. Ale splnilo to svůj účel a obrátilo to jeho myšlenky jiným směrem.

„Slyšela jsi o nich něco?“ (Panebože, jen to ne!)

Ne, Harry, ujistila ho opět rychle. Nic jsem neslyšela. Ale můžeš si být jistý, že kdyby přišli mezi nás, už bychom o tom věděli. Jenom čekáme na jakékoliv zprávy o nich, to je vše. 

A nekroskop se znovu mohl nadechnout... Přesto cítil, že pokud tenhle rozhovor něco dokazuje, pak především to, že by ho neměli vést! Jeho zvláštní talenty zřejmě měly tendenci přivádět ho k ještě větší úzkosti; pokaždé, když je použil nebo když svolil s jejich využitím, ho dostaly do složitější situace, než v jaké se nacházel předtím. „Mami,“ řekl zoufale, „prosím tě, ukončeme už tenhle hovor...“ Byla to jeho matka a nechtěl být vůči ní tak hrubý, aby jednoduše stáhl mentální štít a uzavřel se před ní.

Harry? (To byl jiný hlas, příkřejší, ale i ten Harry znal - hlas sira Keenana Gormleye, bývalého šéfa pobočky E.) A opět se nekroskop nemohl rozhodnout a opět mu jeho respekt k tomuto mrtvému nedovolil ignorovat ho a zavřít se před ním.

Sir Keenan to samozřejmě věděl, neboť Harryho myšlenky byly mrtvým stejně srozumitelné jako pronesená slova. A proto... Harry, řekl, ať je tvůj problém jakýkoliv, leží jeho kořeny hluboko. Chci říct, že kdo jiný než mrtví smí vědět, že jsi nekroskop? A kdo z početných mrtvých by tě byl schopen zradit? Dobrá, neodvažuješ se veřejně předvádět používání Möbiova kontinua a vše ostatní, čeho jsi schopen. To je možná samo o sobě pochopitelné, neboť živí by toho mohli využít, nebo spíš zneužít. Ale to, že dokážeš mluvit s Velkou většinou? Tahle tvá téměř jedinečná schopnost? Kdo z živých by tomu věřil, i kdybys mu to řekl? Proto se mi to zdá jako posedlost, jakási averze nebo možná zvláštní druh alergie. Ale jestli to takže, muselo to někdy začít. Proč se tedy nepokusit vysledovat, kdy to začalo? 

„Máte pravdu,“ odpověděl Harry, neboť se mu to zdálo logické. „Možná skutečně začínám být alergický na to, že jsem... to, co jsem! A že dělám to, co dělám. Ale pokud je to tak, neexistují žádné pilulky, které by mi mohly pomoct - ani žádní psychiatři. Podstata mého problému je taková, že je nemožné, abych jim ji popsal. A i kdybych to dokázal, dovedete si představit, jak jdu k psychiatrovi a říkám mu, že už nechci mluvit s mrtvými? Myslím, sire Keenane, že by mě nechal odvézt do nejbližšího blázince. Ostatně možná tam tak jako tak směřuju.“

Takhle nemluv, Harry! napomenul ho sir Keenan. Že bys byl ty, Harry Keogh, defétista? O tom pochybuju. Ale možná máš pravdu, že je to něco, co si musíš vyřešit sám, bez pomoci druhých. Ale v tom případě si to musíš nechat projít hlavou a pokusit se zjistit, kde a kdy to začalo. Nemyslíš, že by to stálo za to? Zdá se totiž, že všechno ostatní v tvém životě je na to napojené a tím ovládané. A to tě odcizuje od tvých schopnosti - a dokonce od mrtvých... 

A bylo to venku. Takže nejen nekroskopova matka, ale zřejmě všichni početní mrtví věděli o jeho problému. Svým způsobem ho to však uklidnilo, neboť věděl, že jsou tu jako vždycky a stojí při něm. Na druhou stranu to v něm vyvolalo strach - strach z toho, že se jeho zakázané schopnosti prozradí. Takže se všechno dál točilo v kruhu. A Harryho hlava se začínala točit s tím.

Sír Keenan vnímal jeho zmatek, tu mentální smyčku, v níž byl chycen, a cítil, že zoufale hledá způsob, jak se z ni vyprostit. A vtom ho jako blesk z čistého nebe něco napadlo.

Harry, chlapče, řekl v náhlém návalu vzrušení. Jak to, že jsem na to nepřišel dřív? To je ono, opravdu to můžeš udělat. Můžeš zajít za psychiatrem! 

„Cože?“ Nekroskop měl pocit, jako by vrážel hlavou do zdi. Poslouchal ho vůbec někdy někdo? „Ale vždyť jsem vám před chvíli vysvětloval, že -“

Ano, ale můžeš zajít za někým, kdo už tvé problémy zná, přerušil ho sir Keenan. Za někým, kdo jim bude absolutné věřit - a kdo bude věřit tobě! 

„Ale žádný takový psychiatr... alespoň žijící... neexistuje,“ téměř zvolal Harry. Téměř, ale to poslední slovo už jen vydechl šeptem.

Ano, teď jsi to řekl přesně, souhlasil sir Keenan. Žádný žijící psychiatr... 

A Harrymu se pomalu přestávala točit hlava, neboť pochopil, co má sir Keenan na mysli: že někteří z největších duchu lidstva, kteří kdy žili, už v něj věří. Vlastně Velká většina! „Budu o tom uvažovat,“ řekl, když se v něm ta myšlenka ujala, a pak se ironicky pousmál.

A to ho samo o sobě velmi povzbudilo - to, že je stale schopen nacházet v jakékoliv situaci nebo jakémkoliv vyjádření humor. A sir Keenan, jako vždycky vážně, prohlásil: Ano, udělej to, chlapče, uvažuj o tom. A my všichni tady se ti budeme snažit ze všech sil pomáhat. 

Když však hlas mrtvého muže dozníval v šepotu a šumu hrobů a mohyl, zvážněl i nekroskop a přemýšlel...

O tom, že sir Keenan možná nebude muset nikoho hledat, kdo by mu pomohl. Možná ho - je - už našel on sám, samozřejmě s přispěním posledních pozůstatků nadání Aleka Kylea...

Ráno, v tom zvláštním stavu, kdy už člověk nespí, ale ještě nedospěl k plnému probuzení, se nekroskop přistihl při úvahách o traumatických zkušenostech předchozí noci a přemýšlel, jestli to koneckonců nebyla součást nějaké děsivé noční můry. Nebo přesněji, přemýšlel o Bonnii Jean.

Protože to, co viděl v té stodole nebo přístřešku pro skot, či co to bylo, se mu zdálo až příliš skutečné... i když tam byla tma, takže ani teď nemohl přijmout metamorfózu Bonnie Jean jako nezpochybnitelnou skutečnost, a znovu a znovu se ujišťoval, že opravdu je nevinná - že se neprovinila ničím! Jenže... proč to potom potřeboval dokazovat?

Nebo přesněji, co potřeboval dokazovat?

Právě teď nebyl Harry ,zapnutý´, což znamenalo, že jeho ,realita´ se nacházela v mlhavém, nejistém stavu. V různých úrovních vědomí a podvědomí registroval vše, co bylo reálné nebo co B. J. předtím spustila - dokonce si uchoval v paměti i události, které se nestaly (například své pátrání po Brendě a synovi) - ale neexistovala jediná úroveň, v níž by si uvědomoval úplná všechno.

Minulou noc ho mentální vyčerpání zachránilo před šílenstvím, které mu hrozilo ze střetu nahromaděných vědomostí všech jeho úrovní - z toho, že by jedna druhou popíraly, navzájem se ničily a nakonec ho zanechaly zbaveného všeho. Dnes byla jeho mysl opět uvedena do pořádku, což znamenalo, že jeho realita byla neúplná a rozbitá do fragmentů.

Alespoň však dokázal o svém stavu přemýšlet, a nejen to, také uvažovat o řešení jedné z jeho hlavních příčin. A to byl jediný významný závěr, který se mu usadil v mysli po jeho rozhovoru se sirem Keenanem Gormleyem: že jeho problém lze řešit psychologickou - nebo metafyzickou? - cestou, a dokonce, že to řešení je mu okamžitě k dispozici. Ale proč v něm ten nápad přetrval až do probuzení, zatímco zbytek jeho ,snu´ zapadl do tmy a zmizel zároveň s ní? Protože mu nic jiného nezbylo.

A když si tuto skutečnost uvědomil, v tu ránu byl zcela probuzený...

Nebo se spíš se zaúpěním probral.

Se zaúpěním proto, že se cítil špatně. Jako tenkrát, když si vzal v ústředí pobočky E od Darcyho Clarka prášek na spaní a pak pobočku opustil a zamířil na sever. Nebo jako v to ráno, kdy se probudil z opilosti vínem B. J, (Díky Bohu, že už je z toho venku!) Ale kde vlastně...?

A pak, když otevřel oči, zamrkal, přejel si jazykem po okoralých rtech, rozhlédl se a věděl kde. V Bonnyrigu. Ve svém domě. Ve své pracovně.

A divá se na odhrnutý koberec. A na skvrnu na podlaze pod nim. A na opravené dveře do patia.

Byli tu nepřátelé, uvědomil si. A pořád na něj čekají! Ale také tu byla Zahanine, hledala ho tady, protože ji sem poslala B. J. 

Byla to zčásti logická úvaha, zčásti vzpomínka, ale obojí se mu v mysli jen mihlo... A zůstalo jen jedno slovo: nepřátelé!

Ale copak ho R. L. nevaroval, že má nepřátele? Jenže jaké nepřátele a proč? Co kdy komu udělal (Ne, co udělal nedávno po ranním odjezdu z pobočky E?), že si vykoledoval takové nepřátele?

To nemyslíš vážně! řekl si ironicky. Co jsi komu udělal? A co Le Manse Madonie? Nebo ty miliony, které jsi vzal všem těm drogovým baronům a šéfům gangů a pašerákům zbraní po celém světě? 

Zašel do kuchyně, uvařil si kávu, ale pak si uvědomil, že si ji nemůže odnést do pracovny. Někde v hloubi své - co? mysli? - cítil, že když tam byl naposledy s kávou, stalo se něco hrozného. A tak ji vypil v kuchyni a potom seděl a čekal, až ho přestane bolet hlava.

Le Manse Madonie, Sicílie. Jeho přepadení pokladnice bratří Francezciových. Ale to už je dost dávno. Co jiného věděl o tom místě? A proč se mu zdá, že to jméno slyšel docela nedávno? A co je, k čertu, na tomhle dojmu reálného, a co nereálného? Byla to B. J., kdo se o Le Manse Madonie zmínil?

Ano, byla! - když mluvila telefonem se Starým Johnem. Když mu říkala, aby odjel ze svého domku v Inverdruie a našel si něco bezpečnějšího. Stejně jako řekla jemu, aby odjel ze svého domu. Do háje, už je zase zpátky!

Na druhou stranu mu bylo jasné, že se od ní musí oddělit... i kdyby jen nakrátko, dokud si neutřídí věci v hlavě. Ale v každém případě nesmí připustit, aby se mu myšlenky rozběhly příliš daleko, protože v tom, co ,věděl´, měl jistý pevný řád, o nějž nechtěl přijít.

Co když... co když... co když...

Co když zde není ústřední postavou B. J., ale on sám? Co když je on klíčem ke všemu - tím, kolem koho se všechno točí? Co když se snažil - snaží? - přenést svou vinu na ni?

Ironicky si odfrkl. Snažím se hrát si na psychologa amatéra, pomyslel si. Ale ve stavu, v jakém se nachází? Směšné! Absurdní! Ale co když...?

Co když ti lidé v Le Manse Madonie (Francezciové? Ne, to není ono. Jiné jméno se mu dralo na jazyk, ale neodvažoval se ho vyslovit.), co když se jim nějak podařilo vystopovat ho? Darcy Clarke ho před nimi varoval, řekl mu, jak jsou nebezpeční. A ubohá Bonnie Jean se do té záležitosti dostala kvůli svému vztahu s nim. To dává smysl.

Ach ano, dává to smysl... ale zároveň to má díry široké celé kilometry. Jako to s tou jeho hlavou, s jeho pamětí a s celým jeho pitomým životem po odchodu z pobočky E...

Sir Keenan mu slíbil veškerou možnou pomoc, ale on věřil, že by mohl mít k dispozici metafyzické řešení, a okamžitě. Uvědomil si, jak málo chybělo, aby mu ta myšlenka unikla a sklouzla spolu s ostatními jeho sny do prostoru zapomnění, a teď se k ní znovu upnul.

Když byl před pouhými několika dny - nebo možná před týdnem či před čtrnácti dny (Cože? Před čtrnácti dny? Je to možné? Dokonce i v čase má naprostý zmatek?) - s Darcym a Benem v pobočce E, zažil ty podivné vizitace. Mohl pouze věřit, že to byl poslední výstup Aleka Kylea, ale vše, co zbylo z jeho jasnovidných talentů, odešlo s ním - a na věčnost.

Ale klíčové slovo bylo ,jasnovidec´ - tím Alec byl a dosud každá z Harryho ,vizí´ podobné povahy se ukázala být letmým pohledem do budoucnosti. Což mohlo znamenat, že by se měl s tím vousatým mystikem ze své první vize setkat ještě v reálném životě, a stejně tak navštívit hřbitov u Meersburgu. Ha! Zatím ani nevěděl, kde ten Meersburg je - ale mohlo by být zajímavé zjistit to. Vždyť jde o hřbitov, a co by měl dělat nekroskop Harry Keogh na hřbitově jiného než hovořit s mrtvými?

Zašel do pracovny, a aniž jedinkrát pohlédl na podlahu, vyhledal atlas světa a odnesl si ho zpátky do kuchyně. A poprvé po dlouhé době na krátkou chvíli otevřel mentální štít a z vlastní iniciativy se spojil s mrtvými. Nebylo to lehké, ale přemohl svou psychózu a udělal to. A krátce nato...

Harry, hledáš mě? ozval se sir Keenan Gormley z místa svého odpočinku v Kensingtonu v Londýně.

„Ano, sire Keenane, hledám,“ odpověděl Harry obvyklým uctivým tónem. „Myslím, že jsme spolu mluvili minulou noc. Dal jste mi dobrou radu a nabídl mi pomoc a já jsem vám slíbil, že o tom budu uvažovat. A teď bych si o tom chtěl znovu promluvit. Zmínil jste se o nejlepších psychiatrických odbornicích, jací kdy žili, kteří, jak jsem pochopil, jsou dnes většinou mrtví. To je z jejich pohledu špatné, ale z mého - aniž bych chtěl jejich situaci znevažovat - naopak dobré, protože jedině s nimi můžu mluvit. Neznáte tedy náhodou někoho v Meersburgu u Bodamského jezera na švýcarsko-německých hranicích?“

V Meersburgu? Harry můžu se k tobě vrátit? Myslím, jestli budeš... přístupný? Sir Keenan byl ochota sama.

„Teď už to není tak jednoduché,“ odpověděl Harry, protože nemínil nic předstírat. „Nemůžu si dovolit být tak otevřený. Ale ano, pokusím se, abyste se ke mně dostal.“

Takže mi dej trochu času, řekl sir Keenan vzrušeně, protože se na to budu muset poptat. Ale budu se snažit, abych se vrátil co nejrychleji. 

A byl pryč. A Harry byl nucen nechat svůj mentální štít vytažený.

Stalo se však to, čeho se bál - že té situace může využít někdo jiný z mrtvých. Předpokládal, že by to mohla být jeho matka, že se pokouší dostat se k němu v bdělém stavu, tak jako vytrvale proniká (kolikrát už) do jeho snů. Jenže tím, jehož přítomnost Harry cítil, byl R. L. Stevenson Jamieson. A opět bylo nekroskopovi hloupé ho odmítnout; vždyť R. L. mu už tolikrát dokázal svou loajalitu a tolikrát mu byl užitečný.

Hm, myslíš, nekroskope, že bys mohl věnovat trochu času i mně? zeptal se opatrně, neboť cítil Harryho úzkost.

„Zdám se ti nevděčný, R. L.?“ ozval se Harry.

Není lehké se k tobě dostat, jestli myslíš tohle, odpověděl R. L., ale rychle dodal: Ale to je v pořádku. Zřejmě ne všichni tvé problémy chápou, že? 

„Co pro tebe můžu udělat, R. L.? Mluv, ale, prosím tě, pospěš si, protože čekám jistou zprávu, možná velmi důležitou...“

Spíš ses měl zeptat, co bych mohl udělal já pro tebe, řekl R. L. Například ti můžu ulevit od některých tvých starostí.

„Jakých starosti?“

S tvými nepřáteli, člověče. Nemusíš si s nimi dělat hlavu, žádné teď kolem sebe nemáš - myslím v tvém okolí. Všichni odtáhli na sever.

„Jak to...?“

Jsi přece ve svém domě, ne?

„Ano, jsem.“

Tak vidíš. Říkám ti, všichni tví nepřátelé jsou na severu. Ve tvém okolí nezbyl žádný - alespoň žádný z těch opravdu vážných...

Harry se zamračil. „A jací jiní ještě jsou než ti vážní, R. L.?“ zeptal se.

Ale R. L. už řekl dost, možná až příliš. Navíc jeho obi bylo stejně zmatené ohledně B. J. a jejích dívek jako samotný Harry. Zatím nezpůsobily nekroskopovi žádnou skutečnou nebo fyzickou škodu, šířily však kolem sebe špatnou auru. Harryho matka mu to potvrdila, ale R. L. se o tom neodvažoval Harrymu říct. Věděl, že je to jedna z věcí, na které musí nekroskop přijít sám.

Ale vždyť to znáš, řekl uhýbavě. Vždycky se najdou zlí lidé... Ale pokud se chceš vyvaroval problémů, nejezdi do těch hor. Zkrátka drž se od nich dál. 

Harry znovu svraštil čelo. „A co o těch horách víš, R. L.?“

Jenom to, co mi o nich říká mě obi, lhal R. L., což je u mrtvého něco tak neobvyklého, že to Harry nepostřehl a ani ho z toho nepodezíral. Na druhou stranu cítil, že se R. L. snaží rychle stáhnout.

Nebo to dělal jen proto, aby uvolnil místo někomu jinému.

Harry, měl jsi pravdu! ozval se opět nakažlivě vzrušený hlas sira Keenana. Nechci se tě ptát, jak jsi to dokázal, ale označil jsi to správné místo - Meersburg u Bodamského jezera na švýcarsko-německé hranici. Máš tušení, kdo je tam pohřben? 

Harry zavrtěl hlavou, což mělo stejný účinek, jako kdyby odpověděl.

Pak ti navrhuju, aby ses tam podíval a zjistil si to, řekl sir Keenan. Na nic nečekej a udělej to už dnes. Čím dřív, tím líp. 

Nekroskop pohlédl kuchyňským oknem ven do pošmourného časného rána. „Zrovna teď tam nepoletím,“ řekl trochu podrážděně. „Mám hlad. Nejdřív se nasnídám a pak musím ještě něco zařídit. Ale možná tak za hodinu, až bude mít svět čas se probudit... Možná potom.“

Sir Keenan vycítil jeho zdrženlivost. Že bys dostal strach, chlapče? řekl. Z toho, co by ses mohl dozvědět? 

Harry opět zavrtěl hlavou. „Ne... Nebo... Možná... já nevím.“

Ale doufám, že to stejně uděláš.

Harry si povzdechl. „Pomohlo by mi, kdybych věděl, s kým se tam setkám a na koho se mám ptát, až tam budu. A proč vlastně kolem toho děláte tolik tajností, sire Keenane? Povězte mi, o koho jde, a já vám řeknu, jestli se za ním vypravím.“ (Přitom zamlčel, že o žádném rozhodování nemůže být řeč, protože jeho návštěva Meerburgu je hotová věc.)

Ale pochop, snažil se mu sir Keenan vysvětlit, to, čím se ten člověk proslavil... Nebyl známý jako psychiatr - v jeho době byla psychiatrie ještě v plenkách. Ale pokud jde o to, co skutečně dělal... v tom byl jedním z nejlepších. Dokonce se proslavil tak, že po něm byla pojmenována ,vědní disciplína´, kterou objevil a rozpracoval. A dnes, po všech těch letech, je v ní možná ještě lepší. Sir Keenan věděl, co říká - že člověk obvykle po smrti pokračuje v tom, co dělal zaživa.

„Ale čím se tedy zabýval?“ naléhal dál Harry a začínal cítit netrpělivost.

Byl jedním z největších, pokračoval sir Keenan ve své neurčité, a nyní už trochu znejistělé řeči. Opravdu, o tom nepochybuj. Ale lidé v jeho době jeho práci nepochopili a zlehčovali ji - uvědom si, jaká tehdy panovala ve světě nevědomost - a to mu vzalo hodně důvěry v sebe samého. A ty bys mu ji mohl vrátit, Harry. Takže to není pouze otázka toho, jak může pomoct on tobě, ale také, jak bys mohl pomoct ty jemu! 

„To myslíte vážně?“

Ale vždyť jsi už něco podobného udělal dřív! připomněl mu sir Keenan. Dokonce i sám Möbius potřeboval povzbudit před tím, než byl schopen pomoct tobě.

„Möbius byl a je jedinečný,“ odpověděl nekroskop.

A stejně takový je Franz Anton.

„Jaký Franz Anton?“

Franz Anton Mesmer, řekl sir Keenan. To je ten člověk, o němž mluvíme, chlapče - ten, který leží na hřbitově v Meersburgu na břehu Bodamského jezera... 

II

Mesmerizmus

Jak řekl siru Keenanu Gormleyovi, musel nekroskop ještě něco zařídit, respektive udělat. Ale hlavně potřeboval přemýšlet. A tak přemýšlel a při misce starých ovesných vloček namočených v nakyslém mléce a při druhém šálku kávy se snažil utřídit si myšlenky. Kupodivu teď, když jeho mentální kocovina pomalu ustupovala, byly tak jasné jako už dávno ne.

Jeho paměť však byla totální zmatek, neboť stejně jako všechno, co měl nyní zakázané si pamatovat - nebo spíš na co si nesměl vzpomenout - se mu v ní stále uchovávalo i to, co tam mít nechtěl. Navíc se mu do vší té směsice pletly i myšlenky cizí. A v téhle obrovské nepřehledné skládačce, kterou, jak se zdálo, se stal jeho život, stále chybělo nejméně sedmdesát procent dílů. Přesto s jejím řešením musel začít tak, jak se to dělá u opravdové skládačky - v jednom z rohů.

Kupodivu si byl docela jistý, že krabici, z níž jeho skládačka pochází, má B. J. Mirluová... ale zároveň věděl, že mu ji nehodlá ukázat. Nechtěla, aby viděl celý obraz. Nechtěla to, protože měla strach, aby mu to neuškodilo? Možná? A možná ne. Ale pokaždé, když začal takhle uvažovat, mu okamžitě bleskla hlavou a vše přezářila nepopiratelná a nediskutovatelná skutečnost, že B. J. je nevinná. A nekroskop tušil, že by se mohl dostat do vážných problémů (nebo ještě vážnějších, než v jakých už byl), kdyby se někdy ukázalo, že se v tomhle mýlil.

Další paradox: věděl, že je schopen všechno vyřešit a dát do pořádku, ale že to bude pouze dočasný pořádek. Neboť kdykoliv v minulosti něco ,dal do pořádku´, vedlo to pouze k ještě větším zmatkům.

A tak byl v tuto chvíli rád, že s ní - s B. J. - nemusí být... a že s ní nebude alespoň do doby, než vyřeší první roh skládačky, v němž hodlal začít. Ale nebýt s ní, už to se mu samo o sobe jevilo jako problém, neboť cítil, že se něco děje a že se to děje v souvislosti s měsícem. V tuhle chvíli na tom nebylo nic problematického, ale za týden či za deset dní...

...opět nastane úplněk.

A potom se s ní bude muset spojit...

Jenže odněkud z hloubi se v něm ozval vnitřní hlas a opravil ho: ne potom a bude muset, on se s ní chtěl spojit, a hned teď - kdyby jen proto, aby slyšel její hlas - neboť její kouzlo bylo nyní dvojí. To, jímž na něj působila, a to druhé, které vznikalo a narůstalo v něm. A on doufal, že podobně je to s ní... což byl další důvod, proč nechtěl, aby se ukázalo, že se v ni mýlí.

Zavřel oči, ale stále viděl okno, jako by mu ta skvrna neurčitého světla zůstala vypálená do sítnice - skvrna, která se jevila v rozích ještě neurčitější, takže vypadala jako ovál... Jako měsíc v úplňku, bledý a na zamlžené obloze bez výrazu, na jehož pozadí se rýsovala silueta zvednuté, táhle vyjící vlčí mordy. 

Zatřepal hlavou a obraz zmizel, ale B. J. v jeho mysli zůstávala jako magnet. A on, zmatený a ohromený, cítil, že je k ní neúprosně přitahován, váben jejím kouzlem... hypnotizován jí?

Hypnotizmus. Je to snad něco, co souvisí s hřbitovem v Meersburgu? V každém případě se v něm ta souvislost usadila, a to ho vrátilo zpátky na zem. Znovu zatřepal hlavou, zamrkal a pak se rozhodl, že si půjde promluvil s Franzem Antonem Mesmerem.

Jenže stále ještě zbývalo to, co musel udělat. B. J. o něj bude mít obavy a on mohl její starost alespoň zmírnit.

Věděl však, že s ní nesmí mluvit, protože pak by opět chtěla ,dát věci do pořádku´. Stačilo by pár uklidňujících slov a byl by znovu... normální. Co tedy nechat někoho jiného, aby s ni promluvil jeho jménem?

Vrátil se do pracovny k telefonu. Červené světélko na záznamníku blikalo. Bez uvažování převinul kazetu a chystal se stisknout tlačítko přehrávání... když se zarazil. Ne, tentokrát ne, řekl si. To nemůže být nikdo jiný než ona a konečný výsledek by byl stejný.

Vytáhl ze zásuvky telefonní seznam, našel v něm motorest, v němž byl ubytovaný s B. J. a jejími dívkami, a zavolal tam.

Ozvala se mu recepční. „Slečno, jmenuji se Harry Keogh a ještě včera jsem u vás byl ubytovaný.“

„Ano...? Aha, se slečnou Mirluovou, že?“

„Správně. Rád bych jí nechal vzkaz.“

„Počkejte chvíli, já vás s ní spojím. Máte štěstí, že jste ji ještě zastihl, protože se odhlásila a už se chystá odjet.“

„Ne!“ řekl rychle Harry - možná až příliš ostře. „Nespojujte mě s ní. Jenom jí, prosím, předejte můj vzkaz.“

„Jak chcete,“ odpověděla.

„Víte... trochu jsme se pohádali,“ vysvětloval. „Proto s ní nechci mluvit. Ale...“

„Ano, chápu,“ zasmála se recepční. „To se stává. Tak co jí chcete vzkázat?“

„Řeknete jí jen, že jsem v pořádku a že o mě nemusí mít starosti. A ještě, že vím, kde ji najít, až přijde ten správný čas. A taky bych ji chtěl varovat...“

„Varovat?“ přerušila ho recepční trochu jiným tónem. „Nezlobte se, ale žádné výhružné vzkazy předávat nemíním.“

,Ale ne... Nejde o výhrůžku,“ ujišťoval ji rychle Harry. „Je to velmi důležité. Jenom jí řekněte, že až příště pojede na sever, musí se mít na pozoru před jistými lidmi a musí se snažit za každou cenu se jim vyhnout. Vyřídíte jí to?“

„Hm... Já nevím, jestli...“

„Pomůžete tím dvěma milencům,“ dodal.

„Dobře, řeknu jí to,“ souhlasila, už opět tím původním sympatizujícím hlasem.

„Díky,“ řekl Harry a zavěsil.

Pak vyšel po schodech nahoru a vzal si teplý kabát. Kolem Bodamského jezera může být v tuto roční dobu chladno...

A taky bylo. Za normálních okolností, když nebyl ohlášen a neměl tedy k dispozici koordináty, se nekroskop musel přibližovat k cíli sérií postupných opatrných Möbiových přískoků. Ale v tomto případě koordináty měl; byly uložené v jeho metafyzické mysli od chvíle, kdy viděl tuto návštěvu ve své vizi během pobytu v ústředí pobočky E v Londýně.

Takže úplně stejným způsobem, jaký mu předtím umožnil najít Le Manse Madonie a Drakešův klášter, nyní absolvoval jediný Möbiův skok a ocitl se na místě Mesmerova posledního odpočinku. Stačilo jen, aby si vyvolal onu vizí, nechal polohu hřbitova vstoupit do své počítačové mysli a obrátil se tím směrem prostřednictvím Möbiových dveří.

A pak, když opustil kontinuum... byl tam.

Stál v místě, kde už jednou byl - ve své vizi. Na jedné straně silnice se za nízkou kamennou zdí nacházel starý hřbitov s neudržovanými hroby a pokřivenými náhrobními kameny, zpola překrytými dlouhou trávou, zatímco na druhé ukazovala vybledlá tabule s nápisem Meersburg směr k blízkému městečku, jehož silueta se chvěla na horizontu lesknoucí se vodní hladiny.

Ale Harry zde nebyl kvůli tomu, aby obdivoval krajinu.

Vykročil tedy podél zdi zarostlé plevelem, až našel pootevřenou železnou bránu. Vstoupil na hřbitov a chvíli procházel mezi hroby - jen tak, kam ho nohy samy nesly. Bylo to klidné, tiché místo a v teplém kabátě mu nebyla zima. Směrem na jihozápad se za městem a jezerem proti modré obloze rýsovaly -jakoby zavěšené v čistém vzduchu - vzdálené hory s bílými vrcholky. A pak, i když jen na okamžik, vstoupil do Harryho zvláštní klid a mír.

Cítil kouzlo toho místa a nechtělo se mu ho rušit. Věděl však, že musí. A tak tedy, v bezpečí naprosté osamělosti, hlasitě zvolal: „Franzi Antone? Vím, neznáte mě, ale přišel jsem za vámi. Řekli mi, že jste tady.“

Že tě neznám? ozval se vzápětí hlas. Ale znám. Dokonce tě svým způsobem vidím - vidím tvůj plamen a cítím jeho teplo. A musím říct, že něco takového jsem už dlouho, dlouho nepoznal. Jak bych tě mohl neznal? Dnes už tě většina z nás zná, nekroskope... nebo alespoň jsme o tobě slyšeli. A teď se mi dostalo velké cti, že se s tebou setkávám osobně. 

Harryho nepřekvapilo, když náhle zjistil, že stojí před prostým Mesmerovým hrobem; neomylně ho k němu dovedl jeho talent nebo možná přirozený instinkt. Ale jako obvykle nevěděl, jak odpovědět na ocenění a komplimenty, jimiž si Velká většina zvykla zahrnovat ho - zvlášť když je slyšel od někoho takového, jako byl Franz Anton Mesmer.

Pamatoval však na to, co mu řekl sir Keenan - že tento muž ztratil během života hodně ze své sebedůvěry a on, nekroskop, by mu měl pomoci získat ji zpět předtím, než ho sám požádá o pomoc.

„Pane,“ řekl tedy, „nechci chodit kolem horké kaše. Přišel jsem za vámi, abych vás požádal o laskavost.“

Ano, vím, odpověděl po chvíli tiše Mesmer. A jen si, Harry, přeju, abych ti mohl pomoct. Bohužel si nejsem jistý, jestli toho budu schopen. 

„Jak to myslíte, pane?“

Nejsi jediný, koho trápí problémy, Harry, řekl Mesmer. I já je mám - a mnohem déle než ty máš ty svoje. 

„Můžete mi o nich povědět?“ Nekroskop si pod sebe založil šos kabátu a posadil se na okraj Mesmerovy náhrobní desky. „Mám dost času, pokud budete zase vy ochotný věnovat mi svůj čas.“ Cítil, že si ten druhý zvyká na jeho živou přítomnost a oceňuje ji.

Nevím, jestli jsi slyšel, Harry, začal Mesmer s povzdechem, že mě jako mladíka velmi nadchly Paracelsovy teorie. Ale později, když jsem byl starší, jsem je odvrhl. Pamatuju si však, že když mi bylo jednatřicet let a složil jsem všechny potřebné medicínské zkoušky - musím říct, že s vyznamenáním - byla má doktorská práce v mnohém ovlivněna Paracelsovými myšlenkami. A motto své práce jsem si vypůjčil od Horatia: 

,Multa renascentur, quae jam cecidere cadentque,

Quae nunc sunt in honore...´

Umíš latinsky, nekroskope? Já vím, neumíš - hloupá otázka! V dnešní době je to samozřejmě ,mrtvý´ jazyk. I když pro tebe je mrtvý jazyk a jazyk mrtvých totéž.

„A oba často vyjadřují víc, než je skutečně řečeno,“ poznamenal Harry. „Vy jste to myslel v latině, a já jsem vám přesto rozuměl:

,Mnohé, co bylo dlouho pohřbeno, bude znovu pozvednuto

a mnohé, co se dnes uctívá, upadne v zapomnění.´“

Cítil, že Mesmer přikývl. Zvlášť v dnešní době se to ukazuje příznačné. Nebo ne? A taky se ta slova, jak se mi zdá, hodí na tebe - na tvé objevy, tvé ,přátele´ a tvůj způsob života - ale v žádném případě ne na mě! (Harry zaslechl jeho povzdech.) A další rozpor, přičemž můj život jich byl plný: Byl jsem tak... nepodobný lékaři! Tak neprofesionální! To neustálé hledání metafyzického média - nebo celoživotní víra v něj - pomocí něhož bych mohl léčit fyzické tělo... A tak tedy má práce zůstává dodnes ,pohřbena´ bez sebemenší naděje na vzkříšení. Z toho je zřejmě, že mé argumentace byly liché, i když, jak se později ukázalo, jsem je měl podložené správnými logickými úvahami. Ale to je jen malá útěcha. V každém případě nehodlám popírat, že mé myšlenky a metody byly naivní a závěry, které jsem z nich vyvodil, nesprávné. Musely takové být, protože odpovídaly době, ve které jsem žil. 

„Z vašich teorií o hypnotizmu měly prospěch tisíce lidí,“ namítl nekroskop. „Byl jste první praktický lékař, který tento jev zkoumal, nebo ho vlastně objevil.“¨

(Mesmer pokrčil nehmotnými rameny, ale v žádném případě to nebylo samolibé gesto, spíš výraz malomyslnosti.) Byli i jiní, kteří pracovali na podobných tématech, Ale nazývat mě objevitelem? Tím jsem byl stěží. Vždyť prvními tvory, kteří tohoto jevu skutečně využívali, ani nebyli lidé, ale zvířata! Například hadi... 

„Nebo chobotnice,“ dodal nekroskop. „Četl jsem o tom, jak ,mesmerizují´ korýše, kraby a podobné živočichy, než je pozřou.“

Opravdu?

„Alespoň se to tak zdá. Hypnotizují svoje oběti soustředěným pohledem, přesněji silou mysli, která působí prostřednictvím toho pohledu. Je to jakýsi druh živého magnetismu. Ostatně myslím, že jste to tak sám nazval - ,animální magnetismus´. A je to hlavně vaše zásluha, že tento jev - mesmerizmus - známe.“ Mohlo se to zdát jako lichocení, ale z velké části to byla pravda.

A ty říkáš, že můj objev přináší užitek? zeptal se potěšeně Mesmer. Víš, Harry, za mého života, alespoň v jeho poslední čtvrtině - zvlášť po tom, co jsem se vrátil ze Švýcarska a uchýlil se do ústraní - jsem skoro přestal sledovat vývoj ve svém oboru, všechny ty změny, které se v něm odehrávaly. Dalo by se říct, že jsem se nezajímal o nic, co se dělo mimo mě. Mé teorie byly tak často a tak masivně zesměšňovány, že i já jsem v ně přestával věřit. V roce 1814 publikoval mou práci Wolfart. Ale to už bylo příliš pozdě. Všechny mé poznatky už byly v tu dobu zastaralé. 

A stejně tak ve smrti - byl jsem a jsem příliš pomalý, příliš laxní, příliš... zklamaný. A ty jsi mi teď přišel sdělit, že má práce přináší užitek? Hm, ale abych řekl pravdu, nejsem tak zcela mimo dění. Vlastně od té doby, co ses objevil ty, jsme všichni my mrtví v takovém styku se světem jako nikdy předtím! Ale jak jsem už naznačil, já jsem o nic nejevil zájem. Stejně jako za života jsem se upnul jen na to své a všechno další jsem přehlížel. A teď jsem zůstal sám, pouze se svými teoriemi - šarlatánskými teoriemi, jak si určitě spolu se všemi ostatními myslíš. Mé ,fluidum´- pěkně děkuji! Ted vidím, jak směšné se to všechno jeví. Ale jsem člověk starých zvyků a návyků, jiný už nebudu.

Jak tomu měl Harry rozumět? Je snad Franz Anton Mesmer vyřízený člověk - jediný z mnoha mrtvých, který vyvrací staré pravidlo, že lidé po smrti pokračují v tom, co dělali za života? I když... i on v tom vlastně pokračoval, v izolování se od svých současníků, odpůrců i pomlouvačů, a nyní i od nedávných praktických lékařů. Nekroskop pocítil zklamání a frustraci. Touto dobou už měl být Mesmer jedním z největších, ne-li opravdu největším hypnotizérem všech dob. Ale nemohl jím být, když se svého umění vzdal a nedotáhl svou práci do konce. Takže jsem se ocitl na nesprávném místě a obrátil se na nesprávného muže? uvažoval Harry.

Moje teorie, a užitečné...? mumlal dál Mesmer. Snad... alespoň při potlačování bolestí. Ale spíš jako nástroj v rukou fakírů a pouťových kouzelníků. Jeho myšlenky opět zhořkly. Zřejmě ztrácel zájem o další hovor.

„A co psychiatrie nebo psychoanalýza?“ zkoušel to znovu Harry. „Na tom přece není nic podvodného ani teatrálního. Vaše práce je základním kamenem těchto oborů.“

Myslíš? Je od tebe velmi laskavě, že mi to říkáš. Samozřejmě že jsem ve své práci pokročil... myslím v její teorii, alespoň ve své mysli. Zde, v našem světě mrtvých, žádné praktické pokusy nejsou možné. Už jsem tak dlouho nikoho nehypnotizoval. A když jsi mrtvý, nehmotný, nevidomý... to nejsou dobré předpoklady pro praktické experimentování. (Mesmer se zasmál, což byla jedna z mála chvil, kdy měl blízko k humoru, třebaže hořkému.) Samozřejmě jsem o tom uvažoval, ale jak mohu použít vůli k ovlivnění nebo ,zhypnotizování´ někoho, koho vůbec nevidím? 

„Nevím, jestli to je možné,“ odpověděl Harry. „Ale proto jsem tady - abych to zjistil.“

Ty jsi za mnou přišel na konzultaci? Při mém... profesionálním postavení? Za mrtvým? Za někým, kdo byl zdiskreditován už za života?

Zdálo se, že všechny dosavadní lichotky nestačily. Mesmer zřejmě opravdu ztratil víru v sebe sama a bylo nanejvýš důležité, aby jí znovu získal. Neboť když ji neměl on, jak by mohl očekávat, že ji bude mít jeho médium? A Harry si uvědomil, že právě víra média v hypnotizmus je rozhodujícím činitelem, který vede k úspěchu této metody. Ale přesto to zkoušel dál: „Potřebuju, aby mě někdo vyšetřil,“ řekl. „Aby mě zhypnotizoval, podíval se mi do hlavy a řekl mi, co se tam pokazilo. Vy jste měl sto sedmdesát let na to, abyste své umění zdokonaloval, a já vás mám za toho nejlepšího, na koho se můžu obrátit. Takhle jsem uvažoval, a proto jsem vás přišel navštívit.“

Ale to ses o sto sedmdesát let opozdil! Protože já jsem mrtvý, jestli jsi to ještě nepochopil. Jak může někdo neživý vyšetřovat živého? A potom, jako by chtěl rychle změnit téma, dodal: Ale způsob, jakým ses sem dostal - ten zázračný okamžitý let nebo pohyb, nebo jak to nazvat... Pověz mi, co je to za nový zázračný vynález, který to umožňuje? 

Nekroskop se, navzdory frustraci, dal na chvíli odvést od hlavního účelu své návštěvy - nebo možná ne. Neboť se už naučil, jak se přít s těmi nejlepšími (a někdy nejhoršími) z nich, a teď se rychle snažil zjistit, zda by mu Mesmerův zájem o jeho zvláštní talenty mohl poskytnout klíč ke dveřím, za nimiž, jak se zdálo, doktor zamkl své hypnotické schopnosti. A tak řekl: „Vynález, pane? A zázračný?“

Ale jestliže není zázračný, jak bys jej tedy charakterizoval? Mesmer nemohl rozumět Harryho váhání, té několikavteřinové odmlce, v níž jeho mysl pracovala přesčas, aby si rozmyslela plán dalšího taženi, své slovní hry.

„Nový vynález,“ zamumlal konečně... a okamžitě to odmítl. „To sotva! Protože pokud je mi známo, jsem jediný - nepočítám-li svého syna - kdo toho jevu využívá. A nemíním to uveřejnit jako vynález, protože jeho matematický základ je metafyzický, neslučitelný s reálným světem. Rovnice se nerovnají a vzorce se mění, dalo by se říct mutují, jeden v druhý.“

Mesmer se mu snažil porozumět, ale záhy to vzdal. Nejsem žádný velký matematik, řekl, ale pochopil jsem, že ses dostal daleko před svou dobu a máš strach, aby dnešní lidé tvé umění nezneužili. 

Harry přikývl. „Asi ano. Jsem v podobné situaci, v jaké jste byl vy ve své době. Mohl bych ,dokázat´, co dělám, ale i tak by mě zřejmě prohlásili za šarlatána, podvodníka, eskamotéra nebo pouťového kejklíře jako vás. V naší televizi vidíme na obrazovce lidi, jak ,létají´ nebo nechávají ,mizet´ obrovské monumenty nebo čtou v myslích svého publika. A někdy dokonce ,hovoří´ s mrtvými. Ti všichni jsou samozřejmě opravdoví podvodníci nebo eskamotéři. Ale přesto jsem já živým důkazem toho, že fyzický a metafyzický svět je zcela jistě propojen. Zesměšňovali vás - a co horšího, nyní zesměšňujete sám sebe! - za to, že jste hledal nebo ,vynalezl´ metafyzické médium nebo ,fluidum´, kterým byste vysvětlil své fyzické léčebné metody. Přesto si ani dnes nejsme a nemůžeme být jisti, zda to fluidum ve skutečnosti neexistuje.“

Ale samozřejmé že si tím můžeme být jisti, protože dodnes nebylo objeveno! zvolal Mesmer. Byl doslova posedlý... a ne pouze jejich filozofickou výměnou názorů, spíš umanutostí, marnou nadějí, že se snad přece jen ukáže, že nebyl takový šarlatán, jakého z něj jeho doba udělala.

„Teď si ale já nejsem jistý, jestli vám rozumím,“ odpověděl Harry. Věděl přesně, jak to Mesmer míní, ale předstíral, že ho nechápe. „To, že nějaký jev nebyl objeven, není důkazem jeho neexistence. Hlubiny oceánů zůstávají dodnes neprozkoumané, a presto nikdo nepochybuje, že tam dole jsou!“

Chtěl jsem říct, že v dnešní moderní době rádiových vln, rentgenových paprsků, záření gama a já nevím čeho ještě - zkrátka v tom vašem supervědeckém světě, v němž žijete - nebyl dosud předložen ani ten nejnepatrnější důkaz o existenci nějakého druhu nebo formy fluida! Kdyby něco takového existovalo, už by to vaši vědci objevili. Zase tak ,mimo´ nejsem, abych se o tom nedozvěděl, nekroskope.

Harry málem vyskočil.

„A přesto existuje zcela fyzikální a univerzální síla, která podléhá univerzálním zákonům a jejíž vliv v rámci metafyzických a kvazimetafyzických sfér je mimořádný a zcela nevysvětlitelný! Abych vám napověděl, o jakou sílu jde, řeknu vám, že ji objevil sir Isaac Newton - vědec, který zemřel sedm let před tím, než jste se narodil.“

Mluvíš o gravitaci? Ano, souhlasím, to je svým způsobem fluidum. Ale metafyzické? To snad ne! Pociťujeme její působení každý den, a jak jsi řekl, její zákony jsou viditelné a obecně akceptovatelné.

„Jsou to fyzikální zákony,“ přikývl Harry. „Ale lze tak snadno vysvětlit i jejich druhou stranu?“

Jakou druhou stranu?

„Copak jedna z vašich ,šarlatánských´ teorií netvrdila, že pohyb planetárních těles přispívá k onemocněním lidské mysli a lidského těla? Není to podstata vaší teorie fluida?“ Harry ucítil, že se Mesmerova netělesná tvář zamračila, a rychle pokračovat: „Vezměte si měsíc, pane. Souhlasíte s tím, že ovlivňuje příliv a odliv oceánů?“

Ano.

„A že působením na mozkové kapaliny může změnit lidi či jiné tvory v šílence? Takže neměl jste nakonec pravdu?“

Že by tedy gravitace byla mé fluidum?

„Je to možné,“ pokrčil Harry rameny. „Kdo to může vědět? A to byl pouze jeden příklad vlivu působení měsíce.“

Jak to myslíš, pouze jeden...?

„Existují přece další. Ženské cykly jsou ovlivňovány měsícem. A něco, co ve vaší době nebylo známo a o čem zřejmě nevíte ani dnes - že miliony mořských polypů a korálů po celém světě se společně třou a mění mořskou vodu v mléko, vše v závislosti na měsíci.“

Ale...

„Nebo sluneční skvrny.“

Cože?

„Poruchy na povrchu slunce - víry v jeho plazmatu. Ruší šíření rádiových, televizních a vůbec všech komunikačních signálů. A sluneční záření vyvolává rakovinu. Kdo tedy může vědět, jak je to s působením dalších nebeských těles?“

Takže jsem měl pravdu? (Mesmer tím byl náhle zcela fascinován.) Že když se planety ovlivňují navzájem, když působí na zemi, na oceány, na tvory, kteří v těchto prostředích žijí, i na neživé materie, tak potom působí také... na člověka? 

„Zdá se, že to tak je. Ale neříkají to astrologové už celá tisíciletí?“

Pcha! ozval se Mesmer zklamaně. Mluvíš jedním dechem o vědě i o fantaziích! 

„Ne,“ zavrtěl hlavou nekroskop. „Jenom jsem se přesunul od fyzického k metafyzickému. Víte, že jsem vedl téměř identickou diskusi s Möbiem?“

S kým ? Žádného Möbia neznám.

„Pak byste se jednou měli setkat. Jsem si jist, že August Ferdinand by z toho měl radost. Neznáte ho, protože mu bylo jen asi třiadvacet nebo čtyřiadvacet let, když jste zemřel. Je to matematik, astronom a geniální člověk. Na rozdíl od vás pokračoval v práci na své hvězdné matematice i po smrti, a tak se stal objevitelem Möbiova kontinua, bez něhož bych vás nemohl navštívit. Protože tak, jak ho Möbius aplikoval na sebe - na netělesnou ,metafyzickou´ bytost - je nyní aplikováno na mě, nebo přesněji, já jsem schopen aplikovat ho na sebe. Möbius a já ovlivňujeme fyzické metafyzickým. A když o tom mluvíme - co je vlastně Möbiovo kontinuum jiného než další příklad vašeho fluida?“

Mé fluidum je tedy... několik, nebo dokonce mnoho mechanismů či jevů? To se mi snažíš říct?

„Je to možné,“ prohlásil nekroskop a pokrčil rameny. „Nevím.“ (Opravdu nevěděl.) „Ale opět - skutečnost, že to nebylo objeveno nebo popsáno, neznamená, že to neexistuje. Což je v souladu s mou teorií, která říká, že když si lidé umí něco představit, pak to dříve či později objeví, udělají nebo dokážou!“

Něco podobného jsem už slyšel, řekl Mesmer mnohem živějším hlasem. ,Myslím, tedy jsem.´ Zdá se mi, že to, co předkládáš, je jen nová - a dovolím si říci egoistická - interpretace této staré myšlenky: Domnívám se, že by to tak mohlo být, a proto to tak je! 

„Ano, tak nějak.“

Mnohovrstvé fluidum, uvažoval dál Mesmer. Ale o chvíli později ostře, téměř podezíravě dodal: Myslím si, že se mě snažíš obalamutit! 

„Samozřejmě že se o to snažím,“ připustil klidně nekroskop. „Potřebuju vaši pomoc. Ale to neznamená, že jsem vám říkal nepravdy nebo nesmysly.“

Takže všechno bylo jen kvůli tomu, abys mě přinutil pokusit se o to, co nelze udělat? Co já nedokážu udělat?

Nekroskop zavrtěl hlavou. „To je v rozporu s naší diskusí,“ řekl. „Nemluvě o důkazu.“

O jakém důkazu?

„O tom mém. Já jsem zcela fyzická lidská bytost, a přesto občas, ale zcela běžně, aplikuji na sebe - nebo chcete-li, používám - metafyzické Möbiovo kontinuum. Co kdybychom ten proces jednoduše obrátili?“

Ale ty jsi jedinečný, Harry, povzdechl si Mesmer, zatímco já jen jeden z Velké většiny. Ty se vznášíš volně ve vzduchu, ale já trávím své dny a roky dole pod zemí. Opravdu, dokonce jsem byl pohřben do země. Vždyť tě ani nevidím, alespoň ne tvou fyzickou podstatu. 

„Velká většina,“ řekl Harry, „lidé, jako jste vy sám, pane, i když ne tak učení - alespoň ne všichni - mi už mnohokrát a mnoha způsoby pomohli... tolikrát, že bez nich bych byl doslova nic a už bych v tomto světě dávno neexistoval; možná ani jako mrtvý. Nejspíš bych byl nemrtvý! A pokud jde o to, že mě nevidíte - jsem přesvědčen, že mě vidíte lépe, než mě kdy viděl jakýkoliv jiný člověk. Dokonce jste schopen vidět do mě, jestliže bych vám otevřel svou mysl.“

To mi vysvětli.

Ale Harry už neměl čas na vysvětlování a polemiky, filozofické ani žádné jiné. Mohl by mluvit o upírovi Tiboru Ferenczym, už stovky let mrtvém, který svým vlastním způsobem ,hypnotizoval´ svého chráněnce a žáka nekromanta Borise Dragosaniho a vstupoval do jeho mysli, aby ovládal jeho myšlenky a řídil jeho konání ze vzdálenosti tisíců kilometrů. A také by mohl mluvit o Tiborově upířím ,otci´ Faethorovi, který lákal z hrobů nebožtíky, aby se na nich mstil. A jak už řekl dřív, on sám je živým důkazem toho, jakými mnoha způsoby mohou mrtví ovlivňovat živé. Ale jestliže nějaký obraz stojí za to, aby byl popsán tisíci slovy, na obrazy v nekroskopově mysli by jich nestačily miliony.

„Dovolte mi, abych vám něco ukázal,“ řekl tedy. „Možná to bude dostatečné vysvětlení.“

Soustředil se a stále v kontaktu s Mesmerem nechal Möbiovu matematiku, aby začala svou metafyzickou mutaci, své rozvinutí na rolující obrazovce jeho mysli. „To jsou čísla, symboly a vzorce, které řídí můj vesmír,“ řekl a v jeho hlase byl patrný klid, který ho nyní ovládl. „A teď zůstaňte se mnou... vlastně pojďte se mnou.“ A cítil, že Mesmer - jeho přítomnost - splývá s ním.

Jít s tebou? Mesmerův mrtvý hlas zněl jako pouhý šepot; jeho pozornost byla absolutně upoutaná - mesmerizovaná? - neustále se měnícím... výjevem.

A než mohl couvnout, pokud to chtěl udělat, vytvořil Harry dveře a vtáhl ho přes práh dovnitř - do Möbiova kontinua. Tam nekroskop přepnul jejich rozhovor na pouhé myšlenky, neboť i ty mají v Möbiově časoprostoru svou váhu. Odsud se mohu dopravit... kamkoliv! A vzít vás s sebou! (Mesmer cítil, že je to pravda, že toto místo je velká Vesmírná křižovatka.) Ale neodnesu vás daleko, protože vaše místo je tady - nebo pokud ne tady, tak v analogickém bodu ve vesmíru. 

A tohle - tohle místo - je celý vesmír? Mesmerův úžas, hraničící s posvátnou bázní, se přenesl i na Harryho. Cítil totéž, byl stejně unesen.

Ano, odpověděl, uvnitř i vně. Je to brána, která vede ke všemu a obsahuje všechno, co bylo, je a bude. 

Co bylo? A co bude? Tedy i čas?

Ukážu vám to, řekl Harry. Našel dveře minulého času a přitáhl Mesmera na jejich práh. Miliony milionů mil vzdálený, nebo se to alespoň tak zdálo - ale vzdálený v čase, ne v prostoru - lehký namodralý závoj počátku lidstva se nyní jevil jako nějaká obrovská galaxie, která explodovala v dávné
minulosti. A z tohoto úžasného hvězdného výbuchu tryskaly a letěly ke dveřím času miliardy neonově modrých vláken, stopy životů lidi, kteří žili a ještě žijí. A skutečně, jedno z vláken přeťalo práh dveří a spojilo se se samotným Harrym, jako by ho chtělo hnát před sebou do budoucnosti - jeho, ale s ním i dveře a Franze Antona Mesmera.

Účinek byl závratný. Časové dveře představovaly jedinečný okamžik lidstva zvaný PŘÍTOMNOST; a aby ten slav přítomnosti zachovaly, musely letět z minulosti do budoucnosti... stejné jako veškerý svět a všechno v něm. A tak s minulosti zobrazenou za nepozemským rámem dveří a Harryho modrým vláknem - stopou jeho života - které jako by ho vrhalo před přítomnost, byli on a Mesmer svědky úžasného úkazu vývoje času! A to vše doprovázel jediný táhlý tón achchchchchchchch! podobný povzdechu milionového sboru andělů.

Mesmer byl ohromen. Než však mohl něco říct nebo najít slova, jimiž by se pokusil vyjádřit své pocity, stáhl ho nekroskop ode dveří zpět a našel jiné - tentokrát ty, které vedly do budoucnosti. Nebylo třeba vysvětlovat, co to je, když spolu s lékařem vyhlédl ven do zítřka všeho lidstva. Znovu se před nimi táhly miliardy neonových vláken, které opět s tím sborovým povzdechem letěly do neustále se rozvíjející a rozšiřující budoucnosti... A vznikaly nové životy, nová safírová vlákna, jež se jako fragmenty rozpadávajících se hvězd oddělovala od rodičovských vláken, aby se vrhala na své vlastní dráhy - to bylo zrození a počátek nového života... A jiná světla zase ztrácela jas, přecházela do ametystových odstínů, až postupně pohasínala a zanikala spolu se svými vyčerpanými zdroji - to zase bylo stáří a konec života ve smrti... A vlákno nekroskopova života ubíhalo stále dál, jako by ho lákalo do budoucnosti, zatímco andělský chór pokračoval ve svém táhlém achchchchchchch! 

Ty čáry modrých světel... řekl Mesmer po chvíli tiše, jako by se bál, že by mohl něco porušit, vím, co znamenají a proč já žádnou nemám. 

Ale měl jste... kdysi, odpověděl Harry a vytvořil dveře k Mesmerovým koordinátům.

Takže má čára taky letěla s povzdechem a zářila tak jasně jako ostatní?

„Jasněji než většina ostatních,“ odpověděl nekroskop v okamžiku, kdy oba vystoupili z Möbiova kontinua u hrobu mrtvého lékaře.

Myslíš, Harry? Opravdu myslíš, že to tak bylo? Mesmer se vrátil na místo svého odpočinku, které už nikdy neměl opustit.

„Ano, věřte mi. Proto jsem vám to musel ukázat - to, co jste si vy sám zřejmě představoval a co jste se snažil objevit, aniž jste věděl, co to je.“

Mé fluidum?

„Opravdu nevím, ale je to možné. I dnes se vědci po celém světě snaží najít Velkou jednotu.“

Ale jestli je to tak, potom je to něco mnohem fantastičtějšího, než jsem si kdy představoval. Něco, co spojuje Zemi, Měsíc, planety a hvězdy... a Slunce... a všechna další slunce... Prostě celý vesmír - minulý, současný a budoucí - a veškeré tvory v něm. A to všechno v mysli... pouhého člověka?

Harry rychle zavrtěl hlavou. Být označen za Nejdůležitější činitel, téměř za střed, něčeho tak obrovského, považoval za velké rouhání. „Ne, já jsem to jen objevil a vstoupil do toho. Všechno existovalo nezávisle na mně. Na druhou stranu já bych tady bez toho nebyl. Nic by bez toho nebylo.“

Mesmerův duch se pozvedl - nekroskop to cítil. Není to tak, jak jsem si představoval, ale existuje to! řekl.

„Možná,“ připustil opatrně Harry. „Chci říct, že jsem vám nechtěl lhát, pane. Používám to a ono mi to slouží, ale neodvažuji se tvrdit, že vím, co to je.“

Stejně jako já, pokýval hlavou Mesmer. Používal jsem svůj - ano, svůj hypnotizmus - aniž bych rozuměl, co je jeho podstatou. 

„Ale fungovalo to. A může to fungovat znovu, i kdyby jen pro tentokrát. To je důležité.“

Jsi daleko přede mnou, a přesto jsi za mnou přišel a žádáš mě o pomoc...

„Byl jste nejlepší ve svém oboru.“

Ale já na tobě nepozoruji žádné vnější projevy nevyrovnanosti. A z toho mála, co vidím uvnitř... Tvá mysl se mi zdá dobře uspořádaná, nekroskope.

„Možná zdá, ale není. Někdo si s ní zahrává - s ní, a tím i se mnou - a je možné, že se ta hra změní v otázku života a smrti.“

Říkal jsi zahrává, nebo zahrával?

„Nerozumím...“

Víš o někom, s kým se stýkáš, kdo by ti mohl chtít ublížit nebo se tě snažil ovládnout?

„Takže mě přijímáte jako pacienta?“ Harry zaslechl tlumené hlasy - skutečné živé hlasy. Na hřbitov přišli nějací lidé a musel být opatrný. Také si uvědomil, že čím dřív tady skonči, tím líp.

Jestli tě přijímám jako pacienta? opakoval Mesmer, jako by byl jeho návrhem zaskočen. Ještě uvidím! 

Harry uvažoval Kdo z těch, s nimiž byl v pravidelném kontaktu, mu mohl chtít uškodit nebo se ho snažit ovládnout? Jeho nepřátelé? R. L. Stevenson Jamieson řekl, že je má. B. J. Mirluová? Ta ne, protože je... nevinná. Lekl se už pouhé myšlenky, že by to mohla být ona. Ale přesto... 

ACH BOŽE NA NEBESÍCH! zvolal Mesmer tak náhle, že sebou Harry trhl. A pak, mnohem tišeji, v jakémsi nevěřícném šepotu, lékař dodal: Ukaž mi to... ještě jednou mi to ukaž. 

„Co? Co ti mám ukázat?“

Tu dívku, nebo ženu. Mihla se tvou mysli a byla pryč, ale viděl jsem ten obraz jasně, Ona je ten obraz - živý obraz někoho, koho jsem znal a na koho nikdy nezapomenu.

„B. J.?“ V nekroskopově myslí proběhl okamžitý konflikt. To první bylo instinktivní a odmítavé: „Jak byste, proboha, mohl znát B. J.?“ A vzápětí si uvědomil, že Mesmer nic takového neřekl. Řekl jen, že ,ona je obraz někoho, koho znal´. Přesto se nekroskop začal potit, neboť z hloubi jeho nitra - z toho skrytého místa - se ozval hlas, který ho varoval a říkal, že ji Mesmer opravdu mohl znát. A kdyby lékař pohlédl hlouběji, poznal by, že ji znal!

Ale B. J. je nevinná!

Čím nevinná? namítl sám sobě.

Ničím!

Nevinná! Nevinná s instinktem zabijáka? V Londýne jsem viděl, jak zabila člověka a pokoušela se zabít dalšího!

Ale byli to mí nepřátelé. Zachránila mi tím život. A stala se mým životem. A já jsem se stal jejím... chlapečkem!

Úplněk! Silueta vlčí hlavy!

Nekroskopova mysl byla široce otevřená, nestřežená a Mesmer, svědek toho všeho, pronikl do ní. A Harry, navzdory svému zmatku - své náhlé hrůze? - ji nechával otevřenou, neboť to bylo to, co chtěl, aby Mesmer viděl... nebo ne? Nebo je tam něco, co nesmí dovolit nikomu, aby tam uviděl? Něco, co patří někomu jinému?

Harryho mysl začala kroužit v neustále sestupujících kruzích mentální závrati, které se nemohl zbavit. Ale nad tím vším kaleidoskopickým chaosem kolidujících myšlenek a odporujících si zkušeností čněla jedna pevná a neměnná skutečnost... že B. J. je nevinná.

Ach, opravdu? Ale ten výraz v její tváři, když tiskla spoušť samostřílu... A ta věc v té stodole... Vampýři! Vampýři!

Tenkrát v té temné garáži jsem nemohl vidět, jak vypadala její tvář! Stejně tak v té stodole bylo velmi špatné světlo.

Ale co ten další případ? To, jak na ně v údolí Spey zaútočili mniši v rudých kutnách - Drakulové?

To byl sen, noční můra jako všechny ostatní, které kdy měl.

Vampýři!

Všechno to jsou jen hloupé zlé sny!

(Úrovně jeho vědomí se prolínaly, stále rychleji a rychleji.)

Radu! Ferenczyové! Drakulové!

A B.J.?

„Ale B. J. je nevinná!“ vykřikl hlasitě a vzápětí se sesul z náhrobního kamene, na němž seděl, na štěrkovanou cestu zarůstající býlím.

Ale Mesmer byl s ním - byl v kontaktu s nekroskopovou mysli a cítil jeho muka. A protože si uvědomil, že je za jeho záchvat odpovědný - že ho nějak něčím vyvolal - vzchopil se jako ,galvanizovaný´ k instinktivní činnosti. Ovládl situaci; jeho hypnotický duch se v chaosu Harryho kolidujících realit vzedmul a rozšířil a hypnotizér v sobě opět pocítil sílu, jako by o ni nikdy nepřišel.

SPI! poručil Mesmer. UKLIDNI SE, HARRY! SPI A USNI HLUBOCE, NEKROSKOPE. A POSLOUCHEJ MŮJ HLAS, JENOM MŮJ... A ŘIĎ SE tím, co říká. protože můj hlas je tvoje útočiště, můj hlas JE MÍR A PRAVDA. POSLOUCHEJ MĚ, HARRY. SPI, A AŽ SE PROBUDÍŠ, BUDE VŠECHNO DOBRÉ... 

Nekroskop cítil, jak se jeho ztrápená mysl propadá do nekonečné utišující temnoty. Dlouze si povzdechl, jeho nohy se přestaly zachvívat, bušení srdce ustalo, těkající, divoce vypoulené oči se uklidnily, až nakonec, když mu hlava bezvládně klesla na chladný štěrk, se zavřely.

Náhle zazněl dusot běžících nohou, ozvaly se vzrušené hlasy, padaly úzkostné otázky. Ale v tu chvíli to byly poslední skutečné fyzické hlasy, které Harry slyšel, a jediné, co zůstalo, byl Mesmerův hlas, jenž říkal:

KLID, HARRY. LEŽ KLIDNĚ A ODPOČÍVEJ, NEKROSKOPE. NECH MĚ TEĎ PRACOVAT, ABYCH SE POKUSIL NAJÍT TVOU RÁNU A VYLÉČIT JI.

Harry poslechl, otevřel svou mysl a cítil, jak se Mesmerova citlivá mentální sonda noří do zřídel jeho paměti. Ale to bylo všechno.

A zcela jistě necítil ruce, které ho opatrně zvedly a položily na nosítka...

Hlasy... zaznívaly a zase umlkaly jako signál vzdálené rádiové stanice, jenž se ztrácí v atmosférických poruchách. A zněly prosebně. Harry dokonce rozeznal hlas své matky, který se naléhavě ptal, co s ním je. A doktor Franz Anton Mesmer se ji snažil uklidnit. Ale všechno to bylo tak mlhavé, tak vzdálené a tak... blouznivé, jako by se nacházel v nějakém traumatizovaném spánku. Nebo jakoby byl...

...pod hypnotickým vlivem.

Ale to byla pouze část toho! řekl hlas jeho matky. Zněl tak, jako by neměla daleko k hysterii. A teď musíte přiznal, že jsem měla pravdu, Keenane. Kdybychom to Harrymu řekli - kdyby se můj syn dozvěděl už dříve celou pravdu, jak ji známe my - co potom? A dokonce teď, kdyby tady nebyl Mesmer a nestaral se o něj, co by s ním bylo? A všechno kvůli té hloupé narážce, té domněnce, že by B. J. mohla být něco jiného, než se jeví! (Nekroskop si dovedl představit, jak při tom matka lomí rukama.)

Ale Mary, ozval se sir Keenan Gormley, vždyť je u něj Mesmer. Proto jsme se do toho nepletli. Věděli jsme, že kdyby se s Harrym něco stalo, bude v těch nejlepších rukou. 

A pak už promluvil i Mesmer. Nechte to na mně, řekl jim a všem ostatním, kteří je poslouchali - a přesvědčivý tón jeho hlasu jasně vypovídal o tom, že se mu už zcela vrátila ztracená sebedůvěra. Nechte to, prosím, na mně. Ten jeho záchvat jsem, jak se zdá, inicioval já, a proto bych právě já měl být schopen ho z něj vyvést. Škoda, že jste za mnou s tím problémem nepřišli dřív... 

Ale my jsme přece nemohli vědět, že se Harry obrátí na vás, namítl Keenan Gormley. Jenom jsme se mu snažili poradit, naznačit mu našim způsobem, že by měl navštívit specialistu. Ani ve snu nás nenapadlo, že by mohl požádat o pomoc hypnotizéra. A když to udělal - když jsme zjistili, že je v Meersburgu - neměli jsme už na nic čas. Ale v každém případě jsme chtěli, aby si to rozmyslel. 

Jak vidíte, nerozmyslel si to a přišel za mnou, řekl Mesmer. A pokud chcete vědět, co si myslím, pochybuji, že to byla jen shoda okolností. Víte, nahlédl jsem do jeho mysli a uviděl v ní úžasné věci! Zdá se, že pro Harryho je minulost a budoucnost jedno a totéž a že jeho návštěva u mě byla předurčena. Nebo předpovězena? 

Je to možné, ozvala se Harryho matka. Zřejmě zdědil něco z talentu Aleka Kylea. 

Ano, určitě! přidal se živě sir Keenan. Možná proto se o něj nestrachuji tak jako vy. Já jeho nadáním opravdu věřím... ostatně jako všem ostatním talentům, jimiž disponuji lidé v pobočce E. K tomu jsem jako bývalý ředitel plné oprávněn. Jen zřídka mě za celou dobu mého působení v pobočce zklamali a Harry mě nezklamal... nikdy. 

Ale přesto, Keenane, se stále nemohu zbavit obav, odpověděla nekroskopova matka, i když se už zdála klidnější. Tak jako je vaším dítětem pobočka E, je mým zase Harry. Proto o něj mám strach. 

Na chvíli nastalo tíživé ticho, které přerušil až Mesmer. Když jste mi teď řekli něco o jeho problémech, možná bych je mohl, alespoň částečně, vyřešit. Nekroskop mi věří, jeho spící mysl je mi otevřená a mám jeho svolení k tomu, abych do ní vstupoval. Ale přesto jsou věci - přesněji vzpomínky - které mi zůstávají skryté, zakázané, prostě k nimž přístup nemám. Jsou to Harryho ,poranění´, blokády v jeho mysli, které se časem vytvořily a jsou ukryté v těch zakázaných vzpomínkách. 

A vy jste se do nich neměl plést, ozvala se znovu Harryho matka. Tím jste způsobil jeho kolaps. 

Ale vždyť... kvůli tomu za mnou přišel, bránil se Mesmer. Navíc vím, co je podstatou jeho problému. Nebo spíš kdo... Ta žena, kterou jsem uviděl v jeho mysli. Nevím, jak je to možné, ale pokud se fatálně nemýlím, už jsem se s ní kdysi setkal. Na druhou stranu vím, že to není možné, protože by to muselo být nejméně před sto sedmdesáti lety! 

Ach, je to možné! zvolala Harryho matka. Věřte mi, že to je možné. 

A sir Keenan ji podpořil. Nechtějte od nás vysvětlení, doktore, jenom vám řeknu, že stejně neuvěřitelné věci, jaké vám ukázal Harry, bychom vám mohli vyprávět my - věci o nekroskopově životě a vlastně i smrti. To je podstata jeho problému a máte pravdu, ta dívka je jeho součástí. Co o ní víte? 

Když jsem byl v Paříži, předpověděla mi jedna cikánka, jak zemřu, řekl Mesmer. Nikdy jsem nebyl pověrčivý, ale tenkrát... Víte, na tě ženě bylo něco zvláštního. Sdělila mi, že zemřu v roce 1814, a mně se to usadilo v hlavě a pořád jsem na to musel myslet. Později, v létě roku 1813, když jsem se už vrátil do Švýcarska, mě navštívila jakási dívka a řekla, že jsem kdysi mluvil s její matkou - jasnovidkou Szgankou Mirluovou. Ta dívka, pokud mě paměť neklame, se jmenovala Barbara Jane Mirluová, ale požádala mě, abych jí říkal iniciálami. To bylo v té době dost zvláštní. 

Já to chápu, poznamenal sir Keenan. Mohla si změnit jméno, aby skryla svou pravou identitu, ale ponechala si iniciály - možná jen z libůstky nebo jako připomínku... anebo třeba kvůli tomu, že člověk, který si změní jméno, se může snadno zmýlit a prozradit se, ale ne v případě, když používá jen iniciály. 

Takže myslíte, že to byla nějaká... kriminálnice? Až dosud se zdálo, že Mesmer není příliš ochoten přijmout nebo strávit, co říkali, ale teď se zarazil. A pak... Ach ne! Už chápu! Vy myslíte, že si změnila jméno, aby nevyšlo najevo, že žije příliš dlouho! 

Ano, to je ono, řekla ponuře Mary Keoghová. A to příliš dlouho znamená víc než sto let! Vaše B. J. Mirluová žije dodnes, doktore, a zhypnotizovala mého syna. Ona je jeho problém, protože Harry... se do ní zamiloval. A ty blokády v jeho mysli, o nichž jste mluvil, ty mu tam vložila ona, aby nebyl schopen poznat její pravé úmysly. 

Pak je třeba mu je odstranit, prohlásil Mesmer.

Ale to není tak jednoduché, namítla vzrušeně Mary Keoghová. Harry je... jako dva lidé, dvě osobnosti. Když odstraníte bariéry, které mu do mysli vložila ta žena, povede boj sám se sebou až k smrti. Realita mého syna je narušená... Nevěřil byste mi, kdybych vám řekla, čím vším musel projít. 

Ale všechno přežil, poznamenal sir Keenan.

Zatím... obrátila se k němu Harryho matka. Ale jak dlouho se mu to bude dařit? 

Vy mi nevěříte, povzdechl si Mesmer směrem k Mary Keoghové. Zapomínáte na to, že váš syn - živý člověk - se mnou mluvil a ukázal mi jisté věci. Předtím, než jsem se setkal s nekroskopem, bych o tom pochyboval nebo tomu nevěřil, ale teď... Navíc už nepochybuji ani sám o sobě, a za to také děkuji jemu. A proto vám mohu říct, že navzdory všem vašim obavám budu schopen pro něj něco udělat. 

Nyní znovu promluvil sir Keenan. Myslím, že jsme odbočili od původního tématu. Hovořil jste o svém setkání s B. J. Mirluovou v roce 1813. 

Ano, ano, reagoval Mesmer. Připomněla mi, že tenkrát v Paříži se mi podařilo přivést její matku do hypnotického stavu, a chtěla, abych se o totéž pokusil s ní. Nedovolila mi však použit žádných pomůcek ani žádné zvláštní aranžmá. Chtěla, abych to provedl pouze silou mysli, prostřednictvím očí. Uvědomil jsem si, cítil jsem to, že ji jde o něco jiného - že vlastně ona chce hypnotizovat mě; nebo jak tomu ona říkala ,okouzlit´. Přesto jsem na to přistoupil. Bral jsem to jako výzvu, ale prohrál jsem, protože nade mnou na celé čáře vyhrála. Uspala mě, jako bych byl malé děcko. Její schopnost v tomto směru daleko převyšovala mou. Ale nijak mi neublížila, a než odešla, řekla mi, že to byla záležitost hrdosti - to, co jsem udělal její matce, nyní udělala ona mně. 

A co ta kletba? zeptal se sir Keenan. To, že máte v roce 1814 zemřít? 

Byla pravdivá. Skutečně jsem v tom roce zemřel. Ale B. J. mi vysvětlila, ze to nebyla žádná cikánská kletba, že její matka pouze nahlédla do budoucnosti a uviděla v ní mou smrt. Ale to, že mi to řekla, byla věc zlé vůle - tak se mi pomstila.

Za co? (To byla opět Mary Keoghová.)

Za to, že mě nedokázala porazit svou vlastní zbraní - hypnotizmem, jak tomu říkáte dnes.

(Sir Keenan pokýval netělesnou hlavou na znamení, že chápe.) Byla upíří otrok a zkoušela si své síly. Můžete si gratulovat, doktore. I expert v metafyzických schopnostech by nemohl očekávat nic jiného než porážku v konfrontaci s někým, kdo je poznamenaný vampyrismem. Přitom předkové B. J. jím byli víc než jen poznamenaní, a po velmi dlouhý čas! 

Ale to byla matka, odpověděl Mesmer. Jenže dcera, ta B. J. byla zase jiná. Opravdová svůdkyně! 

To ano, souhlasila Harryho matka. Teď už věřím, že to skutečně byla ta žena, kdo zcela uhranul mého syna. A vy se nabízíte, že vstoupíte do jeho mysli a pokusíte se neutralizovat nebo zcela zrušit její vliv? Jak to chcete provést? 

Nejdříve musím zjistit o nekroskopově problému všechno, co se dá, řekl lékař. A potom, protože mu nesmím odhalit skutečnou příčinu jeho... hm, poruchy, mu zřejmě naznačím, kdy k ní došlo. Jestliže bude vědět, kdy přesně se mu to stalo, určitě si už dokáže sám odpovědět na otázku, kdo je za to zodpovědný. 

Ano, tak to bude nejlepší, souhlasila Harryho matka.

Také sir Keenan Gormley byl pro. Já jsem v podstatě navrhoval něco podobného. 

Ale mnohem lepší by bylo, kdybyste mohl zrušit kouzlo, kterým ta žena Harryho ovládá, aniž by si to uvědomoval, dodala Mary Keoghová. Jestliže byste to dokázal, stal by se opět sám sebou. 

Ale řekla jste, že ji miluje, připomněl Mesmer. A jak sama dokazujete, láska je nesilnější kouzlo ze všech... 

Mary Keoghová neodpověděla, pouze sir Keenan poznamenal: Dělejte, co umíte. Budeme vám vděční za cokoliv, co může Harrymu prospět. 

Ale buďte opatrný! zaslechl ještě nekroskop slova své matky, ale pak už se hlasy mrtvých přátel, respektive jejich myšlenek, pomalu ztrácely a zanikaly v tichu zároveň s tím, jak se jeho vědomí nořilo do hlubokého spánku...

Harry si ze svého snu nic nepamatoval, nebo pokud přece něco, tak jen, že mrtvé hlasy o něčem živě diskutovaly. Ale o čem, to už nevěděl. V každém případě však na něj měl spánek blahodárný účinek, neboť se cítil uvolněný a odpočinutý. Samozřejmě to byl výsledek Mesmerovy posthypnotické sugesce, ale to nekroskop netušil. Místo toho uvažoval, že udělal chybu, když se vypravil za Mesmerem, a teprve mnohem později poznal, čeho slavný mrtvý lékař dosáhl.

Je čas, aby ses vzbudil. Harry, byla poslední Mesmerova slova, na která si vzpomínal.

Nekroskop pomalu ,vplynul´ do stavu mezi spánkem a probuzením a začal se hýbat. Od otevřeného okna na něj vanul čerstvý vzduch a na tvář mu dopadaly sluneční paprsky. Cítil vůni čistého šustivého povlečení, a když si uvědomil, že také leží v čistém ložním prádle, napadlo ho, jak velká část jeho života byl vlastně pouhý sen.

A pak ucítil pach antiseptika...

Šustivé povlečení? Čisté ložní prádlo? A hlasy hovořící... německy?

Švýcarsko! Mesmer!

Rychle otevřel oči, odhrnul přikrývku a posadil se. Jeho slabost okamžitě usvědčila ze lži všechny pocity zdraví a síly. (Zřejmě ne vždy vítězí duch nad hmotou.) Pokusil se vstát, ale zavrávoral a vzápětí se ho z obou stran chopily něčí ruce a opatrné ho vrátily na nemocniční postel.

„Jak dlouho?“ zeptal se a nechápavé civěl na lékaře a dvě sestry, stojící u jeho lůžka. Jejich starostlivé výrazy se okamžitě roztáhly do úsměvů.

„Tři dny,“ odpověděl švýcarský doktor výbornou angličtinou. „A čtyři si tu ještě pobudete, než vás pustíme. Utrpěl jste podchlazení organismu, a přestože se zdáte v dobré kondici, jste pořád ještě dost slabý. Ale teď už, se to bude zlepšovat. Jenom ještě...“

Harry k němu tázavě zvedl oči. „Co?“

„Chtěl jsem vám položit jednu nebo dvě otázky. Neměl jste u sebe žádné doklady. Nevíme, kdo vlastně jste ani kde máte trvalé bydliště. Někdo z vaší rodiny nebo známých může mít starost, co s vámi je. Zřejmě jste turista, že? Můžete nám o sobě něco říct?“

Nemohl. A pak už ani nemusel. „Jsem unavený,“ zamumlal a klesl na polštář. „Nemohli bychom to odložit na později?“

„Samozřejmě, samozřejmě,“ řekl doktor a ukázal sestrám, ať nechají pacienta o samotě. Ve dveřích se však ještě otočil. „Přijdu za vámi a promluvíme si, pane...?“

„Smith,“ řekl Harry. „John Smith.“

„Pane Smithe,“ dokončil lékař a usmál se. „Tradiční anglické jméno. Teď si odpočinete, pak se najíte a možná potom si promluvíme.“

Jenže chvíli nato, co odešel...

Nekroskop vstal, vzal ze skříně vedle okna své oblečení, a když si byl jistý, že po sobě v nemocničním pokoji nic nenechal... odešel i on.

III

Nostramánie!

Mrtví v hrobech mluvili - ne s nekroskopem, ale o něm - jeden s druhým, přes všechny ty kilometry mezi sebou, jak se to naučili od něj.

Jak to dopadlo? Harryho matka měla pořád strach.

Tak dobře, jak jsem čekal, a možná ještě líp, odpověděl Franz Anton Mesmer. Zaprvé, a možná především, jste se bála moci, kterou nad nim ta žena měla, že? 

Ano? Úzkost Mary Keoghové byla jasná jako den.

Už ji nemá, řekl Mesmer. Alespoň si myslím, že ne, dodal opatrněji.

A pak, neschopen ovládnout své vzrušení, se přidal sir Keenan Gormley: Myslíte, že jste zlomil její kouzlo? 

Jedno z nich, odpověděl Mesmer. Nepovažuji se za kvalifikovaného, abych jakkoli soudil o těch dalších - nebo spíš neměl by mě k tomu vést žádný rozumný profesionální zájem. To nepřísluší lékařům ani přátelům, dokonce ani matkám, ale jen Harrymu samému, A koneckonců, lidská vůle je pořád ten nejdůležitější faktor. Harry potřeboval něčí pomoc, aby mohl znovu najít sám sebe. Ale pokud jde o jeho lásku k B. J. Mirluové - ať už ji opravdu miluje, nebo ne - je především na něm o tom rozhodnout. Uvažoval jsem, že bych zeslabil posthypnotickě příkazy, které přijal, tím, že bych mu dal jiné. Jenže ode mě by je za žádnou cenu nepřijal, jsem o tom přesvědčen. On ji totiž opravdu miluje. 

Tak jaké opravdově dobro jste udělal? (Opět Mary Keoghová, stále vystrašená ,k smrti´.)

Objevil jsem dvě blokády nebo poškození v nekroskopově podvědomí, odpověděl Mesmer. Dvě oblasti, v nichž byla působením vnějších činitelů - prostřednictvím hypnózy nebo okouzlení - jeho vůle subvertována, neboli rozvrácena. A ať mu to udělal kdokoliv, na rozdíl ode mě byl naprosto bezohledný a působil na něj nepochopitelně silně! V obou případech to musel být velmi silný hypnotizér. A práci jednoho z nich - nebo spíš jedné - jsem ihned poznal. 

B. J.! řekla Mary Keoghová hořce.

Samozřejmě. Tatáž dívka, která mě přemohla kdysi, před všemi těmi lety. Ale tentokrát se situace obrátila! Vás syn byl uváděn do hypnotického stavu a probouzen z něj tak často, že vlákna souvislostí u něj byla oslabena až ke kritickému bodu. Měla jste naprostou pravdu - skutečně mohl být připraven o rozum v důsledku náhlých přechodů těchto stavů jednoho v druhý a naopak. Sám jsem toho byl svědkem! Naštěstí jsem byl po ruce a v mentálním kontaktu s ním, takže jsem stačil zasáhnout. Jenže duševní rovnováha je velmi křehká věc a procesy, které ji ovlivňuji, jsou složité.

Jak tomu mám rozumět? ozval se sir Keenan.

V jeho mysli jsou jisté... spouštěcí mechanismy, vysvětloval Mesmer. Klíčová slova, která se aktivují, jakmile je Harry od B. J. zaslechne. Alespoň tak to bylo dřív. Teď už to nefunguje. Teď, když mu B. J. řekne něco, co není pravda, už to pozná. A když mu poručí něco, co normálně nedělá, neposlechne ji, nebo pokud ano, udělá to ze své vůle. 

Bude svým vlastním pánem? ozvala se Mary Keoghová a její mrtvý hlas už zazněl o maličko optimističtěji.

Ano i ne... řekl Mesmer nejistě. A než se ho mohli zeptat, co tím míní, dodal: Řekl jsem, že do Harryho mysli zasahovaly dvě osoby... 

Já jsem to věděla, od samého začátku, zahořekovala opět Harryho matka.

Mesmer však pokračoval: A ať byl ten druhý kdokoliv... (Místo dokončení věty jen zakroutil netělesnou hlavou.) Jeho příkazy jsou tak zakořeněné, tak hluboce vryté v nekroskopově mysli, že na ně prostě nedosáhnu. Jsou zamknuté uvnitř, nelze je uvolnit, jsou jakoby přiletované, takže se staly téměř Harryho součástí. 

A víte, co je jejich podstatou? zeptal se sir Keenan nedůvěřivě; a třebaže se jeho tvář dávno proměnila v popel, cítili ostatní, že vraští čelo. Máte potuchy, co to je, že ho to tak omezuje?

Nevím. Nemohu se dostat dovnitř, přiznal Mesmer porážku. Když jsem tam zkusil proniknout... ten blok se ještě víc upevnil! 

V každém případě jste udělal, co se dalo, ozvala se Harryho matka. Jsem vám za to vděčná. 

A ještě jedna věc, pokračoval Mesmer. Taky jsem do jeho mysli vložil nápad, o němž jsme mluvili předtím - že by měl pohlédnout do své minulosti a zkusit si vzpomenout, kdy se to začalo kazit. Takhle by se ještě dalo uvažovat, že si uvědomí nebo sám sobě odhalí totožnost toho, kdo mu to udělal. Anebo když nic jiného, mohl by tím alespoň získat nějakou stopu, nebo dokonce podezření. 

Ale v tuto chvíli? (To byl opět sir Keenan.)

(Mesmer pokrčil rameny.) V tuto chvíli... můžeme jen čekat, jak to dopadne. 

A jak se jejich rozhovor chýlil ke konci a jejich metafyzické myšlenky se stahovaly zpět do jejich hrobů, začala Mary Keoghová uvažovat, proč je sir Keenan Gormley, bývalý šéf pobočky E, najednou tak tichý, tak zahloubaný, ale už není ochoten se s nimi podělit, o čem přemýšlí...

Tři dny? Harrymu se to zdálo spíš jako tři týdny! Sotva se držel na nohou. Připadal si jako válečník, který byl v těžkém boji sražen k zemi a právě se znovu namáhavě zvedá. Trochu si vzpomínal na návštěvu u Franze Antona Mesmera, na rozhovor s ním na hřbitově v Meersburgu... a pak už na nic. Nebo snad ještě na zmatené útržky snů v nemocnici, ale to bylo opravdu všechno.

Možná s tou návštěvou udělal chybu, možná ne. V hlavě cítil tupý zmatek - rozhodně pokud šlo o paměť - ale schopnost soustředění se mu zdála trochu živější, jako by někdo vzal drátěný kartáč a sedřel mu z mozkových závitů rez. Že by Mesmer? Je to možné.

Ve Skotsku bylo dopoledne. Ale tři dny! Jémináčku! A to byl Harry hladový jako vlk. Zbavil se nemocničního oděvu stejné jako chumlu špinavého a zmačkaného oblečení, které si přinesl zpátky, osprchoval se a oblékl si čisté věci. A pak - stále ještě váhající používat otevřeně svých talentů - zajel navzdory rozechvělosti (zřejmě z hladu) na kole do Bonnyrigu, kde si obstaral něco k jídlu, a hlavně zašel do drogerie a koupil mořidlo na dřevo a nový smeták.

Po návratu domů si, stále ještě roztřesený, udělal pořádnou snídani. Opekl si chléb, usmažil vajíčka na slanině, k tomu si ohřál párek a to vše zapíjel horkou kávou. Přitom během jídla uvažoval, jak to udělá.

A udělal to následovně: vystěhoval pár kusů nábytku, vyklidil podlahu, přímo z plechovky na ni vylil mořidlo a rozetřel ho smetákem. Povedlo se to perfektně. Byl spokojený... až na to, že se mořidlo ukázalo hodné svého názvu a zamořilo hrozným pachem místnost. No a co? Nějakou dobu tu nemůže škrtnout sirkou. Ani tady být.

Skončil, zavřel dveře, aby se výpary nešířily po domě, přelezl nábytek a hromadu knih, navršenou na chodbě, a vrátil se do kuchyně, aby si nalil další šálek kávy. Usrkával ji v obývacím pokoji a znovu se soustředil na své myšlenky; nebo spíš na jednu myšlenku, která ostatně ani nebyla jeho, neboť pocházela ze dvou zdrojů, na něž si dokonce vzpomínal.

Jedna byla od sira Keenana Gormleye a druhá od Franze Antona Mesmera. Ten první mu samozřejmě navrhl, aby se vrátil po vlastních stopách a zkusil si vzpomenout, kde se to pro něj začalo vyvíjet špatně. A ten druhý... Jenže pokud šlo o Mesmera, všechno, co s ním souviselo, bylo příliš mlhavé a neurčité. Že by mu navrhl taky něco podobného? Asi ano - nekroskop měl dojem, že se mu něco takového vybavuje...

Teď, když byl doma, se Harry cítil docela dobře. Dobře najedený a prozatím bezpečný před jakýmikoliv ,nepřáteli´, které sdílel s B. J. - osvobozený od její přítomnosti a jejího vlivu - se rozhodl, že se naposledy pokusí o návrat do minulosti, aby našel klíč k vysvětlení svého stavu.

Avšak předtím ještě musel udělat něco důležitějšího. Jeho mise k Mesmerovi selhala - zřejmě - ale byla tu stále ta druhá vizitace, kterou zažil na ředitelství pobočky E. A protože i ta byla nyní součástí jeho minulosti, začal tím, že se snažil vybavit si v mysli tu záhadnou, nevyzpytatelnou tvář.

Tu laskavou, podlouhlou tvář s učeným výrazem a šedýma očima, jejichž vnitřní očnice se zakřivovaly ke kořeni rovného nosu, pod nímž se skvěl svěšený knír, který se dotýkal jeho malých, i když ne nehezkých úst. To široké a upřímné čelo, brunátné tváře a lehce odstávající uši s licousy přecházejícími do zlatohnědého vousu. A ty oči - v jednom a témže okamžiku upjatě vážné a zároveň se usmívající – z nichž vyzařuje kázeň, lidskost a mimořádný mysticizmus.

Také jeho hlas si Harry vybavil, hlas vzdělaného člověka, a v tu chvíli ho napadlo, že to byl ,mrtvý´ hlas, který doléhal ze záhrobí. A kdo by to mohl poznat lépe a rozlišit ten rozdíl jasněji než nekroskop? A pak to náhlé závěrečné odmítnutí: „Ať už tě nevidím, ještě nepřišel tvůj čas.“

Možná teď už přišel. Nekroskopovy mentální bariéry byly znovu na svém místě a on je - stále s těžkým srdcem - spustil, aby umožnil spojení...

Takže konečně hledáš příčinu svých potíži v minulosti? ozvalo se. Byl to týž hlas, pouze teď se zdál plný sarkastického humoru a trpkosti. A co si myslíš nebo doufáš, že tady najdeš, nekroskope? Ostatně, co se stalo, stalo se. Ale kdybys chtěl poznat budoucnost, přijď za mnou do Salonu a promluvíme si. Ale moc dlouho to neodkládej, protože mám i jiná období k věštění. 

„Do Salonu?“ opakoval Harry po tom druhém, dosud neznámém, hlasitě. „Samozřejmě že přijdu,“ - jakmile zjistím, kde ten Salon je! - „ale na koho se mám ptát?“

Na Michela de Nostredame, přišla vzápětí ohromující odpověď. Vyhledej mě v kostele, nejpozději dnes večer... 

To si ovšem vyžádalo další horečnou cestu na kole do města, tentokrát do malé, ale dobře vybavené knihovny. Kolo bylo nezbytné, neboť Möbiovo kontinuum mohl použít jen tehdy, když měl absolutní jistotu, že ho nikdo neuvidí. Byl rozhodnutý obejít se bez něj, pokud to půjde. A tak až do odpoledne seděl nad knihami a četl všechno, co sehnal, o Nostradamovi.

Potom si dal v jedné bonnyrigské hospodě večeři a po ni - s vědomím pozdní hodiny a s touhou být co nejdřív doma - vyhledal opuštěnou uličku a odvážil se projet dveřmi kontinua, které spěšně a s obavou vyvolal... přímo do zahrady za svým domem. A odtud se pak pomocí řady stejně namáhavých skoků dopravil do Salon-de-Provence v jižní Francii.

Kostel sv. Vavřince byl významná pamětihodnost a dlouho ho hledat nemusel. Byl otevřený, a třebaže odkudsi uvnitř slyšel tlumené hlasy, nikdo ho nezastavil, když se blížil k Nostradamovu hrobu v jednom z výklenků, v němž visel na zdi jeho obraz. Před ním se zastavil, hleděl na něj... a viděl, že je to skutečně ten muž, který ho ,navštívil´ na ředitelství pobočky E.

Rozhlédl se - byl sám, jenom s ozvěnou znějící prostorem starého chrámu a tichým šustěním myší. Vytáhl tedy mentální štít a zašeptal: „Pane, jsem zde.“

Tak vidíš, odpověděl okamžitě Nostradamus. A jsi tady vítán, Harry Keoghu, nekroskope. Dlouho jsem na tento den čekal. 

„Vy jste věděl, že se máme setkat?“

Samozřejmě, odpověděl Nostradamus. Copak nejsem - jak mě to vlastně nazýváte - hvězdopravec? Ten, kdo vidí do budoucnosti? Není to snad důvod, kvůli němuž jsi mě přišel navštívit? 

„Máte pravdu, je,“ řekl Harry. Vlastně tím neměl být překvapen. „Ale jestli jste předem věděl, že za vámi přijdu, zřejmě o mně víte ještě mnohem víc? Možná i to, co nevím sám - mou budoucnost. A já potřebuji vědět, co mě čeká. Potřebuju vidět svou budoucnost jasně vymezenou, ne v nějakých fragmentech nebo zahalenou tajemstvím. Neberte to jako neúctu, pane, ale vaše spisy jsou přinejmenším... matoucí.“

O... tak ty jsi mě studoval. A našel jsi nějakou zmínku o sobě, kterou bys potřeboval vysvětlit?

„O sobě?“ Teď byl Harry opravdu překvapený. „Ve vašich Centuriích, v těch slavných čtyřverších? Proboha, ne! Neměl jsem čas číst je všechny.“

Také dobře. Možná by tě zmátly ještě víc. Já sám jsem jimi zmatený, ale pobavený... myslím některými jejich výklady.

„Ale vždyť jste už dlouho mrtvý. Jak byste mohl o jakýchkoliv výkladech vědět?“ žasl nekroskop.

Pěkná řádka těch, kteří se mě snažili vykládat, je už taky mezi mrtvými. A ty jediný ze všech živých víš, že spolu komunikujeme.

Samozřejmě. Harry si náhle připadal velice hloupě. Nostradamus to vycítil a ušklíbl se, i když ne škodolibě. Ty, a hloupý? Ale ne. Možná líný, ale nikdy hloupý! 

„Hloupý?“

Máš přistup ke všem velkým knihovnám mrtvých - ke všemu jejich vědění! - a přesto životem klopýtáš.

„Knihy budoucnosti ještě nebyly napsány,“ odpověděl Harry. „A ty, které byly, jsou jen v náznacích, pravdy skryté v číslech.“

Chceš vědět, proč jsem psal tak kuse? Protože jsem všechno viděl jen krátce, jako když nad temnotou mysli šlehne blesk a obraz se objeví a zmizí. Takže odhalování - nebo destilování? - věcí budoucích? Vzpomínáš si, Harry, na své sny? Jistě ne na všechny, a z těch, na které ano, zřejmě ne do všech podrobností. Takové byly - a takové jsou - mé vize o zítřku. Musím je zaznamenávat rychle, než se mi ztratí. Bože, vždyť jsem dokonce takhle myslel! V tajemných čtyřverších. Ještě i teď, protože jsem se v tom cvičil, jsou má slova, ale i celé myšlenky tajemné. V době, kdy jsem žil, k tomu ovšem byly jiné důvody. Měl jsem své odpůrce i stoupence a oba tábory byly silné. Jestliže jazyk mluvil špatné, tedy neříkal to, co chtěli slyšet ideologové některých náboženských sekt, mohl být vyříznut. O to se starala inkvizice. Ach, jak je snadné mluvit o minulosti, protože co bylo, bylo, a už je to pryč! Ale budoucnost? Řeč o ní je vždycky nevyzpytatelná záležitost. Naštěstí mi dává sílu vědomí, že už mi nemůže nikdo ublížit. Přesto jsem během života trpěl útoky čarodějnic. A jednou z nich byla královna, Jindřichova manželka Kateřina Medicejská. Ve snaze uniknout problémům s ní jsem se dostal do ještě větších problémů. Kateřina byla kolo, které řídilo běh věci... podobně jako jím je čas. I ten ubíhá stejně, jako krouží hvězdy a planety na svých nebeských drahách. A to, co bude... 

„Bylo!“ opravil ho Harry. „Čas je relativní.“

No ovšem! To je správně slovo: relativní. Máš rád hry se slovy?

To byla tak náhlá odbočka od toho, o čem mluvil Nostradamus předtím, že se Harry nezmohl na odpověď. Ale jeho protějšek na ni stejné nečekal a pokračoval:

Vím, že máš. Protože jsi je slýchal z úst expertů, a možná je s nimi dokonce hrával! A budeš je slýchat a hrát znovu, uvidíš. V každém případě i já pro tebe nějaké mám. Nic na tom není a vyhraješ jmění. Ale co po jmění, nebo po jméně, když na to přijde?

Harry o tom přemýšlel, ale za tu chvíli slyšel několik myšlenek a dostal několik otázek - a všechno jen několika desítkami slov. A stejně jako ve všech Nostradamových spisech a v dosavadní konverzaci s ním, jejich význam byl tajemný, skrytý.

Hry se slovy ,v ústech expertů´. Nostradamus to vyslovil s důrazem, zvlášť na slovo expertů, a Harry byl přesvědčen, že pochopil, co tím mínil. Těmi Nostradamovymi experty nemohl být nikdo jiný než Vampýři. Hrát slovní hry s nimi - jako to dělal nekroskop - bylo něco jako šance vyhrát jmění! Tímto způsobem mu tedy velký věštec naznačil, že riskoval všechno a bude to dělat znovu. S Vampýry? Ale vždyť ti jsou přece nadobro mrtví, ne? A přesto hluboko v nitru věděl, že nejsou. Ještě ne. Alespoň ne všichni. Ta myšlenka přišla a odešla skoro stejně rychle jako Nostradamovy vize, nebo jako sny, o nichž mluvil...

Harry zamrkal a dál se snažil přijít na pravý smysl slov velkého proroka.

Chtěl s ním hrát slovní hru nebo hrát hry s nekroskopem. Tvrdil, že na tom nic není... a zároveň ho upozornil na slovo jméno. Že by další slovní hříčka, obsažená v jeho jméně?

„Za svého života jste byl... Michel de Nostredame?“ zkusil otevřít toto téma.

A ve tvé době jsem ,Nostradamus´. Vyslovuješ mé jméno v latinské podobě, v mrtvém jazyce. To se nám hodí! Tak lze sjednotit to, co existuje ve více podobách než v jedné. Znáš ty podoby? Vezmi si nejdřív mé pravé jméno...

„Nostredame? Má deset písmen - jako celé mé jméno, Harry Keogh.“

A počtem písmen se shodují i naše přijatá jména v latinské podobě! No ovšem, napadá mě - nebo spíš napadlo - že Nostradamus a nekroskopus mají hodně společného, určitou atmosféru nebo stimmung, náladu; mají jistou spojitost, relaci. Ale to nás znovu vrací ke slovu relativní. Myslíš si, že nás něco spojuje? Jestliže ano, pak jsem já zjevně starší, myslím generačně, než ty. Proto jsem starý a mrtvý, zatímco ty jsi nový a živý. Ale čas, jak jsi sám řekl, je relativní. Co bylo první, slepice, nebo vejce?

Harry, celý zmatený, odpověděl: „Jestli je tvůj rébus založen na číslech, pak můžu doufat, že se ti vyrovnám.“

Jména a čísla, to je totéž, odpověděl Nostradamus záhadně.

„Jako v biblickém smyslu,“ poznamenal Harry stejně záhadně, aniž tím dal najevo souhlas či zpochybnění.

Správně! Číslo člověka je člověk. A znáš ty své číslo?

Harry se zajímal o siderickou a laterální matematiku - a obojí ovládal - proto věděl dost o numerologických teoriích a instinktivně si představil následující tabulku:

1 2 3 4 5 6 7 8
A B C D E U O F
I K G M H V Z P
Q R L T N W
J S X

Y

Nostradamus ji hned v jeho mysli uviděl. Hebrejský systém! řekl. Znám ho. Mluvím hebrejsky, je to jazyk mého dědečka a on mě ho naučil. Dobrá, takže si teď vezmi písmena tvého jména Harry Keogh. V číselném vyjádření je součet jména Harry jedenáct a Keogh dvaadvacet. To první je číslo vizionáře a mučedníka a druhé Velkého čaroděje. Takže není divu, že jsi tím, kdo hovoří s mrtvými a pohybuje se tajemnými prostorami. 

Ten, kdo hovoří s mrtvými? To v Harrym rozeznělo poplašný zvon, který však vzápětí umlkl. A pokud šlo o to zbývající, o součty číselných vyjádření jeho jmen: znal a uznával teorii náhodných shod, ale zatím ještě měl k numerologii malou důvěru. „A vy jste sedmička,“ řekl. „Věštec, prorok nebo jasnovidec - nebo všechno dohromady. V každém případě, ať vezmu Michel de Nostredame nebo Nostradamus, vyjde pro každé z těch příjmení stejný součet - čtyřicet!“ (Další náhodná shoda?)

A čekal jsi, že to bude jinak? Takže to by bylo, pokud jde o čísla. Ale co jména.

„Když člověk zná něčí jméno, zná i jeho číslo,“ odpověděl nekroskop. „Ale jak lze odvodit jméno z čísla? Nebo snad znáte významy jmen?“

A jsme u toho! ozval se Nostradamus vzrušeně a v následujícím okamžiku téměř bolestně zvolal: Ach, vize! Rychle čtyřverší... rychle, než zmizí! 

Jejich mysli se prostřednictvím Harryho talentu propojily a nekroskop viděl totéž co Nostradamus:

Čas se odvíjel - ne, přecházel! Jakési tělo padalo minulostí mezi neonově modrými (a šarlatovými a zelenými?) vlákny životů lidí, vampýrů... a čeho jiného? Ale vampýrů? A byla to minulost, nebo budoucnost? Ať tak či tak, nepochybně šlo o Möbiův čas. A to padající tělo - mrtvý člověk, spálený a zčernalý, klesal s roztaženýma rukama jako kříž po spirále do minulosti.

Děsivá vize sama o sobě, ale bylo na ní něco, co ji dělalo ještě hrůznější - to, že už jí nekroskop viděl dřív. Začala ho svědit kůže. Ale pak...

Oslepující záblesk, rozpad, výbuch zlatých střepin, které se rozletěly jako šípy do všech stran z prostoru, kde se předtím nacházelo dýmající tělo. A způsob, jakým se pohybovaly - jak uhýbaly hned tím a hned oním směrem, jako by hmataly prostorem a hledaly východy ze své PŘÍTOMNOSTI do jiných prostor, jiných časů...

A pak už bylo po tom a Nostradamus zaúpěl: Viděl jsi to? Pochopil jsi to? Čtyřverší, rychle! 

A Harry řekl:

„Člověk z divných časů a míst pozpátku padá

k novým počátkům a dalším naplněním.

Je v pravdě nový zrod, co jako smrt vypadá

umožněný jeho zářným proměněním...“

A zdálo se, jako by si Nostradamus v nekroskopově mysli povzdechl: Přesně tak. Úplně stejně to znělo ve mně. Máš děti?

„Cože? Jenom jedno.“

Ale ne - myslím, že jich máš spoustu.

„Kdo zná budoucnost?“ odpověděl Harry s bezstarostným pokrčením

Já ji znám - znal jsem - vlastně znám pořád! Protože ve smrti pokračuji stejně jako v životě.

„Takže mi pomůžete?“

Vždyť ti už pomáhám! Přece jsi ji předtím viděl, moji vizi, ne? Tu o mnohých vizích. Chvíli jsi o tom přemýšlel, četl jsem to ve tvé mysli.

„Ano... ne... Vlastně si nejsem jistý. Možná to byl sen.“

Ale nemůžeš si vzpomenout, že? Nevíš jistě. A neříkal jsem to - že si budoucnost dobře hlídá svá tajemství... což je jeden z důvodů, proč jsem si já hlídal svá tajemství. Zapiš si, chceš-li: Nostradamus mluví jasně a srozumitelně. Je to těžké po těch dlouhých staletích, ale snažím se. Kvůli tobě. A proto kvůli nám.

„Jenže mne to stejně zní jako slovní hra. Velký proroku, musím se vás zeptat - hrál jste taky s Nimi?“

Nostradamus se zachvěl. Ne, ale viděl jsem... 

„Ve vašich vizích? Ale ve vašich čtyřverších o tom nic není.“

I je. Ale hlavně v těch, co jsem sestavil po své smrti. Po svém prozření. Jsou to ty, k nimž nebude mít Velká většina žádný vztah. Jejich mysli ozařují mou mysl. Působí na ni. Ale tím, že jsem věděl málo, viděl a pamatoval jsem si hodně. To, co bude, už bylo.

Všechno to zajisté byly skvělé rébusy, skvělé hádanky, ale nekroskopova frustrace vzrůstala. Nechtěl tuhle příležitost promarnit. „Povězte mi, pane, jaká mě čeká budoucnost. Vím, že bych se na to neměl ptát - uvědomuju si, jaké nebezpečí se v té otázce skrývá - ale vy jste už viděl ve hvězdách, ve svých snech a v mísách s vodou na věštecké stolici tolik z našich budoucích osudů...“ řekl a posadil se na mramorovou desku Nostradamova náhrobku.

Ve hvězdách? Ano, myslím, že tam to je zapsáno. A protože hvězdy jsou o milion let napřed, čeká nás budoucnost milion let. A co jsou naše sny jiného než prodloužení PŘÍTOMNOSTI? Ale zmínil ses o mísách s vodou... Myslíš něco jako křišťálová koule? Ach, ne. Všichni v mých časech měli nějaký přístroj, a tak i já jsem musel mít svůj. Je lépe, když člověka vidí obcovat s ,vědou´ než s démony, kteří si vynucuji přistup do mysli. Neboť skřipec má moc i nad démony!

„Takže to byl podvod?“

Ta voda? Ne, moje záchranná síť. Ale mé vize vycházely z instinktu. A teď mi pověz, ty skutečně potřebuješ křišťálovou kouli? A tvoje vize - dokážeš si na ně vzpomenout podrobně, nebo jen interpretuješ, co jsi viděl?

„Ne, jsou mimo mou kontrolu. Zdědil jsem své vize po jasnovidci, jako jste vy - samozřejmé s menším talentem. Prostě je nijak neovládám.“

Stejně jako já neovládám ty své. A stejně tak jsem je zdědil. Všechny in verse, in reverse - ve verších, obráceně.

„Vaše myšlenky - to, jak je vyjadřujete - jsou záhadné!“ (Harry už nedokázal skrýt svou frustraci, což se projevilo tím, že neklidně na hrobě poposedl.)

Promiň mi to, musejí takové být. Je to můj způsob vyjadřování - a tvoje ochrana! Co ty zlaté šípy? (Další změna směru, tentokrát návrat k původnímu tématu.)

„Šípy? Ve vaší vizi? Zdálo se, jako když se dokážou orientovat...“

Ach! Ony vědí...

„Co vědí?“

No ovšem - co? Co je po jméně?

„Kdybych byl Velký čaroděj, kterým jste mě nazval -“

Ne já, to čísla. A pokud jde o čísla, jsi čaroděj!

„Kdybych byl Velký čaroděj, přišel bych těm hádankám, těm vašim rébusům na kloub. Kroutí se a otáčejí jako...“

Jako ta tvoje Biomova smyčka?

Biomova? Snad Möbiova! „Vy o ni něco víte?“

Něco...Ta se také vrací ke svým počátkům. Začíná na konci a jde dopředu. Tak co ty zlaté šípy?

„Co je obsaženo ve jménu...?“ Harry cítil, že se mu z toho přívalu hádanek a rébusů začíná točit hlava, a zamračil se. „Má to něco společného... s vaším jménem?“ Vyslovil to jenom tak, bez uvažování, ale alespoň nějak začal.

Výborně!

„V těch svých čtyřverších používáte různých jazyků, abyste je ještě víc zatemnil. Zamiloval jste se do slovních hříček, přesmyček...“

Neříkal jsem ti to? Verses a reverses... Harry.

„Reverses? Myslíte odzadu dopředu? Michel de Nostredame - Emadert-soq ed Lehcim?“

Zkus mé latinsky jméno, jak se používá v tvé době.

„Prosím? Nostradamus: Sumadartson. Ale já nevidím -“

- protože se nedíváš. Zkus to sám.

Jako suma? Součet? Výsledek sčítání? Nebo ten latinský význam - existovat, být? Jako v Descartově výroku: Cogito ergo sum - Myslím, tedy jsem?“ (To si pamatoval od Mesmera.)

Ano, existuju! řekl Nostradamus. Jsem! Takže zbývá... ? 

„Sum, adartson? Jsem... adartson?“ Nekroskop se opět zamračil, ale pak se pomalu jeho výraz změnil, jak se mu pootevřela ústa... a konečně také mysl, Nostradamus pozpátku. Sum, adart son. „To je anglicky: A... dart... son - syn šípu. Jsem syn šípu!“

Ano, zlatého šípu. Paprsku světla - nositele velké moudrosti:

Který mne zasáhl v ten rok osudný,

kdy jsem se s vředovou chorobou potýkal.

Běda, právě ty, co mi byli nejdražší...

...Bůh ve své milosti si k sobě vzal.

„To bylo zřejmě... v roce 1537, že?“ řekl Harry. „Dýmějový mor. Byl jste lékař a vyléčil jste mnohé, ale vaše žena a děti zemřely.“

To byla hrozná rána. Chtěl jsem taky zemřít, vzít si život, ale pak jsem uviděl zázrak; jakýsi muž, který odpadl od kůlu nebo kříže na hranici inkvizice, ještě celý kouřící od ohně, letěl, řítil se časem... Byl jsem vyvolen, abych to viděl. A uviděl jsem to. A ve Scaligerově domě v Agenu, kde jsem plakal a truchlil, šlehl oslnivý zlatý záblesk. Blesk za bezmračného dne, který mě zasáhl do spánku jako šíp z prostoru času. Ale nezabil mě. Žil jsem. A byl jsem schopen vidět. Harry, ty jedenáctko, ty mučedníku, viděl jsem...

„Víc než jiní lidé.A určitě víc než já!“

A od té doby více než ,sum´. Šest let jsem přemýšlel, lámal si hlavu a tápal, co s tím? Zapisovat to a obtěžovat mocipány? Vždyť mnohé z těch věcí, které jsem předpověděl byly nepřípustné; mocipáni se dovedli vypořádat s těmi, kteří s nimi nesouhlasili. Měl jsem snad shořet jako ten, který do mě vložil tu moc? Přesto jsem věděl, že se mou vědomost musí svět dozvědět, že musí být světu vyjevena.

Proto jsem pravdy

mi zjevené

proměnil

v rýmy tajemné

Po šesti dlouhých letech bloudění v osamělosti jsem začal psát svá čtyřverší, aby je lidé četli a pochopili. A ve smrti v tom pokračuji na stránkách své mysli. Stalo se mi to zvykem...

„Ale neodkrývá mi to mou budoucnost,“ namítl nekroskop a zakroutil hlavou.

Myslíš? (Opravdu zazněl v Nostradamově hlase smutek?) A rychle dodal:

Jeden z tvých snů, Hannat,

z hvězd vyčte, kterou cestou

on správně má se vydat.

Však jeho hvězdy naše nejsou...

„Nemám žádného syna toho jména. Takže i to je nějaká přesmyčka? A hvězdy jsou přece pro všechny stejné...“

V tomto světě ano, tady jsou pro všechny stejné. A pokud jde o ,Hannata´ - byl snad ,Hister´ německý král? Co je po jméně? Ale bylo to jako záblesk! Měl jsem to skoro okamžitě.

„Vy byste dohnal člověka k šílenství,“ řekl Harry roztrpčeně. „A se mnou byste neměl velkou práci, protože jsem už na půl cesty k němu. A vůbec... Hannat? Co je to za jméno? Nejblíže tomu je Hannah, ale to je jméno ženské.“

Nejsi to ty, kdo mu jméno dá,

a zrod jeho také neuzříš.

On za okrajem přebývá

v dalekých krajích cizích...

Však třetí syn je lepší nebo horší!

Mých prvních šest vezmi a jméno mu změň.

On ale nikdy, nikdy se nezmění,

svému otci není v ničem podoben!

„Vašich prvních šest? ,Nostre´? To je nějaké jméno?“ Harry zavrtěl hlavou. „Zase nechápu. Dva neznámí synové, Hannat a Nostre, nebo přesmyčky z těch písmen? Proč mi jednoduše neřeknete, co mě čeká?“

Ale vždyť to dělám. A co čeká tvého otce! Jenomže nic není jednoduché. Budoucnost nelze poznat, vzpírá se tomu. No tak dobře, tvá je budoucnost... Je však možné, že ji neuvidíš. Mohu ti věřit?

„Jak to, že ji neuvidím? Jsme přece ve spojení - uvidím, co uvidíte vy.“

Poslouchej můj hlas, moje čtyřverší, a vzpomínej: ale udržuj svou mysl blízko mé vize, jinak k tomu nedojde.

„Takže mi chystáte další hádanky, další rébusy k řešení?“

Jinak to nejde. Ostatně co na tom záleží? Nikdy jsem nebyl ve svých předpovědích přesný. Ale přesto jsem tady a tobě k službám. Možná mne sem někdo poslal! Abych ti připomněl směr, kterým se máš dát, abys mne uvedl v život. Co bylo dřív...

„Slepice nebo vejce? Dobře, tak tedy neuvidím. Budu svou mysl hlídat a vy mí povíte své čtyřverší - nebo moje.“

Vida, nekroskope - začínáš myslet jako já! Nebo jsem vždycky myslel jako ty? V každém případě naše spletitost je nakažlivá.

„Ale já mám pocit, že to nemůže trvat dlouho,“ řekl Harry, čím dál netrpělivější. „Jestliže můžete vrhnout světlo na mou budoucnost, udělejte to teď hned.“

Vnímám tě, jak sedíš přede mnou a čekáš no to, co vím. Vidím tě, vidím do tebe a za tebe! Áááách...!

Na jihovýchod od místa, kde jsi sám,

se mocná mysl vzpíná a víří.

Proměněn, však ne němý leží tam

ten, kdo otcem je pokrevních bratří.

Šest set mil vzdáleni jsou v prostoru,

v čase se jejich jména ukrývají.

Hledajíce v místě jeho odpočinku,

nalezli tebe - jak se domnívají!

Je v doupěti svého pána služkou.

Jeho tvrz pustá, vzdorně ční k nebi;

jeho postel vystlaná je žlutou,

v ní odpočívá ten, kdo mrtvý není.

Myšlenky má temné, ač jménem Hezká.

Volit musí, kde není dobrá volba.

Šest set od doby, kdy rána morová

i jeho bezduchou duši zasáhla.

Tvář hledí napříč mrazivou plání.

Rudý má háv, rudé myšlenky,

v hloubi toho zlého místa kdo dlí,

kde obklopen je zlatými zvonky.

Jsou jedné krve, jeden jak druhý,

povstali z krve, života dědici,

jenž nebyl jejich, aby ho brali.

Čepel, oheň, kůl jejich pád způsobí!

Však není čepel jako čepel,

oheň jako oheň, kůl jako kůl.

A úspěch nepřipouští omyl...

Zjeví se mstitel stovek životů.

V samotném slunci pomoc nalezne,

jemuž se oni vyhýbají z dáli.

Neb žár ten, jenž nás příjemně hřeje,

usměrněn jeho rukou, je upálí.

Se slunce žárem a hrobovým chladem,

s přáteli svými z nízké společnosti,

s mocí čísel a umělým bleskem

od nákazy zla pak svět vyčistí!

Ač ví, nepochopí, než dá mu svobodu

ta služka. Ví, a přesto nerozumí,

dokud oči Hezké neprohlédnou zradu

psa, co kouše ruku, která ho krmí...

Šest set na sever a na západ k Nule.

Nikdo z mágů, které za přátele má,

svému hrdinovi nepomůže

a nepoví, co vyslovit se nedá...

To je vše, řekl nakonec Nostradamus.

„Ale copak si to jde všechno zapamatovat?“ Harrymu to připadalo zcela nemožné. „A i kdybych to dokázal, budu schopen to pochopit?“

To možná poznáš, až to uvidíš. Pochop, ani já sám tomu nerozumím. Budoucnost je proradná.

„Musím už jít,“ řekl nekroskop, když zaslechl blížící se kroky. „Nemůžu si dovolit, aby mě při tomhle někdo viděl.“

Mohl jsem ti říct víc, ale možná také ne! I z Nostradama vyzařovala úzkost a frustrace. Uvědomoval si důležitost tohoto okamžiku - to, že má vůbec poslední příležitost něco říct. Možná se pokusíš vyhnout nevyhnutelnému, a všechno to nebude k ničemu. Ostatně Velká většina to výslovné zakázala. A já mám zase zakázáno říct víc! Neboť tví přátelé tam dole to nebezpečí znají. Je na mně, abych věděl, a na tobě, abys poznal. 

Harry se ho stále zoufale držel; věděl, že když ho pustí, vrátí se Nostradamus do svých snů o budoucnu. Ale kroky zněly stále blíž. „Nostradame,“ zašeptal, „naznačil jste, že alespoň jedno z vašich čtyřverší se týká mě nebo má ke mně vztah.“

V druhé z mých ,C´ hledej svoje rýmy

pod jménem mým je jistě nalezneš.

Neboť strom někdy znamená stromy

a pýcha hanbu značit může též.

„Pod vašim jménem?“

Co je obsaženo ve jménu? Ale ty na to přijdeš...

„Jak? Zkusmo, nebo prostřednictvím omylů?“

Použij svá čísla - a taky moje!

„Počkejte!“ zvolal Harry, ale Nostradamovy a nekroskopovy naděje na poučení každým okamžikem mizely.

„Pane?“

„Jména a pitomá čísla!“ zamumlal těžce zklamaný nekroskop. Teprve pak si uvědomil, že k němu někdo mluví, a zvedl hlavu. Uviděl mladého vysokého muže v sutaně. Kněz mu položil ruku na rameno, jako by ho chtěl uklidnit.

„Angličan?“ zeptal se a nejistě se usmál. „Nechci vás vyrušovat, pane, ale dnes večer se tu bude konat bohoslužba a její začátek se blíží. Pokud chcete zůstat, měl byste si najít místo v lavicích.“

Harry nechtěl zůstat.

V kostele to páchlo zatuchlinou, jak tomu obvykle v kostelech bývá. Zato vzduch venku voněl sladce provensálským večerem. Třebaže bylo ještě světlo, vyhledal Harry nejbližší pouliční lampu a rychle si udělal pár poznámek do zápisníku. Zoufale se snažil na všechno si vzpomenout, přesto věděl, že o většinu z toho nenávratně přišel. A jak jinak, vždyť budoucnost si dává záležet, aby skryla své stopy. Stále se mu vracelo to číslo šest set. Je to myšleno jako vzdálenost, nebo časový údaj, nebo obojí? A co ti Hannat a Nostre - kdo ti jsou? A ta, která si říká ,Hezká´ - je to Bonnie Jean?* Sum a dart son. Tohle bylo snadné, pouze obráceně napsané jméno Nostradamus. Ale co to znamená? A ta jedenáctka - mučedník... A dvaadvacítka - Velký čaroděj... Obyčejná numerologie.

Už se mu vytrácely z paměti i zbytky rozhovoru s velkým věštcem!

Znovu v ní začal horečně pátrat. Moc čísel, žár slunce a hrobový chlad. Mrtví přátelé a umělý blesk. Čepel, oheň a kůl. Zde se nabízí jen jeden význam! Anebo to je všechno pouze sen ve snu, ozvěna nějaké hrůzy z minulosti? Nebo to jsou jeho problémy - ty nejhorší ze všech?

A dál - zlé místo se zlatými zvonky? Že by takové místo znal? Proměněné - zřejmě mutující - cosi, otec pokrevních bratři... Nebo bratří v krvi?

K čertu s tím! Nedokázal v tom najít žádný smysl!

Vrátil se zpátky do kostela. Teď už tam zněla píseň k Boží chvále. „Nostradame!“ zavolal. A pak ještě dvakrát. „Nostradame! Nostradame!“ Velký věštec ho však neslyšel. Možná i on zpíval. Nebo už jeho mysl letí vstříc budoucím časům...

Po návratu do svého starého domu u Edinburghu se Harry potil jako v horečce, když se snažil vybavit si, co mu řekl Nostradamus. A nezařídil to mrtvý věštec tak, aby si nevzpomněl? Ale proč by mu pak dovolil zapamatovat si alespoň něco, cokoliv z toho? Třeba si na to další vzpomene, až se to stane. Jenže nebude už v tu chvíli příliš pozdě?

Příliš pozdě na co?

„K čertu!“ ulevil si znovu, ale snažil se ještě usilovněji. Protože věděl, že je tu něco zoufale špatného. Vlastně ne, skoro všechno tu bylo zoufale špatné! Někdo - a možná víc než pouze jeden někdo - se mu stále nabourával do mysli. Ale proč? Nebo snad zešílel?

Šest set. Ví to, určitě to ví... jenom stále neví, co vlastně ví. Myšlenky mu nesourodě těkaly jako pomatenému nebo jako šílenci. Nebo už opravdu začíná myslet jako Nostradamus - v hádankách a slovních hříčkách.

Šest set. Zatracených Šest set!

Vzdálenost, nebo časový údaj, nebo obojí.

Zkus prostor. ,Šest set mil vzdáleni jsou v prostoru...´ Míhalo se mu to před očima a zase to mizelo, ale nekroskop se toho držel jako topící se příslovečného stébla trávy. Takže vzdálenost! Šest set mil od Salonu - ,na jihovýchod od místa, kde jsi sám´.

Atlas světa byl stále v kuchyni, kde ho naposledy nechal; zdálo se, jako by mu skočil ze stolu přímo do rukou. Horečně v něm zalistoval a našel dvoustranu s mapou Evropy. Kružítko - království za kružítko! K čertu s kružítkem, pomůže si jinak.

Ustřihl proužek papíru, vyznačil na něm podle měřítka mapy vzdálenost šesti set mil a zapíchl ho špendlíkem do mapy v místě, kde odhadoval, že by mohl ležet Salon. Pak opsal proužkem kruh a viděl, že prochází Sicílií - pohořím Le Madonie!

,...se mocná mysl vzpíná a víří

ten, kdo otcem je pokrevních bratří...´

Co to znamená? Bratři Francezciovi, ti lupiči? Ale co když je to všechno jenom sen? Nebo co když si to sám vymyslel?

Šest set. Co jiného by ještě mohlo těch šest set znamenat?

Cítil sucho v ústech. Byl tak unavený... Ty tři dny, které strávil v nemocnici, mu zřejmě měly pouze vrátit síly. Ale důvod, kvůli němuž se tam ocitl, byl spíš psychické než fyzické povahy. A teď to bylo totéž - jeho únava byla psychická. Pálily ho oči i mysl. Vzpomněl si na jednu slaboduchou postavu z Monthy Python, kterou bolel mozek. Také jeho teď bolel mozek!

Šest set. Už se mu to číslo objevilo třikrát. Takže tři šestky? Šelma z Apokalypsy? Ne, ne, bude to vzdálenost v prostoru nebo čase.

* Bonnie - angl hezká. Pozn. překladatele

,Šest set na sever a na západ k Nule.´

Hystericky se zasmál a otočil proužek papíru do svislé polohy, na sever - a pokračoval k západu, až narazil na značku... nula stupňů! Greenwich, nultý poledník! Londýn!

,Nikdo z mágů, které za přátelé má,

svému hrdinovi nepomůže

a nepoví, co vyslovit se nedá...´

Mágové? V Londýně? Pobočka E! Jeho intuitivní matematika - spolu se znalostí numerologie - ho nasměrovala k záchraně. Darcy Clarke:

D = 4, A = l, R = 2, C = 3 a Y = 1. Jedenáct, čaroděj! Takže měl pravdu. A Clarke:

C = 3, L = 3, A = 1, R = 2, K = 2 a E = 5. Dohromady 16, tedy 1+6, a to je sedm. Mystik, okultista a horlivý pátrač.

Takže pobočka E - nebo Darcy - něco věděli, ale nemohli mu to říct. Protože to nelze říct. Nebo protože se ani neodvážili pokusit se mu to říct. Pobočka E? Spolek přátel špinavých triků?

Harry zaslechl zavrčení - a uvědomil si, že vyšlo z něj. Z hloubi jeho hrdla. Přestaň! A pak řekl sám sobě. Okamžitě přestaň! 

Ale zbývá ještě jedno šest set.

Šest set... ,od doby, kdy rána morová i jeho bezduchou duši zasáhla´.

Ale čí bezduchou duši? A šest set čeho? Dní, týdnů nebo roků? Roků snad ne. Vlastně... No jistě! Morová rána, před šesti sty lety... Černá smrt!

A v Harryho mysli - nebo alespoň v jeho tajné mysli, kterou mu nebylo dáno poznat - se něco pohnulo, něco se tam probudilo a vešlo ve spojení s tím zbývajícím z něho. Cítil to, ten malý plamének, jenž čeká na příležitost, aby mohl rozpoutat burácející požár.

Teď už z něj pot doslova kapal. Zdálo se mu, že má mysl sevřenou mezi čelistmi svěráku, a ten mu ji pomalu drtí. A přesto cítil, že ví.

„Panebože...vždyť já ty zatracené věci znám!“ vykřikl. „To něco ve mně, co ke mně patří, je zná!“

,Ač ví, nepochopí, než dá mu svobodu

ta služka. Ví, a přesto nerozumí,

dokud oči Hezké neprohlédnou zradu

psa, co kouše ruku, která ho krmí...´

Ta Hezká? Bonnie? Bonnie Jean? Ach Bože! 

„Okamžitě s tím přestaň,“ varoval ho hlas z hloubi jeho nitra. Harry věděl, že je to nekroskopův hlas. „Zastav to, dokud sám sebe nestrhneš přes okraj propasti.“ Ale Harry to nemohl zastavit. V žádném případě. Musel to vědět. Dozvědět se, kdo Bonnie Jean je. Co je.

,Je v doupěti svého pána služkou.

Jeho tvrz pustá, vzdorně ční k nebi...´

Harry? Poznal, že ho volá matka. Její hlas doléhal od řeky, nyní temné pod temnými mraky. Harry, přijď hned ke mně. Sem na břeh, abychom mohli mluvit. Hned teď! Hlas se jí chvěl úzkostí a z každého jejího slova zněla snaha odvrátit ho, nepustit ho až k tomu okraji. Zavřel před ní mysl, aby k němu její volání nedolehlo. Avšak ostatní kanály nechal otevřené. Harry? (Tentokrát to byl sir Keenan Gormley, a ve stejném rozpoložení jako matka.) Do čeho se to zase vrháš, synku? Chceš se zničit? 

„Ne,“ odpověděl. „Snažím se najít sám sebe!“ A zavřel svou mysl před sirem Keenanem.

,Myšlenky má temné, ač jménem Hezká.

Volit musí, kde není dobrá volba.´

Nekroskope, člověče, přece víš, že máš pár zlých nepřátel! (To byl R. L. Stevenson Jamieson.) Ale právě teď jsi ty sám sobě největším nepřítelem.! Copak nevidíš, že se ti pouze snažíme pomoct? 

„Dobře,“ přijal to Harry. „Tak mi tedy pomozte. Víte, kde jsou... moji nepřátelé? V horách Madonie na Sicílii? Nebo v Tibetu? Nebo třeba ve Skotské vysočině? Začínám se přibližovat, R. L.?“

Ve všech těch místech jsou, nekroskope! A znají tě, člověče!

„Což znamená, že si nemohu dovolit to zastavit, protože je musím poznat. A hned, než budou všude kolem mě.“

Ale v tom, že je poznáš, Harry, je ještě větší nebezpečí. Opravdu velké nebezpečí, nekroskope. Alespoň podle tvé matky.

„A ještě větší v tom, že je nepoznám. Jsi daleko odtud, R. L., neznáš mou situaci,“ odpověděl a zavřel se před ním.

,Jsou jedné krve, jeden jak druhý,

povstali z krve, života dědici,

jenž nebyl jejich, aby ho brali.

Čepel, oheň, kůl jejich pád způsobí!´

Vampýři!

,Je v doupěti svého pána služkou.

Jeho tvrz pustá, vzdorně ční k nebi;

jeho postel vystlaná je žlutou,

v ní odpočívá ten, kdo mrtvý není.´

Radu! Radu Lykan! Uviděl vlčí hlavu zakloněnou v táhlém vytí. jak se rýsuje proti zlověstně žlutému kotouči měsíce v úplňku...

Harryho mentální štít byl opět pevně stažený a jeho mysl zavřená. Musel se oddělit od těch zoufalých hlasů svých mrtvých přátel a zůstat sám, jen se svými myšlenkami, jimiž ho zásoboval jeho rozum, nebo možná nerozum. Obě poloviny jeho duše v něm opět splývaly. Nostradamova čtyřverší, z nichž některá se vztahovala k němu, do něj chaoticky pronikala úžící se clonou jeho drolící se mysli, až -

- kde kdysi vládl svými formulemi,

tam světy v divném střetu ponechány.

Se svými magickými čísly odvátými,

čaroděj zůstal... o vše oloupený!

A v tu chvíli to věděl, nebo si myslel, Že to ví: že zešílel. Ztratil pojem o realitě. O tom, co je skutečné, a co neskutečné. Příliš mnoho lidí manipulovalo jeho myslí - a udělalo mu v ní totální zmatek.

„A je to,“ řekl Harry hlasem malého chlapce s téměř radostným povzdechem. Teď už potřeboval jen bezpečné místo, kam by se mohl uchýlit a kde by mohl být a přemýšlet... nic víc.

Bíle oblečený ošetřovatel v oakdeenském sanatoriu pro mentálně postižené, který měl právě službu, s nevěřícným a znepokojeným výrazem naléhavě zaklepal na dveře kanceláře ředitele ústavu. Vzápětí vstoupil - nebo spíš vtrhl dovnitř dřív, než mohl doktor Quant vůbec zvednout oči od papírů na stole před sebou - a třebaže byl vždy klidný a ovládal se, nyní zmateně vyhrkl: „Pane...!“ Ale to bylo všechno. Víc ze sebe nedostal.

„Co je, Willisi?“ Quant, podsaditý plešatící muž, jenž si těch pár pramenů rezavých vlasů, které mu zbývaly, pečlivě česal za malé uši, konečně pohlédl na svého podřízeného přes brýle se silnými skly. „Předpokládám, že máte vážný důvod k tomu, abyste ke mně takhle neomaleně vrazil.“

„Ano, pane, vrazil...“ přikývl Willis a polkl, až mu ohryzek poskočil. „Ale on sem taky vrazil... ten vetřelec... vlastně pacient. A vy máte službu.“

„Dobrá,“ povzdechl si Quant a vstal. „Takže nějaký problém s pacientem. Nebo s vetřelcem? Zvenku? To snad ne.“

Na chodbách bylo ticho, žádné alarmy, žádné vyzvánění telefonů, žádné spěšné přecházení sem a tam, jak je obvyklé v denních hodinách. A taky žádné vzdálené a izolací tlumené výkřiky zuřivosti, frustrace nebo prostě šílenství. Zkrátka vše nasvědčovalo tomu, že v ústavu panuje naprostý klid a vše je v nejlepším pořádku. A přesto... úplně vše v pořádku nebylo.

Ředitel si vzal noční službu, aby zabil dvě mouchy jednou ranou. Bylo třeba posoudit některé z organizačních procedur ústavu, hlavně ty, které se týkaly bezpečnostních opatření. V oakdeenském sanatoriu bylo hospitalizováno poměrně dost velmi nebezpečných případů, jak se říkalo, proto nebylo na škodu čas od času zkontrolovat, jak je zajištěno, aby nemohli uprchnout nebo cokoliv ve svém psychickém stavu způsobit.

Doktor Quant si tedy vzal noční službu, aby ji strávil jako běžný personál, který jedná podle ústavních předpisů a směrnic. Ale už teď věděl, že pokud nedošlo k něčemu zcela mimořádnému, musí se Dave Willis, ošetřovatel, připomínající svým zjevem opici, mýlit. Už všechny fyzické zábrany v tomto ústavu naprosto vylučovaly možnost, aby dovnitř pronikla jakákoliv nepovolaná osoba. A přesto...

„V oddělení N,“ vyhrkl Willis, stále ještě udýchaný. Teď už doktor Quant opravdu zpozorněl, neboť to N bylo od slova ,nebezpečné´.

„Co se tam stalo?“ zeptal se. „Vy dnes máte službu v oddělení N? A pokud ano, proč tam nejste?“

Ale Willis se nehodlal nechat zastrašit. „Kdybyste se raději šel podívat. Nemohl jsem se na vás dovolat.“

„Vypnul jsem telefon, mám tu práce nad hlavu. Tak co se tam tedy děje? A o jakém vetřelci mluvíte, Willisi? A jak se tam mohl přes vás dostat, když jste tam byl... jestli jste tam vůbec byl?“

„Samozřejmě že jsem tam byl a nikdo se přese mě nedostal. To nejde.“ Na Willisově tváři se objevilo něco jako úsměšek. „Mezi mnou a celami jsou troje dveře zajištěné bezpečnostním systémem s kamerami, poplachovými čidly a všemi těmi věcmi. Ale proč vám to říkám, když to víte nejlíp sám,“ ukázal na papíry na Quantově stole.

„A stejné tam někdo byl?“

„Je tam,“ potvrdil Willis. „Pořád tam je. V zamknuté cele! Musí tam být - jak by se dostal ven při všech těch dveřích hlídaných elektronikou?“

„Ale když se nemůže dostat ven, jak se mohl dostat dovnitř?“ zeptal se ředitel, když vycházeli z kanceláře. „A jak jste ho objevil? A kdo to vůbec je?“

Mířili rychlým krokem k výtahu a sjeli o tři poschodí níž do přízemí. Tam už musel Willis použít zvláštní klíč, aby sestoupili ještě níž do oddělení N. „Nemám tušení, jak se tam mohl dostat,“ řekl ošetřovatel, když s nimi kabina výtahu tiše klesala do podzemní říše šílenství. „Asi nějak během denní směny, jinak si to nedovedu vysvětlit. Možná je to nějakej blbej žert, nebo co. A jak jsem ho objevil? Prostě jsem dělal pravidelnou kontrolu cel na monitoru a omylem jsem si zobrazil jednu prázdnou. A co vidím... Kdosi v ní je. Tak se znovu dívám do seznamu a tam je jasně napsáno, že tahle cela je prázdná. Jenže kamera nelže - v koutě seděl člověk. Muž. Zkontroloval jsem v počítači stav dveří - zamknuté. Zkontroloval jsem příjem - nikoho nového jsme nepřijali. A v bezpečnostních instrukcích se říká...“

„...že každou mimořádnou událost... nebo každou známku, že došlo k narušení bezpečnostního systému, je nutné neprodleně ohlásit službu konajícímu lékaři,“ dopověděl Quant. „Ano, já vím. Ale jestli jde o nejapný žert...? Nebo o chybu? To si někdo odskáče. A těžce!“

Výtah zastavil a dveře se tiše otevřely. Byli v oddělení N. Na konci chodby na ně čekali dva ošetřovatelé z jiných oddělení. „Zavolal jsem si je na pomoc,“ řekl Willis. „Nemohl jsem odejít a nechat to tady bez dozoru. To se podle bezpečnostních instrukcí nesmí, pane.“

Všichni čtyři muži nakoukli okénkem z nerozbitného skla do chodby oddělení D, která vedla k prvním dveřím střeženým bezpečnostním systémem. Žádný z indikátorů narušení nesvítil. A přesto na ně z obrazovky monitoru umístěného nad indikačním panelem - a tedy z domněle prázdné cely - hleděla tvář jakéhosi cizího muže. Klidná tvář bez jakéhokoliv výrazu. Tvář člověka, který je přesvědčen, že má plné právo být tam, kde je.

„Která je to cela?“ zeptal se stroze ředitel.

„Poslední v sekci C,“ odpověděl Willis. „Budeme muset projít celou cestu, abychom se k němu dostali. Troje dveře, troje klíče.“

„Ať je to, kdo je, vybral si, jak nejlíp mohl,“ zazubil se jeden z ošetřovatelů. „V téhle budově nenajdete lépe střežené místo, než je poslední cela v sekci C. Nemám pravdu?“

IV

V blázinci – jiný Harry

B. J. měla Harryho vzkaz, v němž jí sděloval, že ví, kdy a kde ji najít. Samozřejmě že to věděl; až se měsíc přiblíží k úplňku, bude ji muset najít, takže by měl vědět, kde bude. A pokud šlo o zbytek jeho vzkazu - jak se dozvěděl, kde jsou jejich nepřátelé? Že by se vymkl jejím příkazům, sám od sebe si uvědomil, že se věci dostávají do kritického stadia, a z toho si vyvodil, kde je to nejdůležitější místo? Jestliže je to tak, znamená to, že je ještě silnější a výjimečnější, než si myslela. Jenže v tom případě, kdo může vědět, co vlastně ten její - nebo Raduův? - záhadný Harry Keogh je? Ale to se ještě uvidí...

Mezitím však musela pokračovat. Jestliže se Harry mýlí a Drakulové ještě v horách na severu nejsou, neměla by připustit, aby ji vyslídili. A pak tu ještě byl ten ,pozorovatel´ a Ferenczyové; o nich věděla s jistotou, že už jsou na Vysočině, v údolí Spey, protože se pokusili zabít Starého Johna v Inverdruie. Takže v každém případě měl Harry alespoň z poloviny pravdu v tom, Že přinejmenším nějací nepřátelé už na severu jsou... což na druhou stranu znamenalo, že by tam neměla být ona - alespoň zatím ne. A tak, sevřená v pasti mezi dvěma nebezpečími, se B. J. rozhodla přemístit své stanoviště. I když ne moc daleko a ne na Vysočinu.

Kdyby šla do hor - při třech vzájemně nepřátelských upířích klanech soustředěných v úzkém údolí s několika městečky a vesnicemi - dříve či později by na ně musela narazit. A v době, kdy se už kvapem blížil den Raduova znovuzrození, nemínila riskovat žádnou další konfrontaci. V každém případě se dalo předpokládat, že jak Drakulové, tak Ferenczyové jsou nyní vůči ní stejně opatrní jako ona vůči nim. Ze všech tří střetů, k nimž došlo, vyšli nejhůř, jak mohli. A pokud šlo o ten čtvrtý, smrt ubohé Zahanine se sotva dala brát jako legitimní válka. To byla obyčejná vražda, nic jiného.

A tak se všechny strany držely stranou a čekaly na příležitost. Protože Drakulové i Ferenczyové vytušili nebo uhodli, kde přibližně leží Raduovo doupě, a věděli, že B. J. se nakonec musí vydat na sever a být v hodině jeho ,znovuzrození´ u něj, stačilo jim čekat, až k tomu dojde. Pak - pokud ji nezlikvidují ještě před tím, než se dostane k Raduovi - ji prostě budou sledovat a nakonec ji dostanou ve chvíli, kdy budou nejzranitelnější.

Nyní tedy byla B. J. se svou smečkou zpátky v Edinburghu, v malém pokoutním hotýlku, který opouštěly jen v nejnutnějších případech... A právě při jedné takové příležitosti se B. J. dozvěděla něco, co jí způsobilo zatím největší starost a stále jí to vrtalo hlavou.

I když bylo málo pravděpodobné, že by se ji Harry pokusil volat do vinárny (navíc to vypadalo, že se rozhodl držet se od ní zatím dál), odvážila se jednou večer vyrazit ven a zajít oklikou do svého podniku. Zkontrolovala záznamník, a kromě několika nedůležitých vzkazů na něm našla dva, které naopak byly velmi důležité.

V jednom z nich ji poldové z místní policejní stanice žádali, aby se jim co nejdřív přihlásila - údajně v souvislosti s vyšetřováním zmizení inspektora George Iansona - zatímco druhý byl... Druhý vzkaz byl od někoho, od koho to v žádném případě nečekala. A pokud ano, tak ne takhle brzy.

Radu měl v kraji otroky, děti měsíce, syny synů svých lidí z doby před šesti sty lety. Žili na odlehlých místech - už zbývali jen dva - ale přesto o něm věděli. B. J. je občas, když to bylo bezpečné, navštívila a informovala je o tom, co musejí udělat, až nastane čas Jeho návratu. Její instrukce byly jednoduché, téměř elementární: až do domluvené doby se s ní neměli nikdy snažit spojit a i pak měli spíš čekat, až se ona obrátí na ně. A přesto se jí nyní...

...ozval jeden z nich, Alan Goresci. Zavolal jí ze svého domu na okraji Bodmin Mooru a nechal jí na záznamníku následující zprávu:

„Bonnie Jean, tady je Alan z Mooru.“ (Hovořil čistě cornwallským přízvukem.) „Mluvil jsem s mladým Garthem, který, jak víš, bydlí nedaleko mě. Oba jsme zaslechli volání a jsme plni neklidu. Míříme do hor - už asi budeme na cestě, až budeš tohle poslouchat. Nevolal bych ti, kdybych věděl, že se už k něčemu chystáš, ale takhle mi připadá, jako by nastaly nějaký problémy. Jo, a Starý John není ve svým domě, jak jsem zjistil. Pokusíme se ho najít a přes něj pak i tebe. Do té doby budeme předpokládat, že všechno jde podle měsíce...“ Tím vzkaz končil.

Jak tomu měla rozumět? Alan Goresci a Garth Trevalin zaslechli volání? Celou cestu zpátky do svého ,úkrytu´ v hotelu o tom přemýšlela. Oni zaslechli volání - zřejmě Raduovo - a ona ne? Co se to tu dělo? Pokusila se oběma zavolat, ale ani jeden z nich nebral telefon. Přitom návrat vlčího pána nebyl plánován dřív než za dva měsíce. Opravdu? Proč tedy Ferenczyové a zřejmě i Drakulové míří nahoru do Cairngorms už teď? Co vědí - a také Raduovi otroci - co ona neví?

Ale její plán byl určen a nebyl důvod ho měnit. Také ona musí čekat, až ji Radu zavolá. Do té doby nemůže dělat nic, leda přemýšlet, proč je ona tím posledním, komu se Radu ozve, a co tím vlčí pán míní...

A zatím na Sicílii v Le Manse Madonie...

Anthony Ferenczy se nikdy necítil osamělejší - nikdy, za celý svůj život, za celý svůj příliš dlouhý život.

Navzdory tomu, že se s bratrem jen vzácně shodl, mu nyní Francesco chyběl. Bez něj mu Le Manse připadalo jako jedna obrovská kamenná hrobka. Dům upírů, s nejstarším z nich, klokotajícím na dně jámy v samých útrobách sídla. A ta každodenní hrůza, kterou Anthony prožíval, když uléhal do postele - hrůza spočívající v tom, že nikdy nevěděl, jaký sen se mu bude zdát. Měl jen jednu jistotu, že to bude sen zlý, nebo spíš nestvůrný... A také věděl, co mu přinese.

Uplynulo teprve devět nebo deset dní od onoho rána, kdy se Kateřina vypotácela z jeho ložnice s rukou na hrdle, když mu předtím musela přísahat, že nikomu neřekne, co viděla. A také neřekne, za nic na světě, o tom byl Anthony přesvědčen. Ale co na tom záleží, jestli nikdo nebude nic vědět o jeho nynějším stavu - o tom, že jeho mutace už začala? Co se tím změní na podstatě věci? Vůbec nic! Protože bylo nad slunce jasnější, že ať to bude trvat jakkoliv dlouho, jednou přijde den, kdy se z něj stane to, čím je dnes jeho otec. A tahle skutečnost - a ještě víc její absolutní jistota - činila všechny ostatní události a hrozby bezvýznamnými a přitahovala ho stále blíž k té živoucí hrůze tam dole, k Angelovi Ferenczymu.

Ano, deset dní, doba, která nebyla v porovnání se staletími jeho života ničím, stačilo, aby se z Anthonyho stal přízrak. A teď se potuloval po Le Manse Madonie skoro jako upíří otrok v raných dnech své proměny a většinu času trávil v jeskyni u jámy. A ti z jeho lidí, kteří ho spatřili - otrlí upíři, kteří se ho přesto báli, neboť byl Vampýr - mohli jen žasnout nad tím, jak se změnil: nad jeho vpadlými tvářemi, svěšenými rameny a horečnatýma očima. Nikdo však netušil, co je toho příčinou - pouze Kateřina a jeho otec. Ti věděli, co ho dnem i nocí trápí.

Ach, můj synu, řekl mu jednou Angelo, když se Anthony naklonil přes obrubní zeď jámy. Já vím, před tímhle se zdají všechny ostatní problémy malicherné. Ale nic s tím neuděláš, chlapče, nevyhneš se tomu - směřuješ tam, kam jsem dospěl já. Hrůza! Naprostá hrůza! Ale domníváš se, že tvůj bratr bude k tobě stejně... ohleduplný, jako jsi byl před lety ty ke mně? Myslíš si, že to nevím? Ale vím, synku, vím. Nebýt tebe - tvé předvídavosti, tvé prozíravosti - byl bych už dávno mrtvý, skutečné mrtvý. A kdo ví, možná by to tak bylo lepší. Starý Ferenczy měl právě světlou chvilku a provokoval.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Anthony, celý ochablý a apatický. Měl za sebou další zlou noc a věděl, že jiné ho už nečekají.

V těch posledních stoletích, bez mého vedení, bez mých rad - beze mě jako tvého orákula - by ses víc musel podobat ,originálu´. Musel bys být... Vampýr! Ale teď...?

Anthony pokrčil rameny. „Tohle je jiný, moderní svět. Abychom v něm mohli žít, musíme být i my moderní.“

A smířit ses tím, že přijdeme o naše upíří vášně? To je problém, o kterém přemýšlím už celé věky. Cítím, že mi moje schopnosti přerostly přes hlavu - možná proto, že jsem je už dlouho pořádně nevyužíval. Byl jsem přehrada a ony voda, která se v ní shromažďovala, a jak se přetlak zvyšoval a už nebylo možné je dál zadržovat, náhle se provalily ven jako voda z protržené přehrady. Nejdřív se objevily praskliny a pak přišla záplava.

„Říkáš, že naše vášně jsou potlačované?“

Ano, a tvoje zvlášť, odpověděl Angelo. Francesco dává svým touhám volný průchod. Jako dítě jsem ho držel zkrátka. My dva jsme k sobě nikdy žádnou velkou příchylnost necítili. Ale na tom není nic divného, jsme přece Vampýři! Vidíš, sotva se naskytla příležitost, odešel do světa - zřejmě aby se odtrhl ode mě. Ty jsi byl naopak vždycky takový... prostě domácký typ. Učil ses moudrostem, zatímco on se učil životu! Byl čím dál chlípnější, hrabivější, krvelačnější! Proto jsem ho musel v tom moderním světě držet na uzdě. Ale je pravda, že byl taky víc ,originál´. Dokonce i teď. 

„Takže tím, že Francesco ,dával volný průchod´ svým touhám, jak jsi to nazval - a pořád to dělá - se před tím zachránil?“ zeptal se Anthony. „A já jsem si myslel, že opak je pravdou - že svaly atrofují nepoužíváním.“

Možná... když jde o lidi a podle lékařů tohoto světa. Ale schopnosti Vampýrů jsou jiné a určují je tvorové, které nosíme v těle. Naše moc spočívá v pijavici, Tony. V každém z nás jsou dva tvorové, jenže my, ti vnější, si myslíme, že naše moc pochází od nás. To je ovšem omyl. Jsme ty svaly, které atrofují, jestliže naší upíři pijavici není umožněno nás využívat. Ale když se rovnováha vychýlí příliš, i pijavice nad námi ztrácí kontrolu.

„A když Francesco uvidí, co se ze mě stalo nebo stává?“ zeptal se Anthony a snažil se proniknout pohledem skrz miazma, které vystupovalo ze šachty. „Naznačil jsi, že nebude tak ohleduplný, jako jsem byl já.“

Vždyť nemusím mít vždycky pravdu. (Antnony cítil, jak ten dole pokrčil rameny.) Ale i kdybych se mýlil, k čemu by ti byla ,ohleduplnost´. To bys chtěl být tím, čím já, můj Tony - pouhou věcí v jámě? 

„To bych byl radši mrtvý, dokonce opravdu mrtvý!“

Pak smýšlíš stejně jako já, řekl Angelo. Ale viděl jsem... viděl jsem... (Náhle zmlkl.)

„Co? Co jsi viděl?“

Nic... kromě skutečnosti, že se vlčí pán chystá k návratu! A že chce přijít sem! Nic jiného.

„On chce přijít sem?“ užasl Anthony. „O tom ses předtím ani slovem nezmínil.“

Ale zmínil, to víš, že zmínil. Tehdy, před lety - předtím, než se Harry vloupal do vaší pokladnice a vykradl vám ji - jsem ti řekl, že nás Radu bude hledat.

,,Kdy?“ zvolal Anthony. Opřel se o zídku a naklonil se ještě dál nad černým jícnem jámy. „Kdy sem přijde?“

Už teď je probuzený.

„To vím,“ vyštěkl Anthony. „Řekl mi to Francesco, když jsem s ním naposledy mluvil. Ucítil ho v těch skotských horách. A zdá se, že vlčí pán plánuje svůj návrat brzy. Ale ty říkáš, že přijde sem? Jak je to možné? Francesco mu to přece nedovolí, zastaví ho...“

Myslím, že ne. Víš, tvůj bratr je více než ty jako ,originál´. Jenže Radu je ,originál´!

„Ale pak... odtud musím zmizet!“ vyhrkl Anthony téměř v panice. Najednou cítil, že na něj ze zdí Le Manse Madonie padá stejná tíseň, jako padala na ty, kteří tu kdy byli vězněni.

Najde si tě, ať budeš kdekoliv, takže zdravý rozum velí, abys zůstal tady a bránil svoje sídlo. To ses už natolik vzdálil svému původu, že jsi už přišel i o svůj teritorialismus?

„Já vím, o co ti jde!“ zavrčel Anthony. Konečně se vzpružil a setřásl ze sebe tu chorobnou ochablost - nebo to za něj udělal náhlý nával panického strachu. „Abych bránil tebe! Proto chceš, abych tu zůstal!“

Nesmysl! K čemu by mi to bylo, když pro sebe žádnou budoucnost nevidím. A teď se uklidni. Tony, a přemýšlej o tom, co tu máš: Le Manse Madonie je skutečná pevnost, navíc s posádkou, s tvými lidmi, upířími otroky. Tady na tebe nemůže Radu zaútočit, aniž bys ho viděl a mohl se na něj připravit. Budeš ho vyhlížet... z okraje plošiny, z hradeb, upíříma očima, které vidí i v noci a pátrají po velkém vlkovi. Z jaké jiné strany by se mohl přiblížit než z plošiny? Nebo po příjezdové cestě? Copak nemáš lidi na hlídky? A taky víš, kdy by mohl přijít, kdy nastane jeho čas - v tu noc, kdy měsíc dospěje do úplňku.

„Dostane Franceska - který je podle tvých vlastních slov mnohem víc ,originál´ než já - a přesto padne přede mnou a mými lidmi? A taky, pokud už je Francesco odsouzen k zániku, proč si děláš starost s tím, jestli ke mně bude nebo nebude ohleduplný?“ Anthonyho tvář, i za normálních okolností bledá, byla nyní zsinalá a z ní mu rudě žhnuly oči. „Mluvíš a sám sebe popíráš, Angelo Ferenczy. To, co říkáš, nedává smysl. Hraješ se mnou hru a dříve či později vyjde najevo jakou!“

Žádnou hru s tebou nehraji, můj drahý Tony, odpověděl Angelo. Budoucnost je nevyzpytatelná, nikdo si nemůže být ničím jistý. Navíc jsou věci, o kterých mluvíme, příliš vážné a já jsem příliš starý na hraní her... a taky příliš hladový! Už ani nevím, kdy jsi mi naposledy něco poslal. Co takhle nějaký pamlsek? Něco šťavnatého? Něco mladého? 

„Ne!“ vyštěkl Anthony. Ale pak si to rozmyslel - zřejmě. „Dobrá... ale jen pokud mi řekneš všechno, co víš. Jsem přesvědčený, že navzdory těm řečem o nevyzpytatelné budoucnosti vidíš konec toho všeho. Ale teď -“ řekl a ustoupil od okraje jámy „- se sotva držím na nohou. Jsem unavený, protože jsem toho moc nenaspal - vlastně jsem nespal vůbec... když je ve mně ta věc a mění mě. Nechám tě, abys pro změnu uvažoval o své budoucnosti!“

Sklopil polovinu krycího roštu nad ústím šachty a připojil ho na napětí. Ale pak, když se už chystal odejít, se ozvalo:

ANGELO LŽE! LŽE, LŽE, LŽE! Byly to Angelovy multimysli, nad nimiž už neměl starý Ferenczy absolutní kontrolu - ty se nyní rozkřičely v Anthonyho hlavě tak silně, až málem zavrávoral.

„Cože?“ zvolal a ruce mu vylétly ke spánkům.

TVŮJ OTEC TI LŽE, ANTHONY! MÁŠ PRAVDU, ON VÍ, JAK TO DOPADNE, A UŽ TEĎ SE NA TO PŘIPRAVUJE. ACH, TA VĚČNÁ URPUTNOST VAMPÝRŮ, TO JEJICH LPĚNÍ NA ŽIVOTĚ! ANGELO NECHCE ZEMŘÍT, I KDYŽ SE SMRTI NEBOJÍ. VŽDYŤ ČÁST NĚJ UŽ JE TEĎ MRTVÁ - TA, VE KTERÉ PĚSTUJE -

Ticho! pokusil se je umlčet Angelo. Avšak Anthony věděl, že kdyby otec chtěl, mohl by ,zmrtvět´, uvést se do otupělosti a stáhnout s sebou i mysli všech svých obětí.

„V čem lže? Povězte mi to, rychle!“ zvolal Anthony a vrátil se k jámě v naději, že ho ty hlasy prostřednictvím otce uslyší. „Co pěstuje?“

MYRIÁDY...

Ticho! zaskřehotal Angelo jako obrovská ropucha.

„Myriády čeho?“ zeptal se Anthony. Ale teď už viděl, že páry stoupající z jámy - dech jeho otce - řídnou a ztrácejí se.

MYRIÁDY! ozvalo se znovu jen to slovo. A pak ještě:

Myriády, v šepotu, který vzápětí zcela zmlkl.

A nastalo ticho...

Anthony se supěním stoupal do horních, přečetnějších pater Le Manse Madonie. Jeho odporný otec mohl svalovat vinu za svůj stav, na koho chtěl, ale Anthony byl přesvědčen, že je to dědičná záležitost. Kdyby to neměl jeho otec v krvi, nebyl by tím zasažen ani on. A teď je ta stará Věc v jámě opět hladová. Jak jinak? Tohle už Anthony znal jako obehranou písničku. A chtěla něco mladého, šťavnatého... Protože Angelo Ferenczy byl labužník.

Anthonyho tvář se roztáhla do zlomyslného úsměvu. Proč ne? Uspokojí chlípné touhy toho monstra - ale tak, jak bude chtít on, a teprve tehdy, až si bude jistý, že mu Angelo řekl všechno, co ví. Do té doby může klidně hladovět. Však on nevyhladoví. Je Vampýr, může se scvrknout, vyschnout, dokonce zkamenět! Jenom oheň ho zničí, jak navrhoval Francesco. Jenže to je nesmysl, to nejde... Ale uzavřít ho v jámě a nechat ho tam ve tmě navždy hnít a skučet... to se Anthonymu zdálo mnohem lepší. A výhodnější!

A pak, když si uvědomil, že ho otec může ,poslouchat´, dodal: „Přemýšlej o tom, ty starý parchante! A buď si jistý, že to není žádná planá hrozba.“

Pokud šlo o Angelův ,pamlsek´, Anthony pro něj jeden měl. Ale o tom své myšlenky zastíral, jak jen šlo, protože chtěl, aby to zůstalo jako překvapení. Něco mladého a šťavnatého? Ha! Až otec trochu sleví ze svých požadavků, něco určitě dostane. Něco... Co se jmenuje Katerina.

Jenže starý Ferenczy ho ,neslyšel´ - neslyšel vůbec nic, neboť masa jeho metamorfní tkáně usnula. A zatím se v koutě skalní dutiny - jeho cely - vylila stružka vody, spláchla z něj uhnilou tkáň a odnesla ji do prohlubně, kde po jisté době začala vypouštět teplé plyny a hýbat se vlastním ,životem´. Pak... z ní vyrazilo narudlé kryptogenetické mycelium, na němž se brzy objeví první z mnoha houbovitých kloboučků. A pod ním se budou na lupenech podhoubí odporných plodnic vytvářet myriády rudých spor...

Harry nemohl uvěřit realitě. Dokonce si někdy říkal, zda něco takového vůbec existuje. Ale hluboko uvnitř si, jako až příliš lidská bytost, dobře uvědomoval rozdíl mezi tím, co by mohlo a nemohlo být. Nebo co by nemělo být. Avšak nyní před ním nestála otázka, co je a co není, nebo co bylo a co nebylo, nebo dokonce co by mělo a možná nemělo být. Neexistovala minulost ani budoucnost, s níž by si měl dělat těžkou hlavu, pouze přítomnost.

A to byl důvod, proč zůstal zde, proč se tu uzavřel jako ve vězení... v tomto bezpečném místě, ve svém útočišti. Od té doby se skutečně neobtěžoval s přemýšlením - o čemkoliv. Přesto si právě nyní uvědomil, že opět přemýšlí, a ptal se sám sebe, proč to dělá. A věděl to. Protože brzy přijde doba, kdy budou roznášet jídlo a jeho bezpečné útočiště nebude tak zcela bezpečné.

Chtěl se protáhnout, ale nemohl. Nešlo to. Mohl jen hýbat hlavou, a tak se přesvědčit, co s ním je. A pak si vzpomněl, nebo se mu spíš vybavily neurčité vzpomínky na muže, kteří přinesli do jeho malé místnůstky - cely? - s polstrovanými stěnami těžké polstrované křeslo. To se stalo po tom, co se mu zdál děsivý sen, při němž začal křičet a nemohl přestat. A také si vzpomněl na svěrací kazajku, kterou mu navlékli, než ho do tohoto křesla posadili a připoutali mu zápěstí k polstrovaným opěrkám.

Tohle všechno ale byla jen malá nepříjemnost, téměř nic v porovnání s tím, že musel poslouchat mrtvé. A mluvili k němu neustále, ať spal nebo bděl! V bdělém stavu to nebylo tak zlé, to byl schopen snést - dokonce věděl, jak jim v tom zabránit. Ale ve spánku z toho měl děsivé sny, v nichž musel kopat a tlouct kolem sebe, aby se toho všeho zbavil. Proto ta svěrací kazajka! Protože lidé kolem něj nechápali, že stačí nenechat ho usnout a nebudou ho muset poutat jako zločince. A taky mu nedovolili, aby jim vše vysvětlil - zřejmě proto, že nemluvil srozumitelně nebo říkal věci, kterým nechtěli rozumět, nebo je dokonce slyšet. Jenže to v něm zase vyvolávalo frustraci a přivádělo ho k zuřivosti, a když potom začal křičet, píchli mu injekci a neklidní mrtví na něho začali dorážet znovu.

Byl to kolotoč, z něhož se nemohl vymanit, navíc ho to odvádělo od jeho hlavního problému - od úvah, zda je opravdu v bezpečí. Nebyla to skrýš, kterou si vybral po racionální úvaze a pak se do ní uchýlil. Možná by ji měl opustit a najít si něco lepšího, bezpečnějšího. Jenže to by znamenalo projít dveřmi, které neexistovaly... a to přece udělal naposledy! Ale ať tak či tak, stejně nikam jít nemohl, protože byl připoutaný. Na druhou stranu mu to tady vyhovovalo - to ticho, samota, klid, nehybnost... To pro něj bylo dobré. Jenom nevěděl, jak to zařídit s krmením.

Seděl připoutaný v křesle a přejížděl si jazykem po dásních, zdrsnělých od toho, jak mu Willis vrážel do úst hrubou lžíci. A cítil také škraloupy zaschlého jídla kolem nosních dírek a v uších, kam mu sadistický ošetřovatel nacpal kaši, když se mu vzpíral a odmítal otevřít ústa. Až přijde Willis příště - a to už bude brzy - přinese si s sebou mokrou houbu a předtím, než to celé začne znovu, ho trochu umyje. Přestože Harry nevěděl, co proti tomu má dělat, věděl jistě, že něco s tím dělat musí...

Ale právě teď s ním někdo mluvil, někdo živý, a Harry si uvědomil, že hlasitě odpovídá. Možná to zrovna nebylo odpovídání, ale v každém případě mluvil - zřejmě si stěžoval.

„Já prostě nevím, co s vámi,“ řekl ten druhý. „Alespoň kdybych věděl, kdo jste. Ale ještě lepší by bylo, kdybyste mi řekl, jak jste se sem dostal. Zatím mám jen váš zápisník se spoustou poznámek, z nichž mi žádná nedává smysl. Jediné jméno, které se tam vyskytuje, je Harry. To jste vy? Nechcete mi k tomu říct příjmení? Nemáte potřebu... komunikovat?“

„Příjmení?“ zamumlal Harry a zoufale se snažil zaostřit pohled a soustředit se. „Snaith... nebo Keogh... nebo Kyle.“ Konečně se zorientoval a místnost mu vyvstala v ostrých konturách.

Ředitel Cyril Quant viděl, že Harryho pohled se konečně zaostřil, a posadil se na židli, kterou si s sebou přinesl. Willis byl venku na chodbě - Quant mu řekl, aby tam počkal. Ale určitě slyšel, jak si na něj ten chovanec - ten ,ilegální´ chovanec - nesouvisle a blábolivě stěžuje. Ostatně Quant to musel sám vidět... jak má obličej pomazaný zaschlým jídlem.

„Nedivte se, že to takhle dopadá, když bráníte ošetřovateli, aby vás nakrmil,“ řekl ředitel ústavu. „Nemůžeme vás tady nechat umírat - hm, Harry? - a nevědět ani, kdo jste.“

Harry se téhle vize chytil. Držel se myšlenky, že by mu tenhle člověk mohl nějak pomoct v problému s krmením. To, co viděl, bylo podivné; jako by mu oči zprostředkovávaly pokřivenou, nepravdivou realitu... pokud to byla realita. Celou tu dobu, co zde byl - ach, jak vlastně dlouho? - se nedokázaly správně zaostřit. Na druhou stranu by Quant vypadal zajímavě, kdyby nevypadal tak groteskně. Byl to jakýsi podivný teleskopický efekt. Jeho tělo se jevilo maličké a sedělo na ještě menší židli, zato nahoře se náhle rozšiřovalo do kulatých vyboulených ramen, na nichž seděla obrovská nafouklá hlava. Moc vlasů na ní nezbylo, jen pár narezlých pramenů pečlivě sčesaných za uši, mezi nimiž zíraly na Harryho přes tlusté čočky brýlí obrovské žabí oči. Ano, obrovská žába, takový dojem ten člověk vyvolával.

„Vy se smějete?“ zeptal se Quant. „Chápete vůbec něco z toho, co říkám?“

„Ne. A vy ano?“ pokusil se ho zeptat Harry, ale z vyschlých úst mu vyšlo jen jakési zamumlání. Ale i tak to bylo až příliš. Kdyby to nechal pokračovat, jen by ho to vlákalo do jejich světa, který už pro něj nic neznamenal. Takže lepší bylo, když to zase nechal sklouznout pryč.

A Quant si podrážděně odfikl, neboť viděl, že se Harryho pohled opět rozostřil a hlava se mu začala kývat ze strany na stranu...

Quant vyšel na chodbu a zamířil k ošetřovateli. „To vám není podobné, Willisi,“ řekl mu.

„A co s ním mám dělat?“ odpověděl Willis. „Slyšel jsem, jak si na mě stěžuje. Jenže krmit ho, to je jako krmit vzteklého psa! Snažil jsem se do něj něco dostat, ale on to všechno plive zpátky na mě. Jak to mám udělat, když tou svou... hlavou pořád kroutí ze strany na stranu.“ Bylo zřejmé, že chtěl říct ,tou svou pitomou hlavou´, ale spolkl to. „Tak jsem se chtěl zeptat,“ pokračoval Willis, „jestli by nešlo dát mu kapačky... prostě ho nakrmit nitrožilně? A proč ho tu vlastně pořád máme, když nevíme, odkud se vzal? Neměli bychom ho - já nevím - předat policii...? Prostě ho předat úřadům?“

„To je problém,“ odpověděl Quant, když vycházeli systémem bezpečnostních dveří ven z oddělení. „Jak jim to chcete vysvětlit, když nevíme, kdo to je ani, jak říkáte, odkud se tu vzal.“

„A proč bychom si měli dělat hlavu s nějakým vysvětlováním?“ namítl Willis. „Řekneme, že jsme ho objevili někde uvnitř našeho areálu - že se musel nějak dostat přes plot, i když nevíme jak, protože je tam všude zabezpečení. Každému musí být na první pohled jasné, že je to cvok. Možná se už o něj někdo nechtěl starat, tak nám ho sem strčil, aby se ho zbavil.“

„A co když ten někdo je inspektorát?“ obrátil se k němu ředitel. „Jsme nemocnice, ústav pro mentálně postižené. Myslíte, že nás to staví mimo dohled? Já bych řekl, že naopak. Veřejnost chce vědět, jak se staráme o své... pacienty. A my jsme povinni se o ně starat!“

„A když je to pacient, kterého nám sem někdo nasadil...“ uvažoval Willis. „Jak víme, že to neudělal proto, aby nás otestoval? Třeba se právě teď diví, že s tím nic neděláme.“

„Ne my neděláme, ale já nedělám!“ opravil ho podrážděné Quant.

Willis pokrčil rameny. „To je váš problém, pane,“ řekl a zadíval se stranou.

„Zítra s tím něco udělám,“ pokýval hlavou Quant, když vstupoval do výtahu. „Zítra ohlásím, co se tady stalo. Ostatně od toho jsou jiní, aby takové situace řešili. A do té doby ho dejte do pořádku... a zajistěte, aby tak zůstal. Jestli ho budeme někam předávat, což předpokládám, tak chci, aby byl v co nejlepším stavu. Ostatně to se týká všech našich pacientů. Pokud by v souvislosti s touhle situací došlo k inspekci našeho ústavu, musíme na ni být připraveni, abychom nezavdali jedinou příčinu ke kritice.“

Quant odjel nahoru a Willis zamířil do inspekčního pokoje. Byla doba krmení všech těch cvoků a ujetých existencí - ale on věděl, ke komu půjde nejdřív. Jsme povinni se o ně starat... mumlal si. Tak dobrá! Dave Willis ví, jak si s tím pošukem spadlým z nebe poradí. Až mi příště  vyrazí misku se šlichtou z ruky, už nedostane nic, ať se děje, co děje! Vlastně dostane, ale něco jiného...

Harry neslyšel, kdy Willis vstoupil do jeho cely. Vlastně ani nevěděl, že tam je, dokud neucítil na rtech dětskou kaši a tlak hrubé lžíce, která se mu snažila rozevřít ústa. Teprve potom se probral ze strnulosti a... začal se dávit a kašlat a to, co mu už stačilo vniknout do úst, vyplivl. Ale pak...

Pak už to bylo horší, mnohem horší. Ale když to skončilo a všechno se znovu uklidnilo, zůstal Harry ,zaostřený´. Protože teď už měl na co. V tu chvíli vycítila svou příležitost Velká většina - jeho přátelé zdola - a využila jí.

A tentokrát jim Harry naslouchal - pozorně, s veškerou pozorností, jaké byl ještě schopen - protože cokoliv bylo lepší než tohle...

Nezbláznil se, hlásil siru Keenanu Gormleyovi muž, který byl za svého života špičkový psychiatr. Jenom se rozhodl distancovat se od světa, který se z jeho pohledu zbláznil. Problém ovšem bude, jak zařídit, aby se do něj zase vrátil. V tuto chvíli je však zcela zmatený. Jeho mysl je naplněná odporem k muži jménem Willis - odporem, který hraničí s nenávistí. Ale nejde o nic abnormálního, žádná bezdůvodná obsese, protože ten člověk je jeho ošetřovatel a Harryho týrá, a možná doslova mučí! Na druhou stranu jen díky tomu Willisovi a jeho chování máme k Harrymu přístup. Začíná si uvědomovat, v jaké šlamastyce se ocitl, a hledá cestu, jak z ní ven. A to znamená, že je schopen uvažovat rozumně o rozumných východiscích, jestliže mu nějaké dodáme. 

V tu chvíli vstoupil do diskuse Franz Anton Mesmer. Myslím, že mám k tomu taky co říct, prohlásil. Koneckonců, Harry byl nejdřív můj pacient. Vlastně úplně nejdřív byl můj terapeut! Vrátil mi sebevědomí a teď bych mu to rád oplatil stejnou službou. 

Pomocí hypnózy? ozvala se Harryho matka téměř polekaně.

Ale ne, snažil se jí uklidnit Mesmer. Hypnóza mi pouze umožnila dostat se do jeho mysli. Teď bych chtěl pracovat s tím, co jsem v ní našel. Ale přitom budu potřebovat vaši pomoc, Mary Keoghová. 

Moji pomoc? Jak to myslíte?

Nebo spíš slib, že se do toho nebudete plést, řekl Mesmer trochu neomaleně.

Do čeho? nechápala Mary.

Do jeho lásky k B. J. Mirluové, upřesnil Mesmer. Ještě pořád znám cestu do jeho hlavy a vzpomínám si, jak se o ni bál. A právě teď je B. J. v nebezpečí: všichni to víme od lidí - a některých monster - kteří se dostali mezi nás. To je jedna z věcí, která by ho z toho mohla dostat - to, že by se dozvěděl, jaké nebezpečí jeho dívce hrozí. 

Takže dvě věci, ozval se opět psychiatr. Dvě věci by ho z toho mohly dostat - jeho láska k B. J. a strach z ošetřovatele, z toho Willise. Obojí ho vede k tomu, že chce odtamtud pryč. 

Tři, překvapil je náhle svou přítomnosti Nostradamus. Protože ještě nevyřešil všechny hlavolamy, které jsem mu dal. A já vím, jak nerad nekroskop nechává cokoliv nedořešené. 

Co o něm ještě víte? zeptal se sir Keenan. Co jste viděl v jeho budoucnosti? 

Na to se neptejte, odpověděl Nostradamus. Nemáte právo to vědět, dokonce ani já ne - alespoň ne vědět všechno. 

Tak co s ním tedy bude? ozval se opět Mesmer. Mám vstoupit do jeho mysli? Mám mu připomenout, že na něj B. J. Mirluová spoléhá a že ještě nevyřešil Nostradamovy hlavolamy - možná klíč k jedinému reálnému řešeni jeho situace - a že to jediné ,bezpečné místo´ je ve skutečnosti místem muk a nebezpečí? 

Jaké lži jste mu napovídal o B. J.? zeptala se místo odpovědi Harryho matka.

Jenom to, že ho miluje - což ani nemůžeme s jistotou považovat za lež. A také, že obvinění proti ní zůstává neprokázané. Jestliže ji miluje... mělo by to stačit.

Řekl jste ,mělo´ by stačit? obrátil se na něj sir Keenan. V čem spočívá riziko? 

Mesmer odpověděl opatrně. Dělicí rozhraní mezi nekroskopovou realitou a nerealitou se těmi neustálými přechody natolik znejistilo, že když bude příště nucen vybrat si mezi tím, co je a co není, zvolí možná špatně. 

A je to pravděpodobné? chtěla vědět Harryho matka. Myslím, jestli opět dojde k tomu, že se úrovně jeho vědomí spojí? 

Franz Anton váhavě přikývl. Ach ano. Ale to je v rukou B. J. Mirluové... 

V metafyzickém éteru nastalo dlouhé ticho, až si nakonec Mary Keoghová povzdechla a zeptala se: A nedá se tomu nějak zabránit? 

Myslím, že dá, odpověděl Mesmer. Vždycky existuje alternativa. Například nechat věci být - dovolit, aby svět živých a všechny v něm zasáhla ta hrůza - a pak vysvětlovat těm, kteří se dostanou k nám, proč jsme to dopustili! Já vím, co bych já udělal, ale nemůžu o tom rozhodovat sám. A mimochodem, čas běží... 

V tu chvíli se ozval nový hlas - hlas R. L. Stevensona Jamiesona. Souhlasím s vámi, pane Mesmere. Já bych třeba mohl na nekroskopa dohlížet a s využitím svého obi pro něj udělat všechno, co je v mých silách, řekl se svou obvyklou poníženou důležitostí.

Já také, přidal se Nostradamus. Protože pokud se nekroskop nevydá dopředu, nebude se moct vrátit. To je paradox starý jako čas. Co bylo dřív? 

Mám ho rád jako vlastního syna... jestli dovolíte, Mary, řekl sir Keenan. Bůh ví, že bych ho nechtěl vystavit riziku, ale mít ho takového, jako je teď, je jako nemít nic. A to platí i pro něj - i on by neměl nic. Jsem přesvědčený, že bych mohl pomoct s Harryho motivací. Takže jestli mohu, jdu do toho s vámi. 

A Harryho matka zůstala samotná - s ní už nikdo nehodlal o konečném rozhodnutí diskutovat.

A čas neodvratné tikal směrem k budoucnosti a PŘÍTOMNOST plynule ubíhala do minulosti...

Harry byl při smyslech. Náhle! A stejně náhle věděl, co udělal a co neudělal.

Vzdal to. Utekl od práce, kterou měl jen zpola hotovou a ani ne zpola pochopenou. Všechno to nechal na někom jiném, aniž vůbec věděl na kom. Vlastně to ani nechtěl vědět, dokonce měl strach z toho, že by se to dozvěděl. Zkrátka byl to klasický případ toho, když se člověk dostane z deště pod okap. A teď chtěl zpod toho okapu pryč. Ale kam? Zpátky do deště?

Naštěstí se mu zčistajasna (spíš však z jeho snů nebo z neústupnosti jejich obyvatel) vrátil zdravý rozum. Nebo došlo k tomu, že se prázdnota - vakuum - kterou si v sobě předtím sám vytvořil, znovu vyplnila a on se už do ní nehodlal vracet. Vždyť jestli se příroda děsí vakua, potom o co větší je hrůza mrtvých, když jde o prostor, jenž byl předtím vyplněn nekroskopem?

A tak byl náhle při smyslech a duševně zdravý a fyziologický rytmus jeho těla mu říkal, že musí být zhruba ráno. Navzdory tomu, že se od chvíle, kdy otevřel oči, cítil ztuhlý, věděl, že je to pouze iluze, přirozený důsledek toho, že je příliš dlouho uvězněný v tom svém křesle. Neboť jeho spánek byl hluboký a (paradoxně?) klidný, takže se v něm ještě i teď ozýval slábnoucí vnitřní hlas, který mu připomínal: Budeš spát tvrdě, Harry, a až se probudíš, budeš se cítit dobře a odpočatý... budeš se cítit dobře a odpočatý... dobře a odpočatý. 

Ale předtím slyšel také jiné hlasy, a třebaže už nyní zmlkly, vzkazy, které mu adresovaly, v něm zůstávaly. Nebo to byly pouhé myšlenky, něco, s čím jeho počítačová mysl pracovala před tím, než se zhroutil? Ať tak či tak, byly tu a vynořily se spolu s ním z jeho hlubokého a klidného spánku.

Například myšlenka, že jeden z jeho hlavních problémů pochází z doby, kdy působil v pobočce E. To byla stará věc, i když vyšla najevo až teď, z Nostradamových čtyřverší. Avšak co ještě, jaké pravdy v sobě skrývají čtyřverší, jejichž smysl zatím nepochopil? Takže ho čekala práce.

A taky myšlenka - nebo přesněji skutečnost - že Bonnii Jean dosud nebyla definitivně prokázána vina za to, že mu zkazila život. Ale i kdyby... v každém případě to nemohla být stoprocentní vina - přinejhorším jen padesátiprocentní, pokud počítal, že by druhý padesátiprocentní podíl šel na konto pobočky E.

A ještě myšlenka, i když opět skutečnost, že B. J. je v nebezpečí. Že jejich nepřátelé jsou v zemi a zřejmě ji právě v tuto chvíli hledají, zatímco on trčí tady a nic proti tomu nedělá! Jestliže ho B. J. skutečně miluje - a náhle si byl jistý, že to je pravda, ať byla kdokoliv nebo cokoliv - pak jsou její nepřátelé i jeho nepřáteli. Zároveň však věděl, že to jsou velcí nepřátelé, ne žádní troubové jako ten, se kterým bojuje tady.

Wíllis! Ráno! Snídaně!

V žádném případě!

Divoce se rozhlédl po cele a potom otevřel své komunikační kanály k mrtvým. Bylo to stejně dobré - nebo spíš lepší - jako volat o pomoc.

Harry! ozval se téměř okamžitě R. L. Stevenson Jamieson. Slyšíš mě, nekroskope? Právě teď k tobě kdosi míří a není to zrovna tvůj přítel! 

„Kolik času mi zbývá, R. L.?“ Harry škubl řemeny, které mu poutaly ruce k opěrkám křesla, i když věděl, že je to marné. Taky se snažil kopat nohama, ale i to bylo zbytečné, protože mu visely nad podlahou a neměl se o co opřít.

Kolik času? Tím se já nezabývám, mé zajímají vzdálenosti. Vím jen, že se blíží a snaží se dostat k tobě. Vidím hořet tvůj plamínek a tenhle chlápek se ho chystá přidusit. V každém případě s tebou moc dobré úmysly nemá, to si piš.

Harry přestal škubat pouty na rukou a vzepjal se proti širokému řemenu, který mu svíral hruď. Ale co mohl zmoci, když na něj působil pouze sílou nafouknutých plic? Nemělo to smysl! I kdyby se z toho zatraceného křesla osvobodil, pořád by ještě vězel v té zatracené svěrací kazajce.

Udýchaný námahou vyslal k R. L. otázku: „Je tam venku ještě někdo jiný? A tady... márnice?“ Nebyla. Ale i kdyby ano, Harry si okamžitě uvědomil, že by to nebyl zrovna nejlepší nápad přivolat choromyslné mrtvé.

Takže nemohl počítat se žádnou fyzickou pomocí, alespoň ne z fyzického zdroje. Ale tam venku byli ještě jiní. Máš mezi mrtvými spoustu přátel, Harry Keoghu, ozval se zcela nový, zcela cizí, ale v každém případě přátelský hlas. Musím se přiznat, že se o tebe už dlouho zajímám, ale říkali mi, že jsi byl... hm, jaksi zaneprázdněný. 

„Ještě pořád jsem,“ zamumlal nekroskop. Stále se zmítal v křesle jako opravdový šílenec, ale teď na chvíli ustal. „Příteli,“ řekl. „Pokud nemáš nějaký dobrý nápad, jak mi pomoct, raději uvolni místo někomu jinému. Kdo vlastně jsi?“

Jmenuju se Harry, odpověděl ten druhý s úsměvem, který mohl ,vidět´ pouze nekroskop. I když... to vlastně bylo moje umělecké jméno – pseudonym. 

„To má být vtip?“ ozval se podrážděné nekroskop. Byl vyčerpaný a zdeptaný a neměl náladu na žerty. „Jestli ano, pak sis nevybral vhodnou dobu.“

To je úžasné! pokračoval klidně ten druhý. Strávil jsem spoustu času - myslím za života - dokazováním, že ty a tobě podobní neexistuji. A tehdy to možná byla pravda. Ale pak ses objevil a od té doby mohu mluvit se svou matkou, stejně jako mluvím teď s tebou. To je jeden velký dluh, který vůči tobě mám, Harry Keoghu. Ale zároveň je to důvod, proč jsem se ti tak dlouho vyhýbal - měl jsem strach, aby se z tebe nakonec nevyklubal šarlatán. Teď však vidím, že jsem se obával zbytečně. 

„Poslyš, Harry,“ řekl Harry. „Omlouvám se, že se ti nemůžu plně věnovat, ale- “

Harry Houdini, jméno mé, přerušil ho ten druhý. Jsem tady, abych něco udělal v zájmu Velké většiny, a jsem rád, že mi to dalo příležitost konečně se s tebou seznámit. 

„Harry Houdi- !“ začal Harry, ale v půli slova se zarazil a zůstal civět s pootevřenými ústy.

Ano, Houdini, řekl mrtvý kouzelník ze svého hrobu na hřbitově Machpelah, Cypress Hills, Queens. A náhle zčistajasna dodal: Tak co, podařilo se ti alespoň trochu je uvolnit? 

„Cože?“ nechápal nekroskop, ale pak se konečně vzpamatoval a vydechl úlevou. „Mluvíš o mých poutech? A o svěrací kazajce? Přijď sem a můžeš se přesvědčit sám.“ A ještě trochu víc otevřel svou mysl.

Mohu? zeptal se Houdini a přiblížil se tak, že se jejich mysli setkaly.

„Prosím, posluž si,“ řekl nekroskop. „Jen pojď dál, Harry, a zařiď se jako doma. Ale musíš mi odpustit, že to tady není nejpohodlnější. Abych řekl pravdu, i když vím, kdo jsi, a slyšel jsem něco o tom, co jsi dokázal, přesto se mi nezdá, že bys byl schopen mi pomoct.“ Cítil, jak z něj vyprchává radostné vzrušení, které ho před chvílí ovládlo. „Čas pracuje proti nám, a i kdybych se dostal z toho křesla, pořád je tu ta svěrací kazajka...“

S tou nebude problém, řekl druhý Harry. Tyhle věci mám v malíčku. Nasadili ti ji, aby to s tebou měli lehčí. Když tě budou chtít přestěhovat, uvolní ti ruce, složí ti je přes hruď a zavážou ti je tam. Takže tvůj jediný skutečný problém je křeslo. A i když jsem to nikdy nezkoušel, myslím, že já bych se z něj dostal i pod vodou. Dobrá, takže se uvolni a nech mě, abych se do toho pustil. 

Nekroskop ho poslechl, uvolnil se, jak jen dokázal, a nechal jednat odborníka. A pak... poznal nový a zcela jiný druh magie...

O čtvrt hodiny později přišel Willis se snídaní. Monitor uzavřeného televizního okruhu v inspekční místnosti byl momentálně nefunkční, takže odtud nemohl kontrolovat pacienty. Ale na tom zase tak nezáleželo, protože cely byly vypolstrované a v oknech bylo nerozbitné sklo, takže se nic nemohlo stát. Harry seděl v koutě jako ta příslovečná panenka a brzy bude jíst svou obligátní kaši. A bude ji jíst, nebo to do něj nacpe, kudy to půjde!

Jediný pohled do cely ho uklidnil - od včerejšího večera se v ní nic nezměnilo. Jenom ten cvok připoutaný v křesle s hlavou svěšenou na hruď... Že by ještě spal? Ale tím si nepomůže - za chvíli bude jako čečetka!

Willis položil tác na polici s kulatými rohy, zabudovanou v polstrované zdi, Zavřel dveře a znovu pohlédl na Harryho - který zase hleděl na něj. Ale ne z křesla!

„Dobré ráno, pane Willisi,“ řekl klidně Harry a ošetřovatel Willis vytřeštil oči a nemohl pochopit, jak to, že stojí sotva dva kroky od něj. A pak se ten ,cvok´ obrátil k někomu, koho Willis nemohl vidět, a i kdyby ho viděl, neuvěřil by tomu.

Seržante, je váš!

A Willis stále ještě zíral s otevřenými ústy, stále ještě neschopen pochopit, když se ,Seržant´ Graham Lane - bývalý armádní instruktor tělesné přípravy - postaral o zbytek...

Ředitel Cyril Quant přišel do práce asi o půl hodiny později a pak... se rozpoutalo peklo. Začalo to krátce po tom, co si podruhé přečetl lístek na svém stole, na němž stálo:

Tomu, koho to patrně příliš nezajímá...

Máte mezi svým personálem lidoopa jménem Willis. Nevím, jak vy, ale já bych ho nenechal čistit ani pavilon opic v edinburské zoologické zahradě. Je to surovec a sadista a dnes dostal nakopané do zadku, jak si zasloužil. Až si najdu čas, pošlu o tom zprávu příslušnému úřadu. Anebo byste mohl jeho působení ve vašem ústavu vyšetřit sám a ušetřil tak sobě i mně spoustu problémů.

Harry

P.S.

Ale mě z toho vyšetřování vynechte - pokud nechcete skončit v některém z těch vašich křesel a ve svěrací kazajce.

Vlastně to spustilo to jméno - Harry. Ředitel Quant otevřel zásuvku, chvíli se přehraboval v papírech a pak ji celou vysypal na stůl. Ale ať hledal, jak hledal, jediný důkaz o tom, že ten ,Harry´ vůbec kdy v jejich ústavu byl - zápisník s jeho poznámkami, které nedávaly smysl - nenašel.

O deset minut později se Quant v sekci C oddělení N na vlastní oči přesvědčil, že Dave Willis opravdu dostal nakopáno do zadku a nejen tam. Ostatní zřízenci se právě snažili odvázat bezvědomého opičáka Willise z křesla. Měl zlomený nos, zlomenou klíční kost, podlité oko a opuchlý ret - a vlasy slepené zaschlou ovesnou kaší...

Když se nekroskop opět ocitl doma, byl stěží schopen věřit tomu, jaká proměna se s ním udála. Po tom, co se osprchoval, najedl - pořádného jídla - a dobře vyspal, se cítil... ne úplně jako znovuzrozený, ale v každém případě tak dobře jako už dávno ne. Paměť mu sice pořád nesloužila (stále měl v mysli posthypnotické příkazy, které ovládaly, třebaže nespolehlivě, většinu jeho myšlenek, činností a duševních procesů), ale už se v něm plně zabydlel nově nalezený pocit svobody, který však nevyplýval pouze z toho, že se dostal z cely ústavu pro duševně choré a z Willisových rukou. Cítil se téměř duševně povznesen a bylo to zřejmě tím, že získal pro svůj život nový směr - měl nový cíl, k němuž se mohl upnout, a viděl nové věci, které bylo třeba udělat... i když zatím nevěděl jak.

Ale to nebylo všechno. Tam v blázinci v sobě Harry také obnovil důvěra ve své mrtvé přátele - a tím i v sebe samého. Už se jich nestranil a věděl, že když je bude potřebovat, jsou připraveni udělat pro něj vše, co mohou. Aniž si to uvědomoval, slábl v něm působením Mesmerových hypnotických sond vliv původních příkazů Jamese Andersona. A rovněž už necítil ten podivný neodůvodněný strach z užívání Möbiova kontinua. Všechny tyto věci pro něj představovaly značné omezení, ale nyní se jich zbavoval stejně snadno, jako ho Houdini zbavil svěrací kazajky.

Podobně to bylo s pochybnostmi o B. J. Mirluové. Už si nekladl otázku, zda není pouhým jejím otrokem. Jestliže to tak je, budiž, ale zatím o tom žádný důkaz neviděl, a dokud ho neuvidí, bude ji milovat a věřit tomu, že stejně tak miluje ona jeho. A ať před nimi leží jakákoliv neznámá nebezpečí, budou jim čelit společně - zároveň však nehodlal zakrývat si před čímkoliv oči.

Nostradamus mu poskytl spoustu podnětů, ale stačilo jen málo z nich, aby ho málem svrhly přes okraj do propasti nebo ho k ní přitáhly tak blízko, že na to ani nechtěl myslet. Přesto se tou zkušeností cítil svým způsobem posílený, neboť si uvědomil, jakému nebezpečí se vystavuje ten, kdo se snaží dozvědět se příliš brzy příliš mnoho. Od této chvíle byl odhodlán postupovat krok po kroku a rozhodovat se podle situací, které nastanou.

Bonnie Jean však byla v jeho mysli neustále přítomná. Její zvláštní kouzlo ho dál přitahovalo, dál ho vábilo, a on cítil, že jeho nedávné (Nedávné? Jak dlouho vlastně trčel, trápil se a marnil čas v tom ústavu?) rozhodnutí držet se od ní dál se rozplývá v nic tím víc, čím rychleji se blížil měsíční cyklus ke svému vyvrcholení.

Měsíční cyklus? Ke svému vyvrcholení? K úplňku?

Zaskočil kontinuem do města, koupil si noviny a tam to bylo.

Zítra! Zítra bude úplněk! Nebylo divu, že cítil pižmovou vůni jejího parfému. Nebo to bylo její pižmo? Pořád věděl, kde je, a musel se vzepřít veškerou svou drolící se vůlí proti tomu, aby za ní okamžitě, v tuto chvíli, nevyrazil.

Ne! Nemohl, protože musel něco udělat a měl na to ještě celý den, než zjistí, že už dál odolávat nedokáže.

Musel vyřešit Nostradamovy rébusy.

Nesouvislé bláboly, nečitelně psaná čtyřverší a ,nesmyslné´ poznámky ve svém bloku. Nebezpečná práce. Už se je jednou snažil rozšifrovat - hledat jejich smysl - když... Ale to všechno bylo nyní pryč a musel začít znovu.

Takže se posadil v kuchyni a otevřel na stole před sebou blok...

V

Harry: řeší

Děti měsíce: uposlechnou volání

Několik úrovní Harryho vědomí bylo opět na svém místě, i když nepříliš pevně. Ve vědomé úrovni - v reálném světě - věděl, že jeho budoucnost je nějak spojená s oním místem v mrazivé tibetské pustině. Nebo možná ne; protože měl nevyvratitelné důkazy, že se již jednou na to místo vrátil, aby tam ukryl Zahaninino mrtvé tělo, takže se tím třeba vyplnila nejen jeho vize, ale také ta podivná předpověď Aleka Kylea o nukleární devastaci. Vždyť už tím, že objevil ve své pracovně Zahanininu mrtvolu s useknutou hlavou, utrpěl obrovskou emoční devastaci.

Nebo bylo účelem jeho vize vytvořit jen jakýsi kontext: ukázat mu, že ta nálož v Greenham Common byla tibetského původu? Skutečnost, kterou potvrdil Darcy Clarke? Harrymu připadali ti mniši v červených kutnách od počátku podezřelí. Ale opět mohlo jit o přežívající přízrak Kyleových intuitivních věšteckých schopností.

To, že ti mniši byli nepřátelé země - a vlastně celého civilizovaného světa - se zdálo naprosto evidentní. Ale proč by měli být zároveň nepřáteli B. J.? Kdo je B. J., že si může povolat na pomoc takové spojence, jaké viděl (nebo si myslel, že vidí) tehdy v přístřešku pro dobytek ve sněhové bouři?

Ale ne, tenhle směr vyšetřování je zakázaný. Tudy se už pustil dřív a byl to jeden z důvodů, kterého dostaly tam, kde byl a kam se už nechtěl vrátit. Ostatně pokaždé, když se přistihl, že v sobě pěstuje pochybnost o B. J., vždy se vzadu v jeho hlavě ozval jakýsi slabý hlas, který to popíral a volal, že je nevinná. Jenže Harry ten hlas poslouchal s jistou rezervovaností, neboť se mu někdy zdálo, že zní dočista jako hlas samotné B. J. Ale...

Teď to tu bylo znovu, to okamžité popření! A možná taky varování. Takže se vrátil k úvahám o mniších v rudých kutnách.

Jeho pozornost upoutalo několik řádků v bloku:

„Tvář hledící napříč mrazivou plání. Rudé myšlenky, rudý háv. Zlé místo. Zlaté zvonky.“

A okamžitě se mu vybavilo čtyřverší:

Tvář hledí napříč mrazivou plání.

Rudý má háv, rudé myšlenky,

v hloubi toho zlého místa kdo dlí,

kde obklopen je zlatými zvonky.

Tvář nad zlým místem hledí napříč mrazivou plání. Takže klášter? Je to možné. „Rudý má háv, rudé myšlenky... ten, kdo tam dlí...“

Ten, a ne ti? Tedy opat kláštera. Ale ať je to, kdo je, míní se tím ten, kdo vyhlíží. Vzpomněl si, že někde v bloku má verš, který obsahuje slovo ,pán´. Obrátil stránku a našel ho:

„Je v doupěti svého pána služkou.“ (Cítil, že znovu vstupuje na tenký led, ale přesto pokračoval.) „Jeho tvrz pustá, vzdorně ční k nebi; jeho postel vystlaná je žlutou, v ní odpočívá...“

Dává to nějaký smysl? Ví o tom něco? K čertu! Stačí, aby o tom začal jenom uvažovat, a už se potí. Proč? (Možná o tom nesmí uvažovat - teď ještě ne!)

A tak pokračoval dál.

„Jedné krve... povstali z ní. Ti, co berou život... Čepel, oheň, kůl!“ A opět to čtyřverší:

Jsou jedné krve, jeden jak druhý,

povstali z krve, života dědici,

jenž nebyl jejich, aby ho brali.

Čepel, oheň, kůl jejich pád způsobí!

Přesto se znovu musel zastavit, neboť viděl, že tenhle led, na který se chystal vstoupit, je příliš tenký, aby ho udržel. Myslí se mu mihlo jediné zlověstné slovo - Vampýři! - a to stačilo, aby se opět rychle posunul dál.

Nostradamus mu řekl, že jedno z jeho aktuálních publikovaných čtyřverší se přímo vztahuje k nekroskopovi. A skutečně, když znovu zalistoval v zápisníku, našel: „Druhé ,C´ pod Nostradamovým jménem... Strom nebo stromy... Pýcha = hanba...“

Ať to znamenalo cokoliv, bylo to dvojverší samo o sobě:

Druhé ,C´ pod jménem Nostradama

Strom jsou stromy a pýcha je hanba

Venku už byla tma. Měsíc, téměř v úplňku, visel nízko nad obzorem a ohraničoval okraje mraků, které pluly v jeho stříbřitém jasu. Harry se zachvěl, zatáhl závěsy a pak se pomocí Möbiova skoku přenesl do zastrčené uličky v blízkosti knihovny v Bonnyrigu. Knihovna už byla zavřená - výborně! Dalším Möbiovym skokem se dostal dovnitř a vyhledal polici s knihami o Nostradamovi. Vybral si namátkou tolik svazků, kolik unesl, a vrátil se s nimi domů.

Začal knihou, která obsahovala všechna čtyřverší, a nalistoval v ní druhou ,Centurii´, druhý soubor sta čtyřverší, i když stále nemel představu, co hledá. Věděl jen, že by to mělo nějak souviset s Nostradamovým jménem. Co je obsaženo ve jménu? Jména a čísla...

„Najdi to pod mým jménem - použij svoje čísla a taky moje,“ řekl Nostradamus. Přitom neměl na mysli nekroskopovu intuitivní matematiku; ne, on to myslel víc esotericky. Vlastně tím skutečně mínil esoterickou numerologii!

A tak Harry použil čísla. Hebrejský systém:

M I C H E L D E N O S  T R A D A M E

4 1 3 5 5 3 4 5 5 7 3 4 2 5 4 1 4 5

Součet čísel, která příslušela podle tohoto systému písmenům Nostradamova jména, byl sedmdesát. To si Harry pamatoval ze svého rozhovoru s mrtvým věštcem. Stejný součet by vyšel i v případě moderní podoby Nostradamova jména Michel de Nostradamus. V obou případech provedl nekroskop ciferný součet, aby dostal sedm: číslo knihomolů, mystiků, okultistů a kouzelníků.

Ale skutečné číslo jeho jména nebo jmen bylo sedmdesát. Nalistoval tedy stránku, na niž bylo sedmdesáté čtyřverší druhé Centurie.

Le dard du ciel fera son estendu,

Mors en parlant: grand execution:

La pierre en l´arbre la fiere gent rendue,

Bruit humain monstre purge expiation.

K čertu! Takže jakási stará francouzština. A všechna čtyřverší ,ve shodě s autorem´, samozřejmě s autorem překladu. S pocitem, že je hlupák, který hledá něco, co neexistuje, začal pátrat v hromádce knih po přímém překladu do angličtiny. Jenže jediný, který našel, zase neobsahoval všechna čtyřverší, a právě to sedmdesáté pochopitelně chybělo.

Otevřel tedy metafyzické komunikační kanály a oslovil ,přátele´ na místním hřbitově. „Potřeboval bych někoho, kdo mluví - mluvil - francouzsky,“ řekl. Takhle ho mrtví nikdy neslyšeli - tak odměřeného a pouze věcného. Proto vycítili, že jde o naléhavou věc, a rychle mezi sebou našli bývalého lingvistu, který kdysi studoval francouzštinu v Edinburghu.

A pak si už Harry jen psal do zápisníku překlad z francouzštiny:

,Šíp z nebes si najde cestu.

Mrtvý v řeči... Velká exekuce.

Kámen ve stromě (stromech); hroutí se pyšný (hanebný) národ.

Podezření či zvěst o lidských monstrech, která musí být vymýcena

a svět od nich očištěn.´

Jenže Nostradamus to ,viděl letmo´, v záblescích prchavých vizí a podle toho psal svá čtyřverší. Navíc zřejmé zpřeházel sled sekvencí, aby se mu celek rýmoval. V každém případě psal velmi rychle - tak rychle, že skutečný smysl mohl být jasný jen jemu.

Proto musel Harry využít toho, co věděl, na co si vzpomínal, a co tušil nebo cítil, aby byl schopen přisoudit veršům smysl nebo alespoň klíč k jejich pochopení.

„Šíp (paprsek vědění?) uzavírá svůj cyklus k tomu, kdo hovoří z mrtvých (nebo k nim?). Existují zvěsti o lidských monstrech, v nichž se mezi stromy zvedá skála. Ale svět bude od nich očištěn a pyšný (hanebný) národ skončí sražen na kolena...“

Harry si vzpomněl na telepatickou vizi, kterou měl možnost vidět v Nostradamově mysli: obraz, v němž jakýsi člověk padal do minulosti (tedy vypadával z budoucnosti). Letěl s roztaženými pažemi, jako by tvořil kříž, a byl to muž - spálený, zčernalý, kouřící, což bylo samo o sobě děsivé. Ale Harry cítil, že v té vizi je obsaženo ještě cosi děsivějšího. Věděl, že něco podobného už jednou viděl nebo zažil. Nebo to možná teprve má zažít...?

A pak...

Oslepující záblesk, obrovský výbuch, zlaté ,šípy´, které letí do všech směrů z místa, v němž se nacházela ukřižovaná lidská schránka. A to, jak se ty šípy pohybovaly, dychtivě a téměř cílevědomě jako živé organismy, když hledaly východy z PŘÍTOMNOSTI do jiných prostor a jiných časů...

A jeden z nich našel Nostradama - právě včas, aby ho zvedl z trosek zničeného života, do nichž se lékař zhroutil, když nebyl schopen zachránit svou ženu a rodinu před dýmějovým morem. Byl příjemce vědění z budoucnosti a taky byl nadán možností budoucnost měnit! Možností zajistit, aby se nakonec ten zlatý šíp, ten paprsek, vrátil k němu! A Harry slyšel sám sebe, jak jako ve snu opakuje: „Co bylo dřív - slepice, nebo vejce?“

A pokud šlo o verš s lidským monstrem... Sám nekroskop ve své době svět od několika z nich očistil. Ale znamená to, že těch očistných činů bude muset vykonat ještě víc? Co se vlastně stalo tenkrát v Cairngorms, když B. J. zrušila jejich výlet do hor? A co ještě - kromě nashromážděného bohatství - objevil v Le Manse Madonie? Opět tenký led a nejvyšší čas ho opustit, aby se neprolomil. Udělal to a šel dál...

Nebo se o to alespoň snažil. Ale opět mu cosi uvízlo v mysli.

Cairngorms. Harry věděl, že to slovo, kromě názvu pohoří, znamená kámen, žlutý nebo hnědý kouřový křemen, který se vyskytuje v Cairngorm Mountains. Takže nyní uvažoval:

Je to ,kámen ve stromech´, nebo kámen, který se tyčí nad stromy? Mohl by to být i žulový masiv Cairngorms, který se zvedá ze zalesněného údolí Spey!?

Cairngorms, kde B. J. lezla po horách a žila v souladu s přírodou. A domek Starého Johna v Inverdruie. A vzpomínky, které se ne a ne vybavit, ať se nekroskop snažil sebevíc.

Bonnie Jean. Slovo ,Bonnie´ znamená milá nebo v přeneseném slova smyslu hezká. A opět mu přišla na mysl čtyřverší:

Myšlenky má temné, ač jménem Hezká.

Volit musí, kde není dobrá volba.

Šest set od doby, kdy rána morová

i jeho bezduchou duši zasáhla.

Je v doupěti svého pána služkou.

Jeho tvrz pustá, vzdorně ční k nebi;

jeho postel vystlaná je žlutou,

v ní odpočívá ten, kdo mrtvý není.

Ač ví, nepochopí, než dá mu svobodu

ta služka. Ví, a přesto nerozumí,

dokud oči Hezké neprohlédnou zradu

psa, co kouše ruku, která ho krmí...

Na čele mu vyrazil pot a uvědomil si, že se chvěje. O smyslu Nostradamových veršů, které ho nyní pálily v mysli jako rozžhavené železo, se nedalo pochybovat. Ale o velkém věštci, samotném Nostradamovi, ano.

Nepřipustil snad sám, že předpovídání budoucnosti je přinejmenším ošidná záležitost?

Harry znal, jaké nebezpečí číhá v tom, když se začne přít sám se sebou. Zavřel tedy knihu, opřel se pohodlně dozadu a snažil se uvolnit. Po chvíli cítil, že se mu přestávají chvět nohy, a kaleidoskopické, avšak nezřetelné obrázky a výjevy, které mu předkládala zjitřená mysl, postupně blednou a ztrácejí se...

Něco bylo špatně, velmi špatně a Daham Drakeš to věděl. Za prvé se špatně vyvíjel scénář v Anglii, nebo přesněji ve Skotsku. Probíhal jinak, než si poslední Drakul představoval. Ale to nebylo to nejhorší. Tu hlavní hrozbu mu ohlásil plukovník Si-Chong z Čchung-čchingu.

Sotva před týdnem přijal Drakeš další zlověstnou zprávu z vojenské posádky v Šigace. Poslem byl obyčejný desátník, velitel sněžného skútru, který řídil další poddůstojník. Ale Drakeš si nedělal příliš těžkou hlavu z toho, že teď za ním posílají pouhé řadové vojáky. Horší už bylo, že posel ani nečekal na odpověď - jenom mu zprávu předal a zase odjel. Z toho vyplývalo, že v zapečetěné obálce může být buď nějaké exekutivní nařízení (jinými slovy rozkaz), nebo zpráva informativní, případně instruktivní povahy.

Ukázalo se, že to je to druhé, i když to nijak neuvolnilo Drakešovy tísnivé pocity.

Drakeš znal až příliš dobře duši čínských komunistů. Jako jejich agent v odlehlém regionu - a zvlášť jako Si-Chongův ,podřízený´ - byl většinou ponechán, aby si poradil, jak umí, což často znamenalo dělat si, co chce. Dokonce byl oprávněn argumentovat nebo ,trvat na svém´, vznášet požadavky či provádět rekvizice skoro jako loutkový diktátor, i když v mnohem menším měřítku. Koneckonců jeho ,říše´ zahrnovala pouze skalní klášter a opevněné město a o její hodnotě se zatím dalo jen spekulovat. Na druhou stranu stačilo, aby čínská strana zpochybnila jeho loajalitu nebo usoudila, že už ho nepotřebují - zkrátka kdyby upadl v nemilost - a jeho postavení by se zhoršilo... což se právě dělo.

A pokud šlo o příčinu tohoto obratu, byl Daham Drakeš přesvědčený, že i tu zná: bylo to zmizení a ,předpokládaná´ smrt Čchang Luna a nepříznivé hlášení, které major stačil odeslat před tím, než se s ním Drakeš vypořádal. List, který nyní Drakeš držel v rukou, to jen potvrzoval. Byl psán jako soukromý dopis (tentokrát skutečně soukromý, protože pečeť nebyla rozlomená; pochopitelně, když neprošla - nemohla projít - rukama Čchang Luna), a nesl podpis samotného Si-Chonga. A také šel přímo k  věci

Zpravodajské služby Lidové armády byly znepokojené situací v Drakešově klášteře. Drakešovi špioni - jeho takzvaní zahraniční emisaři - způsobili, že sekta upadla do podezření a lze očekávat nepříznivé reakce v mezinárodním měřítku. Alespoň jedna cizí agentura objevila spojení mezi Drakešovými ,mnichy´ a jistými čínskými vojenskými představiteli. Na vysokých místech padaly za zavřenými dveřmi nepříjemné otázky a už teď se rýsují problémy...

To byl v podstatě obsah listu. Víc Si-Chong napsat nemohl - podrobnější vysvětlení situace bylo přes jeho vysoké postavení ,mimo´ jeho úroveň. Ale protože byl Si-Chong Drakešův patron, a jeho nadřízení ho tedy mohli považovat za svým způsobem zainteresovaného v to, co se dělo, byl dopis vlastně dalším varováním, jež doplňovalo to, které již Drakeš obdržel. A nyní, jestliže se v klášteře nebo opevněném městě nacházelo cokoliv, co by si Drakeš (nebo Si-Chong) nepřál, aby bylo objeveno - tedy vše, co bylo mimo parametry Drakešova schváleného pokusného mandátu - nadešel čas se toho zbavit...

Nakonec připojil Si-Chong zdánlivě nevinnou poznámku:

Vzhledem k tomu, že v některých tibetských příhraničních městech a vesnicích dochází v poslední době k četným nepokojům, lze předpokládat, že během devíti až deseti dnů převezme velení nad posádkou v Šigace nový velitel. A s ohledem na zmíněný neklid v oblasti ho bude doprovázet oddíl zvláštních sil, příslušníků útvaru rychlého nasazení, o velikosti poloviny roty. Už teď se na základně v Golmudu, na čínsko-tibetské hranici, připravuje obrněný transport a možná by bylo rozumné uskutečnit setkání s majorem ihned po tom, jakmile dorazí na místo...

Poslední Drakul varování toho pitomce plukovníka velmi ocenil. Dopis přišel do posádky v Šigace před týdnem a vzhledem k tomu bylo víc než pravděpodobné, že inspekce Drakešových ,zařízení´ na sebe nenechá dlouho čekat. Ostatně potvrzovali to Drakešovi spříznění bílí netopýři, kteří hlásili, že v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách přijelo do Šigace několik obrněných konvojů a v dříve tak ospalé posádce to najednou kypělo horečnou činností. Bílí netopýří, tito vzdušní pozorovatelé - neviditelní proti bílému pozadí zimní krajiny i oblohy - byli rovněž připraveni hlásit Drakešovi první známky jakéhokoliv pohybu většího počtu vojska směrem k jeho teritoriu. K čemuž, jak byl Drakeš přesvědčen, nepochybně dojde.

A to bylo nepříjemné. Kdyby měl čelit jen malému oddílu, dokázal by si s ním poradit, ale s půlkou roty vojáků dokonale vycvičených na přepadové akce, by to bylo horší - ne-li nemožné. Jeho mniši sice byli praví upíři, ale i tak jen z masa a krve. A pokud šlo o jeho válečníky, ti se sice zdárně vyvíjeli, ale ještě nebyli natolik hotoví, aby je mohl vyzvednout z lázně a použít. Podobně jako spousta jeho dětí v opevněném městě byli ještě nedospělí, a přestože ve svém vývoji kopírovali jeho jako vzor, bude nějakou dobu trval, než vůbec někteří z nich - z lidí i stvůr - nabudou přesné podoby svého otce.

Jenže tak dlouho poslední Drakul čekat nehodlal. Jeho plány se musely pohnout dopředu. A brzy! Už zítřek si budou ti, kdo přežijí, připomínat jako první den dlouhé zimy smrti - smrti civilizace, jak ji zná lidské pokolení, ale zároveň počátek nového řádu. Původně doufal, že k tomu přikročí, až budou jeho tvorové v kádích plně vyvinutí a až jeho ,vrh´ v opevněném městě vysaje své matky ,do sucha´ a ohlodá jejich kosti. Ale bohužel, teď už to dál odkládat nemohl; teď už ne. Protože potřeboval udělat něco, co by vedlo k tomu, že by ten nový oddíl v Šigace odveleli zpátky a nasadili na jiné, právě se otevírající a důležitější frontě. Ano, tohle bude nejlepší manévr na odvrácení pozorností, jaký si lze představit!

Daham Drakeš vsak nevěděl (dokonce to nevěděl ani Si-Chong, jinak by se mu nikdy neodvážil poslat jakékoliv varování), že jím ukradené jaderné zbraně už nejsou tajné - že už nejsou tam, kam je nechal umístit, a už nepředstavují hrozbu. Protože přede dvěma týdny informoval Jurij Andropov svůj protějšek v Pekingu o čchung-čchingské bombě a poskytl jeho zpravodajské službě nezbytné informace k tomu, aby mohla provést závěrečnou ,operaci´ s Drakešem. To vše v odpovědi na britské ultimátum, v němž mu britská strana jasně naznačila, že pokud to nesdělí Číňanům on, udělají to oni.

A stejně jako v Anglii a v Rusku čekali nyní Číňané na iniciační rádiový signál z Tibetu, který by jim prozradil datum a čas, kdy hodlal velekněz Drakešova kláštera spustit Armagedon. Také vojenské síly v Šigace byly připraveny ten signál přijmout a vzápětí nato na něj odpovědět - zničujícím způsobem. Proto byl na letecké základně Lidové armády v Golmudu připraven bitevní bombardovací letoun. Takže ať už šlo o akt vzpoury tibetského národa proti čínským utlačovatelům, nebo šílený plán šílené mysli, v každém případě byli Číňané připraveni ty, kdo za tím stojí, bez milosti zlikvidovat a na celém světě by se nenašla jediná autorita, jež by je za to odsoudila.

Ano, nic z toho nebylo Drakešovi známo - a už vůbec ne plukovníkovi Si-Chongovi, který byl koneckonců jen civilista v uniformě, poradce projektu možného využití ESPionáže a vůbec parapsychologie ve vojenské oblasti. Ostatně jeho nadřízení ho už bez jeho vědomí prokádrovali. Ale z jejich postoje během krátkého tajného vyšetřování něco vycítil ve vzduchu, a proto Drakeše varoval. Prostě si tím kryl záda.

Mezitím v tajné místnosti, pouze blok nebo dva od Si-Chongova velitelství v Kchuejťiengské ulici, pokuřovala skupina vědců a čekala, až se dosud nehybná ručka na indikačním panelu pohne. Triangulační systém byl už na místě, takže i kdyby přepadové komando v posádce v Šigace neobjevilo žádné nezvratné důkazy proti Drakešovi, tito muži by poznali, odkud byl signál vyslán.

A jejich odpověď bude stejně přesná a mnohem účinnější...

* * *

V tutéž noc, v deset hodin večer, kdy už měsíc téměř dospěl do úplňku, hovořil Anthony Francezci na Sicílii telefonicky se svým bratrem, který mu volal z Aviemoru. Anthony byl ve svém pokoji a sám, těžké závěsy na oknech měl odhrnuté a prosklené dveře na balkon otevřené. Když zvedl sluchátko a uslyšel Franceskův hlas, vzal telefon, odnesl si ho na balkon a posadil se ke kovovému zahradnímu stolu.

„Tak jak to jde, bratře?“ zeptal se a vystavil tvář vlahému vánku od Tyrhénského moře, jehož hladinu zaléval stříbřitý jas měsíce - vánku, který alespoň trochu zchlazoval jeho horečku a mírnil pocit strachu.

Francesco se na druhém konci linky zamračil, jako by se mu na tónu bratrovy otázky něco nelíbilo, pokrčil rameny a hned přešel k věci. „Lhůta, kterou máme, už skoro uplynula... přesněji řečeno, uplyne v příštích čtyřiadvaceti hodinách. Mluvil jsi s Angelem? A jestliže ano, vyzvěděl jsi od něho něco? Jeden z mých lidí byl... prostě nedopadl dobře, jestli víš, jak to myslím. Vincent. Nedbal na příznaky a zaplatil za to. Nemyslím, že by mi zrovna on nějak zvlášť chyběl, ale na druhou stranu to znamená, že mám o jednoho člověka míň. Přitom se může ukázat, že ta práce bude trochu těžší, než jsem si myslel. Ostatně nejsem jediný, kdo se ji chystá udělat. Mám tu konkurenci. Proto bych ocenil, kdybych měl nějaké bližší informace, abych nad nimi získal výhodu. Když je člověk předem varován, může se připravit, to přece znáš.“

„Počkej chvíli,“ řekl Anthony. Položil sluchátko, přistoupil k zábradlí, podíval se dolů na vzorovanou mozaiku dlažby dvora, pak zvedl pohled výš a přehlédl celou šířku dvora až k vnější zdi. Angelo měl pravdu - kromě speciálního a speciálně vybaveného komanda se sem nemohl nikdo dostat. Jestliže - a ve světle toho, co řekl Angelo, to bylo velké jestliže - tedy jestliže by byl Francesco ve Skotsku úspěšný, mohlo by pro něj být stejně těžké dostat se do Le Manse Madonie jako pro Radua, kdyby byl Francesco neúspěšný. Byla to složitá úvaha, ale v tomhle byl Anthony dobrý.

Navíc starý Angelo má zřejmě pravdu i v tom, jak by Francesco reagoval, až by objevil Anthonyho tajemství: že by vůči němu nebyl - nebo by ho spíš ani nenapadlo být - ,ohleduplný´. Neboť Francesco toho zcela určitě zdědil víc než on po svých prapředcích z Hvězdné strany, k jejichž dobrým vlastnostem rozhodně nepatřil soucit. A tato myšlenka způsobila, že Anthony vrhl směrem ke krajině za vnější zdí neveselý úsměv. Uvědomil si, jak je jeho úvaha absurdní. Neboť dokud nebude urputné lpění na životě považováno za ctnost, do té doby se Vampýři (včetně Franceska i jeho samého) nebudou moci žádnou ctností chlubit. Vždyť co vlastně mají? Jenom nezměrnou lásku sami k sobě, smysl pro věčnost a schopnost nestárnout. A Anthony teď ještě nové a děsivé vědomí, že vlastně všechno směřuje ke konci.

Samozřejmě ne hned, zbývají celé roky, možná dokonce staletí, ale už to nebude doba bez hranic a zcela jistě ne bez... jistých omezení. (Pomyslel na otcovo ,vězení´ a zachvěl se.) K tomu všemu ještě přistupovalo hořké vědomí toho, že až on bude jednou pryč - nebo v lepším případě pouze ,odstraněn z cesty´ - jeho bratr bude pokračovat. Jestliže se Franceskovi podaří vlčího pána v hodině jeho znovuzrození porazit a jestliže se pak vrátí do Le Manse Madonie, bude si moct jako vítěz dělat, co chce.

Jenže Angelo si myslí, že Francesco směřuje k porážce. Tak proč to nezařídit, aby to tak dopadlo? Aby to bylo jisté... Kdo je varován, může se připravit - to je stará pravda. Ale v tomto případě by se to dalo obrátit - neposkytnout dostatečné varování, aby se Francesco nemohl připravit. A znovu se Anthony usmál tím neradostným úsměvem a uvažoval: Vida, nejsem tedy i já - anebo právě já - ten pravý ,originál´? 

Znovu se posadil a zvedl sluchátko. „Ještě jsi tam, bratře?“

„A kde bych mě! být?“ zabručel netrpělivě Francesco. „Co jsi tam tak dlouho dělal?“

„Jsem na balkoně, tak jsem šel zavřít dveře. A taky jsem se díval, jestli někdo není dole,“ vymluvil se Anthony. „Není třeba, aby se rozneslo, že Vincent... hm, vypadl ze hry. To by mezi našimi lidmi vyvolalo zbytečný poplach. Teď si víc než kdy jindy uvědomuju, jak jsem tu osamocený, izolovaný. Takhle rozděleni jsme mnohem slabší, bratře.“

„Mluv za sebe,“ odpověděl Francesco a Anthony ,viděl´ jeho úšklebek. „Takže ty se cítíš osamocený? Že by na tebe z našeho sídla padala tíseň? Nebo toužíš po lepší společnosti, než je ta odpomost v jámě, které říkáme -“

„Francesco!“ ozval se varovně Anthony... a pozoroval prsty volné ruky, v níž držel vinnou sklenku - dlouhé a odporné jako boulící se červi! Zcela nezávisle na jeho vůli se ovinuly kolem sklenky a stiskly... A pak, kroutící se ve vlastní krvi - v jeho vlastní krvi - sklouzly přes okraj stolu na zem a plazily se po podlaze! 

Vykřikl a vytřeštěně na ně zíral.

„Co je? Co se stalo, Tony?“ zaslechl ze sluchátka, které nechal spadnout na stůl. Ale teď na bratra nedbal. Vyskočil a chytil ruku, která si dělala, co chtěla... a zaťal zuby, aby svéhlavou část vlastního těla, tu zdivočelou tkáň, přivedl k poslušnosti. Jenže celá jeho levá paže byla jako z rosolu; kroutila se jako... nějaký živý tvor, dokonce se snažila škubat tou druhou rukou, jako by ji chtěla vytrhnout z kloubu. Teprve po chvíli, postupně, jakoby milostivě, jak ji přemáhal svou vůlí, znehybněla a metamorfní proces, který se vymkl kontrole - čí? - se obrátil zpět.

A pomalu - opět jakoby neochotně, pomyslel si Anthony - se jeho pulzující zkrvavené... úponky stahovaly a znovu se přetvářely v pevnou, už ne gelovitou ruku...

„Tony?“ zaslechl ze sluchátka na stole.

Celý roztřesený ho zvedl. „Trochu mi ujely nervy,“ řekl. „Jsme vždycky tak opatrní, když spolu mluvíme telefonem... myslím, pokud jde o naši věc. A ty teď najednou... Víš, že si nemůžeme dovolit žádnou neopatrnost. Prostě jsem vztekem stiskl sklenku, rozmáčkl ji a pořezal jsem se.“

A Francesco měl opět dojem, že zaslechl v bratrově hlase něco, co neznal. Nebo možná znal. Ano! Francesco si představil Anthonyho tvář, jako by ji viděl před sebou: její chorobný výraz. A ten jeho tón, plný téměř posvátné hrůzy, to sevřené hrdlo... takový byl pokaždé, když navštívili Villu Palagonii v Batherii s jejími fantaskními sochami monster. Možná tam byl Anthony znovu a opět stál v děsu před těmi výtvory... Francesco netušil, že je blíž pravdě, než si myslel.

„Pořezal...? A jsi v pořádku, Tony?“ Anthony postřehl, že tím ,v pořádku´ myslí bratr něco víc než jen ruku poraněnou od skla, a uvědomil si, že se musí lépe ovládat.

„Ale jo - samozřejmě že jsem. Nic to není.“ odpověděl rychle a zoufale se snažil potlačit tu hroznou věc v sobě - stejné jako vlastní vnitřní hlas, který křičel, že není v pořádku a že má strašlivě daleko k tomu, aby vůbec mohl doufat, že někdy bude v pořádku. „Poslyš, snaž se být trochu... zdrženlivější ve výrazech a já ti řeknu, co jsem se dozvěděl od Angela.“

„Tak už konečně spusť.“

„Vlčí pán je vyřízený. Vyhraješ nad ním, o tom není pochyb. A pokud jde o konkurenci - možná se s nějakým odporem z jejich strany setkáš... ale to ti jen poskytne ideální příležitost k tomu, aby ses s nimi vypořádal a jednou provždy s nimi zúčtoval. A cena, kterou zaplatíš? Nestojí za řeč...“ Bude tě to stát jen jednu menší zradu, ale tu sotva postřehneš, pomyslel si Anthony a nad všemi jeho špatnými pocity konečně převážila radost.

„To je všechno?“ ozval se Francesco, mírně zmatený. „O žádných podrobnostech se Angelo nezmínil?“

„Dělej, co máš v plánu, to stačí. Ne, žádné podrobnosti.“

,Že by to bylo tak snadné?“ (Ve Franceskově hlase zaznělo překvapení.) „Připadá mi to jako... ty veselé pohádky, které nám kdysi vyprávěl. Poslyš, je tu se mnou Angus - náš místní ,spolupracovník´, vzpomínáš si, ne? - a ten říká, že to žádná procházka nebude. Je tu už dlouho, Tony, a zná dobře, jak to v těchhle končinách chodí.“

„Já ti jen opakuju, co jsem slyšel od Angela,“ odpověděl Anthony s typickým ,pokrčením ramen´ v hlase. „Říkal, že to bude snadné. Co k tomu mám dodat?“ Ale pak, aby ukázal alespoň zdání účasti, přece jen se zeptal: „A jak si tam teď stojíte? Už jste se zorientovali?“

„Jo. Nic nám neunikne,“ odpověděl Francesco. „Poslední den a půl jsme v permanentní pohotovosti. Blíží se závěrečná fáze a ta bude rozhodující, to je jasné. Ale máme vrtulník - myslím na vzdušný průzkum, abychom se dostali až do vyšších poloh hor. A taky jsme si opatřili od italských přátel v Newcastlu spoustu kvalitních zbraní. Zkrátka mám pocit, že všechno jde podle plánu, takže možná má Angelo pravdu. Samozřejmě by to bylo skvělé, kdyby ji měl.“

„Takže to je všechno,“ řekl Anthony. „Jenom ještě... budeš mě informovat?“

„Ozvu se ti, jakmile budu mít něco nového, co stojí za to. Dávej na sebe pozor, bratře.“

„Ty taky,“ odpověděl Anthony a zavěsil.

Pak seděl a s pocitem, že to, co udělal, nebyl tak docela jeho nápad, poslouchal, jak se kdesi vzadu v jeho mysli ozývá otcův šílený smích...

Radu k nim vyslal volání a Alan z Moora - Alan Goresci, skutečná bodminská šelma, kočovný farmářský dělník a příležitostný zabiják dobytka, ale dosud pouze dobytka - a mladý Garth Trevalin se mu ozvali. Tyto děti měsíce, potomci otroků z minulosti, byli připraveni vyrazit Raduovi na pomoc - ale pouze se Starým Johnem. A právě cestou k němu dokázali, že Francesco Francezcí neměl pravdu, když tvrdil, že mu nic neunikne. Možná je viděl, ale pokud ano, tak jenom jako dva lyžaře, kteří si užívají na jednom z jihozápadních svahů posledních zbytků letošního sněhu. V žádném případě však Alan a Garth nebyli plnohodnotní otroci. Chybělo jim pižmo, aura Velkého vlka, neměli schopnost střežit své myšlenky ani je vysílat a jejich krev byla - až na nepatrné procento staré, dědičné nákazy - lidská.

Setkali se v Edinburghu, tam si najali auto a vybavení a pak odjeli do údolí Spey, kde se ubytovali v Newtonmoru, v jedné vesnici jižně od Aviemoru a Cairngorms. Vlčí pán je ucítil, dokonce poznal, kde právě jsou, a poslal tu informaci Starému Johnovi, který se za nimi vypravil oklikou, aby se vyhnul Aviemoru a okolí. Takže tímto manévrem i on obešel Ferenczyho a jeho lidi.

Pokud šlo o zbývající Drakuly, jejich nový vedoucí pobočník z Indie byl schopný telepat, jemuž mohl takhle jen těžko kdokoliv uniknout. Zvlášť když přijal minulou noc od svého pána z Tibetu poslední příkazy. Od té chvíle se měl utkávat s nepřáteli při každé příležitosti, která se naskytne, a co možná nejvíc jich zlikvidovat - samozřejmě v tichosti, bez střelby a jakéhokoliv humbuku. Hlavním cílem však samozřejmě zůstával Radu Lykan, ale utajení už nemělo prvořadou prioritu. Teď, kdy se svět nacházel na prahu nukleární války, to už nebylo tak důležité...

A tak, zatímco Anthony a Francesco Francezciové spolu vedli telefonní hovor mezi Skotskem a Sicílii a v Tibetu Daham Drakeš zvažoval svůj scénář soudného dne, tři zbývající děti měsíce vlčího pána (s výjimkou B. J. Mirluové, poslední potomci jeho někdejších mnoha set otroků), se v tichosti sešli v Newtonmoru, kde Starý John vysvětlil Alanovi a Garthoví, jak bude jejich akce probíhat dál.

„Mládenci.“ začal, „pochopte, že mě netěší být poslem špatných zpráv, ale zkuste mě poslouchat a já vám budu říkat pravdu. Zkrátka to, co uslyšíte ode mě, jako byste slyšeli od něj. Naše malá paní, Bonnie Jean... u toho nebude. Našla si milence a stará se víc o něj než o svého pána! Samozřejmě uslyší jeho volání a vydá se za ním, ale nepovede ji srdce. A vlčí pán si nemůže být jistý, že se mu nepokusí uškodil. Je to zlé, že se právě teď tak hloupě zamilovala do toho... toho zatraceného člověka.“

Seděli u stolu v klidném koutě kuřácké místnosti malé hospůdky. Za okny poletovaly sněhové vločky, které vířil studený vítr. „Tak proč jsi s ním neskoncoval, Johne?“ zeptal se šeptem Alan Goresci, stejně šlachovitý a hubený - a vlčí - jako Starý John. „Myslím s tím... Harrym, nebo jak se jmenuje? Znáš ho přece, už ses s ním setkal... V čem je problém?“

„Jo, uvažoval jsem o tom,“ odpověděl John. „Ale věc není tak jednoduchá. Ten chlápek je hrozně důležitý... i pro našeho pána. Vypadá to, že tenhle Harry je pan Záhadný, na kterého Radu celé ty roky čeká - jeho ,muž dvou tváří´, z nichž jedna by dokonce mohla být tváří samotného vlčího pána!“

„Cože?“ ozval se mladý Garth Trevalin. Vypadal mladý, ale ve skutečnosti mu bylo pětatřicet, zatímco Alanu Gorescimu a Johnu Guineyovi přes šedesát. „Co to říkáš? Že ten chlápek má Raduovu budoucí tvář?“

„Jo, slyšel jsi dobře,“ řekl John a svým typickým způsobem se zasmál. „Ale rozuměj, myslel jsem tím něco víc, než že by mohl mít Radu jen jeho tvář!“

Garth se zamračil a zakroutil hlavou. „Pořád tomu nerozumím.“

„Třeba to není věc, které by mohl rozumět kdejaký hejhula,“ řekl Alan z Mooru a šťouchl Gartha loktem do žeber. „Možná že tomu ani nemáme rozumět - co myslíš, Johne?“

„Ale jo, máte,“ odpověděl Starý John. „Až budeme zítra nahoře u něj, poznáte, oč jde. Radu má strach, že už tam leží moc dlouho, a taky, že v sobě pořád, i po těch staletích, může mít tu nemoc. A pokud  by neměl černou smrt, myslí si, že jeho tělo mohl poznamenat už jen samotný čas. Jenže Radu, ten vlk všech vlků - vždyť je skoro jako bůh! Nechce se vrátit jako starý sešlý kmet. Musí být znovu mladý, prostě junák, aby mohl zplodit pokrevní syny a být pravým vládcem a vůdcem svého klanu po celém světě.“

„Pcha!“ zabručel Alan a zamračil se. „Vládcem a vůdcem svého klanu po celém světě... Té hrstky bezvýznamných? Kolík nás vlastně zbylo?“

„Musíš mít v sobě víc sebedůvěry a míň malomyslnosti,“ řekl Starý John. „Včela je taky malá a víš co dokáže, když bodne, Alane z Mooru? A přitom ty a tady Trevalin jste potomci předků, kteří pocházejí nejen ze starých časů, ale taky z úplně jiného světa, než je tenhle. A teď je úplněk! A já vím, jak to všichni, co jsou jako my, cítí v krvi - tu sílu, která je přitahuje jako příliv a odliv. Jak dlouho myslíš, že bude trvat, než dá Radu dohromady svou smečku? A tobě by se nelíbilo běhat s ním při měsíci? To platí pro oba - i o tobě mluvím, Garthe. Představ si to, být už zítra v lesích a divočině jako jeho pobočník... Být víc než ti veledůležití panáci tohohle světa, víc než všichni ti politici, advokáti, a já nevím kdo ještě z téhle takzvané ,společnosti´?“

To už oba seděli nakloněni nad stolem a dychtivě hltali každé jeho slovo. „A až Radu vstane, nikdo ho nezastaví,“ pokračoval John. „Ale právě to, ten proces znovuzrození, je problém. Jestliže je poničený časem nebo je vněm ještě černá smrt, bude potřebovat nové tělo. Neptejte se mě, jak to udělá, ale On to dokáže, o tom nepochybuju. Zřejmě chce vzít toho Harryho Keogha a proměnit ho v sebe! Myslím tak proměnit, že by v jeho mladém těle sídlila Raduova mysl a jeho schopnosti. Bylo by to jako začít znovu, ale ne úplně od začátku, ne z ničeho. Protože tentokrát se hodlá spojit s mocnými a udělat z nich své otroky. A jako ta epidemie v jeho době, i on potáhne světem, aby si ho podmanil.“

„A kdy se teda vydáme za ním?“ zeptal se mladý Garth chraptivým rozechvělým hlasem.

Starý John na ně pohlédl, a když viděl, že v jejich zpola zvířecích očích žhne oheň, spokojeně se zazubil a pokýval hlavou. „Zvládnete to? Trénovali jste lezení? Cesta tam je těžká a já se na vás nebudu ohlížet. I ta lehčí trasa je zrádná pro ty, kteří ji neznají. Ale musíme ji absolvovat, abychom pomohli starému vlkovi vyhrabat se z doupěte. A vy musíte být jeho první spojenci, až se tam objeví Bonnie Jean.“

„To už je to s ní tak špatný, že jí vůbec nevěří?“ zeptal se nejistě Alan

„Copak jsem to už jednou neřekl jasné?“ odpověděl John. „Proč by jinak volal vás a mě, a ji vynechal? Mluvil jsem s ním a Radu ví, co dělá. Bojí se, že by se B. J. mohla snažit udržet si Harryho pro sebe. A kdyby došlo k nejhoršímu, kdyby se jí to povedlo, byl by to Raduův konec.“

„Ale vždycky přece byla taková věrná!“ ozval se mladý Garth, jako by to stále nemohl pochopit. „Proč se po těch všech letech tak změnila?“

„Možná jsi na to teď kápl,“ řekl John. „Řekl jsi, proč se tak změnila... Sám jsem to pozoroval. Už to není to děvče jako dřív. Cha! B. J. Mirluová, a děvče? Je třikrát starší než já a přitom pořád dokáže vypadat jako... jako...“

„Jako mladá kočka?“ snažil se mu pomoct Garth.

„Jo,“ přikývl John. „Jenže ona žádná mladá kočka není. Je spíš jako náš pán než jako my... myslím svou podstatou. Je mu až moc podobná!“

„Takže je... Vampýrka?“ zamumlal Alan tak tiše. že mu druzí dva sotva rozuměli. Přesto Starý John zamrkal očima, které v mdlém kouřovém světle žlutě svítily, a přikývl.

„Sám jsem se o tom přesvědčil,“ řekl. „Mockrát. Když se poraní, hned se jí to zahojí. Ale jak rychle! A když se rozzuří... Nepřál bych vám, abyste někdy Bonnii Jean Mirluovou rozzuřili,“ dodal a výmluvně zakroutil hlavou.

„Takže co je lepší - jít s ním, nebo s ní?“ zeptal se Garth naivně, i když vcelku logicky.

„Ona nemá takovou moc jako on,“ odpověděl Starý John. „Má zděděnou tu správnou krev, ale ještě neměla dost času, aby se rozvinula - zvlášť když tu jsou Ferenczyové a Drakulové a chystá se boj. Vlčí pán... dobře víte, že umí vysílat myšlenky, protože jste ho zaslechli! Ale ona toho není schopná, alespoň teď ještě ne. A v každém případě Radu už něco dokázal, nemyslíš? A teď se vrací! A čeká na nás!“

„Takže tím je jedna otázka zodpovězená,“ přikývl Alan. „Ale jedna pořád zůstává - kdy se vydáme do hor? A neměj strach, že to nezvládneme. Když to dokážeš ty, dokážeme to i my. Nemysli si, na vřesovištích jsou taky vysoký a strmý skály, že bys tomu nevěřil. Kromě toho nás povedeš, takže cestu budeme znát.“

„Hned za úsvitu,“ řekl John. „Zkrátka jakmile se rozední. Nemusíte si s sebou nic brát, v autě mám vybavení pro všechny tři. A pokud jde o to, kdy vyjedeme - je pro vás půlnoc moc brzy?“

„Už teď?“ ozvali se oba téměř jednohlasně.

„Jo. Abychom byli za úsvitu na místě, kde začíná ta lehčí cesta. Utáboříme se venku - pod naším skvělým měsícem. Ten do nás vlije sílu, uvidíte.“

„Ale proč venku?“ divil se Garth.

„Protože naši nepřátelé mají na silnici hlídky, a ještě víc za denního světla. Takže v noci přijedeme někam k Tromie Bridge na badenochské straně řeky, možná až k Inshu. Vy máte půjčená auta, takže pojedeme mým. Až ho odstavíme a někdo - třeba policie - ho objeví, nebude to vypadat podezřele. Zjistí si, že patří mně, a já jsem místní lovecký průvodce. Jenže kdyby našli vaše auto a přes něj se dostali na vás, už by po vás vyhlásili pátrání, a to nemůžeme potřebovat.“

„A výstup zahájíme někde u Inshu?“ zeptal se opět Garth.

„Ale ne, chlapče,“ usmál se John. „Z Inshu vede do lesů turistická stezka a po ní je to asi devět nebo deset kilometrů k místu, kde budeme tábořit. To bude stačit pro případ, že by nás nějaký zatracený parchant sledoval. Odtamtud ráno vyrazíme.“

„A co jestli nás nějaký zatracený parchant bude sledovat?“ chtěl vědět Alan z Mooru. „Nebo parchanti?“

John nasadil tvrdý výraz. „Tak bychom si s ním nebo s nimi poradili,“ řekl. „Nepočítám, že by to byl problém. Uvědomte si, že to nejsou žádní zálesáci jako my. Alespoň by bylo o jednoho nebo o dva parchanty míň a Radu by se už s nimi nemusel otravoval. To je všechno!“

A taky to bylo všechno...

Za svítání (i když podle Alana z Mooru a Gartha byla hluboká noc) je John začal budit - nebo spíš tahat ze spacích pytlů. Sotva otevřeli oči, varoval je prstem na rtech, aby byli tiše. „Jsou tu... zatracení parchanti! Vstávejte a jdeme, mládenci. Jdeme na to...“

Vyrazili na cestu. Poznenáhlu se začínalo jasnit, ale v lese, kterým postupovali, bylo stále něco mezi přítmím a tmou. Šli opatrně, aby jim pod nohama ani větvička nezapraskala, ale stejně tak tiší byli ti, co šli za nimi. „Jsou jako - co já vím? - duchové, ti parchanti. Už jsem se s některými setkal. Navštívili mě Ferenczyové - takovej moderní floutek. Ale tohle... to spíš budou Drakulové! Zřejmě hlídkovali na silnicích a našli moje auto.“

Měl pravdu, ale ještě nějakou dobu to nevěděli jistě,

Asi o kilometr dál, v místě, kde se terén prudce zvedal k prvním skalnatým valům Cairngorms, se cesta postupně vytratila. Starý John však věděl, kudy pokračovat - znal to tady stejně dobře jako svůj rukopis - a brzy všichni tři dorazili ke strmé skalní stěně, která se tyčila nějakých padesát šedesát metrů do výšky.

„Tam nahoře je taková široká rovina,“ zašeptal John. „Jakási náhorní plošina. Je asi dva kilometry dlouhá a půl kilometru široká. Žijí tam pěkní vypasení jeleni a nikdo kromě mě - a vlastně ještě B. J. – o nich neví. Tak jdeme. Kousek odtud je komín.“

Jenže po několika krocích se Alan z Mooru zastavil, zvedl prst a zatvářil se, jako by větřil. „Něco cítím...“ zamumlal.

„Cítíš dobře, ale trochu pozdě, chlapče,“ řekl John. „To něco se s námi táhne už od začátku. Ale alespoň víš, že se tvoje smysly probudily. A oba víme proč - je úplněk, Alane. Tvoje krev na něj reaguje a stejně tak tvoje smysly.“

O chvíli později se ocitli u paty komína, vertikálního zlomu v čelní ploše skály, který se táhl kamsi vzhůru mezí popínavou zelení a trsy kapradin, uchycených v prasklinách a výstupcích. „To je hračka,“ zamumlal Alan z Mooru a mžoural nahoru. Garth přikývl na souhlas.

„První půlka možná,“ řekl John. „Ale tam výš má čelo skály tendenci jít do převisu a jsou tam skoby. A pokud má člověk zkřehlé prsty, může to být problém. Naštěstí nám počasí přeje - za chvíli jsme nahoře. Já jsem tudy lezl už mockrát. Pak vám, doufám, ukážu pár triků.“

„Už jsou blízko,“ zašeptal Alan a nervózně se ohlédl, jako by čekal, že v podrostu někoho uvidí. „Jestli mají zbraně, můžou nás z té stěny sundat.“

„Možná můžou... Ale jestli se chtějí dozvědět, kde je ukrytý vlčí pán, ze žádné stěny nás sundávat nebudou. V každém případě nemáme na výběr - čím rychleji se dostaneme nahoru, tím líp.“

Vylezli na římsu na vrcholu padesátimetrové stěny a rychle vytáhli lano. Pak pohlédli dolů, ale nic neviděli, protože úpatí komína se ztrácelo v zeleni. „Takže jak jsem říkal, žádný střílení,“ poznamenal Starý John. „A teď buďte tiše!“

Sejmul z ramene kolo stočeného lana, kus ho odvinul, hodil menší kolo dolů a druhý konec navázal na zrezivělou skobu.

Alan a Garth na sebe zmateně pohlédli, ale nic neřekli. „Už se blíží,“ zašeptal po chvíli Alan, ale John mu okamžité stiskl rameno a umlčel ho.

„Řekl jsem ticho,“ zasyčel. „A pozorujte lano. Budou si myslet, že jsme spěchali a nechali ho tu viset,“ řekl šeptem a zašklebil se. „Vidíte?“ sykl o dalších pár vteřin později. „Co jsem říkal?“ Lano se napjalo, jako by někdo zkoušel, jak je pevné.

A pak je uviděli. Tři muži, oblečeni ve vojenských maskáčích, prohledávali podrost v okolí komína, zatímco Síngra Singh Drakeš hleděl nahoru a opatrně tahal za lano.

Zbývající dva tibetští otroci, kteří stáli vedle Singha, vypadali, že čekají jen na jeho slovo, aby se mohli pustit po laně nahoru. Jenže Drakešův pobočník z Indie byl opatrný. Už dostal od té Bonnie Jean Mirluové jednu lekci a vzpomínka na ni ho pořád ještě pálila jako žhavé železo. Na druhou stranu si říkal, že ti tři tam nahoře už pokračují dál k doupěti vlčího pána, a tak ho vedou k cíli. Pocítil uspokojení, že se blíží chvíle, kdy se bude moci pomstít - a kdy najde Radua ještě slabého po jeho dlouhém spánku.

Vyslal nahoru do přítmí chtivé svíjející se upíří myšlenky. Telepatický éter byl plný vlčího ,pachu´ -proto se jeho sondy svíjely jako klubko hadů. Nic pořádného však nezachytily, žádné myšlenky, dokonce ani jejich slábnoucí ozvěny.

Byla to správná informace, protože John a jeho druhové vůbec nepřemýšleli, jenom zadržovali dech a čekali.

„Tak běžte,“ zasyčel konečně Singra Singh Drakeš a potom sledoval, jak jeho muži mizí jeden po druhém v komíně. Upíři - nebo alespoň upíří otroci - šplhali s lehkostí, jako by je nahoru něco neslo, a téměř neslyšně. Když zmizel poslední, Singh ještě chvíli čekal a pak vyslal další sondu.

Je tam... něco? Pocit... předtuchy? Ve svém domě v Indii pěstoval masožravou rostlinu, která se nazývá mucholapka a živí se nižšími živočichy. Vždycky ho fascinovala její neuvědomělá nenasytnost. Byla to rostlina, která sice nemá mysl, ale přesto kolem sebe vy tvářela jistou auru - podobně jako třeba pavouk sklípkan, jenž neustále číhá na svou oběť.

Číhá na oběť...?

Singh sebou prudce trhl a vzápětí vykřikl na své muže, kteří právě vylézali na vrchol stěny. A vstupovali do Johnovy pasti!

Tři čekající muži nahoře zaslechli varovný výkřik ve chvíli, kdy se nad okrajem skály objevily ruce a vzápětí nato oholená hlava. V tu chvíli Starý John skočil dopředu. „Dobré jitro, vy šikmoocí žlutí parchanti!“ zavrčel a plnou silou vrazil patu horolezecké boty do Drakulových zejících úst. Zapraskaly rozdrcené zuby, vystříkla krev, ale pak už Drakul padal dolů. Druhý Tibeťan se jen tak tak stačil přitisknout ke skále, když se jeho druh řítil kolem něj.

A potom se ten druhý vzepřel nohou, kterou vklínil do úzké trhliny, sevřel lano pod paží a zoufale se pokusil vytáhnout z podpažního pouzdra zbraň. A nějak se mu to podařilo, dokonce stačil obrátit ústí hlavně proti třem tvářím, jež na něho zíraly shora, jenže... Jenže právě v tu chvíli přeřízl Starý John ostrým loveckým nožem napjaté lano.

Drakul se zvrátil dozadu, noha zaklíněná ve skalní štěrbině praskla v kloubu a z pistole vyšla krátká dávka - naštěstí do prázdna, takže zpětné rázy zbraně jen urychlily střelcův pád. A Starý John pouze pokýval hlavou a obrátil se ke svým druhům. „Tak to byl jeden z těch triků,“ řekl. „A teď pojďme...“

Zatímco Singra Singh, přitisknutý dole ke skále, v duchu klel a chvěl se vztekem a nevěřícně zíral, jak se poslední z jeho otroků roztříštil po téměř nekonečném pádu o skály. Dokonce i Singh by byl po takovém pádu zraněn... pokud ne smrtelně, tak alespoň velmi bolestivě. Na rozdíl od něj však byli ostatní Tibeťané pouze otroci, a tak skončili se zpřeráženými kostmi a rozdrcenými těly. A Singh zůstal sám.

Avšak rozkazy jsou rozkazy a poslední pravý Drakul v Drakešově klášteře čeká, že budou plněny - do posledního muže. A Singra Singh byl poslední, alespoň ze své skupiny. A on nebyl muž, který by se nechal zastavit nebo zesměšnit pouhými otroky... navíc psími otroky!

Okamžitě si přisahal, že na něj bude jeho pán nakonec hrdý. Měl by být, pokud se s ním ještě setká tváří v tvář. Ale teď... Byl si jistý, že na tu zatracenou skálu musí vést ještě jiná cesta. A on, dlouholetý pobočník, ji najde. Pro něj by mělo být lezení stejně snadné jako procházka po lesní cestě.

Jenže ani potom to nebude lehké - ale v každém případě lehčí než vysvětlovat svému pánu do posledních podrobností všechny chyby, kterých se na téhle misi dopustil...

Část pátá

Obnovení a devoluce

I

Radu: ožívající

Děti měsíce: shledáni hodnými a přijati

Nahoře, na falešné náhorní plošině, ještě před hranicí, za kterou masiv Cairngorms zahajuje svůj útok na nebesa, proběhla Johnova skupina lesem, do něhož, až na výjimky, po celá staletí nevstoupila lidská noha. Mířili na severozápad, k úpatí vyššího a mnohem obtížnějšího stoupání. John však znal cestu a věděl, jak zdolat kolmou skalní stěnu, za níž by už měli postupovat poměrně snadným, pozvolna se zvedajícím terénem mezí zvětralými skalami, trsy vřesu lpícími v jejich puklinách, proláklinami zaplněnými starým ztvrdlým sněhem a občas i nízkými borovicemi oblehávanými větrem.

Bylo už půl jedenácté dopoledne, když dorazili k místu, z něhož vystupovala vysoko nad koruny stromů a klenula se nad nimi obrovská, strohá a z větší části holá skalní kupole - cairngormský ,kámen zvedající se ze stromů´ - ale v každém případě tu cestu urazili za poloviční čas, než by se to podařilo těm nejzdatnějším turistům.

„Máme za sebou devět kilometrů,“ řekl John, když se na chvíli zastavil a upravoval si na zádech malý batoh. „Teď to bude těžší, ale za hodinku nebo za hodinku a kousek to zvládneme. Když jsem tudy šel naposledy, ležel všude sníh a mrzlo, až praštělo. To byl výstup, to vám řeknu, a sestup ještě horší! Taky jsem se při něm zranil - spadl jsem a odřel se, ale jinak nic vážného. Jen jsem ztratil trochu krve. Ale nemusíte se bát, za dnešního počasí je to mnohem lehčí. Přesto se vyhýbejte všem dolíkům naplněným zmrzlým sněhem a dávejte pozor na trhliny a rozsedliny, je jich v těchhle starých skalách dost a jsou zatraceně hluboké!“

Znovu vykročil a vedl je dál terénem, v němž se střídala kluzká šotolina s úseky holé skály. Šel jistě, i když jeho druzi neviděli žádnou zřetelnou stezku. Ale to je neznepokojovalo, protože on byl jejich vůdce, který se tu vyznal, a oni mu věřili. Pro jeho oči to byla cesta jasná jako den. Směřovala k severovýchodu a John věděl, a mnohokrát předtím si vyzkoušel, že je nejsnadnější a nejschůdnější.

Ano, ty lehkonohá s pěknou tvářičkou - a přitom se snažíš přechytračit toho, kdo sám přechytračil i ty největší chytráky - ty, co se Hezká jmenuješ, ale hezky nejednáš. Hanba. Ale nevadí. Ukliď se stranou, děvenko, protože teď to vzal do rukou chlap, a vlk už neodpočívá ve svém doupěti...

* * *

V jednu chvíli byl vzduch čistý a průzračný, pouze mezi rozeklanými skalními útesy hučel vítr. Ale pak...

Zčistajasna se sotva kilometr od nich vynořil nad skalami vrtulník a s každou otáčkou rotoru se k nim hrozivě blížil. „Sakra!“ zaklel Starý John a rozběhl se ke skupině skalisek. „Za mnou!“ křikl za sebe. „Nestůjte tam, vy pitomci, a schovejte se!“

Teprve pak se Alan z Mooru a mladý Garth vzpamatovali a vrhli se za ním. To už John vytrhl několik velkých trsů vřesu, aby se jimi alespoň trochu zamaskovali. Všichni tři se pak schoulili k sobě, pokryli se vřesem a bez hnutí leželi. Rachot vrtulníku se blížil a zdálo se, že klesá přímo k nim.

„To jsem si mohl myslet,“ zavrčel John. „Vrtulník...! Jasně, jak jinak by se sem dostali? Zatracená práce!“

„Myslíš, že nás viděli?“ zašeptal Alan, jako by se bál, že by ho mohla posádka stroje zaslechnout.

„Nevím. Snad ne, pořád jsme pro ně jako mravenci. Jenže i ti se dají viděl, když je hledáte. Ale schovali jsme se rychle. I když... Jestli poletí přímo k nám...“

„Taky že letí...“ zamumlal Garth.

Měl pravdu - vrtulník letěl rovnou k nim a... letěl dál. Přeletěl jim přímo nad hlavami a pokračoval směrem k Montrose. Starý John vydechl úlevou, ale vzápětí znovu zaklel, shodil ze sebe trsy vřesu, vstal a oprášil se. Jeho druhové udělali totéž.

„Ale vrtulník...? Tady...?“ ozval se zmateně Alan.

„Jo, taky se mi to teď nezdá. V první chvíli jsem myslel, že to nikdo jiný být nemůže, ale teď... Mohl letět z Aviemoru, s nějakým parchantem, který si chce zalyžovat někde vysoko. Nebo se jen potřebuje dopravit do Montrose nebo Aberdeenu. Ale řeknu vám, že jsem měl srdce až v krku!“

A zatím ve vrtulníku...

Frank Potenza zastrčil znechuceně dalekohled do pouzdra na stěně kabiny a vzal do rukou rychlopalnou pušku s dalekohledem. „Taková skvělá příležitost,“ řekl italsky. „Viděl jsi je tam dole, Luigi? Mohl jsem je odprásknout jako kamzíky. Sakra, to si budu vyčítat do smrti. Měl jsem to udělat... už jen kvůli Vincentovi.“ Potenza - vysoký, vyzáblý muž se zlým výrazem ve tváři, i když svým chováním i pohyby působil zženštile - mluvil s pilotem vrtulníku Luigim Manozou.

„Jo, viděl jsem je,“ přikývl Manoza. „Ale víš stejné dobře jako já, co řekl Francesco - že pokud mezi nimi není ženská, máme je nechat na pokoji. Nebo spíš, nechat je jít tam, kam jdou. Jo, fajn, viděli jsme je, to je důležitý. Ale ještě důležitější je, že jsme viděli, kterým směrem šli, než se nás polekali. Alespoň já jsem to viděl. Francesco přibližně ví, kde vlčí pán je, nebo si to alespoň mysli. A teď to vypadá, že jeho domněnku potvrdíme. Je to stejná oblast, nějakých osm kilometrů odsud - přesně v tom místě zachytil při našem prvním letu Raduův pach.“

„Takže proč jsme je neoddělali, když známe polohu brlohu toho parchanta? Nač čekat? Vincent je mrtvý - myslím opravdu mrtvý! Kdyby bylo po mým, skoncoval bych s těma třema okamžitě. Bylo by to jako zabít tři mouchy jednou ranou.“

„Pořád se staráš o Vincenta,“ řekl Manoza. „Můžu ti říct, že Franceskovi neleží Vincent ani trochu v hlavě - myslím, jak skončil. Chápu tě, byl to tvůj šéf - tvůj bezprostřední nadřízený - ale byly s ním problémy. Kvůli tomu tak dopadl. Dělal si, co chtěl, kašlal na disciplínu. Proto ti radím, aby sis z něj nebral příklad. Francezciové jsou moc dobří v zabíjení much. Doufám, že rozumíš, co tím míním.“

Během svého proslovu obrátil Manoza stroj na sever. „Dobrá, takže co teď?“ zeptal se Potenza.

„Teď letíme tam, kam si myslím, že ti tři jdou,“ odpověděl Manoza. „Budu se držet nízko a ty dávej pozor, jestli neuvidíš něco podezřelého, nějaké označení, orientační bod nebo cokoliv, co by vypadalo jako vchod. Chápeš, ne? Vchod do vlčího doupěte. A taky se můžeš poohlídnout po nějakým slušným místě k přistání.“

„Copak ty chceš přistát?“

Manoza si povzdechl a zakroutil hlavou jakoby nechápal jak může být někdo tak tupý. „Samozřejmě že nechci přistát, alespoň ne teď. Až potom, až do toho půjdeme všichni, v plným počtu. Proto chci vědět předem, kde by se dalo sednout.“

„Aha,“ zabručel Potenza, „Ale proč všichni... proti několika lidem? Myslím jenom lidem! Vždyť to nejsou ani otroci!“

„Svým způsobem jsou,“ odpověděl Manoza. „Francesco jím říká děti měsíce. Jsou oddaní Raduovi a mají v krvi vlčí stopu. A taky to nejsou ,jenom´ lidi - v každém případě ne ta ženská. Navíc tady si to s nima nemůžeme vyřizovat stejným stylem jako někde v Palermu. Tady jsme v horách, ve Skotsku, a oni jsou tu doma. Vzpomeň si, jak skončil Vincent.“

Na to se dalo těžko něco říct, a tak Potenza mlčel.

Manoza zvedl stroj, aby si udržel stejnou výšku nad stoupajícím horským terénem, a mířil k oblasti, kde při předchozím letu Francesco cítil... něco.

„Teď měj oči na stopkách,“ řekl Manoza. „Tady to je, nebo někde blízko.“ Naklonil vrtulník a začal kroužit nad skalní rozsedlinou, po jejímž úbočí padal do hloubky vodopád. Potenza hleděl upřeně dolů. „Kotlina,“ zamumlal. „A v ní samý díry a strže. A tam nahoře prolákliny plný vody. A tamta skalní sténá... je jako řešeto. Celý to tu je zvětralý, jako by se to mělo každou chvíli zbortit.“

„Říkáš, že tam jsou díry? Myslíš jeskyně? O to právě Franceskovi jde.“ Manoza srovnal stroj a pak ho naklonil na druhou stranu, aby se mohl podívat sám. „Jo, to musí být ono!“ řekl potom vzrušeně. „Skoro nepřístupný místo. A taky, kdo by tady co hledal? Je to tu pustý a prázdný jako Katerininy cecky. Ale neboj se, tyhle skály jsou ze žuly, ty se jen tak nezbortěj.“ Označil si místo na mapě, kterou měl upevněnou na přístrojové desce, znovu stroj srovnal a nabral kurz zpátky k Aviemoru.

„To je všechno?“ zeptal se zklamaně Potenza.

„Zatím,“ odpověděl Manoza. „Ale měj trpělivost, Franku. Řekl bych, že se brzy dočkáš - určitě dřív, než padne tma...“

Dvě hodiny předtím byl nekroskop Harry Keogh ve svém starém domě v Bonnyrigu a spal. Spal tvrdě navzdory tomu, že ho minulou noc mučila zvláštní zneklidňující naléhavost, pocit, že stojí na prahu něčeho obrovského, děsivého a nebezpečného - a taky navzdory všemu bezděčnému očekávání a podivným předtuchám - zkrátka navzdory všem těmto věcem a nakonec také navzdory nevysvětlitelné hrůze ze zítřejšího dne.

Jenže ten den byl právě dnes. Denní světlo ho probudilo z bezesného stavu a jediné, po čem jeho mysl toužila - po čem toužil celý jeho organismus - byl odpočinek. Jenže jak už to někdy bývá, právě v posledních chvílích před probuzením se ten pocit zneklidňující naléhavosti vrátil. A když konečně vyplul nahoru z hlubin podvědomí, vyvstaly mu před očima řádky textu, který nemohl být ničím jiným než třemi podivně relevantními čtyřveršími:

Je v doupěti svého pána služkou.

Jeho tvrz pustá, vzdorně ční k nebi;

jeho postel vystlaná je žlutou,

v ní odpočívá ten, kdo mrtvý není.

Se slunce žárem a hrobovým chladem,

s přáteli svými z nízké společnosti,

s mocí čísel a umělým bleskem

od nákazy zla pak svět vyčistí!

Ač ví, nepochopí, než dá mu svobodu

ta služka. Ví, a přesto nerozumí,

dokud oči Hezké neprohlédnou zradu

psa, co kouše ruku, která ho krmí...

Nekroskop věděl, a přesto nechápal, a nedokáže tomu porozumět, dokud ho ta Hezká, Bonnie Jean Mirluová neosvobodí. Ale od čeho? A jak? Od jeho těla? To nebude tak lehké. Ach, pochyboval o ní, ale k čemu nakonec vedly všechny jeho předchozí pochybnosti? Jenom k tomu, že si vždy znovu uvědomil, jak ji miluje. Od toho ho má osvobodit? Ne, o takovou svobodu nestojí! To radši zůstane vězněm. Nebo... ho má osvobodit od jeho mysli, aby byl opět sám sebou? To by bylo něco jiného.

Během snídaně, jejíž chuť vůbec nevnímal, si vzpomněl na něco jiného - nebo to spíš věděl, aniž věděl jak a na základě čeho: že dnes je ten den. Cítil to, i teď to cítil, někde... tam! A hleděl do prázdné zdi. Jenže právě tam to bylo, ať to bylo cokoliv, co ho k sobě přitahovalo.

A byl to tak silný pocit - nebo spíš nutkání, puzení - aby se hned teď opět spojil s B. J., že jakmile spláchl jídlo několika doušky silné kávy, které ještě zbývaly na dně šálku, vyšel do zahrady, aby to uviděl na vlastní oči. To znamení.

A bylo tam - nízko nad obzorem, přesně v místě, kde Harry předpokládal, že ho najde: na zimní obloze jasně zářil úplněk. Jak jinak, vždyť dnes byl ten den! A dnešní noc byla tou nocí. Nocí měsíce v úplňku...

Harry věděl, kde B. J. se svými dívkami je, a musel za ní. Okamžitě, protože ho to za ní zoufale táhlo! Ale (a musel zatnout zuby a přinutit svou mysl, aby se od toho odpoutala) ještě předtím musel obstarat jisté přípravy.

Opět se mu z mysli vynořilo pár slov z Nostradamových čtyřverší: Se slunce žárem a hrobovým chladem, s přáteli svými z nízké společností, s mocí čísel a umělým bleskem - s použitím toho všeho mohl napravit to, co se pokazilo.

Moc čísel - teď už ne numerologie, ale metafyzika. Möbiova matematika. Žár slunce - zbraň, proti níž není obrany, a pokud ano, čeká to na něj... což ho děsilo tak, že se na to nebyl schopen soustředit. Přátelé z nízké společnosti a chlad hrobu? Tady nemusel dlouho uvažovat, bylo to zřejmé. Stejně tak věděl, co je to umělý blesk. Viděl jich spousty v tu noc, kdy padl Branický zámek. Uměl udělat umělý blesk, ale i kdyby neuměl, mezi svými přáteli v nízké společnosti by jistě našel spoustu těch, kteří se v tom vyznají.

Harry věděl, kam jít a co si ,vypůjčit´. Znal několik muničních skladů, a i kdyby tam našel něco nového, co by se mu mohlo hodit a s čím by si nevěděl rady, byl si jist, že mezi Velkou většinou je spousta odborníků, kteří by mu ochotně pomohli.

Kolem poledne měl vše, co potřeboval, možná kromě času. Ale času na co? Na to, aby se bál toho, co je nutné udělat a co tak jako tak udělá, ať se děje cokoliv? Konečně, vystrojen skoro stejně jako při své výpravě do Le Manse Madonie - oblékl si černou sportovní soupravu a černé tenisky, černé tričko a vojenský opasek s plátěnými kapsami - byl připraven. Jediné, co si vzal proti výpravě do Le Manse Madonie navíc, byly tlusté černé ponožky a černý vlněný pulovr, jakými bývají vybaveni příslušníci přepadových komand. Ještě uvažoval o zbrani, ale pak se rozhodl, že si žádnou nevezme. Jít s pistoli proti ozbrojeným vrahům (jestliže tohle bylo to, proti čemu se chystal, což s největší pravděpodobností bylo), kteří nemají zájem brát nikoho do zajetí...

Konečně tedy nastal čas, aby ,chlapeček´ vyrazil a našel ji - služku v doupěti svého pána.

Möbiovým kontinuem se dopravil do nízkého podrostu na kraji lesa za domkem Starého Johna v Inverdruie. Neskočil tam podle souřadnic - přestože si je stále pamatoval z doby, kdy starého loveckého průvodce navštívil s B. J. - ale na základě toho, že tam měla být ona. Věděl, že B. J. musí mít nějaké výchozí místo a že spoléhá na Starého Johna, takže jeho domek v Inverdruie se mu jevil jako nejlepší tip.

A měl pravdu. Byl to jeho nejlepší tip - a nejhorší - a on přistál v samém jeho středu!

Na příjezdové cestě parkoval černý mercedes obrácený k hlavní silnici do Aviemoru. Pokud mohl nekroskop ze svého ukrytu vidět, byl prázdný. Závěsy v oknech v přízemí domku byly zatažené. V prvním poschodí se za malým oknem míhaly tváře a postavy - zdálo se, že ženské. Občas se některá opatrně vyklonila a vyhlédla ven, ale jen na chviličku a vždy jen ze strany. Důvod byl zřejmý - domek někdo obléhal.

A pak Harry uviděl muže, který chodil kolem domku s velkým kanystrem z umělé hmoty a všechno poléval, zvlášť to, co bylo ze dřeva - dveře, okna. trámy hrázděného zdiva a naskládané dřevo na topení. Kryl ho další muž s pistolí, který se krčil asi dvacet kroků od Harryho v březovém houští. Bylo zřejmé, že žhář - alespoň Harry předpokládal, že muž s kanystrem polévá dům nějakou hořlavinou - spěchá. Také on měl v podpažním pouzdru pistoli.

Harry se vrátil k obhlížení domu. Ve stěně obrácené k němu bylo kuchyňské okno s jedinou tabulkou. Samozřejmě se mohl Möbiovým skokem přenést přímo dovnitř, ale to by znamenalo, že ti, co tam jsou - zřejmě B. J. a její dívky - by viděli, jak se ,zhmotňuje´, nebo by alespoň jeho náhlé zjevení vyvolalo nepříjemné otázky. To ne, nehodlal své schopnosti prozrazovat před nikým! Jenže čas ubíhal a muž s kanystrem bude s rozléváním hořlaviny brzy hotov.

Náhle se v okně, téměř přímo nad žhářem, objevila B. J. Harry viděl, že se vyklonila a zamířila na muže pod sebou samostřílem. V tu chvíli se ozvalo tlumené, ale o to zlověstnější phut! phut! Pistole s tlumičem! Muž v březovém houšti vystřelil dvě rány a kulky pleskly do zdi kousek od hlavy B. J. Ta ještě stačila stisknout spoušť samostřílu a vzápětí se rychle schovala. Harry se proklínal, že byl tak hloupý a nevzal si zbraň.

B. J. mohla mířit dobře, ale patrně sebou při stisku spouště trhla leknutím, protože zasáhla muže s kanystrem jenom do ramene. Normální člověk by se zřejmě i po takovém zásahu zhroutil v bolestech a možná by omdlel, ale tenhle jenom pustil kanystr, klesl ke zdi, ale hned se vzchopil, vzal kanystr levou rukou a pokračoval v rozlévání.

Harry si uvědomil, že už viděl dost. Věděl, co musí udělat, a taky že ho schovaný muž s pistolí na krátký okamžik uvidí. Ale musel to riskovat. A tak vytvořil Möbiovy dveře, rychle vstal, vstoupil do kontinua -

- a vystoupil z něj na druhé straně mercedesu, a když se rozhlédl, uviděl přední část Sandřina auta, které vyčnívalo zpoza domu. Takže mercedes patřil jim - těm, co se snažili B. J. a její dívky upálit - a dveře ze strany řidiče byly otevřené. Netrvalo mu ani celou vteřinu, aby spustil časovači zařízení na malé krabičce, ne větší než balíček cigaret, a umístil ji pod řidičovo sedadlo. Pak znovu použil kontinua -

- a vynořil se z něj ani ne pět kroků od domu a od kuchyňského okna, v plném běhu se odrazil, ve vzduchu se sbalil do klubka a... ramenem prorazil tabuli skla a prolétl dovnitř. Dopadl na zem, ale v návalu vzrušení necítil žádnou bolest ani si neuvědomoval, jestli je zraněný. Sotva se vymotal ze stržené záclony, zaslechl, že po dřevěných schodech někdo sbíhá dolů a také z chodby, která vedla kamsi dozadu, někdo přibíhal. „To jsem já, B. J.1“ vykřikl. Já, Harry!“

O dvě tři vteřiny později se rozletěly dveře a na prahu stála B. J. Byla rozcuchaná a lehce šikmé oči jí v zimním šeru neosvětleného domu žhnuly hněvem. Chvíli na něj mířila samostřílem, než uviděla, že je to opravdu on. A pak... už byla v jeho náručí, vzlykla úlevou - Harry věděl, že kvůli němu, ne kvůli sobě - a pevně se k němu přitiskla. Ale jen na okamžik.

Pak se od něj odtáhla, a dokonce se odvrátila, jako by se před ním snažila něco skrýt. Jenže on věděl co, dobře to věděl, ale rozhodl se, že teď... to nechá být. Postoupil o krok dopředu a stanul hned za ní. „Harry, můj...“ začala, ale on jí zakryl dlani ústa.

„Ne!“ řekl. „Už jsem zapnutý, B. J. - alespoň tehdy, když chci být. A vím, že dokážu líp fungovat bez toho. Musíš mi věřit.“ Lehčeji zatřásl. „Tak co, věříš mi?“

Cítil, jak je napjatá hněvem; bylo to v ní, živé - jako hukot velkých přehradních generátorů - a jediným projevem energie, která v ní bouřila, byl železný stisk, jímž mu sevřela zápěstí. Pak ale prsty uvolnila. „Dobře... dobře, Harry!“ řekla, a když se otočila zpátky k němu, byla to opět B. J.

„Ale kde jsi byl celou tu dobu?“ zeptala se. „A taky kde je John? Nemám tušení, co s ním je!“

Zavrtěl hlavou a olízl si suché rty. „Na to teď není čas, B. J.,“ řekl a vzal ji samostříl. „Máš ještě nějakou jinou zbraň?“

„Nahoře, brokovnici,“ odpověděla.

„Tak běž... hned teď! Budeš mě shora krýt.“

Oči se jí rozšířily strachem... o něj. „Harry, já -“

„Copak nevíš, že tohle umím?“

Kousla se do rtu, obrátila se a šla.

Jakmile byla pryč, vytloukl z rozbitého okna zbytek střepů, aby zmátl ty dva venku, a pak se kontinuem přenesl zpátky do podrostu na kraji lesa. Celá epizoda v domě netrvala snad ani minutu a Harry viděl, že muž s kanystrem vylévá poslední zbytky hořlaviny. Pak kanystr odhodil a levou rukou sáhl do kapsy - zřejmě pro zapalovač.

Harry odjistil samostříl, namířil na muže a stiskl spoušť. Šipka ho zasáhla téměř do stejného místa jako ta, kterou vystřelila B. J., a přibila mu rameno ke zdi domu, přitom mu zapalovač vylétl z ruky a zapadl do sněhu. Tentokrát muž vykřikl bolestí, škubnutím se osvobodil a začal se potácet k mercedesu. Zdálo se, že toho má dost, ale stále se držel na nohou.

Teď už byl Harry opravdu ,zapnutý´ - věděl přesně, s kým má zde co do činění. S upíry!

Náhle však kolem něj vlevo i vpravo zabzučely olověné včely, následované již známým phut! phut! pistole s tlumičem. Střelec o kousek vystoupil z březového houští a pálil na Harryho. Ale pak šlehl z otevřeného okna v prvním poschodí výstřel z brokovnice. To stačilo. Byla to sice příliš velká vzdálenost, aby ho mohly broky těžce zranit, ale přesto se muž zapotácel a pak, když se vzpamatoval z šoku, se i on rozběhl k mercedesu.

Harry se stáhl ještě hlouběji do houští, vytvořil Möbiovy dveře a přenesl se kontinuem na silnici, kde se skrčil za zasněženým keřem. Tam vytáhl z plátěného pouzdra speciální vysílač a čekal. Po chvíli se mercedes přeřítil kolem něj. Nechal ho ujet ještě asi kilometr a pak se dostal Möbiovým skokem před něj. Sám nevěděl, proč jednoduše nevytáhl anténu vysílače a nestiskl odpalovací tlačítko, ale zatím vše, co v této záležitosti podnikl, dělal skrytě a chtěl takhle jednat i nadále. Takže možná proto. A pokud šlo o jeho schopnosti... v případě těchto lidí, nebo spíš tvorů, se nemusel bát, že by někde někomu vyprávěli, jak ho viděli mizet v Möbiově kontinuu. A už vůbec ne, když budou v něm, v kontinuu. Až v něm potáhnou ke všem čertům!

Mercedes se blížil. Harry vystoupil na silnici a obrátil se proti němu. Uviděli ho a zřejmě ho i poznali, protože řidič se jen zazubil a plnou rychlosti najížděl přímo na něj. Harry nastavil časovač na bombě na tři vteřiny, což stačilo, aby se mohl připravit na výbuch a odvrátit se od něj. To byla úvaha veskrze ,pozemská´ jenže to, co chystal, se nemělo odehrát v pozemském prostoru a čase.

Po Zahaninině vraždě - nebo spíš ukončení jejího života - v jeho domě v Bonnyrigu se naučil nový trik. Teď už o Zahanine věděl a přijal to - že to nebyl sen. V každém případě nebyly sen skvrny na podlaze jeho pracovny. A také věděl, kam odnesl její tělo a jak. Ano, nový trik.

Auto najíždělo přímo na něj a ústa řidiče byla roztažená v širokém šklebu čisté radosti. Harry se taky zasmál a vytvořil Möbiovy dveře tak velké, aby pojaly celé auto... a ve zlomku vteřiny před tím. než v nich černý mercedes zmizel, stiskl tlačítko vysílače. Pak se otočil, jako by ani on, nekroskop, nebyl schopen uvěřit, že tuna řítícího se železa může na pouhý jeho příkaz zmizet ze světa, stiskl zuby a přimhouřil očí. A tak se stalo, že zapomněl dveře zavřít.

Jednadvacet... dvaadvacet... třiadvacet...

Jakoby z obrovské dálky se ozval tlumený rachot a pak exploze - zvuky nebo pocity, odehrávající se spíš v mysli než v reálném světě. Ale potom se ozvaly jiné zvuky - až příliš reálné: ostré, kovové, řinčivé... zvuky těžkého nárazu a drceného plechu.

Harry otevřel oči. Nad silnicí vyšlehl rudý plamen, který vzápětí obalil a zdusil vzdouvající se oblak černého kouře. Až něj vyletěl a otáčel se jako vrtule a pak dopadl na silnici a po odrazu znovu letěl kamsi stranou mezi stromy... pokroucený zadní nárazník mercedesu. Nic víc, jen to.

Nekroskop se zachvěl, když si to představil: meteorit vystřelený do nekonečné noci, dohasínající ohnivá koule, trosky letící na všechny sírany - z kovu, plastu, těl a krve; trosky, které letí bez cíle a poletí tak věčně...

Půlhodiny předtím John Guiney, Alan z Mooru a Garth Trevalin dorazili k rozpadávající se, příčně pruhované a větry, deštěm a sněhem erodované skále, která se klenula jako obrovská kopule nad systémem dutin a jeskyní Raduovy pevnosti. Skoby skryté v trhlinách ukazovaly cestu a přes rez, která vypovídala o čase a věku, se stále daly použít. Tři muži spustili do hrdla černé propasti znějící ozvěnou lano a po něm pak jeden po druhém sešplhali do duté ďábelské lebky hory.

John je pak vedl přítmím světa jeskyní, chodeb a dutin do jejího nitra, stále dál do nejtajnějšího středu skály - do místa posledního odpočinku, i když ne posledního, do hrobu, i když ne definitivního, Radua Lykana.

A když konečně stanuli u sarkofágu vlčího pána, který spočíval na jakémsi podstavci, vyvýšené plošině zbudované z kamene, vystoupili na ni a pohlédli dolů na Něj. Jeho tělo se v klihovité pryskyřičné lázni a pod popraskanou žlutavou krustou její hladiny rýsovalo jen nezřetelně, přesto bylo jasně patrné, že v místě neurčité skvrny jeho hlavy žhnou dvě červená světla.

„Je to něco jako děloha,“ zašeptal chraptivě John na vysvětlenou. „Náš pán tam leží, obklopený tenkou vrstvou kapaliny, která se sama obnovuje tím, že si neustále čerpá ochranné esence z pryskyřičné lázně.“

„A on je živý?“ zeptal se mladý Garth, zcela přemožený posvátným úžasem nad takovým divem. „Po všech těch letech?“

„Má snad zavřené oči?“ řekl John. „A nemluvil s tebou, s námi všemi prostřednictvím své mysli? Samozřejmě že je živý, chlapče. A tuhle noc uvidíme, jak vstává. A pak budeme jeho věrni poddaní, nesmrtelní mezi obyčejnými lidmi! Ale neztrácejme čas, půlnoc se blíží.“

Zapálil pochodně rozmístěné kolem Raduovy kamenné rakve a potom se znovu obrátil ke Garthovi. „Tvým úkolem teď bude starat se, aby ty pochodně nezhasly. A až začne rozehřátá pryskyřice tady těmi otvory odkapávat, musíš dát pozor, aby plameny neblikaly. Ta pryskyřice je hořlavá - stačí málo, aby od nich chýlila a vzplála. Ale to není nic těžkého. Teď se můžete najíst a já tu mám něco, co vás pěkně zahřeje - trochu červeného vína, něco jako závdavek na krev...“

Vzal ze svého batohu láhev červeného vína, vytáhl zuby zátku a nalil do tři kalíšků hustou pryskyřičnou tekutinu. „Tak na našeho pána!“ řekl a pozvedl svůj kalíšek. „Dlouho tady ležel a čekal a teď... ať nám dlouho vládne!“

„Na našeho pána!“ opakovali po něm Garth a Alan, aniž si všimli horečnatého lesku v Johnových žlutých očích. Ale sobě nalil jen trochu, a ještě se toho sotva dotkl...

„Takže to je Garthův úkol,“ řekl Alan, když se napil a olízl si rty. „A co budeme dělat my dva?“

„Nás čeká velký úkol, i když podobný, jako má Garth,“ odpověděl Starý John. „Ale budeme ho dělat jinde, protože Radu není jediný, kdo dnešní noc vstane. Musíme pomoct na svět taky jeho stvůře. Takže teď pojď se mnou, Alane z Mooru - a musíme sebou hodit, půlnoc se blíží...“

Než vyšli a nechali Gartha o samotě na stráži, nalil mu John ještě jednou vína a mrkl na něj. „Doufám, že se nebudeš bát, když tě tu necháme samotného.“

„Čeho bych měl bát?“ řekl Garth a pohlédl na něho přimhouřenýma očima. „Mám tu jídlo i pití a taky světlo a teplo od pochodní, navíc spoustu dalších, kdyby tyhle dohořely. Ale stejně, jak dlouho budete pryč?“

„Tak dlouho, dokud nebudeme hotovi,“ odpověděl trochu záhadně John a dodal: „Až odejdeme, bude tu ticho jako v hrobě. Ale neboj se, nikdo sem nepřijde ani tě nic nepřekvapí. A kdyby přece jen nastaly problémy, stačí zavolat. V těchhle jeskyních se to rozléhá, jako když vyje vlk - jako že tu brzy bude výt.“

A pak už spolu s Alanem zmizel ve spleti chodeb, a jak postupně zanikala ozvěna jejich kroků, vplížilo se dovnitř děsivé ticho dávno zapomenutých staletí.

Po deseti minutách pocítil Garth, že se mu klíží víčka. Zatřepal hlavou, pak vstal, znovu vylezl k okraji sarkofágu a pohlédl na Radua. Nyní byl obrys těla vlčího pána velmi nezřetelný, navíc zdeformovaný pomalým prouděním pryskyřice u dna a pěnou z bublin, které ještě pomaleji stoupaly lázní nahoru a shromažďovaly se pod povrchovou krustou.

Garth se opět posadil a opřel se zády o podstavec sarkofágu, ale po chvíli mu zase začala hlava klesat. Pomyslel si, že to musí být teplem od pochodní. Vstal, zkontroloval je, pak slezl a rozhodl se, že něco sní. Potom seděl v šerém světle poblikávajících pochodní, napětí se v něm uvolňovalo, svaly povolovaly a hlava mu klesala na hruď.

Pouze jednou sebou trhl, když se mu zdálo, že zaslechl jakýsi vzdálený výkřik. Jenže nikdo nekřičel, jenom pochodně dál klidně hořely a pak ještě... to pomalé kap, kap, kap, svou pravidelností doslova hypnotické - alespoň Garthovi, obluzenému Johnovým či Raduovým vínem, se zdálo pravidelné. Byl to však jen dojem. Ve skutečnosti se kapání zrychlovalo a na podstavci se začínaly vytvářet žlutavé louže pryskyřice.

A původní vampýří vládce, jenž stále ještě ležel v kamenném sarkofágu, vysílal telepatické sondy, které na tuto vzdálenost nemohly minout cíl...

Starý John a Alan z Mooru vstoupili do jeskyně, v níž ,rostla´ Raduova stvůra. „Můj bože,“ vydechl Alan, když uviděl ve světle Johnovy pochodně obrovskou kamennou nádrž. „Co to, k čertu...?“

John na něj vrhl zvláštní pohled. „Řekl jsi Bože? Takže ty věříš? Myslím v někoho jiného než v Něj?“

Alan zavrtěl hlavou. „Znáš to, pohybuješ se mezi lidmi, mluvíš s nimi a nakonec uvažuješ a mluvíš jako oni. To jen ty máš takové štěstí, že můžeš být pořád tady, v horách, svým vlastním pánem, Johne. Jenom jsem se podivil. Dělal jsem nějakou dobu v pivovaru a viděl jsem vařit deset tisíc galonů piva v menších nádržích, než je tahle!“

„Aha,“ pokýval John hlavou. „Ale tady v té se nevaří pivo. Poslechni si,“ řekl a přiložil ucho k chladné kamenné stěně nádoby.

Alan udělal totéž... a vzápětí vyskočil. „Cože? Jako by tam tlouklo srdce. Ale jaké?“

„Velké, kamaráde. Hodně velké,“ zazubil se John a dál poslouchal. Ale po chvíli se mu úsměv na tváři rozplynul a zachmuřil se. Těžký, téměř dunivý tlukot se ozýval v mnohem rychlejším rytmu než při jeho minulé návštěvě - v rychlejším, ale stále nepravidelném. Jestliže by to v té obrovské děloze (ano, tady to platilo doslova) byl lidský plod, šlo by zřejmě o zrůdu nebo o těžce nemocného tvora... Nebo jenom slabého? Možná budu mít na jeho slabost medicínu, pomyslel si John. Koneckonců kvůli tomu tady je. A kvůli tomu je tady i Alan z Mooru...

„Vylez si nahoru,“ řekl John a posvítil mu. „Pak teprve něco uvidíš!“

Po jedné straně kamenné kádě byly provizorní schody sestavené z velkých plochých kamenů. Alan už chvíli cítil podivnou únavu, ale poslechl a vystoupil k okraji nádoby, který se nacházel asi dva a půl metru nad podlahou jeskyně. Starý John šel hned za ním a Alan si nevšiml, že sáhl do hluboké štěrbiny pod jedním z plochých kamenů. Nahoře se Alan spustil na ruce a na kolena a tak lezl dál, až na něj zavanul těžký nasládlý pryskyřičný pach, po němž se mu málem zvedl žaludek. Ale vtom pachu bylo ještě něco jiného než nasládlost a vůně pryskyřice...

John zastrčil pochodeň do pukliny ve skále kus od okraje nádrže a obrátil se k Alanovi. „Tak co tomu říkáš?“ zeptal se.

Alan potřásl hlavou, jako by se chtěl zbavit toho podivného pocitu malátnosti, a pak pohlédl do kádě naplněné temnou, víceméně neprůhlednou svítící pryskyřičnou hmotou - alespoň se mu zdálo, že je to něco takového. Pochvíli však jeho oči přivykly přítmí a přece jen dohlédl přes povrchovou krustu do tekutých vrstev lázně pod ní a uviděl... Věc. Ležela tam zpola schoulená, i když už ne jako zárodek ve fetální poloze, spíš plod, který čeká na narození.

Obrovská trojhranná hlava, psí tlama téměř tři čtvrtě metru dlouhá, žluté žhnoucí oči velké jako podšálky...A ty se teď otevřely a otočily se tak, že civěly přímo na Alana, který vyrazil přiškrcený výkřik a ucukl od okraje nádrže -

- a narazil páteří na ostrý kovový bodec, kterým ho Starý John probodl a chvíli ho tak držel, křečovitě sebou škubajícího jako bezmocný slimák na špendlíku. Byla to trubice, kterou krmil tvora v nádrži, ale nyní posloužila stejně dobře jako jakákoliv jiná zbraň.

Ale John ji nezabodl do Alana proto, aby napojil sebe. Rychle trubici vytáhl, prořízl Alanovi nožem hrdlo a pak, když zachytil do trychtýřovitého konce prýštící krev, vsunul druhý konec trubice do pryskyřičné lázně. Potom už jen sledoval, jak se vnitřní vak kolem tvora, podobný rybímu měchýři, zbarvil do ruda - jak do něj začal proudit Alanův život.

Jakmile krmení skončilo, sestoupil Starý John k patě podstavce kádě a zapálil řadu velkých pochodní, které byly rozmístěné kolem. A když potom pozoroval jejich plameny - když cítil, jak zahřívají tvora napojeného čerstvou krví i lázeň, v níž byl po šest dlouhých století naložený - blahopřál si k dobře splněnému úkolu. Proběhlo to hladce a v tichosti - až na ten krátký přiškrcený výkřik, který ze sebe Alan vyrazil, když ho probodl. Jenže mladý Garth už musel být v tu dobu v limbu, takže to zřejmě neslyšel...

Ale Garth ještě nebyl úplně v limbu a Alanův výkřik slyšel, už si však nestačil uvědomit, co znamená. Teď už ho zcela ovládlo otupění a hypnotický telepatický hlas vlčího pána, který zněl v jeho zmatené, vrávorající mysli:

Garthe, ach ty můj věrný, ty dítě mých dětí, ty dítě měsíce! Uslyšel jsi mě, přišel jsi za mnou... a jsi tady! Jsi tady, abys byl mým ochráncem a průvodcem a abys mě podpořil v hodině mého znovuzrození. Budeš jediný, komu se dostane výsady být neustále v mě blízkosti, Garthe. A kdokoliv se mnou bude mluvit, bude mluvit i s tebou, protože my dva, ty a já, budeme neoddělitelní. Poneseš jméno Raduesuvia, tedy ,ten, který vyšel z Radua´ - a přesto budeš navždy mou součástí.

Ale... proč sedíš tak daleko ode mě, když budeš navždy sedět po mé pravé ruce? Potřebuji tě tady, u sebe -  abys cítil sílící tlukot mého srdce a pohyby mých ztuhlých údů. Potřebuji, abys mi pomohl vstát z mé studeně kamenné rakve. Pojď ke mně, Garthe, pojď a buď mou silnou pravou rukou...

Znělo to skoro jako prosba, ale ve skutečnosti to byl příkaz, který nešlo odmítnout. A tak Garth, s očima plnýma měsíčního svitu a čelem, na němž se perlil studený pot, vstal, nemotorně přelezl balvany nakupené pod sarkofágem a přitiskl se k jeho okraji. Pryskyřičná lázeň jemně bublala; ne že by se už stačila natolik od pochodní rozehřát - i když částečně taky - ale hlavně to způsoboval rozruch, pohyb, který se odehrával pod povrchem.

Ach! Achchch! To byl výkřik bolesti v Garthově mysli... skoro jako ten, jímž se hlásí na svět nově narozené dítě. Budu dýchat, Garthe! Vstanu. Podívej - mohu k tobě natáhnout ruku, a taky ke světlu, k obloze, po níž pluje moje dávná milenka. Ale nemám sílu. 

Povrch pryskyřičné lázně se vzdul, krusta praskla a zevnitř vytryskl proud plynů spolu se žlutavou tekutinou podobnou hnisu, která stříkla Garthovi na tvář. V tom obluzeném stavu, v němž se nacházel, však nic necítil, nic neviděl, kromě té neskutečné dělohy, a slyšel jen Raduův telepatický hlas.

Teď, dítě mých dětí, teď, Garthe! Podívej, dýchám - zrodím se - tak mě vyzvedni, pomoz mi z těch odporných tekutin! Teď, Garthe! Teď!

V místě, kde krusta pryskyřičné lázně praskla, se vynořili tlustí narůžovělí červi, špulili tlamičky a dychtivě nasávali vzduch. Potom sáhla ven ruka - nebo spíš černá kožnatá tlapa velkého psa s obrovskými drápy - a křečovitými pohyby chňapala po vzduchu. Ale Garth viděl jen ruku a pak ještě tvář, která plavala těsně pod povrchem...

Laskavou, blahodárnou, ale zmučenou a trpící tvář boha, který na sebe vzal všechnu bolest světa. A Garth tu ruku , kterou mu vlčí pán podal, uchopil.

Ale v tu chvíli se vše změnilo. Garth byl znovu Garth, s plným vědomím toho, kde je a co dělá. A Radu byl Radu. A když ta měkká, chvějící se ruka vlčího pána ztvrdla a neúprosně vtahovala Gartha do sarkofágu, vyrazil ze sebe Radu táhlé „Achchchchchch!“ 

Starý John to zaslechl - ten sílící výkřik, jenž stoupal až k ostrému hvízdání kotle těsně před výbuchem - a pohlédl do chvějícího se, vibrujícího vzduchu jeskynního komplexu. A když konečně výkřik utichl a vzdech přestal rezonovat, roztáhla se Johnova tvář do širokého vlčího úsměvu.

„Ano,“ řekl pak, pokýval hlavou a vrátil se k zapalování pochodní, aby rozehřívaly lázeň v nádrží Raduovy stvůry. „To je on. Vrací se. Díky tobě, Alane z Mooru, a zvlášť tobě, Garthe Trevaline. Budeme na vás dlouho vzpomínat.“

A když k němu ze vzdálené temnoty dolehlo první táhlé zavytí, Johnovy zvířecí oči se rozšířily a zazářily jako dvě žluté lampy. Pak zvedl zaťatou pěst a pohrozil světu. „Už jdu, neboj se,“ zvolal a vydal se jeskynním labyrintem zpět. aby pozdravil svého znovuzrozeného pána...

Už z příjezdové cesty Harry viděl, že dívky B. J. polévají zdi a všechny dřevěné části v přízemí lesního domku Starého Johna vodou. Jakmile ho B. J. spatřila, rozběhla se mu naproti a pak ho chvíli držela v objetí. „Zvládl jsi to?“ zeptala se, když od něj odstoupila. „Vůbec jsem tě neviděla odcházet. Zato jsem viděla, jak jsi trefil šipkou skoro do stejného místa jako já  - myslím do ramene toho člověka...“

„Upíra,“ opravil ji Harry. „A těch dvou se už nemusíš bát - jsou vyřízení. Definitivně! Ale myslím, že nastal čas, abychom si pohovořili - abys se mnou začala hrát na rovinu, B. J. Stejně už polovinu toho vím a myslím, že to mé city k tobě nijak neovlivní. Trápí mě ta druhá polovina, to, co nevím, protože to by na mě mohlo mít vliv. Ale jsem tady, a to je hlavní, a ty víš, že mě máš. Teď však chci vědět, jestli mám já tebe - to chci znát a taky všechno ostatní. Myslím... opravdu všechno. A ty jsi jediná, kdo mi to může říct.“ Odepnul si od pasu její samostříl a vrátil jí ho.

„Pojďme do domu,“ řekla. „Připravujeme se na odchod, ale ještě máme chvíli čas. A pak se můžeš rozhodnout, jestli chceš jít s námi.“

„Do hor?“ zeptal se a vykročil vedle ní k domku. „A co když se rozhodnu, že ne?“

„Nerozhodneš,“ zavrtěla hlavou.

„Takže nejsi připravená přijmout možnost, že bych s tebou odmítl jít?“

„To nejde. Nemůžu ji přijmout, Harry. Musíš se mnou jít.“

„Pověz mi všechno a pak mě nech, abych se rozhodl sám,“ odpověděl. „Řekla jsi, že mě miluješ. Jestli je to pravda -“

„Je to pravda.“

„- nemůžeš mě vystavit nebezpečí. Když půjdu s tebou do těch hor...“ Zarazil se a vzal ji za paži.

Obrátila se k němu a Harry teprve teď viděl, jak je rozrušená.“Pokud se mnou do těch hor nepůjdeš, je se mnou konec. A pokud ti řeknu všechno - teď, v tuto chvíli - může být konec i s tebou. Trochu jiný konec než smrt, ale vyšlo by to skoro nastejno.“

Znovu vykročili k domu. „Část mého života, možná několik jeho částí, je lež,“ řekl Harry. „To jsi o sobě řekla sama.“ Nebylo to obvinění, pouze konstatování skutečnosti.

„To bylo předtím, než jsem tě začala milovat.“

„Ale nechala jsi tu lež pokračovat.“ Teď už to bylo obvinění.

„Ne,“ zavrtěla hlavou a pomyslela si: Ano - celých dvě stě let - dokud jsem nepoznala pravdu. Ale tobě ji odhalit nemůžu. 

„Ne?“ opakoval po ní a náhle vypadal vyčerpaně a ztrhaně. „Proboha, B. J., vždyť ty lžeš dokonce i teď!“

Došli ke dveřím a tady zase vzala za paži ona jeho a obrátila ho k sobě. „Jenom na povrchu,“ vyhrkla. „To jsou lži jen na povrchu. Pravdu, která je pod tím, už znáš!“

„Že ji... znám? Ale já... nechápu.“ Nebo už pochopil?

Ač ví, nepochopí, než dá mu svobodu

ta služka. Ví, a přesto nerozumí.

„Ano, většinu toho víš... kromě skutečných lží. Kdybych ti pověděla o nich, opravdu bych o tebe přišla.“ Ztratila bych tě, Harry - kdybych ti řekla, že tvé hledání zmizelé ženy a syna je ta největší lež ze všech. A kdybych ti řekla, že to bylo kvůli mně, ne kvůli Raduovi. „Vždycky jsi to věděl,“ pokračovala, „ale nevzpomínáš si na to. A nevzpomeneš si, dokud tě nezapnu. Myslím úplně.“

„Tak to udělej,“ řekl, když vstoupili do domu. „Udělej to hned teď. Zapni mě úplně a uvidíme, co se stane. Postavme se k tomu čelem - v každém případě to bude lepší než být poloviční osobnost. Snažím se, usilovně se to snažím vydržet, ale někdy mám pocit, že to nedokážu.“ Pokusil se o úsměv, ale pouze zkřivil tvář; a ona náhle vypadala stejně vyčerpaná, jako se cítila. To naopak Harryho potěšilo, neboť poznal, že to pro ni musí být stejně těžké. Tak je to s láskou - je opravdová jen tehdy, když způsobuje bolest.

Jakmile se ocitli uvnitř, kde bylo ve srovnání s venkovním denním světlem - dokonce i tím zimním - šero, ovinula mu B. J. paže kolem krku a přitiskla ho k sobě. „Vzpomínáš si, jak jsme sem tehdy přišli? Ptala jsem se tě na tvé názory na život. Mluvili jsme o stárnutí, o tom, jak člověk vnímá stárnutí partnera, a o pochybnostech, kam to všechno vede? Vysvětloval jsi mi svou životní filozofii - říkal jsi, že když jsme mladí, všechno víme a známe, ale jak stárneme, čím dál víc nám dochází, že nevíme vůbec nic.“

„Ano, vzpomínám si na to,“ přikývl a zamračil se. „Ale už nevím, jak ten rozhovor skončil.“

„Museli jsme ho přerušit,“ řekla. „Ale tentokrát nám do toho nic nepřijde. Harry, co bys řekl tomu, kdybys mě mohl milovat navždy? Myslím, kdybychom mohli být stále stejní a nikdy se neměnili? Anebo když ne stále, tak alespoň po velmi dlouhou dobu?“

„Jakže?“ řekl a vychutnával si měkký tlak jejího těla. „Lákáš mě tam do hor, nebo do ráje na zemi? Zveš mě do zlého snu, nebo k prameni mládí?“ Vyslovil ty otázky vážně a ona si uvědomila, že on skutečně polovinu ví.

„Víš, dlouho, hrozně dlouho jsem v něco věřila a snažila se k tomu dospět,“ povzdechla si. „A pak jsi přišel ty a změnil jsi moje názory. Ale máš pravdu? Je láska skutečně osud? Nebo jsi falešný prorok?“

„Zapni mě,“ naléhal znovu a o krok od ní odstoupil.

„Je možné, že mě budeš nenávidět...“ V jejím hlase zazněl strach a obrovská vnitřní bolest a city, kterým nemohl Harry nebo jakýkoliv jiný pouhý člověk rozumět. A přesto vypadala víc - lidsky? než jak ji kdy viděl předtím. A také věděl, proč ho ta myšlenka napadla, ale neodvážil se přiznat

„Způsobí ti to bolest,“ dodala, když mlčel.

„Snesu to,“ řekl. „Tak moc na tom zase nezáleží.“

„Na čem? Že jsem ti lhala? Že nejsem... nevinná?“ A polovina byla venku

Zatočila se mu hlava, i když... zase ne tak moc. Protože to čekal. „Dobrá, už se stalo... Ale od nynějška k sobě budeme otevření.“

Jestliže mu to řeknu a zlomí ho to, bude pro mě ztracený, uvažovala B. J. Ale zároveň bude ztracený pro Radua... což by zase bylo dobré... až na to, že by se mi Radu pomstil! Na druhou stranu, jestliže to Harrymu neřeknu, nikdy nebude sám sebou. Mentálně bude pouze živořit a dělat to, co mu přikážu - nebude skutečný Harry Keogh, muž, do kterého jsem se zamilovala. A nebude jím tak jako tak, protože se ho zmocní Radu. Takže z toho všeho vyplývá závěrečná otázka: Miluju ho natolik, abych se odvážila udělat ho opět Harrym Keoghem, a pak - za předpokladu, že mě i on bude stále ještě milovat - se spolu s ním postavit vlčímu pánovi a pokusit se ho zničit? Mého zatraceného takzvaného Pána? 

A sotva tu otázku v mysli zformulovala, okamžitě jí bylo jasné, jak si na ni odpoví.

A když se podívala na výraz jeho tváře, věděla, že i nekroskop to ví.

Myšlenky má temné, ač jménem Hezká.

Volit musí, kde není dobrá volba...

Ano, jejího zatraceného Pána! (Oči B. J. byly v tu chvílí snad ještě šikmější, zlatožlutější a zvířečtější než kdy jindy a z chvějícího se hrdla se jí vydralo tiché zavrčení.) Mohla si vybrat a vybrala si. Neboť Radu Lykan byl ze samé své podstaty zrádný lhář - takový, že ve srovnání s ním se ona zdála opravdu nevinná. Starý John zmizel. Po Alanovi z Mooru a mladém Garthu Trevalinovi se slehla zem. Opravdu? Jenže B. J. věděla, kde všichni jsou. Ani na okamžik nepochybovala, že si je zavolal ten parchant, ta stvůra naložená v pryskyřici. Věděl, co se stalo - co se stalo s ní - a rozhodl se, že nebude riskovat. Objevila jeho Tajemného, a tím pro něj přestala být použitelná! Ale to ji teď ani v nejmenším netrápilo. 

Ovládla tvora v sobě a řekla: „Vyhrál jsi, Harry, můj chlapečku!“

Nekroskop udělal další krok dozadu, a když narazil na staré Johnovo houpací křeslo, klesl do něj. Za oknem na obloze zářil úplněk s černou siluetou hlavy velkého vlka, která se ostře rýsovala proti žlutému pozadí. A houpací židle se houpala, dopředu a dozadu...

„Jsi v doupěti svého pána služkou. Jeho tvrz pustá, vzdorně ční k nebi...“ řekl.

„Vzpomínáš si, co jsem ti vyprávěla o vampýřích vládcích na Hvězdné straně. Harry?“ zeptala se. Přistoupila těsně k němu, aby mu uvolnila opasek a řemen přes rameno. „A o Raduovi, o Drakulech a Ferenczyech?“ Sejmula mu opasek se vším, co na něm bylo zavěšené, a položila ho na podlahu. „Nevzpomínáš... protože jsem ti řekla, abys to zapomněl do doby, než budeme připraveni vystoupit proti Raduovým nepřátelům. A teď na to jsme připraveni. Jenže dnes je vlčí pán jedním z nich - jedním z našich nepřátel, z mých nepřátel! Takže teď, pokud jsi už na to nepřišel sám, si můžeš vzpomenout, co udělali Drakulové Zahanine v tvém domě v Bonnyrigu. Byla to zřejmě pomsta za ty dva, které jsme zabili v údolí Spey. Na to si taky můžeš vzpomenout - jak uhořeli v autě zříceném do rokle. A taky na to, co jsem ti říkala o historii Ferenczyů, Radua Lykana a Drakuly. A Brenda a tvé pátrání po ní? Nic takového nebylo, Harry. V žádném z těch míst, která, jak si myslíš, jsi navštívil, jsi ve skutečnosti nebyl. To jsou pouze vzpomínky, které jsem ti do mysli vložila já, abys měl pocit, že jsi udělal, co bylo v tvých silách, a já tě mohla mít jen pro sebe. A teď ti to přiznávám, a tak tě ztrácím. Takže ať nyní uděláš cokoliv, už se mě nikdy neodvažuj ptát, jestli tě miluju!“

„B. J., jsme připravené,“ zavolala zvenku Sandra.

„Teď to víš,“ pokračovala B. J. „Od této chvíle zase budeš mít všechno v paměti na svém místě a můžeš vzpomínat... a dávat si ty vzpomínky dohromady. A až budeš vědět, od čeho utíkáš - jestliže budeš pořád schopen běžet - pak až se probudíš, utíkej, utíkej a utíkej!“

Stále se houpal. Jeho tělo se pohybovalo dopředu a dozadu, jeho oči byly velké a kulaté jako měsíc a jeho tvář bledá a prázdná.

B. J. tiše vzlykla. Přešla za jeho záda a vzala brokovnici, která tam stála opřená o zeď, protože udělala další rozhodnutí a věděla, že musí jednat hned, než si to rozmyslí. Raduův Tajemný, jeho ,muž dvou tváří´, Harry Keogh? K čertu s tebou, Radu, ty zrádný parchante se dvěma tvářemi! A cokoliv v tom Harry chtěl, nebo nechtěl být - cokoliv by v tom byl, nebo nebyl schopen být - tak teď už na to bylo pozdě. Nepůjde nikam, alespoň v několika následujících hodinách. Ale až se probudí, v každém případe bude vědět, že ho milovala.

A jak se křeslo znovu zhouplo dopředu, zaťala zuby a vrazila Harrymu hlaveň pušky do týla tak prudce, že ho při zpětném pohybu křesla srazila na zem...

II

Bloky odstraněny - Skutečný Harry Keogh

John se vracel stejnou cestou, už však neomezován svou rolí vůdce a hlídače nezkušených druhů. A pokud šlo o ně, byli shledáni vhodnými k využití a přijati, takže vše bylo v pořádku a mohl na ně s klidným svědomím zapomenout. A protože při této návštěvě nebyl John oslaben ztrátou krve, mohl sestupovat rychle - a bylo to nutné, neboť na něho čekala práce.

Zpola klusal a skákal po známé, i když sotva viditelné stezce k tajné náhorní planině a lesu, a při sestupu z poslední strmé stěny znovu přemýšlel o tom, co mu řekl Radu Lykan, když se vrátil k jeho sarkofágu...

V tu dobu už byly pochodně u paty vysoké hrobky dosti vyhořelé a Garth Trevalin nikde. To Johna znepokojilo, ale jen do chvíle, kdy v mysli zaslechl pánův hlas...

...aby si po několika vteřinách uvědomil, že mu ten hlas nezní v mysli, ale v uších!

„Johne - ach Johne, můj věrný!“ Hluboký, dunivý, téměř hřmící hlas nabitý silou. A přesto - jako by v něm znělo ještě něco jiného? Jakási bolest, vědomí něčeho utajovaného, poznání a přijetí tušení obtíženého zkázou. John se začal zmateně otáčet a v šeru pátrat, odkud ten hlas vychází. Pak uviděl na zemi stopy nohou - nebo velkých tlap nebo něčeho mezi tím - které nasměrovaly jeho pohled k trhlině ve skále tvořící vnitřní stěnu jeskyně. A z hlubokého šera na něj odtud hleděly trojúhelníkové oči svítící
rudě jako lampy.

John se tam chtěl okamžitě vrhnout, ale Raduův hlas ho zadržel.

„Ne, Johne. Teď ne! Ještě nechci, abys mě viděl. Jsem ve... výchozím stavu; vstal jsem, ale zatím nejsem tím, kým chci být. Zatím ne. Ale ještě není pozdě, ještě pořád se jím mohu stát! Slyš tedy - slyš, co ti řeknu, a poslechni mě.“ Z temnoty žhnuly dvě oči a John měl pocit, jako by mu každé slovo vypalovaly do jeho vlčí duše.

„Sejdi dolů a najdi toho Tajemného. Je tady, v tomto kraji, vím to. Našel jsem ho v mysli Bonnie Jean. Přišel k ní v době, kdy měla přijít ke mně - a to je konfrontace, kterou nemůžu tolerovat. Proto už B. J. není ta ,malá paní´, které jsem věřil, Johne. Nepřivede mi mého muže dvou tváří... a bez něj je tohle všechno k ničemu. Proto mi ho musíš přivést ty, ať je, kde je. Rozumíš?“

„Pane!“ vyhrkl John a bezděčně udělal další krok k temné puklině.

„Ne! Stůj!“ zaduněl hlas ze skály a Johnovi se zdálo, že k němu dolehl nejen jeho fyzický zvuk, ale i pocit z něj, jako by se kolem jeho mozku svíraly telepatické čelisti a drtily ho. Neboť Radu s ním mluvil už nějako spáč, ale jako ten, kdo se probudil a vstal - a nekomunikoval s ním na vzdálenost mnoha kilometrů, ale z bezprostřední blízkosti, takže se pevně zabydlel v jeho mysli.

„Ano, pane!“ vydechl John a zůstal stát.

„Je ti jasné, co musíš udělat?“

„Musím najít Harryho Keogha a přivést ho k tobě,“

„A jak nejrychleji to půjde, abych dlouho netrpěl v tomto stavu. Protože mě neohrožuje jenom Bonnie Jean, ale další nepřátelé.“

„Vím, Drakulové a Ferenczyové,“ odpověděl John. „Ale s některými jsem se už vypořádal.“

A vlčí pán viděl v jeho očích, že je to pravda. „Dobře, dobře - ale stejně jich je ještě dost a přijdou sem. Cítím, že se ke mně blíží jako čenichající honící psi. Možná se před nimi budu muset skrýt - i když bych nejradši vlétl mezi ně a roztrhal je na kusy! - ale před tebou, až se vrátíš s Tajemným, se skrývat nebudu. Takže běž, můj věrný, a spěchej, protože časuje málo...“

Pak ty rudě žhnoucí oči trochu pohasly, couvly a obrátily se pryč a John uslyšel pomalé vzdalující se pleskavé kroky. A když se konečně odvážil přiblížit se až ke skalní puklině, našel ji temnou, hlubokou a prázdnou.

Přestože neměl čas na lelkování, vystoupil až k okraji Raduova sarkofágu a uhasil skomírající pochodně. Teď už se ale opravdu musel vydat na cestu. Jenže pak uviděl na podstavci sarkofágu kromě cákanců pryskyřice po Raduovi ještě něco jiného, co ho znovu zastavilo.

Přes okraj kamenné rakve visela alabastrově bílá ruka - tak bílá, že vypadala jako vymodelovaná ze sněhu. Ruka mladého Gartha! Ani na okamžik o tom nepochyboval, neboť měla na ukazováku Garthův zlatý prsten. Takže Garthova ruka, ale už ne mladá. Byla to scvrklá, svraštělá ruka starého muže a John si vzpomněl na ten stoupající výkřik, který na vrcholu zmlkl, jako když ho utne.

Tak to tedy je, řekl si John a pomyslel si, že je to správné. Co bylo vlčímu pánu nabídnuto, to si vzal. Ostatně to se dalo čekat po tak dlouhém půstu, jaký měl za sebou.

Čas však Johna poháněl a on už ho dál nemarnil. Vrátil se k východu z labyrintu, vylezl po laně svislou dutinou a opustil doupě na vrcholu zvětralé skály. A tam... Náhle měl pocit, že mezi balvany cosi zahlédl, nějaký rychlý pohyb! Zahleděl se tam pozorně, ale viděl jen mraky táhnoucí nízko po obloze k západu a slyšel jen vítr ve větvích nachýlené pokroucené borovice... a ještě tlukot svého srdce. Usoudil, že se mu to zřejmě jen zdálo, že to byl klam napjatých nervů, nebo možná králík nebo orel, který má tam za hranou skály hnízdo.

A tak se bez dalšího zkoumání vydal po známé stezce na jihozápad...

...aniž se dozvěděl, že tím králíkem nebo orlem v hnízdě byl Singra Singh Drakeš. A Drakulův pobočník, usazený v hnízdě z balvanů, byl tak pohroužen do meditativního transu, že vůbec nebral na vědomí zimu a jen čekal, co se bude dít dál. Mohl se sice okamžitě odvážit vniknout do toho vlčího brlohu, ale Singra Singh byl skvělý telepat a ,odposlechl´ rozhovor mezi Raduem a Starý Johnem.

Radu byl slabý - možná po těch dlouhých staletích zimního spánku, možná z nějakého jiného důvodu. Proč ale zabíjet jednoho neduživého vampýřího vládce, když se tu mohou brzy objevit jiní jako nic netušící oběti? A pak je tu ještě ta žena - a její dívky - a to by mohla být příležitost k Singhově pomstě, stejně jako k pomstě jeho tibetského pána. Navíc je naděje, že s ní bude ten zvláštní muž, Harry Keogh. A instrukce posledního Drakula ohledně Keogha, vraha a zhoubce jeho pokrevního syna, byly víc než jasné.

A tak Singra Singh seděl mezi balvany se zavřenýma očima a spojenými dlaněmi jako při modlitbě, klidný a vyrovnaný, jak se to naučil jako chlapec před šedesáti lety v Drakešově klášteře. Teď mu však k navození meditativního stavu nemálo přispívalo to, že cítil v klíně tíží automatické pistole. Seděl a čekal...

* * *

Francesco Francezci v Aviemoru zuřil. Jenže horské rekreační středisko nebylo Le Manse Madonie, tady nemohl dávat svou nelibost dávat najevo otevřeně a bez jakýchkoliv zábran. Tady musel svého temného vampýřího džina dusit v sobě a nepouštět ho z řetězu.

Ale přesto... Stál na ploše tenisových kurtů, které teď, v zimě, sloužily jako přistávací plocha pro vrtulník, a hovořil, nebo spíš šeptem syčel a chrlil nadávky směrem k Luigimu Manozovi a Angusi McGowanovi. „Kde, do prdele, jsou? Kde je Jimmy Nicosia a ten idiot Potenza?“

„Poslal jsi je v autě do terénu, Francesco. Do domku toho loveckého průvodce,“ odpověděl nervózně podsaditý Manoza. „Měli se podívat, jestli tam není ta ženská. Ale... už je to dobrá hodina, co jsou pryč.“

„To je víc než dobrá hodina,“ zasyčel vztekle Francesco. „Navíc to byl úkol tak na dvacet minut.“

„Jo, byla to chyba,“ přikývl Angus McGowan... a hned o krok ustoupil, když si uvědomil, že se právě teď dopustil chyby on. Francesco se k němu vztekle otočil a blýskl po něm temnýma očima podlitýma krví. „Myslel jsem, že se těm dvěma nedá věřit. Když nejsou spolu, tak to ještě jde, ale jak se dostanou k sobě, je to párek horkých hlav! Není na ně spolehnutí.“

„K čertu!“ zasyčel Francesco přes zaťaté zuby. „To chceš říct, že všichni mí lidé jsou idioti?“

„Sloužili příliš dlouho Vincentovi,“ uklidňoval ho Manoza a snažil se najít pro zmizelé muže, a vůbec pro všechny, omluvu. „Možná našli, co hledali, a nechtěli od toho jen tak odejít. Třeba to udělali kvůli Vincentovi...“

„Co? Nechali se kvůli němu zabít?“ vyštěkl Francesco, aniž tušil, že to odhadl správně. „Řekl jsem jim jasně, že to tam mají omrknout a přijet mi říct, jak to tam vypadá. A taky jsem jím řekl, kdy mají být zpátky.“

„Jo,“ zkusil to znovu McGowan. „Ale možná našli něco, co nehledali nebo co nepředpokládali, že tam najdou. Anebo někdo omrkl je a -“

„Měl jsem tam poslat tebe,“ zamumlal Francesco. „A možná Guye. Tanečník je sice taky skopová hlava, ale... alespoň dělá, co se mu řekne!“

„Právě přijíždí,“ řekl Manoza, evidentně vděčný za to, že budou vyrušeni, a ukázal hlavou k vjezdu na parkoviště. Tam se objevila jejich druhá černá limuzína, za jejímž volantem seděl Tanziano. Když k němu došli, zrovna otevíral zavazadlový prostor. Tanečník byl podsaditý svalnatý chlápek s kulatou hlavou a prasečíma očkama, které se teď podívaly na ně a přinutily je, aby obrátili pohledy ke kufru velkého vozu - nebo spíš k jeho obsahu.

„Co to, k čertu...?“ řekl Francezci. „Kde jsi to...?“

„V keři u cesty, asi kilometr od domu toho starýho chlápka,“ odpověděl Tanečník. „Poznal jsem, z čeho to pochází, sám jsem to auto v Aberdeenu najímal. Ale samozřejmě jsem vyměnil poznávačku, aby nebyly problémy s pronajímatelem...“

„Problémy s pronajímatelem...?“ Francezco na něho nevěřícné zíral...Vyser se na pronajímatele! Mě zajímá, kde jsou Jimmy a Frank?“

Na to mu Tanečník nebyl schopen odpověděl, a tak jen pokrčil rameny. Manoza zvedl jeden konec zdemolovaného nárazníku a čichl k němu. „Myslel jsem si to,“ řekl. „Obyčejnej plast, stejně pevnej jako zubní pasta.“

„A tohle... to je všechno, co zbylo?“ zeptal se Francesco, jako by si to stále nemohl srovnat v hlavě.

„Jo. Asi...“ řekl Tanečník a znovu pokrčil rameny. Ale když viděl, že tím svého pána ještě víc podráždil, rychle dodal: „Prohledal jsem celý okolí, ale nic tam nebylo - jenom stopy po gumách, myslím po brždění.“

„Stopy po gumách?“ Francesco se skoro třásl, jak se marně snažil přemoci hněv. „Jenom pitomý stopy po gumách?“

„To je práce Harryho Keogha,“ prohlásil McGowan a blýskl zpod okraje klobouku stříbrožlutýma očima.

Francesco se znovu obrátil k němu. V jeho výrazu náhle převládla dychtivost nad hněvem. „Myslíš?“

„Viděl jsem, co tehdy udělal s těmi Drakuly,“ odpověděl McGowan. „Auto úplně zdemolovaný a ani s posádkou se nepáral!“

Teď Francesco dokonce roztáhl ústa k úsměvu, i když to byl spíš škleb plný zlovolnosti a smrtící zášti. „A ty myslíš, že by mohl být v tom domku? S tou svou ženskou? Abych řekl pravdu, toho bych chtěl dostat víc než vlčího pána. Ty jsi řekl, Angusi, že jsem udělal chybu, když jsem na tak jednoduchou práci poslal Jimmyho a Franka. A ta práce tu pořád je, i když... teď už nebude tak jednoduchá. Jestli tam jsou - ta ženská a Harry Keogh - budou před námi varováni. Takže teď tam půjdeš ty - ty s Tanečníkem. Já s Luigim tady na vás budeme čekat. A dělejte tak, abychom se dočkali.“

„Za půl hodiny jsme zpátky,“ řekl McGowan.

„Dobrá, za půl hodiny, ale ne později. Za hodinku bude tma a ještě musíme nakládat... kamery a tak. Však víš.“ Myslel těžké bedny se zbraněmi.

Francezci a Manoza odešli do budovy a McGowan s Tanzianem na sebe pohlédli. Pak si Tanziano ohrnul límec kabátu a znovu usedl za volant, zatímco McGowan ještě chvílí vtahoval nosem chladný vzduch, jako by čichal. Teprve potom nastoupil do auta. „Guyi, chlapče,“ řekl, „mám dojem, že teď to teprve začíná. Cítím to ve vzduchu. Zítra bude po všem, už ráno si budeme moct dát pohov a skvělou snídani.“

Ale když Tanziano vyjížděl na silnici, malý svraštělý muž tiše dodal: „Nebo si možná nedáme nic...“

Francesco seděl u baru, ale neustále vyhlížel velkým oknem ven, aby viděl, kdy se ti dva budou vracet. Konečně přijeli, zastavili na kurtu pod rotorem vrtulníku a začali cosi překládat z kufru auta do kabiny velkého stroje.

„Jdeme,“ řekl Francesco a spolu s Manozou vynesl ven těžkou bednu označenou nápisem ,kamery´. Tanziano s McGowanem už byli v kabině vrtulníku a spustili odtud schůdky. Francesco a Manoza jim podali bednu a pomohli jim ji zvednout a uložit dovnitř. Když pak Francesco pohlédl na McGowana, uviděl na jeho úzké tváři široký úsměv.

„Tak co?“ zeptal se ho, když vystupoval po schůdcích.

„Nic tam nebylo - jenom tamhleto,“ řekl McGowan a ukázal do kouta kabiny.

„Spací pytel?“

„Jo... ale hlavně to, co je v něm.“ McGowan vstal a rozepnul o kousek zip. V otvoru se objevila bledá tvář Harryho Keogha. „Někdo ho zezadu přežehnal... a to tak, že na to dlouho nezapomene. Je v bezvědomí. Jo, a ještě něco... Venku, před tím domkem, byla spousta výbušnin - schovaných pod keřem. Podle mě si to tam dal Keogh. Nechali jsme to tam. Nesahali jsme na to, takže na tom budou jen jeho otisky, naše ne. Vypadá to, že jsem měl pravdu... že Franka a Jimmyho odrovnal on.“

Také Manoza už nastoupil a zavřel za sebou dveře. „Tak co to tu máme?“ zeptal se, a když uviděl hlavu vykukující z pytle, jen tiše hvízdl.

Francesco se usmíval, pokud se jeho výraz dal považovat za úsměv. „To je nejlepší úlovek, jaký jsem si mohl představit,“ prohlásil. „Dobrá práce, Angusi.“

„Ještě ti můžu říct něco, pokud tě to bude zajímat,“ řekl McGowan. „V lese u silnice, na straně k horám, jsme viděli dvě holky od B. J. Mirluové. Alespoň jedna z nich měla brokovnici. Řekl bych, že tam byly proto, aby kryly B. J. a zastavily každého, kdo by se ji pokoušel sledovat.“

Franceskův úsměv se ještě rozšířil. „To si piš, že mě to zajímá,“ řekl a evidentně se uvolnil, jako by si uvědomil, že teď není třeba spěchat. „Takže B. J. je v lesích?“ opakoval. „Jak dlouho myslíš, že už po těch horách leze, Angusi?“

„To si neodvážím odhadnout. Ale ona říká, že od doby, kdy byla děvče, a to už bylo hodně dávno. Tak jako tak to nemůže stihnout za denního světla. Než se tam dostane, bude tma.“

„A my se tam můžeme dostat během čtvrthodiny.“ Francesco byl téměř u vytržení. „Ale do té doby chci, aby mi tady ten -“ ukázal na Harryho na podlaze „- odpověděl na par otázek. Nemůžeme čekat, až se probere sám od sebe. A od těch holek budu chtít další odpovědi - o plánech jejich paní a možná i o Raduových. Čím víc budeme vědět před tím, než tam poletíme, tím líp,“ řekl a obrátil se k Manozovi.

„Ty zůstaneš tady, Luigi, a budeš dávat pozor na toho na zemi. Svaž ho, přehoď přes něj spací pytel a hlídej ho - myslím tak, že se odtud nehneš. Pamatuj, že to je hodně kluzká ryba. Později budu chtít vědět, proč se s tou svou ženskou rozkmotřil, že s ním tak naložila. Jo, a taky se ho samozřejmě zeptám na pár věcí kolem jeho návštěvy Le Manse Madonie - protože ať to provedl jakkoliv, bude to chtít zopakovat! A my teď s Tanečníkem a Angusem zajedeme na místo, kde jste viděli ty holky, a pokusíme se jich zmocnit. Máš nějaké otázky?“

Manoza žádné neměl, a tak ho zanechali v helikoptéře, aby hlídal bezvědomého nekroskopa...

Zadní voj, který kryl odjezd B. J., tvořily Moreen Lowrieová a Margaret Macdowellová. Víc si B. J. nemohla dovolit. Byly to sice děti měsíce - tedy svým způsobem vlkodlaci - ale proti nim stáli Francesco Francezci, vampýří vládce, Angus McGowan, dlouholetý pobočník, a Guy ,Tanečník´ Tanziano, otrok a brutální hrdlořez.

Když je tedy tito tři obklíčili, neměly proti nim dívky šanci, i když dělaly, co mohly - rozběhly se každá jiným směrem a dál od cesty, po níž se vydaly B. J. se Sandrou do hor. První dostali Margaret. Chytil ji Tanečník, a protože se mu bránila jako rozzuřená kočka, musel ji zabít. Když sní byl hotov, hodil její tělo do jakési díry a nahrnul na ni hlínu a balvany.

Mezitím se Francesco s McGowanem zmocnili Moreen; dohonili ji, když ji došly náboje, Francesco ji srazil k zemi a ranou pěstí ji omráčil. Pak ji odvlekli k autu zaparkovanému na kraji lesa a odvezli do domku Johna Guineye. Francesco věděl, že riskují, ale neměl na výběr. Nemohli ji odvézt živou, vzpírající se a kopající (až přijde k sobě) do lyžařského střediska v Aviemoru, volil tedy domek loveckého průvodce. Tady, s autem schovaným vzadu, takže nebylo ze silnice vidět, dělal Francesco, co měl nejraději: zpracovával dívku, aby z ní dostal informace, které potřeboval.

Tanziano, kterého nechali venku na stráži, se cítil odstrčený, ale po chvíli za ním přišel McGowan, zubil se od ucha k uchu a ujistil ho, že brzy přijde řada i na ně.

„Mluví?“ zeptal se Tanečník a na jeho prázdné bledé tváři se objevil dychtivý výraz. Věděl, že až Francesco s dívkou skončí, dostanou ji on a McGowan.

„To víš, že jo,“ ujistil ho McGowan. „Jakmile si Francesco podal její kundu, rozezpívala se jako kanárek - a ani se nedivím. Představ si mít na konci ptáka maličkej deštník s hodně ostrými dráty, a když některá dělá problémy, tak to paraplíčko roztáhneš a zacloumáš rukojetí. Je to vážně kouzelná věcička, ta ženská kunda. Zvenčí není tak citlivá, jak by si jeden myslel. Ale uvnitř... jsou tam orgány, který jsou hodně chtivý. A Francesco má ruce jako klubko hadů...“

O dvacet minut později vyšel ven i Francesco. „Je vaše,“ řekl. „Dal jsem jí roubík - nechci, aby ji bylo slyšet po celém lese. Až s ní skončíte, odvezeme ji a někam pohodíme. Všude se teď povaluje spousta haraburdí, snad se mezi tím ztratí.“

„Běž první,“ řekl McGowan Tanečníkovi a ten ho odměnil vděčným pohledem. „Jenom ji nezabíjej ani z ní nevytřískej příliš moc života. Na tom si pošmáknu já, OK? A podívej se na ten roubík, aby ji neudusil... alespoň zatím.“ Tanečník přikývl a vstoupil do domu.

Francesco na to neřekl nic. Věděl, že se vyplatí dopřát svým pobočníkům a otrokům trochu potěšení, zvlášť když ho to moc nestojí. A věděl taky, že Angus má , slabost´ pro jazyky. Samozřejmě ne ani tak jazyky ve smyslu mluvy, ale pro ty skutečné, fyzické, a zvlášť ženské! A pokud šlo o křik - předpokládal, že až s ní skončí Tanečník, nebude ta holka mít sílu křičet, a po McGowanovi už nebude mít čím. „Takže jsi hladový, Angusi?“ zeptal se jen tak ze zvědavosti.

„Vidím, že znáš svoje lidi dobře, Francesco,“ zašklebil se McGowan. „Rád bych věděl, kolik mužských hrdel ten její kluzkej jazyk vymetl. Ale až jí ho vytrhnu z kořene, bude z těch všech moje hrdlo to poslední! A co se týče jejího srdce - když já řeknu o nějaký holce, že má dobrý srdce, znamená to úplně něco jinýho, než jak se to běžně myslí...“

Zatímco si jeho lidé užívali s nešťastnou Moreen, Francesco přemýšlel nad tím, co se od ní dozvěděl. Především to, že B. J. Mirluová postoupila v hierarchii o stupeň výš, takže nyní už byla Vampýrka! Ale to se dalo po tak dlouhé době čekat. Žádný obyčejný otrok nemůže žít, aby neochutnal alespoň pár kapek ,nadřazené´ krve - anebo v případě psí dámy ,podřadnější´ krve - v každém případě však krve vampýří. A tak tedy Raduův hlídací pes, nebo spíše čubka, postoupila výš, i když teprve nedávno. To z ní ovšem dělalo příslušnici klanu Lykanů, odvěkých nepřátel Drakulů a Ferenczyů. V tomto směru se nic nezměnilo, ale v jiném se změnilo naprosto všechno; neboť podle odvěké tradice Starých Vampýrů se nyní B. J. zároveň stala sokem svého bývalého pána, tedy jeho nepřítelem. Po celý svůj život - po všechny ty nekonečné roky, po které sloužila vlčímu pánovi během jeho ,nepřítomnosti´ - byla paní těchto území, i kdyby jen ve vlastních představách. A teď se jí nebude chtít vzdát se jich. Navíc se zamilovala do člověka, do toho Harryho Keogha. A jestli si mohl být člověk u vlkodlaka Radua něčím jistý, pak tím, že vlčí pán nebude mít chuť mazat se s lidským sokem...

Jakmile byli s Moreen hotovi oba, Tanečník i McGowan - a když nacpali její tělo do zavazadlového prostora auta, aby ho mohli později vyhodit - řekl jim Francesco, co se od ní dozvěděl, a nastínil jim svůj plán pro dnešní noc.

A dozvěděl se následující: B. J. Mirluová, spolu s další dívkou jménem Sandra, poslední z její smečky, vystupuje do hor k Raduovu doupěti. B. J. má podezření, že Starý John Guiney a dva Raduovi otroci ,přešli´ na stranu vlčího pána a jsou už v horách, možná dokonce u něho. To souhlasilo s hlášením Luigiho Manozy, který při svém průzkumném letu zahlédl v horách tři muže, a zřejmě to znamenalo, že B. J. si nebude moct po výstupu ani vydechnout a hned bude muset bojovat. A protože vlčí pán už musí být v tuto chvíli ,vzhůru´, zřejmě ten boj B. J. nevyhraje, i když by mohla jednoho či dva z těch tří zlikvidovat. Což by bylo jen dobré.

Pokud šlo o Drakuly, o nichž věděl, že se tu někde pohybují - pokud jsou už v horách, je to ještě lepší. Ať si tam klidně všichni bojují mezi sebou a Francezciové - nebo přesněji Ferenczyové - si to pak rozdají až s vítězem! Zdálo se tedy, že starý Angelo a Franceskův ,milovaný´ bratr měli pravdu, když říkali, že to bude snadné,

„Ale,“ zakončil Francesco, „Anthony taky řekl, že naše ztráty budou lehké. Pokud si vzpomínám, řekl to přesně takhle:

,Vlčí pán je vyřízený. Vyhraješ nad ním, o tom není pochyb. A pokud jde o konkurenci´ - tady předpokládám, že měl na mysli Drakuly a B. J. Mirluovou a její lidi - ,možná se s nějakým odporem z jejich strany setkáš... ale to ti jen poskytne ideální příležitost k tomu, aby ses s nimi vypořádal jednou provždy. A cena, kterou zaplatíš? Nestojí za řeč...´.“ Francesco se odmlčel, přivřel oči a pokrčil rameny.

„A ,cena´, kterou jsme dosud zaplatili - naše ztráty - opravdu nestojí za teč. Ragusa a Potenza - jaká je to ztráta? Žádná. A pokud jde o Jimmyho Nicosiu... to bylo neštěstí. Koneckonců, nikdo nemůže čekat, že vyhraje pokaždé.“

Pak už byli zpátky v Aviemoru. „Teď počkáme, až padne noc,“ řekl Francesco ostatním, včetně Luigiho Manozy. „Takže máme ještě pár hodin čas. Vy tři se budete střídat v hlídání tamtoho,“ ukázal palcem na helikoptéru, „a všichni si můžeme dopřát trochu oddechu a dát si v baru něco k jídlu... tedy ten, kdo má pořád ještě hlad. Jestliže - nebo až - se Keogh probudí, pak bez ohledu na to, co z něj dostaneme nebo nedostaneme, ho vezmeme s sebou do hor. Nahoru, abychom ho mohli poslat dolů... myslím z vrtulníku. Tenkrát v Le Manse Madonie přiletěl a odletěl jako duch, tak může letět znovu - ke všem čertům! Už se těším, až uvidím, jak ho vystrkujete ze dveří ve výšce několika stovek metrů!“

A na to se těšili i všichni ostatní...

B. J. udeřila Harryho hlavní tvrdě, možná až moc tvrdě. Ale udělala to jen proto, aby měla jistotu, že nikam nepůjde a definitivně se tak vyhne všem problémům, do kterých by se jinak zřejmě v příštích hodinách dostal. Ani ve snu ji však nenapadlo, že když ho nechá v Johnově domku, vystavuje ho možná ještě většímu ohrožení. Naopak si byla jistá, že po tom, co se tam stalo, a vzhledem k blížícímu se Raduovu ,návratu´, se tam její nepřátelé nevrátí. Přece jim musí být jasné, že už ji tam nenajdou. Takhle tedy uvažovala, ale nepočítala s tím, že urputnost Vampýrů se může projevit i jinak než jen lpěním na životě.

Takže teď už byl nekroskop téměř čtyři hodiny ,mimo´, začínalo se šeřit a nad masivem Cairngorms vyšel úplněk. Tělo Horeen, zabalené do deky, přenesli do vrtulníku, a když nastoupili i její vrazi, čekal Luigi Manoza už jen na rozkaz ke startu.

„Měsíc je nad horami,“ řekl Francesco. „Jste všichni připraveni?... Jestliže ano, povím vám, jak by to mohlo vypadat dál. Je možné, že už teď tam nahoře probíhá boj mezi Drakuly a Lykanovými otroky. A je taky možné, že se ho účastní i samotný vlčí pán Radu. Ten boj bude pokračovat, takže v okamžiku, kdy přistaneme, můžeme se ocitnout v samém jeho středu. Jaké trumfy tedy máme proti Raduovi, který je Vampýr? Především jsem tu já, protože i já jsem Vampýr! Mohu utrpět zranění - dokonce mohu být zabit - ale to není tak jednoduché. Za druhé máme díky Angelovi informace - chcete-li předpověď - že konečné vítězství bude na naší straně.

A za třetí máme k dispozici lepší zbraně. Sami jste viděli, čím byla vyzbrojená ta holka - brokovnicí! Cha! Na druhou stranu Drakulové mohou být ozbrojeni až po zuby, i když, předpokládám, pořád ne tak dobře jako my. Všichni máte červené pásky na rukávě a všichni jste schopni vidět ve tmě. Proto nemůže dojít k omylu: jak uvidíte něco, co se hýbe a nemá červenou pásku, palte po tom. A tak, abyste zabili!

A teď k Raduovi. Dá se předpokládat, že po svém znovuzrození bude fyzicky slabý. Ale pokud je stále tím pověstným vlkem, jako býval, můžeme ho zkrotit. Každá třetí kulka ve vašich zásobnících je stříbrná. Já vím, to je smrtelná kulka pro všechny z nás, ale taky pro něj. Jestliže ho uvidíte, jestli ho dostanete na mušku - neserte se s ním! Napalte do něj všechno, co máte. A když klesne, přiskočte k němu blíž a pořád do něj palte. Chci, aby byl na kousky, a pak každý ten kousek spálíme!“

Pohlédl do tváří McGowana a Tanziana, kteří seděli vedle něj v pasažérské kabině, a pak na Luigiho Manozu v pilotním sedadle. „Takže taková je situace a tak by se měla vyvíjet dál. Máte nějaké otázky?“

Nikdo neměl. Francesco se naklonil dopředu, aby poklepal Manozu po rameni. „Dokážeš tam bezpečně přistát, Luigi?“ zeptal se.

„Mám to tam dobře obhlídnutý,“ houkl Manoza, aby ho bylo slyšet přes hluk rotorů, „Je tam dost plošin, kde se dá sednout. Předpověď počasí už nemůže být lepší - jasno, skoro bezvětří a teplota pár stupňů nad nulou.

A pak je tu ještě ten velkej stříbrnej přítel vlčího pána na obloze.“ Tím samozřejmě myslel měsíc v úplňku. „Bude světlo jako ve dne.“

Francesco přikývl. „Jo. Tentokrát ho už jeho stříbrná milenka opravdu nechá padnout. Dobře, mládenci, tak jdeme na to...“

Harry nic z toho neslyšel, a pokud přece něco, pak jen jako neurčitý šum a hluk, který mu vířil hlavou, když postupně přecházel od plného bezvědomí k hojivému spánku. Pod spacím pytlem, který přes něj přehodili, mu bylo docela teplo, takže při své dobré fyzické kondici mohl čekat, že z toho vyjde jenom s rozbolavělou hlavou - alespoň v krátkodobém výhledu.

Byl si vědom, i když mlhavě, nebo spíš jako ve snu, že s ním někdo je. A že je těsně vedle něj, neboť cítil studené nehybné stehno přitisknuté ke svému stehnu a studenou paží přehozenou přes své tělo. Na druhou stranu to mohlo být součástí jeho snu. Jenomže ten sen pojednával o letu - o pohybu vzduchem. A byl by to uklidňující sen... kdyby se ho někdo nepokoušel z toho ,visutého´ lože svrhnout dolů. „Ať jsi, kdo jsi, zmiz!“ pokusil se říct. Ale i kdyby to skutečné vyslovil, stejně by to zaniklo v rachotu rotorů helikoptéry.

Nekroskopův mentální štít byl vytažený; zmatek, který zažíval, nebyl vyvolaný tím, že by se ho někdo pokoušel odradit od něčeho, ale spíš přinutit k něčemu - k reakci. Byl to sir Keenan Gormley, kdo tak naléhal:

Harry, proboha, přijmi mě, jestli můžeš. A poslouchej mě! Už jsme si mysleli, že jsme o tebe přišli. Všichni jsme měli ten dojem - protože najednou jsi tam u vás nebyl! Tvoje světlo zhaslo a neviděli jsme nic než tmu. Ale před chvíli zase bliklo a rozsvítilo se, tak vím, že tam pořád jsi. A Harry, chlapče, musím s tebou mluvit!

To je sir Keenan? (Harry dál snil, ale konečně si mrtvý muž vynutil jeho pozornost.) Nemohli bychom to odložit? Právě teď se necítím moc dobře. Byla to chabá reakce - tak chabá, že nic podobného sir Keenan od nekroskopa ještě neslyšel - ale bývalý šéf pobočky E ho znal ze starých časů a četl v něm jako v otevřené knize:

Jsi zraněn, že? To mě nepřekvapuje. Neboť co jiného koneckonců jsi bez všech svých nadání a možnosti maximálně jich využívat než pouhý člověk? Ale Harry, já ti tvoje nadání vrátím. Nebo pokud ne já, znám někoho, kdo to určitě dokáže.

Teď si už sir Keenan zjednal plnou Harryho pozornost, třebaže ho to téměř bolelo. Nemůžete mi připomenout, o čem vlastně mluvíme? 

O Möbiově kontinuu! odpověděl sir Keenan. A o jeho neomezeném používání! Byl jsi okraden, Harry, a ani o tom nevíš. 

„Já? Okraden?“ řekl nekroskop nahlas - nebo spíš chraptivě zasípal, aniž ho kdo uprostřed hučení motoru a rachotu rotorů slyšel - a jedna je ho noha sebou v bezděčném reflexu trhla a narazila do nějakého nahého bezvládného těla, které leželo vedle něj. Harry se probíral a Francesco Francezci si toho všiml,

„Keogh se pohnul,“ řekl směrem k Angusi McGowanovi a Tanečníkovi, kteří seděli proti němu. Tanečník Tanziano se náhle natáhl a odhodil deku, kterou bylo přikryté tělo mrtvé dívky. Když však chtěl strhnout také spací pytel z nekroskopa, Francesco ho zadržel. „Nech ho,“ řekl. „Stejně s ním teď nechci mluvit, tak co na tom záleží? Už teď je to mrtvý člověk. K ničemu ho nepotřebujeme. Máme záruku mého otce, že naše výprava bude úspěšná. A jestliže Keogh je, nebo byl, tak nebezpečný, jak si myslí Angelo, proč ho udržovat při životě déle, než je nutné?“ Naklonil se a znovu poklepal Manozu po ramení. „Naber trochu víc výšky, Luigi. Máme tu někoho, kdo by si chtěl zkusit seskok volným pádem.“

Mezitím sir Keenan Gormley představil Harrymu v metafyzickém éteru nový ,hlas´. Ale zněl tak slabě a vzdáleně, jako by šlo o telefonní hovor s někým z jiné planety.

Už jsme se jednou setkali, Harry, promluvil ten netělesný, trochu rozrušený hlas. Možná si vzpomenete, není to dlouho. Byl jste tehdy v Londýně v pobočce E. a když jste s Darcym Clarkem a Benem Troskem večer někam jeli, svezli jste mě domů. Ale do svého domu jsem se už nedostal. A pak... já vím, trvá mi moc dlouho, než to dám dohromady, že? A pokud jde o mě... pochybuji, že se vůbec někdy dám dohromady. Moje jméno je - nebo bylo - James Anderson. Byl jsem lékař, nebo jsem se za něj alespoň vydával, a mým oborem byla hypnóza. Právě proto jsem občas spolupracoval s pobočkou E a vy jste byl -

„Jedním z vašich klientů, že?“ Přestože byl Harry stále ještě v polospánku (přitom nekroskop nikdy nepoznal spánek nebo snění normálních lidí), zazněl jeho hlas ostře a tvrdě. Rychle pochopil, o co jde, a věci zapadaly na své místo. A čím víc tam zapadaly, tím byl probuzenější.

Anderson mu řekl vše, třebaže slabým hlasem, a jeho ,poselství´ se dostalo tam, kam mělo. A protože komunikace s mrtvými se víc podobá telepatií než fyzické řeči - ostatně je to spíš výměna pocitů než rozhovor - vstřebal Harry všechno, co mu Anderson sděloval, v polovičním čase. Ale když se dozvěděl, jak Anderson zemřel a proč je tak slabý... nezbývalo mu než přijmout jeho omluvu a odpustit mu. Ostatně Anderson v jeho případě ani pořádně nevěděl, oč jde, jenom plnil zakázku, kterou dostal od pobočky E.

„Zatracená pobočka!“ ulevil si Harry znechuceně. „Prostě vás do toho uvrtali, co? To znám, tohle jim jde náramně. Nevím, jestli vám to pomůže, ale mohu vám říct - nebo ukázat - jak dopadli ti dva, kteří vám... prostě kteří vás poslali tom, kde jste.“ A znovu v mysli zobrazil výbuch v Möbiově kontinuu - ohnivou kouli, která se zvětšovala, ale pak naopak zmenšovala, jak trosky mercedesu letěly do věčnosti. A smrtelné výkřiky mužů, kteří letěli do věčnosti s nimi.

Do věčnosti? zapochyboval Anderson ještě slabším hlasem.

„Nevím,“ odpověděl Harry. „A nechci o tom přemýšlet...“ Odmlčel se a po chvíli vztekle vybuchl: „Zatracená pobočka E!“ A náhle mu v mysli problesklo jedno z Nostradamových čtyřverší:

Šest set na sever a na západ k Nule.

Nikdo z mágů, které za přátelé má,

svému hrdinovi nepomůže

a nepoví, co vyslovit se nedá...

Ano, nepomohou mu, protože mají spoutané ruce - zodpovědným ministrem, byrokracií, vládními ,směrnicemi´, zkrátka ministerstvem ,špinavých věcí´ - ale hlavně strachem z toho, že by ho mohl najmout a využít někdo jiný po tom, co od nich odešel! Teď to Harry všechno viděl, a jasně jako za slunečného dne. Vždycky měl pocit, že Darcy zoufale touží něco mu říct, ale nevěděl, jak do toho. Jak mu to vysvětlit.

Pobočka E - parchanti mizerní!

Ale Harry, ozval se opět Anderson, já to můžu napravit. Jsem jediný, kdo je toho schopen! Je to snadné jako tohle: (A v Harryho mysli - když se ještě víc přiblížil stavu plného probuzení, a vzápětí už byl v něm, alespoň pokud šlo o vědomí - zaznělo lusknutí mentálních prstů; těch úžasně talentovaných Andersonových prstů.) Ale tentokrát nedošlo k žádnému střetu. Různé úrovně Harryho vědomí, jejich několik podob, nyní fungovaly v dokonalém souladu, protože muž, který vytvořil první Harryho mentální blok, mu ho nyní opět odstranil.

„Ten chlap si pořád něco mrmlá, Francesco,“ řekl Tanečník. „A hýbe se. Už přichází k sobě.“

Ale ještě ne zcela, protože s nekroskopem stále hovořili mrtví a stále poutali jeho pozornost. Měli ho pro sebe víc než kdy jindy od chvíle, kdy Anderson vložil do Harryho mysli a chování posthypnotická pouta - omezení, která nyní opět sejmul.

Harry? ozval se nový hlas, mužský, s lehkým skotským přízvukem; hlas, z něhož byla patrná někdejší autorita, ale nyní rozechvělý a bez dřívější sebejistoty. Jenom vás chci varovat před jedním mužem - nebo spíš ďáblem, který vás ohrožuje. Bývalý inspektor George Ianson se pak představil a stručně mu vylíčil svůj příběh, stejně otřesný jako Andersonův, ne-li ještě otřesnější. Takže teď to víte, uzavřel vyprávění. Ten muž - příčí se mi říct člověk - kterého jsem považoval za svého dlouholetého přítele, musí být ztělesněný ďábel! A dokud bude živ... nikdy nedojdu klidu. 

„Ďábel,“ opakoval Harry. „Jenom jeden z mnoha... V každém případě díky za varování, ale ani nebylo nutné. Vím, oč jim jde. Takže buď padnu já, nebo oni. A tu první možnost nemíním připustit.“

Působil jsem u policie, na straně práva a zákona, řekl Ianson. Ale pro takové, jako jsou tihle... neexistuje rozumný civilizovaný soud ani trest, jenom odplata. A i pak se chce říct. ,jenom´ odplata? Pověděl jsem vám jen svůj příběh, ale kolik dalších jejich obětí je...? Andersonův hlas pomalu slábl, až zanikl, jako by se stáhl zpátky do hrobu - nebo v Iansonově případě do místa mnohem temnějšího, než je hrob.

V nekroskopovi vřel hněv - chladný hněv, který se mu zakusoval do duše jako ledový vítr. Celou dobu dělal každému hlupáka, a ještě z toho vinil sebe. Dokonce připustil, že je alkoholik nebo amnezik, nebo dokonce blázen. Cvok! Proto se uchýlil do blázince! A teprve teď, kdy už může být pozdě, se dozvěděl všechno; teprve nyní měl chybějící díly skládačky a získal úplný obraz. A krutý chlad, který čišel z tohoto poznání, se do něj zakusoval hlouběji a hlouběji,

Harry? ozval se nyní ženský hlas, blízký, velmi blízký. Můžu - myslím, jestli by ti to nevadilo - s tebou mluvit i já? Jsi člověk, ale byl jsi naším přítelem. Teď myslím i mým přítelem. Ale měl bys vědět, že jsem s tím, co jsem byla, nemohla nic dělat, a ani B. J. s tím nemůže nic udělat. Máme to v krvi a tím je to dané. A já jsem toho měla víc - víc než ostatní dívky. Tím to neomlouvám, jenom konstatuji fakt. A jestli to ještě nevíš, Harry, pak bys měl vědět, že tě B. J. opravdu miluje. 

Nekroskop věděl, komu ten hlas patří. Věděl, že je to Moreen, jedna z dívek B. J. Ale copak je mrtvá?

Ano, odpověděla mu. Zabil mě ten čmuchal, McGowan se jmenuje. Ale nechtěj po mně podrobnosti. V každém případě já nejsem ta, která by měla říkal, co je dobré, a co špatné - myslím při tom, co jsem, nebo spíš co jsem byla. Ale ten policista, s nimi jsi mluvil, měl pravdu, Harry. Protože bez ohledu na to, co jsem já, ten malý špicl, ten slídil, je ztělesněný ďábel! 

Vrtulník se trochu naklonil a Moreenina paže sklouzla Harrymu na obličej. Cítil ji tam a věděl, co to znamená. A pak ho zasáhl další závan ledového větru, ale ne pouze jeho duši, ale i fyzické tělo - závan od otevřených dveří kabiny a taky dunivý rachot rotorů...

Křečovitě kopl nohou, vykřikl a s trhnutím se definitivně probral. Dokonce se skoro zvedl na nohy, ale prudká bolest, která mu vyšlehla z hlavy a hrozila, že ho znovu pohltí, ho srazila na kolena.

Ale to už u něj byli McGowan a Tanečník, chytili ho za paže a neurvalým škubnutím ho postavili. A pak Harry uviděl Franceska Francezciho. Ferenczy se na něj smál a v záři červené lampičky ve stropě kabiny to byl úsměv ne ztělesněného, ale skutečného ďábla. „Zdravím tě, ať jsi nevím jaký zatracenec - ale teď sbohem!“ řekl a trhl hlavou k pootevřeným dveřím, za nimiž se otevíralo prázdno a... konec Harryho života.

V naprostém zmatku, který ho ovládl, se nekroskop nechal k těm dveřím odvléct. Teprve tam si uvědomil, co s nim mají v úmyslu a že by se měl bránit, ale už bylo pozdě. Ve chvíli, kdy ho vrhli do prostoru, ještě stačil zahlédnout, jak se za ním vyklonila McGowanova tvář rozšklebená od ucha k uchu - alespoň na chvíli.

Pak úsměv zmizel a vystřídal ho výraz šoku a z úst se vydral výkřik... A potom... se už McGowan řítil za Harrym!

Zatímco v kabině vrtulníku Francesco divoce zaklel, vytáhl z podpažního pouzdra automatickou pistoli a bez míření vypálil dávku... do nahých zad již mrtvé Moreen! Do mrtvého zpustošeného těla, z něhož už byl vytržen jazyk, vyrváno srdce a vysáta krev, ale přesto ještě natolik ,živého´, že se dokázalo vzepřít o podlahu, posunout se a vystrčit Anguse McGowana z otevřených dveří ven! A Harry se ani nemusel ptát.

Rozstřílené téměř na kusy a vykopnuté ze dveří letělo tělo Moreen vzduchem jako hadrová panna, a ještě i potom do něj Francezci, vztekem bez sebe, pálil. A její poslední slova k nekroskopovi byla:

Zdá se, že jsem to udělala příliš pozdě. Promiň mi to, Harry...

Nemusíš se omlouvat, odpověděl padající nekroskop. A netrap se, nebudeš sama. Možná se tě budou mrtví zprvu stranit, ale nakonec tě přijmou a budou s tebou mluvit. A stejně tak já, pokud mi to osud dopřeje. 

Jeho první myšlenkou bylo vytvořit Möbiovy dveře, ale pak uviděl, že McGowan směřuje k němu.

Malý svraštělý mužík padal s roztaženým rukama a nohama jako opravdový parašutista při volném pádu. A Harry si vzpomněl, co mu řekl Ianson - že tenhle člověk byl dlouhé roky pobočníkem Francezciů. A skutečně, McGowanovo tělo spíš letělo a klouzalo, než padalo. A roztažené ruce se natahovaly k němu, sahaly po něm!

A jeho tvář! Jeho oči žhnoucí svitem šílence... a triumfem! Jeho rozevřená ústa, širší a širší! A zuby, které vyrážely z rozdrásaných krvácejících dásní a prodlužovaly se a zakřivovaly. A ruce... spíš dravčí spáry, po něm užuž chňapaly...

„Prý jsi sám ďábel,“ zavolal na něho Harry. „V tom případě vítej do pekla!“

Pak otevřel dveře přímo pod svým padajícím tělem a zmizel v nich. Bez McGowana, nebo spíš bez jeho podstatné části, protože s ním zůstaly jen jeho uříznuté paže, z nichž vytryskla teplá krev. Harry si instinktivně zakryl obličej, aby se od toho rudého gejzíru uchránil, ale pak už bylo po všem a on visel, zplihlý jako hadr, studený, promočený, nehybný, ale teď už bezpečný, v prázdnotě Möbiova kontinua.

Zatímco ve vesmíru, který právě opustil, řval McGowan bolestí a bezmocí a zoufale mával pahýly rukou... a padal jako kámen do skalní rokliny stovky metrů pod sebou.

Kdyby byl někdo natolik krutý, že by mrštil hlemýžděm o betonovou podlahu, byl by výsledek stejný.

A George Ianson už nyní mohl odpočívat klidněji, a Moreen také a s ní mnoho dalších...

Zatímco v helikoptéře...

Guy Tanziano pořád ještě stál vedle dveří kabiny, šokovaný a neschopný se pohnout. „Zavři ty dveře, sakra!“ houkl na něj Francesco, bledší než kdy jindy, a klesl do sedadla. A pak, už tišším, ale o to užaslejším hlasem dodal: „Viděl jsi to taky, nebo jsem se zbláznil? Ta holka...“

„Co se stalo?“ ozval se z pilotního křesla Luigi Manoza, který zřejmě nic nepostřehl.

„Byla pořád živá,“ zamumlal Tanečník s výrazem idiota, který nic nechápe, a teprve potom se zmohl na to, aby posuvné dveře zabouchl a zajistil.

„Ne,“ zavrčel Francesco. „Byla mrtvá, že už mrtvější být nemohla. Ale... já nevím, ten Keogh... zdálo se mi, že s ní mluví! Že se spolu dorozumívají.“ A už jen pro sebe v duchu dodal: Neříkal Angelo, že dokáže mluvit s mrtvými? 

„Možná...“ zamumlal Tanečník. „Možná...“

„Co možná?“ zeptal se Francesco jakoby sám sebe, protože stále nemohl uvěřit tomu, co se stalo.

„Možná byla otrok, nebo dokonce pobočník dýl, než jsme si mysleli.“

„Cože?“ Ale náhle viděl Francesco Tanečníka v novém světle, protože měl ,možná´ pravdu. Vlastně ne možná... On měl pravdu! Ta holka musela být plně vyvinutý upír a to, co viděl, byl poslední pokus o metamorfózu. Nemělo to nic společného se životem ani s myšlenkou zrozenou v mozku, to jenom ta upíří věc v ní se urputně držela holého života. Ale i to už skončilo. Teď už z ní je jen krvavá kaše, nic víc!

„Co? Tak co se stalo?“ Kulatá bledá tvář Luigiho Manozy nechápavě zírala do kabiny.

„Nic,“ odpověděl mu konečně Francezci. „Akorát McGowan zahučel dolů. Prostě vypadl. Takže teď jsme už jen tři...“

Byl to nejrychlejší výstup, jaký kdy B. J. absolvovala, jako by všechno to předchozí lezení, všechny tréninkové výstupy na stovky skal, a zvláště na tuhle, byly pouze přípravou k tomuto závěrečnému a nejdůležitějšímu vzepětí. Jako když si atlet šetří síly pro rozhodující finálový závod, tak se B. J. šetřila na dnešní den.

Byla sice handicapovaná Sandrou - kterou však v posledních třinácti letech učila všechno, co uměla sama - ale přesto se doslova překonávala, neboť v poslední hodině už jí Sandra přestávala stačit a v závěrečných pasážích ji skoro musela za sebou vléct. Ale nepochybovala, že se Sandra vzpamatuje, až konečně stanou tváří v tvář svému děsivému pánovi - nebo bývalému pánovi, jak si B. J. neustále připomínala. Neboť zatímco B. J. byla skvělá v lezení - zvlášť jen tak, bez jakékoli výstroje, s holýma rukama - byla Sandra skvělá v zacházení se zbraní, zkrátka ,expert´ na rychlou střelbu. A ve svém malém batůžku měla pistoli nabitou speciální munici: stříbrnými kulkami. B. J. nikdy nepředpokládala, že je použije jinak než proti svým úhlavním nepřátelům, ale teď - čert aby to vzal! - je jejím úhlavním nepřítelem vlčí pán. Musí být, jinak by ji přece zavolal! Jenže i nyní, kdy jim svítil na cestu měsíc v úplňku a od Raduovy skalní pevnosti je dělila jen převislá skála a úzká římsa, byl psychický éter stále pustý a prázdný, jako byly pusté a prázdné tyhle bory.

A co když ne, co když nejsou tak prázdné? Neboť občas - a vždy jen krátce, jako když přeběhne vlna po hladině nebo prchavá myšlenka hlavou - měla B. J. pocit, že jí někdo pozoruje. Ale nebyl to Radu, tím si byla naprosto jistá, protože jeho mysl - jeho vlčí ,pach´, mentální pižmo - by poznala kdekoliv.

Jestliže už Radu vstal, jestliže se už Starému Johnovi a těm druhým podařilo dostat ho z jeho pryskyřičné lázně, pak o tom vlčí pán mlčel. Jenže pokud to nebyl Radu, tak kdo? Ale může se také mýlit. Ano, musí to být blízkost doupěte, co způsobuje ty krátké šelesty v její mysli.

Odepnula z opasku malou kotvu, vysunula hřeby a vrhla ji na rozpukanou skálu asi čtyři metry nad sebou. Zachytila se na první pokus. B. J. ji zkusila zatížit, a když kotva držela, opřela se nohama o skálu a ručkováním po laně začala lézt k převisu. Jakmile ho dosáhla, vytáhla se přes něj na římsu a pohlédla nahoru. Kotva byla zachycená asi dva a půl metru nad ní a pořád perfektně držela.

„Sandro,“ zavolala dolů tiše. „Můžeš lézt. Potáhnu tě.“

Dívka poslechla a začata lézt stejným způsobem jako B. J. Byla asi uprostřed, zakloněná a opřena nohama o skálu, když se to stalo.

V jednom okamžiku pohlédla k B. J. a pak... vytřeštila oči a přidušeně vykřikla, i když bylo zřejmé, že to nemá nic společného s námahou. B. J. se převalila na bok a podívala se nahoru. A teprve teď to uviděla. Nad její římsou byla ve zvětralé skále jakási dutina nebo malá jeskyně a odtud na ni přes okraj zírala zlovolná, téměř děsivá tvář Asiata. Drakul!

Takhle vypadá pomsta! říkal si v duchu Singra Singh Drakeš, když přeřezával lano, a vyslal tu myšlenku přímo do mysli B. J.

Lano sice ještě držela B. J., ale Sandra na něm visela celou svou vahou, takže začalo B. J. klouzal v rukou a rozdírat jí dlaně do krve. A krev způsobila, že jí lano klouzalo ještě rychleji, až ho nebyla schopná udržet a... Sandra padala. Její tělo se točilo ve vzduchu jako hračka. Čím dál menší, a neodvratně se řítilo do temnoty propasti, na jejímž dně se mezi balvany valila zpěněná říčka.

B. J. si našla pevnou oporu pro nohy a pak znovu pohlédla nahoru. „Ty parchante!“ vykřikla. „Už teď jsi mrtvý!“

Singra Singh ležel na břiše a šklebil se na ni přes okraj skály. „Mám dojem, že nejsem,“ odpověděl. Zastrčil nůž do kapsy a místo něj vytáhl něco jiného.

Jakmile B. J. uviděla automatickou pistoli, rychle se přitiskla ke skále a začala se po římse posouvat k ústí nejbližší skalní dutiny. Nevěděla přesně, jak je velká a kam vede, ale předpokládala, že je součásti labyrintu jeskyní a chodeb, které tuhle horu protkávají. Náhle ji však lano s kotvou zastavilo a nemohla dál a Singhovy tenké rty se roztáhly do ještě ďábelštějšího šklebu a odhalily dvě řady zubů ostrých jako jehly. Dával si na čas, protože věděl, že ji má v pasti, z niž mu nemůže uniknout.

A pak zahřměl v obou jejich myslích hlas, přestože mluvil k Singru Singhovi: Pravda, jsi zřejmě menší ze dvou zel, ale jsi také blíž po ruce. A když si můžu vybrat, vždycky raději sprovodím ze světa někoho z Drakulů než z Lykanů - a to, i když jde o takovou zrádnou čubku, jako je tahle! 

Potom... něco křuplo. Byl to tak hlasitý a jasný zvuk, že ho B. J. cítila téměř fyzicky - zvuk lámaných kostí. Nyní už zcela jiný výraz tváře Singry Singha, zmučený strašlivou bolestí, jí řekl vše. Asiat pustil pistoli, mrskl sebou jako ryba vytažená na souš... a zmizel, tažen silou, které se nebyl schopen vzepřít, zpátky do jeskyně!

B. J. věděla, kdo ho dostal, ale musela to vidět na vlastní oči...

Tu nestvůrnou tlapu, která ho svými zahnutými spáry chytila za hlavu a stáhla za hranu skály. A pak se ozval táhlý Drakulův výkřik - Ach! Achch! Achchch! - který stoupal výš a výš, až se náhle zlomil a rozplynul se v děsivém tichu!

B. J., elektrizovaná hrůzou, vylezla z dutiny a konečně se dostala ke vchodu do Raduovy pevnosti. Jakmile vklouzla do temnoty nesčetných slují a chodeb, které nikdo jiný neznal tak dobře jako ona, odepnula si od pasu samostříl a nasadila do drážky šipku. Teď, když přišla o Sandru s její munici, byl samostříl její jedinou zbraní proti vší té hrůze a chlípnosti, potlačované šest dlouhých staletí.

A jak se zdálo, jedinou její výhodou bylo, že teď už měla na starost jen sama sebe...

III

V Raduově pevnosti - Harry a vlčí pán

Toho jsme se nejvíc báli, řekl sir Keenan Harrymu chvíli po tom, co se nekroskop vynořil z Möbiova kontinua v domku Starého Johna. Že tě ty neustálé střety tvých vědomí přivedou až k naprostému a definitivnímu mentálnímu zhroucení. Díky Bohu, že jsme se mýlili! 

Ale Harry nikdy v Boží pomoc příliš nevěřil. „Spíš bych řekl díky Nostradamovi, a možná Mesmerovi,“ odpověděl. „Nejsem si jist, co vlastně Mesmer udělal, ale myslím, že mi v každém případě uvolnil cestu. Nostradamus riskoval - a znovu musím říct, že nevím, co si myslet o spoustě věci, které mi řekl - ale tím, že mě přinutil, abych na něco z toho sám přišel, mi umožnil vyléčit se. Takže můj závěr z toho je následující: Člověk snadno podlehne strachu z neznámého, ale jakmile jednou pozná nebo pochopí, s čím má co do činění, je všechno lehčí.“

Přesně totéž říká tvoje matka, poznamenal sir Keenan.

„Kdyby mě to zasáhlo všechno v jediném okamžiku, určitě by mě to srazilo, o tom nepochybuju,“ dodal Harry. „Ale když to bylo takhle, postupně, dokázal jsem to snést. Ale nejen snést... Vyvolalo to ve mně hněv. Jsem z toho vztekem bez sebe!“

Jistě, naprosto tě chápu, přikyvoval sir Keenan starostlivě. Ale doufám, že tě ten hněv nepřiměje k tomu, abys začal riskovat. 

„Budu dělat to, co musím,“ řekl Harry. „Takže mě, prosím, omluvte...“

Našel opasek s náboji, který B. J. hodila pod keř kousek od domu, a znovu se vyzbrojil. Také se poohlédl po zapalovači, který upustil otrok Ferenczyů po tom, co ho zasáhl šipkou, a když ho našel, strčil ho do kapsy. Teď už zbývalo jen jedno - dopravit se na jisté místo. A nekroskop doufal, že zná jeho přesnou polohu. Protože když mu B. J. řekla - nebo mu znovu řekla - o Vampýrech, oživila v něm zároveň jisté vzpomínky.

A jedna z nich se týkala snu nebo neblahé předtuchy, či co to bylo - anebo, protože se to odehrálo už dávno, dokonce před několika lety, kdy byl nekroskop stále nový pro tělo Aleka Kylea, to mohl být některý z Kyleových letmých pohledů do budoucnosti. Ale ať to bylo, co bylo, navštívil v tom ,výjevu´ Raduovu pevnost a stál vedle sarkofágu vlčího pána. Takže teď mu pouze stačilo vybavit si tu zvláštní scénu v mysli a okamžitě měl ve své obnovené, opravené a osvěžené paměti souřadnice toho místa.

Lézt k Raduovu doupěti? Nepochyboval, že by to zvládl, ale nyní si řekl, že tohle je pro lidi, kteří nemají jinou možnost. A on jinou možnost měl, a jednoduchou.

Proto se nadechl a připravil se na cestu...

* * *

Francesco Francezci, Guy Tanziano a Luigi Manoza našli lano Starého Johna, zavěšené nad propastí, a slezli po něm dolů do tmy. Upírům nedělá problém lézt za tmy; naopak, za tajemné záře měsíce a hvězd se cítí jistější než za denního světla. A když sešplhali dolů do labyrintu, jejich upíří oči se tmě rychle přizpůsobily. Ty Franceskovy zářily rudě, zatímco oči dalších dvou jasem sírové žluti, jak to bývá u upířích otroků.

Postupovali opatrně a mlčky. To, co tu našli, se lišilo od jejich představy Raduovy pevnosti. Skalní labyrint byl pro ně příliš pustý, syrový, neobyvatelný, opuštěný - nebo se alespoň zdál být opuštěný. Procházeli mnoha úrovněmi chodeb a dutin, přičemž všechny nalézali prázdné, pusté a tiché, jen zvuky, které vydávali sami, se jim vracely dutou ozvěnou. Ticho - fyzické i psychické - se zde zdálo být téměř absolutní.

„Ti tři, co jsme viděli,“ promluvil Tanziano chraptivým šepotem, „zcela jistě mířili sem. A taky tu je to lano. Někdo sem musel slézt.“

„Jasně že musel,“ odpověděl Francesco. „Ale to už je pár hodin, takže mohli klidně zase odejít. Na druhou stranu... někdo jim v tom mohl zabránit, aby odešli. Radu tu ležel celá staletí při slabé nebo žádné výživě - osobně by mě zajímalo, jak to dělal, že vůbec tak dlouho vydržel. Ale teď vstal a dá se předpokládat, že si plně uvědomil své potřeby - myslím okamžité potřeby. Možná to vy necítíte, ale mně tohle místo páchne vlkem! Je tedy možné, že odpočívá, a proto je tu takový klid - myslím, jako že odpočívá po jídle, nebo dokonce po hostině. V každém případě bude lepší být potichu. Zvuk může dolehnout hluboko a myšlenka ještě hlouběji a rychleji. Takže od teď si hlídejte i myšlenky, a jestliže něco ucítíte...“ pohlédl na své otroky, významné přikývl a nechal zbytek věty nedopovězený.

Šli po stopách, které zanechaly něčí nohy v prachu, jenž se ukládal na kameny a skalní podklad po celá staletí. Po chvíli, kdy sestoupili strmě klesající chodbou na místo, jehož podlahu tvořily velké ploché kameny uspořádané tak, jako by je tam někdo nakladl jako dláždění, se Tanziano zastavil a ukázal před sebe. „Tady se ty stopy rozdvojují,“ řekl tiše. „A každá jde jinam.“

Francesco přikývl. „Ale ta hlavní jde tímhle směrem,“ zašeptal a pak velmi opatrně, aby bylo cvaknutí co nejtišší, natáhl pistoli. Ostatní udělali totéž.

Nyní se už dostali do úrovně hlavní kaverny labyrintu a všechny upíří instinkty Franceskovi říkaly, že Raduovo doupě je někde tady, poblíž. Stále se mu však nedařilo objevit samotného vlčího pána. Musel tu někde být, neboť pach jeho vlčího pižma doléhal téměř hmatatelně na Franceskovu mysl, ale kde přesně se nachází, to mu zůstávalo utajené.

Kdyby tu byl Anthony, asi by ho to nepřekvapilo. Tím, že se jeho bratr častěji stýkal s otcem, poznal víc z historie Vampýrů, a proto věděl, že už přede dvěma tisíci lety, ještě na Hvězdné straně, vládl vlčí pán silnými telepatickými schopnostmi. Uměl ovládat své myšlenky - zmizet z mentálního éteru - stejně spolehlivě jako samotný Angelo Ferenczy. Jenže Tony Francezci zde nebyl... ostatně navzdory tomu, jak vehementně ujišťoval bratra o jeho snadném triumfu, tohle bylo poslední místo, kde by chtěl být...

Dali se tedy po té hlavní stopě, až... konečně došli k Raduově sarkofágu, který spočíval na masivním podstavci z navršených kamenů. Zde byl vlčí pach ještě silnější, i když ho vnímal jenom Francesco. Ale něco z ponurosti toho místa - možná to těžké ticho, v němž odkudsi znělo skoro až děsivé kapání vody - dolehlo i na Guye Tanzianiho.

Zatahal Franceska za rukáv. „Ve srovnání s tímhle se mi zdá jáma v Le Manse Madonie vysloveně příjemný místo,“ zašeptal.

Francesco ho odbyl pokrčením ramen a zamračil se, když viděl, že se Tanečníkovi nechce dál. „Tak zůstaň tady a kryj nám záda,“ řekl mu. Pak kývl na Manozu, aby ho následoval, a oba začali vystupovat po kamenech k vlastnímu sarkofágu, přitom zapálili několik pahýlů pochodní, které zůstaly v držácích. Nahoře překročili pár kaluži zpola zaschlé pryskyřice a opatrně se blížili k okraji Raduovy rakve.

„Do prdele!“ sykl Manoza, když se podíval do ní a uviděl, co v té klihovité nažloutlé lázni leží. Zato Francesco se jen zašklebil a rýpl pažbou pistole do dvou mrtvol, které plavaly zpola ponořené v pryskyřici.

„Takže jsem měl pravdu,“ řekl. „Nejenže už vstal, ale je hladový. Nebo alespoň byl hladový...“

Jednou z mrtvol byl mladší muž; nebylo na něm nic zvláštního, jenom se z něj šířil vlčí pach. „Dítě měsíce,“ poznamenal Francesco. „Vysál ho do poslední kapky a pak ho ponořil do pryskyřice, aby měl jistotu, že se jeho kousnutí neujme. Vlčí pán nedělá pobočníky - alespoň zatím ne. A ten druhý, ten Asiat, je stoprocentně Drakul - plně vyvinutý pobočník, takže zřejmě velitel jejich skupiny. Z toho vyplývá, že už z nich asi nikdo nezbyl. Tenhle musel být poslední.“

„Podívejte se, jak má rozervaný záda,“ zamumlal se zřejmým strachem v hlase Manoza. „A ty rány nožem - prorazil mu lebku. A srdce... Vytrhl mu srdce! Vypadá, jakoby ho semlelo nějaké obrovské ozubené soukolí!“

„Ty rány v lebce nejsou od nože,“ řekl Francesco. „Ty jsou od spárů!“

A zatím Tanziano se u paty sarkofágu otáčel a zkoumal stíny, které poskakovaly po okolních stěnách sluje, kam je vrhaly zapálené pochodně. Nakonec jeho napjatý pohled ulpěl na svislé puklině ve skále, kde, jak se mu zdálo, na okamžik zablýskly dva rudé body.

Tanečník přimhouřil oči a ještě chvíli tam zíral. Pak zaťal zuby, pokýval kulatou hlavou, pomalu zvedl pistoli a vykročil tím směrem...

Francesco zatím říkal Manozovi: „Je to tak, jak jsem říkal, boj už probíhá. A někde v tomhle bludišti najdeme zbývající účastníky - ty, které jsi viděl na průzkumném letu, pak tu Mirluovou s jejími holkami a samozřejmě vlčího pána Radua - pokud se už vzájemně všichni nevybili. Vždycky je třeba doufat.“ Otočil se a pohlédl dolů. „Teď se dáme po těch druhých stopách, Guyi...“

„...uhých ...opách... Guyi...“ vrátila mu ozvěna útržky vlastních slov.

Víc nic. Tanziano tam nebyl.

Oba slezli dolů a chvíli se rozhlíželi. „Tanečníku?“ zavolal Francesco. „Kde k čertu...?“ Zdálo se, jako by jeskyně na tuhle otázku cekala.

„Kde k čertu...? Kde...?“ odpovídala.

Ale pak se ozvalo něco, co nebyla ozvěna. Byl to šepot - tichý, chraptivý, a přesto ostrý a jasný jako výkřik. A hlas, který takhle promluvil, se Franceskovi zaryl nejen do uši, ale i do mysli: „Podívejme, to je překvapení! Vítám tě, Ferenczy, ty parchante! Vítám tě v pekle!“

„Vlk!“ vyhrkl Francesco, když ten skučivý, štěkavý, dunivý hlas v jeho hlavě utichl. Stáli k sobě s Manozou zády a oba se zoufale snažili vypátrat, odkud, z kterého stínu, hlas vyšel. Nic se však nepohnulo - po určitou dobu. Až pak náhle... cosi vyletělo zpoza masivního skalního sloupu, pomalu se to v zakouřeném vzduchu otáčelo, až to dopadlo - nebo spíš plesklo jako mokrý hadr - na drsné kameny podlahy, kousek to sklouzlo a nechalo to za sebou tmavě rudou stopu. Byla to lidská paže, vytržená z ramene jako kuřecí stehno, se všemi vazy, šlachami a zbytky prsních svalů a tkáně pravého ramene. A stále ještě vězela v rukávě utrženém z větrovky Guye ,Tanečníka´ Tanziana!

A vytí, které se pak ozvalo... Vlastně to bylo víc než vytí - Francesco v něm slyšel i smích. A děsivé zvuky rezonovaly nejen v jeho mysli, ale nesly se bludištěm chodeb, odrážely se od jedné stěny ke druhé a poskakovaly jako tančící derviši v transu.

,,On vyje!“ zašeptal Manoza, jako by to nebylo jasné.

„A směje se!“ zavrčel Francesco. „Ten parchant se nám směje!“

„Já jsem slyšel jenom vytí,“ řekl Manoza, viditelně otřesený, a upřel na Francezciho vytřeštěný pohled žlutých očí, v nichž se zračila hrůza. „Copak jsme se zbláznili, Francesco? Co tu, sakra, děláme?“

Francezci místo odpovědi ukázal na skalní sloup. „Já půjdu zleva, ty zprava,“ řekl „Jakmile se tam něco hne, napal to do toho.“

Obešli sloup, a když se setkali na druhé straně, aniž něco viděli, zaduněl ten hlas ve Franceskově mysli znovu: Přišli jste sem tři - o své svobodné vůli - ale teď už jste jen dva. A brzy zůstaneš sám, Ferenczy. Pak tu budeme už jen my dva. Máš strach? 

V první chvíli měl Francesco pocit, jako by dostal políček, ale hned se vzpamatoval. „Z čeho bych měl mít strach? Z mizerného psa?“ zavrčel nahlas. „Nebo z nějaké vlčí stvůry? Jestli jsi tak mocný, Radu. proč nevystoupíš a nepředvedeš se mi tváří v tvář?“ Bylo to částečně chvástání a částečně něco jiného. Protože ve skutečnosti cítil v dunivém hřmícím hlasu vlčího pána... co? Frustraci? Zoufalství? Prostě něco, co se ten druhý snažil zakrýt!

A Radu věděl. Že to Ferenczy cítí. Telepatický kontakt, který s ním navázal, na něj prozrazoval mnohem víc, než si přál. A tak vlčí pán jen vztekle zakňučel a svou sondu stáhl.

Francesco se obrátil k Manozovi, který na něj zíral, jako by ho měl za pomateného. „Sakra... Tak co teď?“ zamračil se Francezci.

„To jsi mluvil... s ním?“ zeptal se Manoza. „Vyzýval jsi ho? Ale vždyť tady není.“

Francesco roztáhl ústa do svého typického úsměvu, který nebyl úsměvem. „Samozřejmě že tu není, Luigi - zmizel odtud, protože má strach - ale slyšel mě moc dobře. A vyzýval jsem ho, protože je slabý. Je oslabený dlouhým spánkem a nečinností, je oslabený tím, jak vstal, oslabený nemocí a vlastně i samotným časem. Je teď starý nemocný vlk a jeho jedinou výhodou je, že se v tomhle zatraceném bludišti vyzná líp než my. Ale jeho myšlenky ho prozradily. Pojďme - po jeho stopách...“

A byly to krvavé stopy. Stopy tvořené Tanečníkovou krví, které je po pár krocích dovedly k jeho tělu, nebo spíš k nohám trčícím zpoza velkého balvanu. Měl zpola vytržený jazyk a pak znovu vražený do úst tak, aby působil jako roubík. A taky měl zlomenou páteř a v hrudi mu zela strašlivá díra po vyrvaném srdci.

„Do prdele!“ vyrazil ze sebe Luigi Manoza. „Do prdele,“ zaskuhral znovu, jako by mu ta slova ani nešla staženým hrdlem protlačit ven. „Do prdele!“ vydechl do třetice. Byl upír, ale pouhý otrok, a tohle bylo dílo úplně někoho jiného. Věděl, že je to dílo Vampýra, i když opět jiného - jiného, než byl Francesco.

Chodba před nimi se rozdvojovala do dvou tunelů. A stopy vedly do obou z nich. „Vidíš ve tmě,“ připomněl Francesco těžce otřesenému Manozovi. „Máš skvělou zbraň. Můžeš do toho parchanta naládovat pětadvacet kulek za vteřinu. Běž tímhle tunelem, a jestliže se stopa ztratí, vrať se sem. Já se dám tím druhým. Jdeme!“

Manoza vykročil. Ale už po několika váhavých krocích do nitra tunelu uviděl daleko vpředu zvláštní světlo a po jedné straně kamenné bloky sestavené do schodů, přičemž na ně navazovaly další stupně vytesané do skály. Zvláštní klenuté schodiště směřovalo kamsi vzhůru a Manoza si uvědomil, že tam vůbec netouží jít.

Ale co mu zbývá? Francezci ho zabije, jestliže se tady nedá sám zabít. Ale vtom - aniž tušil, co Francesco ví, nebo si myslí, že ví - ho něco napadlo. Jistá možnost, kterou rychle zvažoval. Tam nahoře je vrtulník... a taky vzduch a světlo a svoboda, zatímco tady dole ho čeká jen bezmezná hrůza a jistá smrt. Manozovi bylo jasné, čemu by mál dát přednost, zvlášť když ho jakýsi vrčivý hlas v jeho mysli neustále pobízel: Uteč, dokud je čas. Protože tvůj pán jako by už byl mrtvý! 

Manoza ten hlas poslechl a s prudce bušícím srdcem začal utíkat - nebo spíš šplhat. A ta drmolící hrůza jako by mu byla celou dobu v patách...

V kontinuu si to Harry rozmyslel a nakonec nenasměroval Möbiovy dveře přímo do Raduova doupěte. Za prvé ho od toho odrazoval jeho starý sen - a nebyl to jen nějaký sen, ale hrůza, děs, noční můra - a za druhé chtěl vidět, co se tam nahoře v horách děje. Když však pomyslel, že se v celé té věci angažují Drakulové a Ferenczyové, uvědomil si, že tam může být bezpečno jako uprostřed minového pole. Proto se rozhodl jít na to postupně, přibližovat se po skocích. ,Přistál´ tedy pod kolmou stěnou, odtamtud
,skočil´ na plošinu za ní a nakonec se přenesl až na kopuli hory.

Tam našel na kousku plochého terénu v blízkosti obrovské široké trhliny ve zvětralé skále opuštěnou helikoptéru, a po chvíli dokonce lano, spuštěné do další, menší propasti, která se nacházela nedaleko. Usoudil, že tímto způsobem se do Raduova doupěte dostal gang Ferenczyů, ale protože věděl, že jsou vyzbrojeni vysoce účinnými zbraněmi, navíc mají se svýma upíříma očima ve tmě výhodu, nešel za nimi ani nemínil ,skočit´ kontinuem před ně. A navzdory tomu, že se mu svíralo hrdlo strachem o Bonnii Jean - i když po pravdě řečeno nevěděl proč - rozhodl se nejméně půl hodiny nedělat nic a počkat, co se bude dít dál.

Teď byl soustředěnější než kdy jindy a scéna zalitá mdlým měsíčním světlem se zdála stejně klidná, jako když tady byl poprvé. Klidná a tichá - možná v té tichostí až neklidná - pouze rovnoměrně vanoucí vítr rušil její nehybnost. Ano, klidná a tichá... Anebo možná ne.

Čekal v blízkosti okraje propasti, a tak uviděl, že se lano náhle napjalo. Po chvíli zaslechl vzdálené supění a lano se začalo chvět, jak po něm zřejmě někdo lezl. Harry samozřejmě nečekal, až se neznámý objeví, a ukryl se za jeden z větších balvanů v blízkosti. Nahoru se vyškrábal malý podsaditý muž, a sotva se postavil na nohy, zamířil k vrtulníku. Spěchal, takže se nerozhlížel a Harryho si nevšiml. Jakmile doběhl ke stroji, okamžitě otevřel dveře kabiny.

Harry ho neviděl příliš dobře a nepoznal ho, ale chtěl vědět, kdo to je a co tu dělá. Proto na něj zavolal: „Haló, vy tam!“

Odpověď Luigiho Manozy ho klidně mohla rozsekat na kusy, protože gangster se bleskově otočil, vytrhl z pouzdra automatickou pistoli a vypálil z ní směrem k němu dlouhou dávku rozžhaveného olova s trochou stříbra. Kulky hvízdaly kolem Harryho hlavy jako hejno rozzuřených vos, ale většinu jich pohltily Möbiovy dveře, které proti nim nekroskop vztyčil hned při prvním mužově prudkém pohybu. Ale svým způsobem to byla odpověď, neboť nyní už Harry věděl, s kým má co do činění.

Zato Manoza to nevěděl. Střílel na někoho, vystřílel na něj ze vzdálenosti dvanácti až patnácti metrů polovinu zásobníku a ten někdo - nebo snad něco? - se ani nepohnul! To bylo na Manozu příliš. Vylezl do kabiny vrtulníku, zabouchl za sebou dveře a vzápětí už seděl v pilotním křesle. Pak zapnul několik spínačů a tlustým palcem stiskl startér. Motor naskočil, rotor se začal roztáčet, otáčky se zvyšovaly.

Harry vyjmul z pouzdra u pasu vysílačku, vytáhl anténu, a jakmile se stroj zvedl kousíček nad zem, stiskl tlačítko. Na ocase vrtulníku, hned pod zadním rotorem, byla umístěná magnetická mina, která obsahovala rozbušku a sto gramů plastické trhaviny... což bohatě stačilo, aby výbuch utrhl vrtuli. Neovladatelný stroj se okamžitě zřítil k zemi, převrátil se, a to byl konec i pro hlavní rotor, jehož lopatky se po nárazu na skálu rozletěly na kusy. Jeden z nich prorazil čelní sklo a přibodl Manozu do sedadla, zatímco vrtulník poskakoval a smýkal sebou k okraji propasti jako popálená můra. Tam se naklonil, na okamžik zůstal stát na jedné lyžině téměř v pozicí baletního tanečníka, ale pak už se převážil na druhou stranu a padal dolů. Trvalo to možná čtyři vteřiny, než kdesi dole explodoval. Výbuch více než tří set litrů leteckého benzínu byl tak silný, že otřásl skálou pod nekroskopovýma nohama, a vzápětí se z propasti vyvalil kouř a do noci vyšlehly plameny.

Harry jen pokýval hlavou. Další Ferenczy skončil, takže už zbývali jen dva, navíc jim zničil únikovou cestu. Možná teď je ten správný čas, aby se podíval dovnitř Raduova doupěte.

A ve chvíli, kdy vytvořil Möbiovy dveře, otřásl horou další výbuch a z velké trhliny ve skále se vyvalil sloup černého kouře.

Teď si nekroskop víc než kdy jindy uvědomoval, jakou udělal chybu, když si nevzal pistoli. Jeho bomby, třebaže s velkou účinností, a dokonce i granáty, které měl, to vše se nedalo použít v boji v uzavřených prostorách. Na druhou stranu, k čemu by mu byla běžná střelná zbraň proti Vampýrům? Vzal si tedy malý tříštivý granát a připravil se k poslednímu Möbiovu skoku.

Ve svém snu, který si nyní vybavoval tak jasně, jako by se mu zdál minulou noc, viděl otvor, jakési přírodní okno v drolící se vnější stěně doupěte, které se nacházelo ve zdánlivě bezpečné vzdálenosti od Raduova sarkofágu. Takže ve chvíli, kdy vytvořil dveře, byly koordináty v jeho mysli přesné - a jeho sen se začal uskutečňovat ve chvíli, kdy v jednom z těch koordinátu vystoupil z Möbiova kontinua - právě včas, aby se stal svědkem něčeho neskutečného, co, jak si vzápětí uvědomil, dal do pohybu on.

Celý prostor zněl ozvěnou vzdálených i ne zas tak vzdálených zvuků, děsivého skřípání a rachotu. Ze stropu, ztraceného ve výšce a tmě, a také z různých říms a podobných ploch se začal sypat prach, a dokonce odkudsi shora padaly drobné kameny a geometricky tvarované úlomky žuly. Ale to se dělo většinou v centrální části skalní dutiny, ne na jejím obvodu, kde stál.

To všechno, hluk, prach, padající kamení, pokračovalo, jako by to nemínilo ustát. Stále se ozývalo nepřetržité drhnutí a uši rvoucí skřípání deformovaného kovu, přičemž ty zvuky spíš ještě sílily, a z obrovské díry podobné vrtu v místě, kde nezřetelný strop přecházel ve vnitřní stěnu, se valil nepřetržitý proud prachu, drobného kamení a kouře. A pak, ve chvíli, kdy odtamtud vyšlehl jako z nějaké obrovské opalovací lampy plamen, Harrymu blesklo hlavou tušení, na co to vlastně s úžasem zírá.

Přes různé jeskyně, chodby a další dutiny, jimiž byla skála hory protkaná, si vybuchlý a dál vybuchující vrak helikoptéry našel cestu až sem, do této úrovně. A když se plamen gigantické opalovací lampy změnil v proud černého kouře a z díry se vyhrnula změť pokrouceného horkého kovu a s děsivým bouchnutím dopadla na podlahu jeskyně, Harry viděl, že jeho tušení bylo správné.

Oheň, který šlehal z trosek stroje, osvětlil jeskyni a nekroskop toho využil, aby se v ní zorientoval a zapamatoval si cestu k podstavci s Raduovým sarkofágem. Celé to místo se zdálo pusté a prázdné, bez jakýchkoliv známek života. Nějaký ,život´ se tu však předtím musel vyskytovat, protože na zemi ležel samostříl, dokonce se založenou šipkou, a Harry poznal, že je to zbraň B. J. - musela ji tady z nějakého důvodu odhodit nebo ji ztratit. Odložil granát na zem, doběhl k samostřílu a zvedl ho. Bránil se uvažovat o tom, co by to mohlo naznačovat o osudu B. J.

Blikající pochodně u paty Raduova sarkofágu mu sloužily jako vodítko. Věděl, že se za několik okamžiků dozví, jestli už Radu vstal a je znovu na světě. Pokud ne, pokud je vlčí pán stále v rakvi, k jeho znovuzrození už nikdy nedojde.

Postupoval se samostřílem namířeným před sebe, rozhodnutý dovést tuhle záležitost až do samého konce. Došel k patě sarkofágu a začal odhodlaně stoupat k okraji velké kamenné rakve...

Vlčí pán Radu Lykan byl vyřízený a věděl to. Věděl to dokonce ještě dřív, než vstal ze své pryskyřičné lázně, ale až potom byl ochoten to přijmout - to, že ve své současné podobě nemůže existovat. Ano, ve své současné podobě a formě. Proto poslal Starého Johna, aby k němu sem, do doupěte, přivedl Tajemného - muže dvou tváří. Neboť Harry Keogh představoval jedinou cestu, jediný způsob, jak se mohl dostat ze své situace - z té bryndy - která se s ním stále táhne a lpí na něm i po dlouhých šesti staletích.

Už pouhé pomyšlení na to bylo nad jeho síly. Představa, že on, jeden z největších predátorů všech dob, vampýří vládce z dávné Hvězdné strany - vlastně původem vlkodlak - by měl být pokořen něčím tak bezvýznamným, jako je kousnutí mizerné blechy, kterou nosila v kožiše jakási asijská krysa! Že by ho měla zahubit černá smrt, jež přemohla i jeho pijavici a zamořila jeho jinak všemu odolávající organismus smrtelnou nákazou...

Věděl to od okamžiku, kdy se zvedl z pryskyřice a dovlekl se k vodopádu kousek od velké nádrže, v níž rostl jeho válečný tvor. Ještě pořád však mohl prchat - zvlášť když se napojil (ach, jak skvěle, jak lahodné) krví silného muže a nasytil se Drakulovým srdcem a jeho pijavicí - i když se cítil slabý a začínal mít podezření, že je to něco víc než ochablost po dlouhých staletích spánku,

A tam u vodopádu se jeho podezření změnilo v jistotu. Ty černé nádory, které objevil v podpaží a ve slabinách, nebo to, že tkáně jeho těla nereagovaly, když spustil metamorfózu, a - jak se zdálo - zůstávaly ve své vlčí formě, anebo že vnitřní oheň v něm - ta chtivost po věčném životě - hořel tak slabě, aby se přizpůsobil nízkému příjmu energie...

Energie... kterou teď neměl skoro žádnou. I když jí přece jen měl alespoň tolik, že to stačilo, aby vstoupil do mysli dítěte měsíce a zlákal ho k sebevraždě. A pak, posílený jeho krví, zlikvidoval život toho hloupého drakulovského pobočníka a utrhl ruku ferenczyovskému otrokovi. Ale kolik energie ho to stálo? Pro vampýřího vládce v plné síle jeho mládí by to bylo nic!

Jenomže kde je teď jeho mládí? Zůstalo v tom jiném světě, v jiných dobách? Celého ho pozřela jedna mizerná blecha. A jeho chtivost po životě? Ale jak má člověk tu chtivost poslechnout, když má mezi nohama velké černé hlízy a ví, že se mu kosti pod prastarou kůží rozpadávají?

Přesto se i teď zdálo laciné svalovat vinu za to všechno na pouhou blechu. I když blechy černých krys přenášejí černou smrt, jeho organismus byl infikován zcela jiným kousnutím. A až doteď se zdálo, že neexistuje způsob, jak se té infekce zbavit. Pryskyřičná lázeň to nedokázala - ta ho jen uchovala ve stavu, v jakém byl... aby zemřel později. Aby zemřel teď! A stejně tak nezmohla nic jeho pijavice, neboť i ta umírala.

Na chvíli pocítil nával síly, který způsobila životadárná krev Gartha Trevalina, ale cokoli od té doby udělal, znovu mu to nově nabytou energii postupně odčerpávalo, jako když prosakuje voda z kádě. Na každých pět dodaných kapek jich šest uniklo. Bylo mu jasné, že takhle to nemůže pokračovat. Umíral a rychlost jeho pádu narůstala, navíc cítil, že s úbytkem fyzických sil ochabují i jeho mentální schopnosti. Proto ten Ferenczy, ten takzvaný moderní ,sofistikovaný´ typ vampýřího vládce, prohlédl jeho vychloubání a plané hřmění.

Ale nebyla by to největší ironie všech dob - nebo alespoň posledních šesti set let - kdyby jeho, Radua Lykana, zahubil Ferenczy? Neboť to bezpochyby byl předek tohoto Franceska, kdo před všemi těmi lety probodl mrtvolu zachvácenou nákazou a pak mu tentýž meč vrazil do těla. To už bylo lepší zemřít tehdy, přímo na místě, než dovolit příslušníku téhož prokletého klanu, aby ho zabil dnes!

Takže jeho jediná naděje spočívala... v Harrym Keoghovi. V metempsychóze do těla a mysli nového, nebo alespoň novějšího člověka, po niž by následovala Keoghova psychická konverze v Radua.

Proto poslal Starého Johna na nejdůležitější misi jeho života - aby mu Keogha přivedl. Neboť Bonnii Jean tím pověřit nechtěl...

Nebo spíš nemohl... v jejím současném stavu.

Jenže Starý John...

Radu ho svou slabou sondou našel. Objevil ho, jak si léčí ruku, kterou si zlomil při posledním sestupu odtud. K čertu! Zdálo se, že i tahle možnost padla. Ale přesto stále doufal... Vždyť se mu Harry Keogh v průběhu všech těch dlouhých let jeho oneiromantického snění nesčetněkrát zjevoval a on věděl, že jeho Tajemný zde v tu pravou chvíli bude, aby ho při jeho znovuzrození podpořil.

Na druhou stranu, kolikrát se mu za jeho bdělého života potvrdilo, že budoucnost je nevyzpytatelná? Ach, budoucnost vždycky bude... nějaká, neboť jaká síla by ji mohla zastavit? Ale zřídkakdy je taková, jaká byla předpovězena

A přesto... Přesto věřil, že tu pořád je šance, i když ne moc velká. Protože B. J. Mirluová byla jako svůdkyně až druhá, druhá po Raduovi: hypnotizérka svýma očima a myslí a svůdkyně svým tělem. Kdyby se řídila jeho radami - a on věděl, že ano, že se jimi řídila - byl by nyní Harry Keogh mnohem víc v její mocí jako otrok, než by kdy mohla dosáhnout pouhým kousnutím. A jestliže Keogh ví, že tu někde B. J. je, jistě bude chtít vědět, co se s ní stalo.

Proto Radu lpěl na životě třeba až do hořkého konce, protože doufal, že jeho muž dvou tváří se přece jen v poslední chvíli objeví. A mezitím se může vypořádat s tím parchantem Ferenczym... i když se stejné tak dobře může Ferenczy vypořádat s ním! Neboť Radu ,zahlédl´ v jeho mysli nástroj zhouby, který Ferenczy držel v rukou dychtivých ho použít - vynález, jemuž se vlčí pán vysmíval a nechápal ho, i když věděl, že je to smrtící zbraň. I on by jí dokázal použít, přesto když vzal Tanzianovi jeho automatickou pistoli, mrštil jí o žulovou stěnu, až se rozletěla na kousky. Takže nyní mu pro boj s jeho odvěkým nepřítelem zůstaly jen vlčí zbraně. Proto se vrátil do hlavní jeskyně svého doupěte, aby ho tak obelstil a unikl mu.

Jenže Ferenzcy ho cítil a šel neomylně po něm. A Radu to věděl...

Vlčí pán se nemýlil. Po tom, co se pod Ferenczym roztřásla skála a odkudsi se ozval strašlivý nevysvětlitelný hluk, opustil stopu, po níž šel, a vrátil se do hlavní jeskyně... právě ve chvíli, kdy se do ní dutinami hory propadly, nebo spíš provrtaly, trosky vrtulníku. Pak, když mu nedalo příliš práce přijít na to, co se stalo, už jen čekal, až přestane padat kamení a usadí se prach, a proklínal toho zatraceného zbabělého Manozu - i když to druhé bylo zcela zbytečné.

Neboť k čemu je dobré proklínat mrtvého, který už má všechno za sebou? Přesto, kdyby teď měl toho tlustého parchanta v rukou...!

Jenže vida... místo něj tu měl někoho jiného! Ne, nemohl se mýlit, přestože ve vzduchu stále vířil kouř a prach. K Raduově sarkofágu vystupoval po navršených kamenech jakýsi člověk, štíhlý muž. K čertu, kdo to může být? Netušil a hádat se neodvažoval, i když... mu ten neznámý připadal jaksi známý! Na druhou stranu, co na tom záleželo, kdo to je? Jestliže je tady a je tady teď, je to nepřítel, a Francesco Francezci nyní neměl s nepřáteli jiné úmysly než je zabíjet.

Začal se přesouvat od jednoho stínu k druhému - tiše a plíživě, jak to umí Vampýři - a blížil se k masivnímu sarkofágu.

Mezitím Harry vystoupil až k samotné rakvi a přikrčil se u její stěny, aby se rozhodl, co dál. Vzpomněl si na svůj sen, v němž - stejně jako v Raduově snu - se ocitl vlčímu pánovi tváří v tvář. Jenže zde se ten sen stával skutečností, takže nyní, v reálné situaci, nehodlal nic riskovat. Zvedl samostříl, aby byl připravený, pomalu vstal a s nejvyšší opatrností a ostražitostí se podíval přes okraj - a uviděl totéž co před ním Francesco. Ale po Raduovi ani stopa...

Dokud se mu do ramene nezaryly drápy ostré a zahnuté jako dravčí spáry - i když jenom do látky kabátu na rameni, ne do kůže, neboť vlčí pán v žádném případě nechtěl přenést děsivou nemoc, kterou bylo zachváceno jeho tělo, do svého budoucího těla, a tak ji v ,sobě´ zachovat navěky. Chytil tedy Harryho pouze za rameno, obrátil ho k sobě a... Nekroskop hleděl v úžasu do velkých trojúhelníkových žlutých očí s karmínovými zornicemi a cítil Raduův horký dech, jenž páchl jako roztavená měď.

„Achchchch! Tajemný,“ vydechl ten tvor. Jeho obrovská ústa se v naprostém údivu pootevřela a pak se pomalu roztáhla do pokřiveného slintajícího úsměvu. „Můj Tajemný...“

Byl tak blízko, že na něj Harry nemohl zamířit samostříl. Netvor ho tiskl ke kamenné stěně sarkofágu, a když se Harry pokusil zbraň zvednout, obluda ho druhou, volnou rukou udeřila tak, že mu málem zlomila zápěstí, a samostříl odletěl kamsi mezi kameny. V tu chvíli si Harry uvědomil, že je s ním konec. Radu - neboť mu bylo jasné, že obluda je vlčí pán - ho svíral v pařátech jako malé dítě. Mohl sice vytvořit Möbiovy dveře, ale nemohl do nich udělat jediný krok. Věděl, že po něm sáhla smrt, zatímco vlčí pán věděl, že před ním stojí život! A jeho oči ho držely jako očí kobry...

Ano, držely ho, svíraly ho silněji než ta jeho obrovská tlapa a Harry to cítil. Cítil, jak mu povolují svaly, jak se mu zpomaluje dech a nakonec... jak ho Raduova mysl ohmatává a hledá si cestu do jeho mysli!

Posthypnotické bloky Jamese Andersena byly odstraněny a před tak mocným telepatem, jakým byl Radu, ležela Harryho duše zcela nechráněná a bezbranná. A Radu ji viděl a celou ji do sebe vstřebal dřív, než si to nekroskop uvědomil.

Nekroskop...

Mluví s mrtvými a může je vyvolat z hrobů!

Pohybuje se ve vesmírech mezi vesmíry, přenáší se z místa na místo stejně rychle jako myšlenka!

Je to člověk moderního světa a chápe všechny jeho nové technologie, jeho vědecké zázraky, přitom ani jediný z nich, ani všechny dohromady nedokážou vysvětlit nebo pochopit jeho!

Ví všechno o Vampýrech... dokonce zabil, zlikvidoval, zcela zničil některé členy našich... klanů, Drakuly a Ferenczye!

Ví, kde jsou všichni mí nepřátelé, kde mají své základny, svá sídla v moderním světě!

On je můj Tajemný!!

Ale od této chvíle už ne tajemný...

„A teď, nekroskope,“ zavrčel Radu obrovským hrdlem a dál držel Harryho obrovskýma svítícíma očima. „Teď mi pověz - je v té tvé zázračné mysli místo pro nás oba? Ať na jakkoli krátký čas?“

„Radu!“ zaznělo v prostoru velké jeskyně jako prásknutí bičem. Vlčí pán se prudce otočil - a napřímil do celé své výšky, kterou o hlavu převyšoval Harryho. Jeho těžká tlapa však zůstala zaťatá do Harryho ramene a dál ho svírala, jako svírá dravec králíka.

U paty podstavce sarkofágu stál Francesco Francezci - Ferenczy! - mířil na Radua automatickou pistolí, a když tiskl spoušť, roztáhla se jeho tvář do širokého úsměvu. Radu těsně předtím přečetl jeho myšlenky.

„Ne!“ vykřikl. „Teď ne! Neeeee!“ Avšak kulky na to nebraly ohled.

Staccato výstřelů a svistot letícího olova a stříbra byly už tak dost zlověstné, že nepotřebovaly, aby jejich děsivost zesilovala ozvěna skalního labyrintu. Ale to čvachtavé pleskání, nebo jak nazvat zvuky, které je doprovázely, bylo ještě horší - zvuky, jež prozrazovaly zásahy do Raduova těla. Ne že by měl Harry s vlčím pánem soucit, ale to obrovské, chlupaté, škubající se a jako rosol se třesoucí tělo, které měl před sebou, nebyl neprůstřelný štít a nějaká kulka jím mohla proletět!

Bylo to nejméně deset zásahů a Ferenczy pálil dál jako zběsilý. Harry viděl rudé šlehající záblesky, slyšel v těch dvou třech šílených vteřinách hvízdání kulek odražených od sarkofágu a napadlo ho, jestli některá nezasáhla i jeho. Ale pak bylo náhle po všem a celá chvějící se váha těla vlčího pána - mrtvá Raduova váha - se zhroutila na něj a přirazila ho mezi ostrou hranu prasklé kamenné desky a stěnu sarkofágu. Harry se zoufale snažil obnovit v sobě schopnost orientace po tom, co do jeho mysli vnikl Radu a téměř jí obsadil. Skutečně, kořeny toho kontaktu v ní stále byly a bolest, kterou si myslel, že cítí, byla smrtelná agónie vlčího pána. Naštěstí už rychle ustupovala.

Teprve teď si nekroskop plně uvědomil, že je stále živý a zřejmě nezraněný, a snažil se osvobodit. Přitom věděl, že vampýří vládce se šarlatovýma očima už vylézá po kamenech nahoru k němu.

Avšak Francesco nespěchal. Radu byl, stejně jako on, Vampýr a ještě ho mohl nepěkně překvapit -jako on překvapil jeho, když mu založil v těle oheň! Ale zatím se nic nedělo, takže možná jednou z těch stříbrných kulek zasáhl i Raduovu pijavici a zmrzačil ji. Anebo měl zřejmě pravdu, když vlčího pána podezíral, že mele z posledního a jeho upíří pijavice s ním. Ha! Ale copak se to nedalo předpokládal... po šesti stech letech v pryskyřici?

Takhle Francesco uvažoval, když opatrně stoupal po navršených kamenech k Harrymu a tomu monstru, které ho zalehlo. Zatímco v nekroskopově metafyzické mysli se ozývalo:

Mrtvý! (Radu tomu nemohl uvěřit.) Zavražděn Ferenczym! 

Zabit, opravil ho tiše Harry. Popraven. Ne zavražděn, ale zlikvidován - jako vzteklý pes. 

Tak blízko, kvílel dál Radu. Tak strašně blízko jsem byl. Mohli jsme byl dohromady skvělí a velcí, nekroskope. 

Ne, odpověděl Harry. Takhle by to nefungovalo. Žádné partnerství by to nebylo. To takoví, jako jsi ty, neznají. A ty to víš! 

Ale mysl starého vlka byla ve smrti stejně bystrá jako za života a objevila způsob, jak ještě i nyní prodloužit jeho existenci. Radu zakryl své pravé myšlenky a řekl: Neváháš využít situace a rychle jsi přispěchal s obviněními, nekroskope. Ale viděl jsi, že bych někdy udělal něco špatného? Pověz mi, prosím tě, jaký nepřátelský akt jsem kdy proti tobě podnikl - jaké pikle jsem proti tobě kul - že o mně takhle soudíš? Ale neříkej mi, co si myslíš, že jsem udělal, ale co opravdu víš. Co jsi viděl na vlastní oči.

Jak mu na to odpovědět? Harrymu se už podařilo napůl se osvobodit z pasti těla vlčího pána, ale dál to zatím nešlo, protože zachytil pouzdry připnutými k opasku za hranu jednoho z balvanů. „Vím jen to, co mi řekla B. J. Mirluová,“ řekl konečně, nyní už nahlas. „Na druhou stranu si uvědomuju, že Bonnie Jean... že je lhářka, jako jste lháři vy všichni zbývající! A jako celá vaše ,slavná´ krvavá historie: trochu pravdy, něco málo polopravd, ale hlavně zatracené lži!“

„Cože?“ To se ozval Francesco Francezci, jehož hlava se objevila na úrovni vrcholu podstavce, protože nechápal, s kým nekroskop mluví. Horní polovina Harryho trupu vyčnívala zpod Raduovy mrtvoly a v tu chvílí udělal Harry chybu, když pohlédl Franceskovi přímo do očí - a ten už nemusel pochybovat o důkazu kvality svého skvělého zraku.

Ferenczyho ani ve snu nenapadlo, že by něco takového bylo možné. Jenže teď...

„Co to...?“ zamumlal v úžasu. „Jak je to...?“ Neboť viděl, že muž, uvízlý pod Raduovým proděravělým tělem, je Harry Keogh, kterého vyhodil z helikoptéry! To ho na okamžik zcela vyvedlo z míry.

Což vlčí pán okamžitě vyčetl z nekroskopovy mysli, spolu s absolutní jistotou, že tuhle druhou příležitost zabít Harryho už Ferenczy nepustí. A tak... Cože? zavrčel. To se hodláš vzdát tak snadno? Vždyť ho ještě i teď můžeš zastavit, dokonce jednou provždy. Nebo alespoň... my můžeme. 

„Mrtví se vracejí o své vlastní vůli,“ odpověděl Harry. „Předpokládám, že jsme pro ně jakési ohnisko, ale skutečným katalyzátorem je jejich láska.“

„Cože?“ ozval se opět Francesco, když vylézal na vrchol podstavce. „Zbláznil ses? I když na tom nezáleží, protože stejně za chvíli zemřeš. Ale nejdřív chci vědět, jak jsi to dokázal.“

Láska? zavrčel Radu. Lidská láska? Pcha! To je něco, čeho jsem se dávno zbavil zároveň se svou ,lidskostí´. Teď je mým pravým citem nenávist... a chtíč. Myslíš, že bych je mohl použit místo ní - místo lásky? Že ne? Taky si to myslím. Takže teď je to na tobě. Jestli to přežiješ, vzpomeň si na mě... nebo už snad nikdy nechceš vidět B. J.? A to byl jeho poslední trumf.

Harry se znovu pokusil vymanit se ze sevření kamenů a Raduova těla a odsunout se mimo dosah Francezciho pistole. Jenže ten už stanul na vrcholu a s ústy roztaženými od ucha k uchu ďábelským úsměvem mu namířil přímo mezi oči.

„Vlastně se s tím ani neobtěžuj, protože na tom stejně nezáleží,“ pokračoval Francezci. „Možná jste dva, hm? Dvojčata. Můj otec mě ujišťoval, že mluvíš s mrtvými, takže vyřiď svému dvojčeti můj pozdrav, až se s ním uvidíš.“

„Radu,“ hlesl Harry nejistě, „myslím... že potřebuji tvou pomoc.“

Zřejmě to stačilo a vlčí pán pochopil, protože nazvedl své tělo a umožnil Harrymu, aby se zpod něj odvalil... a zmizel v Möbiových dveřích. Ještě předtím však stačil letmo zahlédnout, že se vzduchem mihla nestvůrná tlapa a vyrazila Francezcimu zbraň z ruky.

Ale pak už se nekroskop znovu zhmotnil na druhé straně velké jeskyně, vydechl si úlevou a ohlédl se, aby viděl, co se děje tam, odkud právě unikl. A viděl to, a taky slyšel... a pak si chvíli přál, aby byl slepý a hluchý.

Nejdřív k němu dolehlo Ferenczyho kvílení a potom zoufalé kňučivé prosby, na něž Radu ani v nejmenším nedbal. Vyvlekl svého úhlavního nepřítele přes poslední schod až k sarkofágu a tam... kvílení a nářek vystřídaly strašlivé zvuky praskajících kostí, jak mu Radu začal lámat údy. A když s tím skončil, zvedl ho a smýkl jím před okraj rakve tam, kde předtím tak dlouho ležel, a Francesciho křik přešel v chrčení a bublání, jak ho obrovské Raduovy tlapy ponořily hlavou napřed do rozehřáté pryskyřičně lázně. Ale jen na chvíli. Vzápětí ho opět vytáhl.

„Ale ty jsi přece... mrtvý!“ zamumlal v posledním návalu neochoty uvěřit Francesco, když zároveň se slovy vykašlal pryskyřici a kolem úst se mu vytvořily žluté bubliny. „Jsi jen zatracená mrtvá věc!“

A Radu ho chytil za zlomenou paži, obrovskou silou jím mrštil přes hlavu na kamenné schody a pak téměř radostně, i když zároveň vztekle, zavrčel: „Možná - ale ne tak mrtvý, jako budeš za chvíli ty!“ Potom mu dupl těžkou nohou na rameno, chytil ho jednou rukou za bradu a druhou za temeno hlavy, zaťal do něj své drápy, aby mu hlava ne vyklouzla... a jediným prudkým škubnutím mu ji utrhl!

Už pouhý zvuk trhané tkáně a křupnutí obratlů byl děsivý, ale pohled na tu hrůzu... Nekroskop už viděl nejednu strašlivou scénu, ale tohle bylo... příšerné! To neuvěřitelné protažení Franceskova krku předtím, než už metamorfní tkáň nebyla schopna víc vydržet a praskla. A potom ten kus páteře, vytržený z těla v proudu rudé stříkající krve, jako když se kuchá ryba...

Až nato, že ryba nemá kolem páteře spletenou leprózní, svraštělou živou tkáň - Franceskovu pijavici! A když ji Radu uviděl, doslova zavyl radostí, a jak z utržené hlavy visela dolů, chňapl po ní a dvěma hlty ji pozřel.

U paty podstavce rakve stále ještě hořela, nebo spíš skomírala, poslední kouřící a prskající pochodeň. Vlčí pán se vyškubl chumlu svíjejících se šedých a purpurově rudých chapadel, která vyrazila z Ferenczyho rozervaného těla, hodil zkrvavenou hlavu do svého sarkofágu a za ní vrhl i pochodeň.

Ta za letu znovu vzplála a zmizela za okrajem velké kamenné rakve. Na okamžik nastala tma, ale pak... jeskyni ozářil záblesk namodralého světla a vzápětí z pryskyřičné lázně vyšlehl oheň a během několika okamžiků se rozhučel, jako když vzplane nejlepší řecký koňak. Ale to stále nebylo všechno. Přes okraj sarkofágu vyjel jako had ohnivý jazyk a po pryskyřici, stékající po jeho stěně, a po kalužích na vrcholu podstavce se bleskurychle doplazil k Franceskovu zmrzačenému tělu. A nemyslící upíří protoplazma, která neměla dost vůle ani inteligence, aby se pokusila ohni uniknout, vzplála a začala se škvařit. A pak...

Pak se k vlčí pán vrhl neohrabanými skoky k Harrymu. „Nekroskope, mám pro tebe návrh,“ zavrčel.

„Ne, ne,“ odpověděl Harry a rychle vytvořil Möbiovy dveře. „Je čas, aby sis od toho všeho odpočinul, Radu. Protože tamten,“ ukázal na hořící tělo, „měl pravdu - jsi mrtvá věc.“

„Počkej!“ Radu se asi tři metry před ním zarazil. „Už jsem se naodpočíval dost! A co Bonnie Jean? Nedělej to, Harry - rozmysli si to... jestli ji chceš ještě někdy vidět.“

Harry zaváhal. Vlastně to bylo víc než váhání, neboť si uvědomil, že neví, jestli dokáže Radua znovu zneškodnit. Když se příslušníci Velké většiny objevili, bylo to z lásky k němu nebo ze strachu o něj. A když se vrátili zpět do hrobů, udělali to proto, že už je nepotřeboval. Ale Radu tady nebyl z lásky ani ze strachu, ale z nenávisti, a nekroskop si nebyl jistý, jestli nad tím má nějakou kontrolu. Jeho mentální štít byl stažený, avšak Radu nic z jeho nejistoty nepřečetl.

Vlčí pán udělal zkusmý krok dopředu, ale Harry ho okamžitě varoval. „Zůstaň, kde jsi, Radu!“ A protože nevěděl, co udělat dál, dodal: „Co mi tedy nabízíš?“

„Pomoz mi, a já zase pomůžu tobě,“ řekl Radu. „Nebo mě odmítni, a B. J. se bude navěky smažit v pekle!“

Harry uhnul před jeho pohledem. „Žádáš mě o pomoc? Ale vždyť tobě už pomoci nelze. Jsi mrtvý.“

„Chceš vybít celý náš živočišný druh?“

„Ano,“ odpověděl Harry bez váhání.

,A B. J. taky?“

„Copak je Vampýrka?“

„Ano, začínající vládkyně - ale teprve začínající. Můžu to zastavit. Ještě je tu možnost, že by mohla být znovu jenom člověk. To, co v ní je, se jí dá zase odebrat.“

„Takových lží jsem už od tobě podobných slyšel,“ odpověděl Harry, i když cítil, jak mu srdce v hrudi divoce buší.

„Ne,“ zasmál se vlčí pán, nebo spíš zakašlal či zaštěkal, „to neříkej. Protože nikdo podobný mně nikdy neexistoval. A věř mi, že bych dokázal vrátit ti tu ženu zbavenou veškeré nákazy.“

„Považuješ to za nákazu?“

„Možná - kdysi... velmi dávno. Ale teď už ne. Teď to vnímám jako život. Ty to považuješ za nákazu. Ale nebudeme se přít o slovíčka. Takže slyšel jsi můj návrh.“

„Kde je B. J. teď? Nehrozí jí nebezpečí?“

Nekroskop se vyhnul otázce, ale Radu věděl, že ho dostal. Zaklonil hlavu, táhle zavyl, až se to rozléhalo ozvěnou, pak se spustil na všechny čtyři a natáhl směrem k Harrymu svou hroznou vlčí mordu. „Takže naposledy,“ řekl..,Přijmeš mou nabídku, nebo ji odmítneš - a tím tu čubku Bonnu Jean zabiješ? Rozhodni se. Ještě jeden skok a bude po všem, nekroskope. Už žádné dohadování, nebo všechno skončí. Alespoň pro mě - a pro B. J.“ Podle napjatého těla připraveného ke skoku se zdálo, že to myslí vážně.

„Dobře,“ přikývl Harry a olízl si rty. „Tak mluv.“

Radu se trochu uvolnil, posadil se na zadní a zavrčel: „Alespoň v jednom ohledu jsou naše cíle v podstatě stejné. Protože v posledních šesti stech letech jsem snil sen, jehož původ spadá do doby před dvěma tisíci lety na Hvězdné straně, v jiném světě. Ale teď, v tomto světě, existuje jen jedna cesta, jak bych ten sen mohl uskutečnit.“

Potom, bez dalších okolků, Harrymu řekl, co chce.

A měl pravdu, že jejich cíle jsou v podstatě stejné. Neboť nekroskop to chtěl také...

IV

Odplata mrtvých

Anthony Ferenczy - kdysi hezký muž, ale nyní spíš cosi jako podivný, hrůzný dravý pták, přihrbený a se zapadlýma očima - stál, poprvé zcela sám, u jámy v podzemí Le Manse Madonie.

Kovový krycí rošt byl odpojen od elektřiny a odklopen a kladkostroj pomalu spouštěl dolů svůj náklad. A výkřiky vzteku, slepé zuřivosti a zoufalství, ostré jako kyselina, která se zakusuje do kosti, postupně slábly a zanikaly pohlcovány tichem temné hlubiny.

Až zanikly docela. Anthony čekal, že teď teprve přijde to hlavní - Angelova reakce na to, co dostal - ale zaslechl jen krátké Ach! Ach! A-achchch! - Katerinin povzdech, a téměř slastný. A potom opět ticho. Tohle bylo na celé věci nejpodivnější - to ticho. To, že se neozval vzteklý řev starého Ferenczyho. Pouze ten povzdech... A pak dlouho nic.

Anthony sem přišel, protože ani ne před hodinou, v půl deváté večer, dostal jistou zprávu - od svého bratra. Vlastně to ani nebyla zpráva jako spíš... signál? Ve skutečnosti jen bolest, kterou na krátkou dobu pocítil v pažích, v zádech, vzadu na krku... potom palčivost v krvi... a pak už nic, pouze postupně sílící vědomí, že tam kdesi venku nastala tma, a ještě větší tma sedá na jeho mysl. A taky, že teď je opravdu zcela sám... pokud nepočítal Angela.

Neboť Francesco byl mrtvý.

A tak Anthony přivedl sem dolů Katerinu jako oběť v naději, že mu otec potvrdí a snad i vysvětlí jeho podezření. Nepochyboval, že ta mutující věc v jámě, její obyvatel, ví, co se stalo. Řekl mu, že pro něj má ,pamlsek´ - jenom to, nic víc. Cha, cha! 

Avšak z jámy stoupalo nahoru jen ticho, stejně jako teď, a nepomohlo přemlouvání, pohrůžky ani přísliby. Ničím se mu nepodařilo vymámit z jámy odpověď, až to nakonec vzdal a spustil mírně omámenou Katerinu dolů. Jen mírně omámenou, aby ji bolest přivedla k sobě - to bylo důležité. Neboť Anthonymu šlo nejen o to, aby otec věděl, co dostává, ale také, aby Katerina věděla, kdo se jí zmocňuje! A když byla dole, čekal, že po jejím křiku se ozvou Angelovy kletby.

Ale ne, zaslechl jen jakýsi pohyb a šustění a tření... a na konci to Katerinino Ach! Ach! A-achchch!, spíš rozkošnický povzdech než křik. Co to tedy bylo? Projev sexuální rozkoše? Nebo snad výjimečné bolesti?

A teď to nesnesitelné ticho...

...kterého mě! Anthony už tak dost.

„K čertu s tebou, Angelo!“ zařval dolů a bezmocně bouchl pěstí do obrubní zdi jámy. „To už ti je všechno jedno? V to ses změnil, v co se mám změnit i já - v hromadu sraček, která nepozná rozdíl mezi voňavou mladou dívkou a smradlavou starou babou? Dobrá, tak tam dole shnij, jestli ti to vyhovuje. Ale ať už je Francesco mrtvý, nebo ne, já budu žít dál!“

JE MRTVÝ, vybuchlo náhle v Anthonyho mysli s takovou silou, že ho to přinutilo couvnout. JE MRTVÝ. A JÁ... SE PŘIPRAVUJU! 

Anthony znovu přistoupil k okraji jámy a zapnul zvedání plošiny. A pak, když se motor rozběhl a řetěz se opět napjal, zavolal dolů: „Připravuješ se? Opravdu?“ Jeho hlas doslova překypoval sarkasmem. „A máš na co se připravovat, otče? Zřejmě na smrt, myslím opravdovou smrt, až tu tvou páchnoucí jámu uzavřu.“

Na život, ozval se konečně ten dole, ale síla jeho telepatického hlasu byla už snesitelnější. Na životy! A ano, taky na smrt. Ale Anthony, ach můj Tony, naučil ses vůbec kdy něco? Copak nevíš, že i ve smrti je život? Zvlášť pro takové, jako jsme my, ty a já. Že tu mám dole shnít? Ale vždyť už to dělám tak dlouho a řeknu ti, že život může vzniknout i z rozkladu. 

„Život ve smrti? Myslíš být nemrtvý?“ zeptal se Anthony, ale cítil se velmi nejistě. Vždyť tón ,hlasu´ jeho otce byl tak truchlivý, tak prostoupený smrtí, předzvěsti zániku...

Být nemrtvý je jedna věc, ozvalo se z jámy. Ale jsou i jiné. A já se připravuji na jednu z nich, z těch jiných. Zatímco ty... ty máš své problémy. 

V ústí jámy se objevila plošina a na ni... Katerina! Anthony na ni vytřeštěně zíral. „Cože?“

Máš jich několik, pokračoval jeho otec. Za prvé, přichází on, jako už jednou přišel. Jenomže teď nemá v úmyslu té vykrást. A nepřichází sám... 

„Cože?“ opakoval Anthony v dalším údivu. Zastavil kladkostroj a ve zmatku z toho všeho zapnul do krycího roštu elektrické napětí. A jak se řetěz zhoupl a dotkl se roštu -

- rozprskl se z místa kontaktu gejzír jisker a Katerinino tělo, které spočívalo, nafouklé jako balon, na houpající se plošině, prasklo... a odhalilo v sobě část Angela! Starý bastard se pokusil uniknout - nebo alespoň něco z něj. Ale uniknout kam? A ke komu? Anthonymu blesklo hlavou, že ví moc dobře ke komu.

Ale teď se mu to ještě nepodařilo, neboť Katerinino rozpárané tělo se zbortilo a stáhlo ve vyschlou slupku, nebo přesněji, ještě vyschlejší než bylo předtím. A po holé stěně jámy se za pomocí desítek pohybujících se bičíků podobných řasám rozběhl jako nějaký neznámý druh pavouka zvrásněný zárodek purpurově šedé protoplazmy, silný v průměru asi pětadvacet centimetrů!

„K čertu s tebou!“ zavrčel Anthony. „Tak na tohle ses připravoval? Takové máš se mnou úmysly? Chceš se dostat do mě? Aby rautující pijavice z imitujícího těla pokračovala ve mně?“

Vytáhl plošinu, vypnul elektřinu a shodil to, co zbylo z Kateriny, dolů, jako se házejí odpadky do kontejneru. Pak nechal mříž spadnout, zajistil ji, znovu do ní zapnul napětí a sledoval, jak z jámy stoupá ,dech´ té věci a zlověstně syčí, když se dostal do kontaktu s mříží.

Urputnost, řekl otec a Anthony cítil podráždění starého Ferenczyho, jeho netrpělivé mentální pokrčení ramen. Ale jen to, nic víc. Jako by to, k čemu před chvílí došlo, byl pouze nějaký drobný nezdar. To je v naší povaze, v tvé stejně jako v mé, a nic s tím neuděláme. Jenže... já jsem ještě neskončil, můj Tony - ještě ne. Ale ty ano. Protože on je tady. Oni jsou tady! 

„Blázne!“ zasyčel Anthony. „Kdo je tady? O čem to mluvíš?“

Začínáš se čím dál víc podobat svému bratrovi, ozvalo se z jámy. Protože ten taky nikdy neposlouchal... 

Na zdi se rozezněl poplašný zvonek a kdesi nahoře se k němu přidala kakofonie dalších alarmů. Anthony chvilku nechápavě civěl na kmitající kladívko zvonku a pak pohlédl zpátky do jámy. „On? Oni?“ zvolal. „Myslíš toho zatraceného zloděje - Radua? Ale to není možné! To nemůže být možné!“

ALE JE TO MOŽNÉ! vykřikly unisono všechny Angelovy multimysli. A PŘICHÁZÍ TĚ ZNIČIT... A S TEBOU CELOU LE MANSE MADONIE... A VÁS VŠECHNY! A MY SE ZA TO MODLÍME. 

Ale to už byl Anthony pryč, protože pádil jako šílený jeskynním systémem nahoru, kde se ve velké hale srazil s bledým Mariem. „Co se děje?“ houkl na něj a chytil ho pařátem za košili. „Co se tady, k čertu, děje. A kde jsou ostatní?“

„Všichni na svých místech,“ odpověděl Mario. „Na hradbách, na nádvoří nebo venku za hradbami. Poslal jsem je ven. A spustil jsem poplach, protože jsem nevěděl, kde jste,“ řekl, když stoupali po širokém schodišti do prvního poschodí.

„Ale proč? Co se vlastně děje?“

„Jednomu z našich na hradbách se zdálo, že něco vidí,“ odpověděl jeho první pobočník a následoval svého pána k jeho pokojům.

„Zdálo?“ Anthony se začínal uklidňovat. „V tak jasnou noc, jako je dnešní, se mu zdálo, ze něco vidí? Je snad slepý nebo...?“ Náhle se zarazil a poslední slovo spolkl.

Přešli jeho pokojem na balkon. Viděli několik ozbrojených mužů, kteří stáli přikrčeni na hradbách a rozhlíželi se, zatímco jiní vybíhali hlavním klenutým vjezdem ven. A tímtéž vjezdem se dovnitř táhla mlha. Ale jaká mlha! V pobřežních vískách v údolích by to nebylo nic zvláštního, ale tady, vysoko v horách...?

Hustá bílá mlha, která se valila, jako by jejím jediným cílem bylo dostat se do Le Manse Madonie. Anthony vydechl úžasem...

...protože z mlhy se ozývalo vytí - zvuk, při němž naskakovala husí kůže, nelidský, táhlý, ale v žádném případě naříkavý, a v každém případě hrozivý!

„Radu!“ zašeptal Anthony.

„Pes?“ pohlédl na něj nechápavě Mario.

„Ne.“ Anthony se k němu otočil a znovu ho chytil za košili. „Vlk!“

„Vlk? Tady, v Madonii?“

„Ano, vlk!“ Anthony se rychle vzpamatoval. „Ty zůstaneš se mnou,“ poručil „A jestli ještě nejsi ozbrojený, tak to okamžitě udělej. A poruč všem ostatním, aby na všechno, co se hýbe - a myslím opravdu na všechno - stříleli! Zvlášť když uvidí... velkého psa. Běž a řekni jim to a pak se vrať ke mně. Je vrtulník natankovaný?“

„Ano,“ odpověděl Mario.

„Radu,“ vydechl Anthony znovu, když pobočník odcházel. Najednou se cítil slabý jako moucha. Vyklonil se z balkonu a úzkostným pohledem obhlížel nádvoří a plošinu za zdí. A jeho oči se v hlubokých očních důlcích otáčely jako karmínově zbarvené mramorové kuličky...

* * *

Vlčí pán a Harry čekali na vzdálené straně u shluku balvanů, kryti příkrovem Raduovy mlhy. „Ta tvoje mlha má své nevýhody,“ řekl nekroskop. „Brání sice tomu, aby nás viděli, ale stejně tak nevidíme my je.“

„Na Sluneční straně Bariérového pohoří v mém starém světě jsem ji využíval jako krycího prostředku,“ zahučel vlčí pán. „Ale tady jsem ji spustil kvůli jinému účelu - abych v nich vzbudil strach! Když ji Ferenczy uvidí, a když uslyší tohle...“ zaklonil hlavu a táhle zavyl na měsíc - tak děsivě, že Harry mimoděk o krok ustoupil, „hned bude vědět, kolik uhodilo. Ale objevil jsem zvláštní věc - že to, co jsem dělal v životě, dělám i ve smrti, a ještě líp. Je to pochopitelné, protože v životě mě omezovalo tělo. Musel jsem dýchat a starat se o potravu, abych tělo nevyčerpal. Ale ve smrti tohle všechno odpadá, nic mě neomezuje... jenom to, co pochází od tebe, nekroskope. Cha cha!“ Naklonil hlavu na stranu a upřel své svítící oči na Harryho. „Jenže bez tebe by zase nebylo vůbec nic, takže ti jsem tak jako tak vděčný. Ale teď musím vehnat mlhu tou jejich bránou dovnitř...“

Vyvolal další chuchvalce mlhy a pak tu bílou záplavu nasměroval před sebe k matně zářícím skvrnám světel Le Manse Madonie. Nejdřív pohltila muže, kteří se nacházeli před obvodovou zdí, pak se přelila přes ni, postupně zaplavila nádvoří a za neustálého víření se hrnula k samotnému sídlu.

Radu se chvěl a nakláněl dopředu, jako by byl tažen magnetem. „A teď půjdu a vyčistím to tam,“ řekl a shodil dva těžké protáhlé vaky, které měl pověšené každý na jednom rameni. „Ferenczyové,“ zavrčel nenávistně. „Mí úhlavní nepřátelé!“

„Počkej,“ zadržel ho Harry. „Ještě musíme provést něco jiného. Čistit můžeš později... jestli to ještě bude nutné. A s těmi vaky zacházej opatrně, jejich obsah je nebezpečný.“

Nebezpečný? To nebyla ani polovina pravdy. Nekroskop ho odcizil přímo z jedné továrny v Československu, kde se vyráběl. Stačila jediná zbloudila kulka, aby ho odpálila - a vlkodlak tu myšlenku četl v Harryho mysli víc než jasně. „Takže nejdřív to nejdůležitější,“ řekl Harry. „A to je, že musíme zajistit, aby se odtud nikdo nedostal.“

„Souhlasím,“ zahučel Radu a narovnal se. „Nedostane se odtud ani noha. Pokud se někdo pokusí utéct, půjdu po něm!“

„Jak jsi daleko s tou mlhou?“ zeptal se nekroskop, ale vzápětí zavrtěl hlavou, jako by nechtěl slyšet odpověď. Proboha, vždyť on to všechno nejen přijímá, ale začíná si na to zvykat

„Je jí zaplavené celé nádvoří,“ zavrčel Radu.

„Tak pojďme,“ prohlásil Harry. Chtěl zvednout vaky, ale Radu ho předešel.

„Dělej, co přísluší tobě, nekroskope, a já zase budu dělat své.“

Vynořili se z Möbiova kontinua v rohu nádvoří a Radu rychle vyčenichal, po čem se nekroskop rozhlížel. Právě když skončili, vyrazili z mlhy dva ozbrojení otroci... a hnali se přímo na Radua. Bylo neuvěřitelné a děsivé vidět, jak rychle a účinně se s nimi vlčí pán vypořádal. Ale Harry to nechtěl vidět a otočil se. Stačilo mu, že to slyšel...

Naštěstí všechny zvuky zanikly ve všeobecném zmatku a výkřicích, které se na nádvoří rozléhaly.

„Výborně,“ řekl nekroskop. „Tím přišli o jediný dopravní prostředek, kterým mohli uniknout. Teď jsou tu jako v pasti. Navíc jich je většina venku, takže uvnitř bude prázdno. Alespoň tak to bylo minule. Dej mi ty vaky.“

Radu si v jeho mysli přečetl, co chce udělat. „A co já?“ zeptal se.

„Tímhle směrem,“ ukázal, „je vystouplý skalní ostroh. Tam na mě počkej - A tohle vezmi s sebou,“ podal mu vysílač. Jestliže uvidíš jet nějaké auto, mačkej tahle tlačítka tak dlouho, až padneš na to pravé.“

„Další z tvých moderních hraček? Nesnáším tyhle tvé věci!“

Harry mu ukázal mentální obraz toho, co takové ,moderní hračky´ dokáží, a Radu uznale pokýval hlavou.

„A co když se ti něco stane?“

„Pak se totéž stane i tobě...“ (Harry doufal, že má pravdu, ale pomyšlení na to si nechal pro sebe.)

Vytvořil Möbiovy dveře, přenesl Radua zpátky na planinu a chvíli sledoval, jak mizí dlouhými skoky v řídnoucí mlze. Pak se vrátil do Le Manse Madonie a -

- Möbiovým kontinuem se přenesl na souřadnice zakázaného místa v samém nitru sídla - do jeskyně, v níž se nacházela jáma.

Reflektory mířily přímo na ni a jasně osvětlovaly její zlověstně temné ústí. Poklop na něm byl zajištěný a zřejmě připojený na napětí, zvonek na stěně vyzváněl. Kromě oblaků rudých par, které dýmaly nad jámou, se nic nehýbalo. Jeskyně se zdála bezpečná. Harry ji ještě jednou obhlédl a vrátil se do kontinua, jehož dveře nechal otevřené. Pro část plastické trhaviny měl jiné využití, o němž nechtěl, aby se vlčí pán dozvěděl.

Než by napočítal do deseti, byl zpátky - ale pouze s jedním z podlouhlých vaků.

Rudý oblak nad ústím jámy se nyní zdál hustší a pomalu se táhl ke vstupu do zapnutého ventilačního systému. Harry netušil, co ty páry obsahují, ale byl od oblaku dost daleko a nedělal si s nim těžkou hlavu. Když však umístil do široké praskliny ve stěně jeskyně asi deset kilogramů plastické trhaviny, náhle se ozvalo:

Nekroskope!

Prudce sebou trhl. „To jsi ty, R. L.? Ty jsi mě tedy vylekal!“

Myslíš tak, jako jsi vylekal ty mě, nekroskope? odpověděl R. L. Stevenson

„Cože? Já že jsem tě vylekal?“ nechápal Harry.

Člověče, uvědom si, že máš všude kolem sebe nepřátele! A je jich spousta!

Harry se mimoděk přikrčil a rozhlédl se kolem sebe. Nic podezřelého však neviděl. „Kde je vidíš, R. L.? Nikdo tu není. Tvé obi tě musí klamat.“

V žádném případě, zavrtěl R. L. nehmotnou hlavou. Mé obi je v pořádku, Harry - a je jich víc, než jsem si myslel. Ale... jsou to pořád ti samí. 

Harry nechápal, o čem Jamieson mluví. „Dobře, R. L., dám si na ně pozor - ať je to kdokoliv.“ Dokončil vkládání trhaviny do stěny, ale když k ní začal instalovat časovač a rozbušku, znovu ho kdosi vyrušil.

Harry, ozval se jiný hlas, je to to, co si myslím, že to je? A jestliže ano, uvědomuješ si, co to tady dole udělá? To byl J. Humphrey Jackson Jr. - pro přátele Humph - Američan, který vybudoval v jiné části podzemního systému Francezciům pokladnici a jemuž se za jeho námahu odměnili tím, že ho zabili.

„Ano, uvědomuji, Humphe,“ řekl Harry. „Nečekal jsem, že proti tomu budeš zrovna ty něco mít.“

Neměl bych proti tomu nic, kdybys byl odtud pryč, až k tomu dojde, nekroskope, odpověděl Humph. Ale opravdu si uvědomuješ, co děláš? 

„Jak to myslíš?“

Tak, že tady jsi na Sicílii a tyhle skály jsou chatrně jako suchý strom ve větru! Hrome, já sám jsem upozorňoval bratry Francezciovy, že tady dole by se měli vyvarovat jakýchkoliv explozí. Ale za mých časů žádné takové výbušniny, jakou máš ty, nebyly k dispozici!

„Chci celé tohle hnízdo změnit v hromadu trosek a zničit toho v jámě,“ prohlásil Harry klidně.

To ti schvaluju, řekl Humph. Jenom jsem ti chtěl připomenout, že Le Manse Madonie se nachází v linii geologického zlomu, nebo jinak řečeno ve vulkanické oblasti. Ta linie se táhne odsud přes Etnu do severní Itálie a pak na západ přes Peloponés k řeckým ostrovům. Proto se obávám, že bys mohl způsobit mnohem víc škody, než máš v úmyslu... 

„Dobře,“ řekl Harry a nastavil časovač na dvě minuty. „A teď odtud musím zmizet. Bav se dobře, Humphe.“

Ty taky, odpověděl Humph, ale Harry už mizel v Möbiově kontinuu.

Avšak ani on, ani J. Humphrey Jackson Jr. nevěděli ani polovinu z toho, co by se mohlo dít; nemohli například vědět, že Anthony Ferenczy také nastražil výbušninu, v pokladnici a ostatních prostorách a chodbách podzemního systému. A teď, spolu s mrtvolně bledým Mariem, pozoroval z balkonu svého pokoje šílenství, které se odehrávalo v klenutém vjezdu do nádvoří a na planině.

Tam šlehaly kužely pátracích reflektorů, jenže v mlze, která jejich světlo rozptylovala a tlumila, nic nenacházely. Když však Anthony poručil, aby do kamenitého venkovního terénu vyjel landrover... urazil terénní vůz sotva čtyřicet metrů od brány, když z něj vyšlehl oslepující záblesk. Stalo se to asi před minutou, ale ještě teď měl Antony záblesk výbuchu vypálený do sítnice. Přesto viděl, jak jeho lidé venku před bránou pálí jako zběsilí ohněm i olovem... do prázdna, jako by tu zatracenou vířící a převalující se mlhu chtěli skrz naskrz proděravět.

„Něco ten rover zasáhlo nebo... to byla sabotáž?“ zeptal se teprve teď šokovaný Mario.

„Sabotáž?“ opakoval Anthony. I on byl bledý jako smrt, ale hněvem. „Když byl ten zatracenec naposledy tady, to byla sabotáž!“

A je tady zase! zazněl v Anthonyho mysli zoufalý výkřik. Je tady, dole, pod Le Manse Madonie! Anebo tu alespoň byl před chvílí. 

„Cože? Víš to jistě, Angelo?“

Ano, vím to jistě. A taky vím, co udělal. Sbohem, můj Anthony, Sbohem, můj milý drahý Toóónnnnýýý...!

Bránou vyjely ven dva další terénní vozy, ale nedostaly se dál než ten předchozí. Nocí znovu vyšlehl výbuch a vzduchem létal kov.

„Proti tomu nemůžeme bojovat,“ zamumlal Anthony. „Do prdele! - nemůžeme bojovat proti ničemu!“ Otočil se, vběhl dovnitř, vytáhl zásuvku svého psacího stolu a stiskl jakési tlačítko.

Na šesti různých místech pod Le Manse Madonie, z nichž některá se nacházela hluboko, některá ne tak moc, začala časovací zařízení odpočítávat vteřiny. „Dvě minuty,“ řekl Anthony a jeho tvář se roztáhla do ďábelského šklebu. Ale pak... cosi neartikulovaně zavrčel, z dásní mu vytryskla krev, jak z nich vyrazily zuby jako nože, a jazyk vyjížděl z hrdla dál a dál... „Myslíš...“ zamumlal tím hadovitým jazykem, „že by se dal... že bychom dokázali nastartovat vrtulník... myslím do těch dvou minut, Mario?“

Mario vyrazil ven, jako by mu za patami hořelo - samozřejmě k vrtulníku, ale také pryč od Anthonyho. Běžel po širokém schodišti dolů a pak ven na nádvoří. A jeho pán pádil a skákal za nim a smál se a s každým dalším skokem se hroutil a přetvářel...

Harry se vynořil z Möbiova kontinua v blízkosti skalního ostrohu a vzápětí mu vyběhl vstříc Radu. „Všechno hotovo, nekroskope?“

„Myslím, že ano,“ kývl Harry. „Ale jestli opravdu, to uvidíme za chvíli.“ Rozběhli se ke skále. Radu se několika skoky dostal až na vrchol, ale Harry musel poslední metry namáhavě lézt. Těsně pod vrcholem zvedl hlavu a uviděl, že k němu vlčí pán napřahuje tlapu a svítícíma očima sleduje každý jeho pohyb.

„Tak co, jsme pro tuto chvíli spojenci, Harry?“ zavrčel Radu. Harry se tlapy chopil a vlčí pán ho vytáhl nahoru.

Všechna světla v Le Manse Madonie svítila, do tmy šlehaly (zbytečně) výstřely a pak vyjelo z brány další auto - tentokrát dlouhá limuzína bratři Francezciů. Vlčí pán zamručel a stiskl poslední tlačítko na nekroskopově povelovém zařízení. Střecha limuzíny se zvedla, její boky se rozletěly do stran a zbytek se vzápětí změnil v rudožlutou ohnivou koulí, z níž ještě vylétl volant se zprohýbanou řídicí tyčí a otáčel se ve vzduchu jako ve zpomalené filmové scéně.

Harry přikývl, jako by k tomu dával dodatečný souhlas, a pohlédl na hodinky. „Nevím, kolik z toho uvidíme,“ řekl. „Možná nic. Ale pozor, už by to skoro... Teď!“

Vzápětí se skála pod nimi lehce zachvěla. Jenom lehce, ale přesto uviděli, že se část zdi kolem nádvoří Le Manse Madonie začala bortit. To byl začátek. Pak ze země vytryskl gejzír prachu a prach, hlína a kamenná drť létaly dál z trhliny, jež se náhle vytvořila a rozběhla klikatě po celé plošině jako had a roztrhla rozlehlé sídlo a jeho zdi, jako by to byl pouhý obrázek na papíře.

Světla blikla a zhasla, na pozadí podzemního dunění se ozval křik a na ohradní zdi bylo vidět postavičky, které se jako mravenci v rozhrábnutém mraveništi snažily uniknout zkáze.

„K čertu,“ zamumlal Harry. „Vypadá to, že se Humph mýlil.“

Nemýlil. Protože po chvíli vytryskly z praskliny ještě vyšší gejzíry, prasklina se rozšířila a z podzemí se ozvalo dunění temné, jako by vycházelo ze samého pekla...

„Tak už to zvedni,“ zahučel nedočkavě Anthony na Maria, když se motor helikoptéry rozběhl do plných otáček. Stroj se lehce pozvedl, naklonil se a začal stoupat. Anthony tiše klel, protože svými gumovými chapadlovitými prsty nemohl zapnout bezpečnostní pás. Dole pod nimi se v oblacích prachu hroutily zdi Le Manse Madonie - padaly rychleji, než jak se zvedal vrtulník. Doslova padaly a mizely v zemi a celé francezci-ferenezyovské impérium s nimi.

A Anthony se smál a smál a jeho tělo se vrásnilo, tvář se měnila a Mario se od něj odtahoval, co nejdál mohl, a dusil se odporem, ale zároveň se snažil udržet stroj pod kontrolou. Naštěstí se mu to dařilo a stroj stoupal nad hroutícími se troskami honosného sídla.

Půl kilometru odtud stáli na vrcholu útesu Radu a Harry. Viděli světla vrtulníku a slyšeli rachot jeho rotorů. „To je druhý z bratrů, na to můžeš vzít jed,“ řekl Harry temně. „Zbývá poslední tlačítko, Radu. Je čas ho stisknout.“

A Radu to udělal. Z letícího stroje vyšlehl blesk a pak... Hlavní rotor se utrhl a rozletěl se do noci jako obrovská dětská vrtulka, zatímco temné tělo vrtulníku se změnilo v ohnivou kouli, z níž sršely na všechny strany jiskry trosek plechů, hořících umělých hmot a rozervaných lidských - ne! upířích - těl, vše v nerozeznatelné směsí rozpadu a definitivní zkázy.

Stačilo pár okamžiků, aby na místě, kde po staletí stálo sídlo Le Manse Madonie, nyní čněl nový, čerstvý útes, na nějž pršel déšť kamení a hořících trosek. A z celé dynastie Ferenczyů nezbylo nic, snad jen pár otroků a jeden či dva pobočníci, kteří v naprostém zmatku a panice bloudili po pláni.

„Takže teď tam vlítnu a dokončím to!“ zavrčel Radu.

Jistě, kdo by k tomu byl povolanější, napadlo Harryho. „Ale já musím dokončit ještě něco jiného,“ řekl.

„Myslíš Drakuly? Sakra, u toho bych měl taky být...“ znejistěl Radu.

„Ne,“ odpověděl Harry. „Lepší bude, když to... vyčistíš tady.“

Radu přikývl velkou chlupatou hlavou. „Dobře, v tomhle ti věřím. Udělej to za mě, nekroskope!“ dodal.

„Udělám to za někoho jiného - za spoustu jiných.“

„Ale nezapomeň se pro mě vrátit,“ řekl Radu a přidal nezbytnou pohrůžku. „Pamatuj, pořád je tu Bonnie Jean.“

„Neměj strach, vrátím se,“ odpověděl Harry jistým tónem, který doprovodil jistým pohledem.

A pak byl pryč a Radu se pustil do čištění...

Byly dvě hodiny po půlnoci a Daham Drakeš byl stále ve skalním klášteře na planině Tingri a váhal. Přestože slyšel přes všechny ty tisíce kilometrů smrtelný křik svého pobočníka Singry Singha a věděl, že se kdykoliv může v klášteře objevit ,inspekce´ z Šigace, pořád váhal. Jeho váleční tvorové stále ještě nebyli zcela vyvinutí, jeho děti v opevněném městě byly dosud dětmi, jež sají krev svých vampyrizovaných matek, a jeho klášter zůstával tím nejbezpečnějším místem na světě, zvlášť ve světě, který je předurčen k tomu, aby se pouhým stisknutím tlačítka změnil v ohnivé peklo.

A Drakeš měl v plánu to tlačítko stisknout - a stále to mínil udělat - ale stále také doufal, že bojová jednotka v Šigace nebude se svou operací spěchat. Pokud by byl nucen odejít odsud sám, bez svých dětí a válečníků, bylo víc než jen pravděpodobné, že by to znamenalo jejich konec a všechno jeho vynaložené úsilí by tak padlo vniveč. A potom by opět musel začínat z ničeho, navíc ve zničeném světě.

Bylo ovšem také možné, že speciální jednotka nepřišla do Šigace kvůli němu - nebo alespoň ne pouze kvůli němu - ale především, aby potlačila bouře v tibetské oblasti proti čínské nadvládě. Pak by bylo dvojnásob hloupé odejít předčasně od rozdělaného díla a spustit Armagedon jen kvůli mylnému pocitu ohrožení. Na druhou stranu mu ale nic nebránilo, aby věci připravil, stiskl tlačítko a vyhodil do vzduchu - nebo spíš poslal do pekel - střed Londýna, Moskvy a Čchung-čchingu. Což by nepochybně vedlo k tomu, že by Číňané okamžitě přehodnotili priority a přesunuli své síly jinam.

A tak ,velekněz´ sekty přecházel ve svém sídle sem a tam, zvažoval možnosti a čekal na zprávy od spřátelených bílých netopýrů...

Na rozdíl od něj se nekroskop Harry Keogh neměl nad čím rozhodovat, a když opustil Möbiovo kontinuum, měl před sebou jedinou možnost, jediný cíl, kterým si byl absolutně jistý: dostat se k Zahanininu autu, trčícím ve sněhu, v závětří skalisek na mrazivé pláni asi kilometr od Drakešova kláštera.

Bylo téměř celé pohřbené ve sněhové návěji, pouze část zadního víka kufru vyčnívala, takže téměř splynulo s terénem jako zavátý balvan. Jenom nekroskop věděl, že pod tím pahrbkem se nachází moderní motorové vozidlo, které zde nikdo nikdy nemohl vidět, a opřená o zadní nárazník - stejně cizí v tomto prostředí jako to auto - u něj sedí černošská dívka v moderním západním oblečení. Věděl to, a proto si jen on uvědomoval absurdnost celé té zdánlivě přirozené scény.

Kufr byl otevřený. Harry zvedl dívčino tělo a položil ho dovnitř. Bylo promrzlé a ztuhlé jako ledové socha. Pak odhrnul sníh kolem předních dveří, trhl klikou a podařilo se mu dveře otevřít alespoň tak, že se dokázal protáhnout dovnitř a usedl za volant. A teď k tomu skutečnému zázraku...

Nahmatal klíče, které kdysi nechal zastrčené v zapalování, plaménkem cigaretového zapalovače ohřál zámek a zkusil jím otočit. Třebaže doufal, že se to podaří, přesto v něm vyvolalo úžas, když motor několikrát škytl a pak se líně, ale přece jen rozběhl. Auto vězelo ve sněhu, byla to však jen měkká návěj. Také v nádržce s chladicí kapalinou zřejmě byla...

Je tam nemrznoucí směs, ozval se Zahaninin hlas a notně ho vylekal. Jezdím v Edinburghu. Nikdy neriskuju, že zamrznu, a míchám ji dvakrát koncentrovanější, než se doporučuje. Teprve pak přešla k věci. Co chceš dělat, nekroskope? 

Nekroskop jí odpověděl tím, že několikrát přidal plyn, aby se motor dostal do otáček, a po chvíli zapnul topení. A když se interiér vozu ohřál a mrtvá dívka trochu rozmrzla, pověděla mu pár dalších zajímavých věcí. Zajímavých proto, že tu už nějakou dobu byla a mluvila s místními mrtvými, z nichž jich dost pocházelo z Drakešova kláštera.

A teď s nimi mohl mluvit i nekroskop. A také to udělal.

Rozmlouval s původními obyvateli zakázaného města o ,epidemii´, která je skosila před sto lety, a o tom, jak je Drakeš využíval - a využil až do samého konce - při budování kláštera. Mluvil i s jedním z údajných noviců sekty, chlapcem, kterého nekroskop viděl ve své jasnovidné vizi, jak se v doprovodu šesti akolytů s cinkajícími zvonečky ubírá bílou pustinou ke klášteru, aby tam byl vymačkán a vysát a nasytil upíří apetit velekněze Dahama Drakeše. A hovořil ještě s jinými, kteří znali ty nejtajnější tajnosti děsivého ,kláštera´, a dozvěděl se je od nich. A dozvěděl se i příslušné souřadnice.

A když si už myslel, že je to všechno, ozývali se další, kteří s ním chtěli mluvit. Například major Čchang Lun ze dna propasti nedaleko Šigace, v níž ležel se svým řidičem, oba zmrzlí a rozdrcení troskami sněžného skútru.

Takhle si tedy nekroskop postupně dával dohromady poslední růžek skládačky. Chyběl mu už jen jeden dílek. „Budu potřebovat vaši pomoc,“ řekl nekroskop Zahanine a majoru Čchang Lunovi.

Proti Drakulům? zeptala se dychtivě Zahanine.

„Proti jejich nejvyššímu pánovi,“ odpověděl nekroskop. „Proti němu a jeho márnici, proti celé té svatyni děsu a krve!“

V tom případě se mnou můžeš počítat, řekla dívka a Čchang Lun se s velkou ochotou přidal.

Harry jim vysvětlil, co zamýšlí udělat, a skončil slovy: „Chci ho dohnat k naprosté panice a vyprovokoval ho k akci.“

Je to šílenec, řekl Čchang Lun. Nebo alespoň stojí na prahu šílenství. V každém případě je to megaloman nebezpečný celému světu. Ale přesto, jak ho chceš vyprovokovat - jak toho chceš dosáhnout? 

„Já toho zřejmě nejsem schopen, ale ty ano,“ odpověděl nekroskop a znovu jim vysvětlil, jak to myslí. „Řekl jsi, že Drakeš je na prahu šílenství, takže proč ho přes ten práh nepopostrčit? Chtěl bych, aby to udělal sám z vlastní vůle - sám sobě - ale pokud se to nepovede, dokončíš to ty.“

A co když to nesvedu, nebo to skončí špatně? zeptal se Čchang Lun.

„Neskončí to špatně, vím to, protože jsem to viděl. Je to předem dáno a jen to čeká, až se to stane - viděl jsem to ve své budoucnosti, ale jak se zdá, bude to budoucnost nás všech. To, co bude, se děje už teď.“

Až na to, že my žádnou budoucnost nemáme, a nemůžeme tedy nic ztratit, řekla Zahanine za sebe a za Čchang Luna. Takže dejme se do toho. 

A právě v tu dobu...

Právě v tu dobu ohlásili Drakešovi jeho spřátelení bílí netopýři, že z Šigace vyjel velký konvoj vojenských vozidel a míří ke skalnímu klášteru. Vojáci vyrazili pod rouškou tmy nepochybně proto, aby ho překvapili, přičemž netušili, že překvapení přichystá on jim. Jednotlivá vozidla mezi sebou udržovala rádiové spojení, stejně jako byl celý konvoj v kontaktu s posádkou v Šigace, a ta zase s nadřízeným velením, aby mohli být varování v případě, kdyby se něco stalo ve světě, a zvlášť v Čchung-čchingu. A pokud ne... bude Drakeš nucen pustit vojáky do kláštera, i když bez vozidel a většiny palebné síly. A v klášteře...

Jeho netopýři budou samozřejmě bojovat, stejně jako ,mniši´ - bojovat s urputností a silou upírů, a proto zvítězí. Ale i kdyby ne, kdyby boj prohráli, Drakeš neprohraje. Ve světě je spousta míst, kam se může uchýlit - spousta míst, kde bude vítán a kde bude moci znovu začít pracovat na tom, jak přivést tuhle planetu do absolutního chaosu.

Ale vyhraje-li, zůstane zde a dokončí své dílo s minimálním nebo žádným nebezpečím, že ho v něm bude někdo zvenčí rušit. Protože Tibet zůstane poslední baštou tvorů nezasažených radiací a prvním celistvým národem s novou ideologií - vampyrismem. Takže dost váhání, dost rozmýšlení. Donutili ho k tomu, budou to mít!

Proběhl klášterem a cestou vydával na všechny strany příkazy. Nakonec vystoupil do zaklenutého prostoru pod vrcholovou klenbou lebky, v níž byl umístěn vysílač, a tam... na něho čekal major Čchang Lun, jeho starý nepřítel, kterého tam zanechal Harry Keogh... 

Ještě v osm hodin a dvacet minut večer světového času se americká základna vzdušných sil v Greenham Common nacházela v naprostém klidu. Byl všední den uprostřed týdne a lidé museli druhý den do práce. Na základně samozřejmě probíhaly běžné strážní služby, ale v podzemních skladech odolných proti bombardování bylo pusto a ticho jako v hrobě, takže když tam nekroskop vystoupil z Möbiova kontinua (dostal se tam podle souřadnic, které si pamatoval z předchozí návštěvy), mohl ho ten, kdo by ho uviděl, považovat za ducha.

Po dalším krátkém Möbiově skoku se ocitl před sejfem se zámkem na číselnou kombinaci. Poklekl, zamračil se na rýhované kolečko s čísly a řekl: „Tak to je ono, Harry.“ Nemluvil však sám k sobě, neboť mu vzápětí odpověděl Harry Houdini:

Ano, vidím... Ale potřebuji si to ohmatat - tvými prsty.

Nekroskop vyprázdnil svou mysl nechal do ní vstoupit druhého Harryho a ucítil, jak mu prsty rozechvívá zvláštní magie zcela rozdílného Houdiniho talentu. Ty pak začaly otáčel volicím kolem a procházet zdánlivě nekonečnými číselnými kombinacemi. Pro mrtvého kouzelníka to byla stejně snadná manipulace jako pro normálního člověka otočení klíčem v zámku. Potom zaznělo poslední cvaknutí, Harryho ruka vedená Harryho myslí škubla bezpečnostní pákou... a dveře sejfu se otevřely.

„Hrome, ty jsi dobrý!“ řekl nekroskop.

Houdini se jen usmál pod ,vousy´. To řekni mému agentovi, až s ním někdy budeš mluvit, odpověděl.

Harry vzal ze sejfu nevinně vyhlížející přijímač s anténou a provedl další krátký skok ke kontejneru, v němž ležela bomba uložená na vozíku. Jenže v podlaze kontejneru bylo umístěné čidlo, a v okamžiku, kdy na ni došlápl, spustil poplašné zařízení a kdesi v dálce se ozvaly sirény. Rychle položil přijímač na vozík, vytvořil další Möbiovy dveře a vstrčil celý ďábelský vynález do nich, aby ho dostal pryč. Pryč z tohoto světa.

A pak, i s tím smrtonosným nákladem, zamířil kontinuem k Zahanine...

V tu dobu v sále vysílače Drakešova kláštera...

Čchang Lun byl jen znetvořená karikatura muže, kterého Drakeš znal a nechal zabít. Přesto to bez jakékoliv pochyby byl Čchang Lun. Z potrhané, zmuchlané a zpráchnivělé uniformy mu trčely zpřelámané kosti a kvůli rozdrcené páteři byl nachýlený na stranu, až se zdálo, že se musí každou chvíli zhroutit. Levá paže mu visela bez vlády, ale pravá se zdála v pořádku - alespoň do té míry, aby udržela pistoli, jejíž hlaveň sledovala každý Drakešův pohyb.

Ne že by se poslední z Drakulů nějak moc hýbal. Ani nemohl, protože se opíral roztaženými pažemi o zeď a pouze koulel rudýma očima vyvalenýma bezmocným hněvem a rozeklaný jazyk se mu v otevřených ústech mrskal jako poraněný had. Čchang Lun stál mezi nim a přístrojovým pultem vysílače, a když se Drakeš vzpamatoval z prvního šoku, uvědomil si, že bude muset majora nějak odstranit z cesty, aby mohl dokončit svůj plán.

Ale co má vlastně odstranit? Mrtvolu? Nebo pouhý výplod své fantazie, čí dokonce svědomí? Ne, to je směšné! Žádné svědomí přece nemá. Ale ať to bylo cokoliv, v každém případě to bylo něco reálného, co se dělo v reálném světě.

Čchang Lun ho pozoroval a přitom řešil vlastní dilema. Byl zde, aby ,dostal Drakeše přes práh´. Jenže opat kláštera se už zjevně za tím prahem nacházel; už chtěl stisknout tlačítko. Stisknout ho dvakrát - jednou, aby své nastražené bomby odjistil, a podruhé, aby je odpálil. Ale Čchang Lun mu to nesměl dovolit, nebo tomu alespoň musel zabránit do doby, než mu dá nekroskop zprávu, že už nebezpečí pominulo.

Harry, kde jsi? vyslal Čchang Lun mrtvou myšlenku a Velká většina zadržela dech, aby byl psychický éter čistý.

Přímo tady, odpověděl Harry ve chvíli, kdy spolu se Zahanine vyjel s vozíkem s bombou Möbiovými dveřmi do útrob Drakešova kláštera, do ,chrámu´ šílenství, vražedných otroků a kádí s děsivým obsahem. Nikdo z Drakešových lidí tam nebyl, ale z rozhovorů s někdejšími mnichy a novici nekroskop dobře věděl, kde posledního Drakula najde. A bylo to místo stejně dobré k tomu, co s ním chtěl nekroskop provést, jako kterékoliv jiné.

Drakeš byl však mocný telepat, a i když nedokázal tímto způsobem odposlouchávat netělesné myšlenky mrtvých ani myšlenky nekroskopovy, přesto cítil, že se kolem něj něco děje, že tu probíhá nějaká forma komunikace. A když pak vyslal do éteru upíří sondu a zjistil, že v klášteře se nachází další vetřelec - Harry Keogh, jeho šílená mysl okamžitě zplodila mylný, nebo alespoň jen částečně správný závěr.

Závěr, který mu říkal, že na něho podnikli útok a jeho plán je prozrazen! Že ho zastaví, zničí klášter a všechno jeho dílo, a dokonce i jeho samého! Nebyl si jistý, kdo ti ,oni´ jsou, ale byl nejvyšší čas udělat něco, co by odvedlo jejich pozornost jinam. Vyrazil tedy proti mrtvému, napřáhl k němu protáhlé paže s dravčími spáry a pistole v ruce majora Čchang Luna udělala cvak! Cvak! Cvak! Víc nic. Protože byla prázdná.

Drakeš odhodil Čchang Luna stranou, jako když člověk převrhne krejčovskou pannu. Majorova zlomená páter konečně povolila, nohy se pod ním podlomily a mrtvé tělo se zhroutilo na chladnou kamennou podlahu. A Drakeš stiskl jednou tlačítko... zarazil se a znovu uvažoval, když vtom uviděl - co? Úsměv? Úsměv na Čchang Lunově tváři? Zaživa by čínský major trpěl mukami bolesti, jako mrtvý však neměl cítit nic. Ale cítil. A bylo to uspokojení a triumf, co vyloudilo úsměv na jeho mrtvé tváři.

Drakeš znovu vyslal k nekroskopovi sondu a přečetl si a uviděl, co je v jeho mysli! Okamžitě ucukl rukou z ovládacího pultu, zapotácel se, pak se otočil a rozběhl se pryč - ven z klenuté jeskyně a dál, nahoru, po posledním rameni schodů na samé temeno lebky, které přecházelo v horské úboči. Prchal zachvácený strachem, nebo spíš hrůzou, která překonávala všechno nejhorší, co si dokázal představit. Prchal před mužem, který vyvolával mrtvé z hrobů, aby na něm, posledním Drakulovi, vykonali svou pomstu!

A tam, vysoko na klenbě lebky ozářené měsíčním světlem, zvedl dlouhé kostnaté paže k noční obloze a silou vůle vyvolal metamorfózu, to největší ze všech umění upírských vládců, v němž byli všichni Drakulové před ním skutečnými mistry.

A zatím v sále vysílače měl Čchang Lun stále co na práci. Kousek po kousku se vlekl po podlaze, až se mu podařilo zvednout své zmrzačené tělo před ovládacím pultem.

Nekroskope, řekl potom, mám zpřerážené kosti a držím se jen tak tak. Ale pořád jsem schopný to udělat, jen to nesmíš odkládat moc dlouho. 

To je v pořádku, odpověděl Harry, protože teď už řekl Zahanine, co musí udělat ona. Počítej do pěti, majore. A díky. 

Vytvořil Möbiovy dveře, vstoupil do nich a vzápětí z nich zase vyskočil asi tři kilometry od kláštera v blízkosti Zahaninina auta.

Věděl, co bude následovat, a taky, že to přijde brzy. Nemarnil tedy čas, prorazil horní promrzlou vrstvu sněhu a zavrtal se do měkkého sněhu pod ní... A mezitím Zahanine v klášteře vytáhla anténu, navázala spojení a Čchang Lun, který se z posledních sil držel na kolenou, padl tváří na osudové tlačítko.

Daham Drakeš letěl! Stoupal ve spirálách vzhůru nad klášter jako nějaký nestvůrný kříženec člověka a pterosaura a družina jeho bílých netopýrů letěla s ním.

Poslední Drakul se opájel plachtěním vzduchem, ale byl to let můry nad plamenem svíčky. A vzápětí ten plamen Drakeš uviděl - přímo pod sebou. Plamen největší svíčky, jaká kdy na světě vzplála. Plamen jasný jako samo slunce, z něhož vyzařovala smrtící energie.

Strašlivá, nemilosrdná, spalující...

V prvním okamžiku zůstal nekroskop překvapen, protože čekal něco víc. Zprvu se jen zachvěla země - lehce, jako by vše ztlumil sníh - a potom... nastalo strnulé, zlověstné ticho. Ticho před bouří, napadlo ho. A ta přišla. Vichr! Nejdřív strhl sněhovou krustu nad nekroskopovou hlavou, pak sypké vrstvy sněhu pod ní a nakonec uchvátil i jeho, zmítal jím ve vzduchu jako suchým listem, až ho vrhl do návěje navršené kolem Zahaninina auta.

Bouře zuřila, ve vzduchu praskaly elektrické výboje, křižovaly se po obloze a barvily ji do ruda a nad vším se od obzoru k obzoru valilo ohlušující dunění. A nekroskop si uvědomil, že znovu vidí to, co už znal ze svého jasnovidného katastrofického snu.

A pak se mu před očima zjevila Nostradamova čtyřverší: „Se slunce žárem a hrobovým chladem, přáteli svými z nízké společnosti, s mocí čísel a umělým bleskem od nákazy zla pak svět vyčistí...“ Teď už mu to dávalo smysl...

Když se země přestala chvět, zůstal Harry ještě chvíli sedět v díře, kterou udělalo ve sněhu jeho tělo, a hleděl na špinavě šedý hřibovitý mrak, jenž se kdesi dole začal formovat a vzdouval se vzhůru a rostl a rostl. Dlouho na něj hleděl, ale pak se odvrátil. Neboť přes všechny hrůzy, jež ve svém krátkém životě viděl, se stále děly věci, nad nimiž bylo příliš hrozné byť jen uvažovat. A tohle byla jedna z nich.

A tou další byla eskadra bombardérů čínské armády, která přelétla nad jeho hlavou a začala shazovat napalmové bomby na zakázané město. Bylo to hrozné, ale zároveň nutné... a ušetřilo to Harrymu práci.

Stále ještě rozechvělý a otřesený vytvořil Möbiovy dveře a skoro jimi propadl dovnitř. A pak, když na okamžik spočinul ve věčném klidu a míru kontinua, se vrátil na Sicílii, do Madonie, k vlčímu pánu Raduovi Lykanovi...

Radu byl hotov - vlastně mu v Le Manse Madonie nic k ,práci´ nezůstalo - a naposledy se přesvědčil, že celá plošina je čistá. „Já jsem své udělal,“ řekl mu Harry. „Teď je čas, abys splnil ty svou část dohody.“

„Myslíš tu, která se týká Bonnie Jean?“ zavrčel vlčí pán. „Je to zrádná čubka, k ničemu ji nepotřebujeme.“

„Na žádném ,my´ jsme se nedohodli. Nejsme ,ty a já´ a nikdy nebudeme. Zato si vzpomínám, že jsi mi dal své slovo.“ Stál těsně vedle Radua - musel, jestliže ho chtěl vzít do Möbiova kontinua.

„A ty věříš slovu vampýřího vládce?“ Radu ho chytil za límec kabátu a za rameno a přitáhl si ho blíž.

„Mám snad jinou možnost?“'

„Můžeš ji zkusit hledat v mém doupěti. A možná, když budeš mít štěstí, ji dokonce najdeš včas.“

„Včas? Než se stane co?“

„Než se probudí můj výtvor. Nechal jsem mu ji tam jako pamlsek po jeho dlouhém, předlouhém půstu.“

Harry zděšením otevřel ústa. „Ale... to už může být teď pozdě.“

Vlčí pán se štěkavě rozesmál. „Ne,“ řekl. „Beze mne se mí tvorové nezrodí.“

„Mohl bych tě v jediném okamžiku dopravit Möbiovým kontinuem na druhý konec světa do oslepujícího slunečního jasu,“ řekl Harry se zaťatými zuby.

„Kdybych si myslel, že jsi toho schopen, ukousl bych ti hlavu,“ odpověděl Radu.

Harry chvíli hleděl do jeho svítících oči, pak se odvrátil a snažil se uklidnit. „Vezmeš mě tedy k Bonnií Jean?“ zeptal se nakonec.

„Dal jsem ti na to své slovo,“ ušklíbl se Radu a pokýval vlčí hlavou. ,,Ale nejdřív musíš vzít ty mě do mé pevnosti.“

A to bylo pro tu chvílí vše...

Harry znal přesné souřadnice - ale znal je i Radu. Když se pak vynořili u paty podstavce jeho sarkofágu, vlčí pán Harryho předešel, sebral samostříl Bonnie Jean, který ležel na kamenech, zlomil ho a odhodil pryč. „Někdo z nás by nemusel odolat pokušení,“ řekl na vysvětlenou.

Radu šel napřed... vlastně skákal, nakloněný dopředu jako vlk, i když jen po dvou. „Kdysi dávno,“ řekl a zamrkal svítícíma zvířecíma očima, „vlastně jsou to už staletí, jsem měl v Moldávií sídlo na skalním útesu. Postavil jsem ho tak, abych ho mohl zcela zničit, kdybych ho musel opustit. A s tímhle doupětem je to podobné. Stačí tu zapálit oheň a sloupy popraskají, zvětralé stěny spadnou a pak se zřítí klenby a pohřbí všechny důkazy o tom, že jsem tu byl. To je můj plán kontinuity - anonymita, podmínka dlouhověkosti.“

„Jaké kontinuity?“ zeptal se Harry, který za ním klopýtal bludištěm. „Já tu žádnou kontinuitu nevidím. Už jsi splnil všechno, o co ti šlo - přežil jsi své nepřátele.“

Radu se zastavil a ohlédl se na něj. „Všechno, až na jednu věc,“ řekl. A než mohl Harry odpovědět, otočil se a znovu vyrazil vpřed...

V jednom zvlášť temném místě se Radu opět zastavil. Jeho oči osvětlovaly stěny úzké chodby. „Nastal čas, abys odložil zbraň a pás s náboji, nekroskope,“ řekl. „Moje důvěra k tobě není neomezená.“

Harry rozepnul opasek s pistoli a munici a odložil ho na zem. „Stejné je to s mou důvěrou k tobě,“ řekl.

Vydali se dál a za chvíli byli na místě - u obrovské kamenné kádě, v niž se vyvíjel Raduův válečník. Harry zaslechl zvuk proudící vody, a když se rozhlédl, uviděl matný lesk vodního praménku padajícího shora. Ale také odkudsi z dálky, z hloubi skalního masivu, sem doléhalo šplouchání podzemního pramene. Jinak to bylo temné pusté místo, v němž čpěl kouř. Pochodně u paty kamenné kádě byly dávno vyhořelé, ale jedna poslední, vetknutá v držáku na zdi, byla čerstvá, dosud nezapálená.

„Měli bychom si posvítit, ne?“ navrhl nejistě Harry.

„To rozhodně,“ zavrčel Radu vlčím hlasem. „Dal jsem ti slovo, že ji ještě alespoň jednou uvidíš. Ještě jednou... nebo ještě naposledy.“

Harry vytáhl z kapsy zapalovač a s bušícím srdcem zažehl pochodeň.

A skutečně - B. J. tam byla, a živá, i když spíš... ještě živá. Visela, pověšená za nohy, na provaze uvázaném kolem vyčnívajícího skalního výstupku a její hlava se kývala na úrovni okraje široké, rozeklané rozsedliny v podlaze, která - jak se Harrymu zdálo - snad musela sahat až do samého středu země, určitě však k hladině nějakého podzemního jezírka.

B. J. byla nahá a v bezvědomí, paže visící bezvládně nad propastí měla zakrvácené a také vlasy měla slepené zaschlou krví. A jak se její tělo ve vzdušných proudech kývalo a pomalu otáčelo, uviděl Harry na zádech hlubokou a dlouhou řeznou ránu, kterou z ní vlčí pán vytrhl její upíří pijavici. Harry se dopotácel k ní a klesl na kolena. Teprve teď si všiml dalšího provazu, dlouhého snad deset metrů. Měla ho uvázaný kolem krku a jeho druhý konec byl upevněn kolem velkého balvanu, který musel vážit několik tun a ležel na samém kraji rozsedliny. Radu stál vedle balvanu a zubil se a Harry věděl, co hodlá udělat a také kdy. Okamžitě!

„Ne!“ vyrazil z hrdla sevřeného úzkostí.

„Neřekl jsem ti, že to, co v ní je jí může být odebráno?“ zavrčel vlčí pán. „Tak se taky stalo. A teď se s ní rozluč!“ Ve chvíli, kdy nekroskopovi poklesla brada - kdy bezmocně natáhl k B. J. ruce - se Radu opřel do balvanu a vyvrátil ho z jeho vratkého lože. Balvan se převalil pres okraj a padal... a stočený provaz se odvíjel...

...až se ozval strašlivý zvuk - tak strašlivý, že Harry věděl, že ho už nikdy nevymaže z paměti. Jenom ten zvuk, protože stačil zavřít oči a to, co sestálo, neviděl. A vlčí pán se jen zasmál. „Říkám, můžeš se s ní rozloučit,“ zamručel spokojeně. „Jsi jediný, kdo je toho schopen.“

„Ty vlčí parchante!“ zašeptal Harry, neboť mu sevřené hrdlo víc nedovolilo. „Ty zatracený vlčí parchante!“ opakoval, stále se zavřenýma očima, jako by je už nikdy nechtěl otevřít. „Proč? Proč jsi to musel udělat?“

Radu k němu přistoupil blíž, vzal ho za rameno a postavil ho. „Musel bys to udělat i ty, protože byla Vampýrka. A já jsem k tomu měl právo. Zradila mě. V mém světě - v našem světě - není místo pro zrádce, zvlášť, když jím je vampýří vládkyně.“

„Parchante!“ vydechl znovu Harry, téměř bezvládný v Raduově sevření.

„Vím, jak ti je,“ pokračoval vlčí pán. „Vzpomínám siná to - když jsem byl ještě člověk, přišel jsem o někoho, koho jsem miloval. To mě na chvíli oslabilo a zaváhal jsem... ale pak jsem se vzchopil. Teď jsi slabý ty a já ti pomůžu vzchopit se.“

„Jsi mrtvý parchant,“ řekl Harry. „Mrtvý a nelidský. Vrať se k mrtvým, Radu, na tomhle světě nemáš co pohledávat.“

„Ale mám,“ odpověděl vlčí pán a přitáhl si nekroskopa ještě blíž. „Střežíš svou mysl dobře, Harry, ale přesto se mi podařilo kousek po kousku se do ní dostat. Pootevřít ji. A uviděl jsem v ní tvou největší obavu - nevíš, jestli mě dokážeš zastavit. A já myslím, že to nedokážeš.“

„Pak shnij!“ vyštěkl vztekle Harry. „Shnij, protože jsi mrtvola. Nejsi živý, jenom se živému tvoru podobáš. Držíš se života, jak jen můžeš, dokud se tvoje tělo nerozpadne a kosti se nevymknou z kloubů. Ale stejně k tomu dojde, Radu, a bylo by lepší, kdybys ses odebral mezi mrtvé už teď.“

„Podívej se na mě,“ řekl místo odpovědi vlčí pán hypnotickým hlasem.

A Harry musel konečně otevřít oči a podívat se do jeho očí - do zvířecích, žlutých očí se šarlatovými zornicemi. „Zdál se mi sen o muži dvou tváří, který bude se mnou ve chvíli mého triumfu nad smrtí,“ řekl vlčí pán.

„Snil jsi jenom o metempsychóze, o stěhování duší,“ odpověděl nekroskop. Jeho hlas byl na rozdíl od Raduova hlasu mdlý a chvěl se. „Já... už o tom vím. Mám dvě tváře. A nechci žádnou třetí.“

„Uvědom si, že nemáš na výběr,“ prohlásil Radu a Harrymu se zdálo, že se jeho oči ještě zvětšují a pronikají do něj, do jeho mysli. „Stojím na tvém prahu,“ pokračoval vlčí pán. „A vstoupím do tebe, ať chceš, nebo nechceš...“

Ne! V žádném případě! ozval se náhle James Anderson a žár jeho mentálního pohledu se vyrovnal síle Raduovy hypnózy.

Zpátky, velký pse! přidal se Franz Anton Mesmer, další nekroskopův přítel z nízké společnosti, oba nyní, ve smrti, ve svém oboru mnohem zdatnější, než kdy byli za života. A jejich spojená hypnotická síla pronikla do vlčího pána jako nůž do másla.

Radu odstrčil Harryho od sebe. „Cože?“ zavrčel.

Vtom se za ním cosi ozvalo - šplouchání kapaliny a skučení, jako by nějaký tvor prožíval strašlivá muka. Náhle jedna z kamenných výztuží obrovské kádě pukla a z praskliny se vyřinula pryskyřičná hmota. Chvíli nato začaly praskat další výztuže a pak už jeskyni zaplavil omračující zápach a vlna klihovité hmoty, která se pomalu valila k okraji propasti a pleskala po jejích stěnách dolů. Raduův válečník konečně dospěl, aby se mohl zrodit.

„Cože?“ opakoval vlčí pán, ale vzápětí mu podrazila nohy druhá vlna pryskyřice, když praskly další výztuže, a Radu, ve strachu, že by ho mohla smést do hlubiny, prudce odstrčil Harryho od sebe a snažil se zachránit.

Také Harry uskočil zpátky, až ke stěně jeskyně, a když pominulo hypnotické působení Raduova pohledu, rychle se vzpamatoval a rozhlédl se.

Z prasklé kádě se vynořila černá vlčí obluda a začala přelézat, nebo se spíš přelévat spolu s páchnoucí hmotou, přes okraj své rozpadávající se dělohy! Živoucí rozklad ve tvaru, jaký nedokážou zplodit ani nejhorší sny šílence! Obrovský a nepopsatelně chorobný - podobně jako jeho tvůrce nákazou starou šest set let - obracel rudé oči velké jako talíře s němou prosbou k vlčímu pánovi. Byl to však nekroskop, kdo ho zbavil muk - oba, zrůdného tvora i jeho ,otce´.

Hořící pochodeň - syčící, prskající a jasně planoucí v plynech, které vystupovaly z kádě - měl na dosah ruky. Stačilo pouze vytrhnout ji z držáku a obloukem hodit -

- a pak už jen vytvořit Möbiovy dveře, do nichž ho vrhla horká vlna plamenů. Skokem se dostal na vzdálený konec chodby, ale i odtud viděl zuřící žlutý ohnivý živel, jenž se rychle šířil směrem k němu. Další skok a byl u Raduova sarkofágu, za nimž měl stále ještě položený druhý podlouhlý vak s plastickou trhavinou...

...kterou už teď mohl použit.

Ale ne dřív, než se postará o Bonnii Jean - pokud to vůbec bude možné.

V Harryho uších stále znělo poslední dlouhé zavytí vlčího pána a v mysli ho stále viděl plát tak jasně, jako plane nejjasnější hvězda a jako viděl plát sám sebe ve své vizi budoucnosti. Pouze - jak si nyní příliš pozdě a příliš dobře uvědomil - budoucnost je vždy neznámá veličina a spěje vpřed po křivolakých cestách...

Několik příslušníků Velké většiny spolu hovořilo, něco si vysvětlovali a dohadovali se. Nakonec měl navrch Nostradamus. Samozřejmé to nevím, můžu jen říci, jak to vidím. A vidím jen to, co je mi dovoleno vidět. Zdá se však, že jsem mu ukázal příliš mnoho. Jestliže nekroskop všechno vyřeší - což se v určenou dobu stane - možná nebude chtít pokračovat. A všichni jsme se shodli, že pokračovat musí! Jestliže se však pokusí změnit to, co má být, jenom si tím uškodí. Proto nyní musíte ty škody omezit. Ale co bude ještě těžší, musíte to odstranit i ze svých myslí. Takže od této chvíle o tom už ani zmínka. 

A ti, k nimž mluvil - B. J., Mary Keoghová, Franz Anton Mesmer, sir Keenan Gormley, James Anderson a také všichni další z Velké většiny, kteří v té věci hráli své role - s ním souhlasili...

Epilog

Uvnitř se nic nehýbalo. Koneckonců B. J. byla dospělá vampýří vládkyně a bez pijavice muselo její tělo podlehnout zraněním. A vlčí pán - ten stále ještě kouřil, zčernalý na uhel, a stále nebyl schopen pochopit, že je opravdu a definitivně mrtvý. Snad proto neprotestoval, když Harry rozdělil jeho popel a nahrnul ho do různých koutů a puklin vypálené jeskyně, v níž tak dlouho rostl jeho válečník. Také tenhle nestvůrný tvor byl spálen a strašlivý puch z toho dosud visel ve vzduchu. Byl odsouzen k zániku od samé chvíle svého ,početí´ před šesti sty lety, ale teprve teď přestal být hrozbou.

B. J. tam však pořád visela. Provaz jakoby zázrakem nepřehořel a nepřetrhl se. Pomocí několika riskantních zkusmých Möbiových přískoků se nekroskop spustil do neznámé hlubiny skalní propasti a našel její hlavu. Bylo zvláštní - anebo možná ne - že přes strašlivý způsob, jakým byla oddělena od těla, vyzařoval z tváře na ní klid a mír: tedy něco, k čemu by B. J. nikdy nedospěla, kdyby zůstala naživu. Neboť pak by byla Vampýrka!

Harry její tělo sejmul, zabalil do plachty a vynesl na vrchol hory, kde je složil pod měsícem a hvězdami. A tam ho překvapila.

Takže je pravda, co mi říkali, ozvala se. Ale vždycky jsem přece věděla, že jsi zvláštní. Zvláštní a tajemný. Viděla jsem to od první chvíle v tvých očích. A to jsem si myslela, že jsem svůdkyně, která svádí z pravé cesty... 

„Byla jsi ji,“ odpověděl Harry. „Ale já jsem tě miloval kvůli tvé podstatě, ne kvůli tvým falešným očím.“

Můžeš mi to odpustit, Harry? Vždyť jsi sám viděl, že jsem se nakonec obrátila proti Raduovi. Kvůli tobě.

Harry střežil své myšlenky, protože nyní to byl zase on, kdo musel lhát. Naštěstí mu stačily nevinné lží. Neboť ani teď nebyl schopen říct, jestli B. J. mluví pravdu, nebo opět lže. Skutečně se obrátila proti vlčímu pánovi kvůli němu, nebo aby se ho zmocnila? Koneckonců, stala se z ní vládkyně, hrozivá, panovačná a hrabivá. Navíc tyto hory byly už po dvě stě let jejím teritoriem, takže pro ni bylo těžké vzdát se jich a přepustit je Raduovi. A pokud šlo o to, přepustit mu nekroskopa... kdo ví, jak by se nakonec rozhodla.

Ale Harry jí přesto chtěl věřit, a proto odpověděl: „Nemám ti co odpouštět.“

Cítím tvé teplo, řekla zamyšleně. Není divu, že tě i oni mají rádi. Je však zvláštní, že to teplo sídlí za těma studenýma, studenýma očima a v té chladné mysli. Nebo to možná není tak zvláštní. Jdeš životem s mrtvými, a to musí být studená cesta. A já jsem byla tak pošetilá, že jsem se tě jednou ptala na tvé názory o životě! 

Harrymu se sevřelo hrdlo a nebyl schopen slova. Nechtěl však, aby ho B. J. takhle viděla, a tak se přemohl a změnil téma. „Jsi statečná,“ řekl. „Někdy trvá dlouho, než si... člověk na tu myšlenku zvykne.“

Pomohli mi, přivítali mě tady, odpověděla. Neklidní mrtví - ale teď mě stejně přivítali. Ačkoliv si umím představit, že se jim - co vlastně, novost toho všeho? - může brzy omrzet. Tvoje matka a tví přátelé mě přivítali. Máš jich opravdu hodně, Harry, Velkou většinu. Takže prozatím jsou mezi námi přátelské vztahy. 

„To jsem rád,“ řekl Harry.

Ale pokud chci, aby to tak bylo i nadále, musím pryč, pokračovala. Nemůžu tady zůstat. Pověz mi tedy... uvažoval jsi o tom, co se mnou? 

„Co s tebou?“ opakoval Harry a opět se mu sevřelo hrdlo.

Poznala, co se v něm děje. Ne, Harry, řekla rozechvěle. Chci jen, abys mě nasměroval, a pak už... 

Znovu se mu podařilo potlačit bouři citů ve svém nitru. „A kam bys chtěla jit?“ zeptal se.

A ona mu ukázala kam - na to vzdálené stříbřitě chladné místo, do něhož se dokonale hodila. A tak ji tam dopravil, i když ji tam jako živý mohl pouze doprovodit. Na konci cesty její tělo jemně vystrčil ze dveří kontinua a nechal ho plynout k zemi - ale ne k Zemi...

A pak, náhle přemožený hněvem, se vrátil do Raduova doupěte. Rozmístil smrtící plastickou trhavinu, připravil roznětky a pak už se jen vzdálil dostatečně daleko, aby mohl sledovat... jak se celá horní část zvětralé hory po výbuchu hroutí. A tím všechno ukončil.

Teď mohl znovu pohlédnout k měsíci, aby řekl poslední sbohem B. J.

Vždycky jsem byla dítě měsíce, řekla mu z té dálky. A tak jsem se v jistém smyslu vrátila ke svým počátkům. A ty to taky musíš udělat, Harry - musíš se vrátit tam, odkud pocházíš, a zapomenout na mě. 

„Ale jak na tebe mám zapomenout?“ odpověděl, a teď už nedokázal potlačit slzy, které se mu proudem řinuly po tváři.

Ale no tak, Harry, snažila se ho uklidnit. Tímhle jsi mě vždycky mátl, a Radua taky. Ale já jsem to tušila. Tušila jsem, že ten chlad v tobě je jen způsob, jakým ti osud určil jít po těch chladných, chladných cestách. Ale ve svém nitru hoříš. A ty slzy jsou jako žíravá kyselina, která víc leptá a pálí uvnitř než vně... A to nemůžeme připustit. 

Se slunce žárem a hrobovým chladem,

s přáteli svými z nízké společnosti...

Vrať se domů, Harry, pokračovala B. J. Nic z toho se nikdy nestalo. Jenom tvé pátrání po Brendě a tvém synovi bylo skutečně. Ale na druhou stranu jsi nic neztratil - pouze svou ženu a dítě! A ať už je najdeš, nebo ne, dostaneš se z toho a půjdeš dál. 

„Nedělej to, B. J.,“ zvolal k ní Harry. Ale ona, stejně jako oni, musela.

A dřív než stačil zvednout bariéry, všichni tři společně - B. J., James Anderson a Franz Anton Mesmer - luskli svými magickými prsty v nekroskopově mysli...

Po návratu z Edinburghu referoval Ben Trask přímo Darcymu Clarkovi. Unaveně klesl na židli před Darcyho stolem a pokrčil rameny. „Nic,“ řekl. „Nemělo to s tím nic společného. A ta skandální záležitost v Greenham Common? Totéž. A to, co se stalo v Tibetu a na Sicílii? Zapomeň, že v tom měl Harry prsty. A hlášení o výbuchu v Cairngorms a o zmizení různých lidí na různých místech? Absolutně nic, žádný důkaz. Samozřejmě jsem na něj šel opatrně, nepřímo, ale ani nehnul brvou. Jediné, o co se zajímal - a ani o to už nijak moc - bylo, jestli jsme se dozvěděli něco nového o jeho ženě a synovi. Řekl jsem mu, že nic nového nemáme. Takže celou mou cestu vystihuje nejlíp slovo nic.“

A pak, jako by si na něco vzpomněl... „Ale přece jen bych něco měl.“

„Něco pozitivního?“ pohlédl na něj Darcy s nadějí.

„To záleží na tom, jak se na to budeš dívat,“ zazubil se Ben. „Zkrátka když jsem se začal zvedat k odchodu, najednou se mě zeptal, jestli nechci, aby mě vzal.“

„Vzal?“ Darcy svraštil čelo, jako by nechápal, co tím myslí, ale pak se narovnal a zasmál se. „Cože, tím svým Möbiovým kontinuem?“

Ben přikývl. „Vypadá to, že tuhle starost máš z krku. Už se o tom nebojí mluvit - nebo to i používat. Ale já ano, raději jsem se vrátil vlakem.“

Darcymu spadl kámen ze srdce. „Takže...“ pohlédl na Bena, „myslíš, že bychom se ho mohli zeptat, jestli by...?“

„...se nevrátil do pobočky?“ Ben Trask zavrtěl hlavou a povzdechl si. „Takhle optimisticky bych to zase neviděl. Ne, Darcy, nechme to pro tuto chvíli být. Možná někdy v budoucnu, ale teď, alespoň si myslím, se k nám zpátky nepohrne.“

A tak to nechali být - pro tuto chvíli i pro další téměř čtyři roky.

Ale při příštím úplňku...

Harry stál na břehu řeky a hovořil se svou matkou. Cítím ve vzduchu jaro, řekla Mary. Čas, kdy se mladí lidé zamilovávají... 

„A kdy se provádí jarní úklid,“ dodal Harry. „Myslím, že v mém domě je co uklízet. Bože, už je to víc než čtyři roky... a přitom mám pocit, že jsem za tu dobu skoro nic neudělal.“

Budeš překvapený, řekla matka.

„Vážně?“

Chtěla jsem říct, že já jsem vždycky překvapená, opravila se. Překvapená tím, jak ten čas ubíhá. Myslím i tady u nás, dole. 

Čas - k čertu s ním, pomyslel si Harry, ale nechal si tu myšlenku pro sebe. Ano, čtyři roky. Zdálo se to, jako... jako by to byly ztracené roky.

Ale samozřejmě nebyly ztracené.

A po chvíli - když ho matka začala obtěžovat řečmi, že se může nachladit - se vrátil do domu zalitého měsícem.

V Inverdruie si Starý John stale ošetřoval ruku, která se nechtěla léčit, ale nyní stál i on pod týmž měsícem, který plul po obloze vysoko nad pohořím Cairngorms, a hleděl na něj. Poprvé ve svém životě se cítil starý, a také skutečně byl starý. Čas ho konečně dohonil, jako by mu někdo vstříkl do krve nějaký katalyzátor smrti a způsobil, že se mu začala srážet. Nebo jako by z něj, z jeho života, něco odešlo.

A John tušil, co to je - to vytí, které už neslyšel v hlavě, a to zvláštní vzrušení, jež jako by z něj navždy vyprchalo.

Neboť Starý John byl unavený jako nikdy předtím, a to štěkání venku - to byl jen pes, který pobíhal kolem svého pána a těšil se z jasného měsíčního svitu...

AUTOROVA POZNÁMKA NA ZÁVĚR:

Sedmdesáté čtyřverší z Nostradamovy druhé Centurie, které jsem použil ve čtvrtém dílu, kapitole čtvrté, je autentické, a jeho souvislost s dějem této knihy je přirozeně náhodná. Také hebrejský kryptogram z téže kapitoly, jak jej používají numerologové, je autentický, zatímco součty čísel nekroskopova, Nostradamova a Clarkova jména jsou jen dílem náhody.

A nakonec i můj celoživotní zájem o čísla, morbidní témata a vůbec věci magické je. jak jinak, náhodný!

Brian Lumley

22115 364351

NEKROSKOP X:

ZNOVUZROZENÍ

Z anglického originálu

Necroscope: The Lost Years, Volume II

vydaného nakladatelstvím Hodder and Stoughton,

A division of Hodder Headline PLC,  

London 1996, přeložil Jiří Beneš.

Ilustraci na obálce namaloval Bob Eggleton,

grafickou úpravu obálky provedlo Vertigo, a.s.

Vydal Bohuslav Svoboda - POLARIS,

Podkopčí 464, Frenštát p. R.,

e-mail: svoboda@polarissf.cz,

v r. 2006 jako svou 201. publikaci.

Tisk – Printo s.r.o., Gen. Sochora 1379, Ostrava Poruba.

Vydání první.

Cena: 279 Kč

ISBN 80 - 7332 – 090 - 8