Brian Lumley 

NEKROSKOP XI: VETŘELCI 

POLARIS 

Brian Lumley 

NEKROSKOP XI: VETŘELCI 

(NECROSCOPE: INVADERS) 

Copyright © 1999 by Brian Lumley All Rights Reserved 

Translation © 2008 by Jana Mikulenková Cover Art © by Bob Eggleton 

ISBN 978 - 80 - 7332 - 118 - 5 

Tuto knihu věnuji Davu McDouglovi, Ralphu Jessiemu, Robbu Coutinhovi, Montemu Z. Oglovi, Sarah Fittonové a Heather Allenové, čtenářům a nyní již také dlouholetým přátelům s vírou, že zůstaneme přátele i po mnoho následujících let. 

Prolog 

Jethro Manchester vybudoval v Xanadu rekreační středisko, nebo spíše rekreační středisko - kasino. Ale to už je nějaký ten pátek. Od té doby se štěstěna od Manchestera odvrátila. Dnes patřilo kasino s horským letoviskem Xanadu někomu jinému - Aristotelu Milanovi - a požadavky nového majitele musely nevyhnutelně vést k nutným úpravám. 

Budova kasina byla obrovská stavba ze skla a kovu. Byla třípatrová - nebo spíše čtyřpatrová, když počítáme i malou kupoli, zvedající se jako bublina nebo puchýř na vrcholu hlavní budovy - a vévodila svému okolí v centru Xanadu, schoulená v náručí uměle navršené plošiny v australském Macphersonově pohoří. 

Ačkoliv byla noc, práce na přestavbě pro pana Milana pokračovaly. Chtěl, aby bylo vše hotovo podle jeho představ dřív, než se Xanadu za několik dní znovu otevře pro veřejnost. Ze své soukromé rezidence ve vysoké kupoli dohlížel pan Milan osobně na poslední úpravy; i když, dohlížel nebylo to pravé slovo. Spíše jen chtěl být u toho, až bude práce dokončena k jeho spokojenosti. Avšak Milanova přítomnost - nebo lépe řečeno obtěžování, které s ní bylo spojeno - nebyla po chuti Dereku Hinchovi. 

Hinch byl malíř a dekoratér, ale byly chvíle, jako například tahle, kdy se považoval spíše za výškového pracovníka. Uvnitř bubliny to nebylo až tak zlé... nespadl by moc hluboko, kdyby udělal tu klasickou chybu - pár kroků vzad, aby se mohl pokochat svou prací. Ale venku, nějakých patnáct nebo osmnáct metrů nad zemí: to bylo něco na jeho nervy. Díky Bohu, že už to bylo hotovo. 

Ale proč ta černá? Malovat krásná zdravá okna načerno zvenčí i zevnitř? Dereku Hinchovi to nedávalo smysl. A pokud šlo o pana Milana: ten byl taky hodně zvláštní! Ten chlapík musel být fakt potrhlý, blázen, i když velmi bohatý a mocný, jako by procházel skrz pompézní bohatství tohoto místa, očividně zahloubán v neurčité dálce, čase a prostoru, i když převážně (alespoň podle Hinche) ztracen ve svém vlastním světě, ve svých extravagantních myšlenkách. 

A ta jeho hudba... ta strašná nekonečná melodie! 

Na jednom konci malého, jemně zakřiveného, mahagonem vykládaného baru kopírujícího obvod kupole, stál nablýskaný starožitný juke-box. Když si pan Milan chtěl oddechnout, sedl si do křesla se skleničkou v ruce a poslouchal hudbu... stále ty samé zatracené melodie a songy, nebo spíše pazvuky, pořád dokola. Až už to Hinchovi fakt lezlo na nervy! 

Ne, že by se mu snad ta hudba nelíbila; líbila - nebo spíše ze začátku líbila a líbila by se mu i nadále - absolutně bez problému... kdyby ovšem nebyl nucen poslouchat každý song třicetkrát nebo čtyřicetkrát během sedmi nocí. Takže díky Bohu, že už tady byl skoro hotov! 

Ale proč v noci! Proč sakra nemohl tuhle práci dělat ve dne? A proč k čertu nemohl Milan v noci spát - jako každý potrhlý milionář? A proč do horoucích pekel musel pořád dokola pouštět tu svou hudbu? 

Co to vlastně teď hrálo? Zatraceně, ty melodie už Hinchovi v hlavě tak nějak splývaly; slyšel je už tolikrát, že věděl, co bude hrát teď. Pan bohatý-cizinec-pohledný-blbý-parchant Milan to hrál pořád dokola, v pořadí podle svého vlastního výběru. A navíc to bylo značně chaotické pořadí, podle Hinchova názoru, úplně zmatené. 

No jasně - už si vzpomněl - Zorbův tanec se to jmenovalo! Zvuky buzuk, rychlé bubnování a zatracený Anthony Quinn tančící na pláži! Řecká píseň, skoro tak stará jako ten přístroj, který ji pouštěl. Jedna z těch melodií, které nikdy nezemřou. I když, co se týkalo Hinche, si k sakru mohla chcípnout klidně hned! A samozřejmě, když tahle píseň končila, Hinch věděl, jaký bude další kousek v nekonečném, neustále se opakujícím repertoáru. A tak to šlo pořád dokola: 

„Sluníčko, možná najdeš mé okno, ale mne už ne..." Takové jakési blues s příchutí country-westernu a s textem příliš komplikovaným, než aby mu Hinch porozuměl... Příjemné na poslech, tak nějak až příliš uklidňující... pokud jste to ovšem neslyšeli už po šesté za sebou během jedné noci! Nějaký černoch, vylévající si srdce plné bolesti. Jenže podle Hinche bylo největší bolestí to, že to musel poslouchat pořád dokola. 

„Takže vám není po chuti moje hudba, pane Hinchi?" Milanův hlas byl hluboký, avšak přesto uhlazený; zněl, jako by hřměl, předl jako kočka, ale nijak kočičí rozhodně nebyl. Naopak, pohyby pana Milana kočičí byly, když se přibližoval směrem od baru s drinkem ve své ruce s dlouhými prsty, aby se skrze otevřené okno zadíval na noční oblohu. 

Kdyby nebylo natřené načerno (pomyslel si Hinch,) nemuselo by se to podělané okno otevírat! Stejně tam není nic vidět. A nahlas řekl: „Copak jsem řekl něco o vaší hudbě? Mám ve zvyku si povídat sám pro sebe, když pracuji. Nic špatného jsem tím nemyslel." To se zatraceně vsaď, že nelíbí! Už tě mám plné zuby, stejně jako té tvé zatracené hudby, celého toho zatraceného Xanadu i s tou zatracenou černou barvou! 

Podíval se na Milana z výšky nějakých čtyř metrů z pojízdného lešení, kde právě dokončoval poslední tahy na tabulce skla nejvyššího okna. A to bylo vše: celý vnitřní povrch, každý čtvereční metr skla, naleptaný kvůli přilnavosti, natřený načerno a nakonec pokrytý vrstvou polyuretanu, aby nátěr vydržel. Zatraceně náročný dvojitý nátěr! 

„Možná že vás dost dobře neplatím?" řekl Milan, zatímco si Hinch odložil váleček, utřel si ruce a spustil se z lešení dolů. 

„Peníze jsou v pořádku," odpověděl Hinch mrzutě. Stál tam, sto osmdesát centimetrů vysoký, přesto ale musel trochu zvednout hlavu, aby se podíval na svého zaměstnavatele. „A vezmu si je hned, protože jsem právě skončil." 

„Pokud jsou tedy peníze v pořádku," uvažoval Milan, „pak jsem měl pravdu a je to opravdu kvůli mé hudbě. Anebo je to snad kvůli mně? Je vám snad moje přítomnost nemilá?" 

Zatímco Milan mluvil, Hinch si ho změřil - znovu. Protože Aristoteles Milan byl muž, kterého jste si museli prohlédnout dvakrát. Odhadem mu mohlo být tak čtyřicet, možná čtyřicet pět. Bylo těžké to odhadnout přesněji, neboť jeho věk byl tak nějak hůře odhadnutelný. Možná že mu bylo dokonce šedesát, v tom případě byl ale nacpán opičími hormony nebo něčím podobným. Něco, co mu dodávalo svěžest, nepochybně kolovalo v jeho žilách. Zhýčkaný bohatý parchant! 

A jestli byl cizinec? Dokonce i bez jména, které ho prozrazovalo, o tom nemohlo být pochyb: možná Ital s trochou řecké krve - ale každopádně, v očích Hinche, míšenec. Milanovy vlasy byly černé jako noc, dlouhé, sčesané dozadu z vysokého širokého čela a jejich zářivé kroužky mu splývaly na ramena. A pohledný? Měl takový ten středomořský vzhled, který nepochybně spousty žen přitahuje. Hinch odhadoval, že se mu v ložnici musely střídat zástupy všech typů krásných neřestnic. 

Uši měl masité - tedy alespoň to, co z nich bylo vidět - protože měl dlouhé licousy, které nosil navoskované a uhlazené směrem dozadu, aby zakryl horní konečky těch svých boltců. Taky jeho nos byl divný: tak nějak plochý, jako kdyby ho matka příroda posunula příliš dovnitř a jeho nosní dírky byly velké a široké. A pak to jeho husté obloukovité obočí nad hlubokýma očima, černýma jako uhel... tyhle oči byly Milanovým nejhrozivějším rysem. Černé jako uhel, i když si Hinch nebyl zcela jist. Když se na ně totiž podíval z jiného úhlu, zasvítily zlatou barvou divokého zvířete. A navzdory jeho nosu, tyhle oči propůjčovaly Milanovi vzezření dravce. 

A byl vůbec pohledný? Možná že se v tomhle Hinch mýlil. Byla to zkrátka jen přitažlivost Milanova výstředního vzezření - jeho zvláštní, snad i cizinecké, téměř vetřelecké rysy - to bylo celá ta věda. A co se týče jeho středomořského vzhledu: to taky nebylo to pravé označení. Ne, s ohledem na bledost jeho kůže a rudou barvu jeho rtů. Ten Milan byl opravdu divný, to bylo jisté. Byla to záhada. Jedna velká neznámá. 

„Platím až za dokončenou práci," promluvil Milan znovu, hlasem hlubším než kdy před tím. „A vy jste ji ještě nedokončil, ještě ne. Ne úplně." 

„Cože?" Hinch na něj vytřeštil oči a pokusil se vypadat tvrdě - což bylo těžké, když jste stáli před mužem tak sebejistým, jako byl Milan. Nebo spíše tak jistým si svými penězi! Jenomže Hinch si byl jistý tím, že všechny Milanovy miliony nemají jedinou šanci v boji muže proti muži. Hinch byl silný, drsný rváč, vítěz tuctu potyček. A Milan? Ten měl ruce pianisty a prsty dívenky. Pche! Hinch by vsadil svůj život, že Milan na tom svém ohyzdném nose nikdy nepocítil sadu kloubů. Vůbec ho nenapadlo, že už svůj život vsadil. 

Milan trošičku naklonil hlavu na jednu stranu, povzdechl si a řekl: „Nejdříve vám vadí moje hudba, pak se vám nelíbí, že musíte pracovat v noci, a teď... teď je to osobní až tak, že mě urážíte a měříte svou fyzickou sílu s mou, jako nějaký protivník... jako byste snad pro mě mohl být protivník. Nebo je to jen závist?" 

A najednou to Hinchově více než velkému mozku došlo: on si přece jen myslel všechny tyhle věci, žádnou z nich vlastně nevyslovil nahlas - dokonce ani to o té hudbě! Byl tak jednoduše čitelný? 

Nicméně byl tím vším už unavený, a tak změnil téma a zeptal se: „Jak to myslíte, že jsem svou práci nedokončil? Nechcete se snad vyhýbat placení, že ne?" Ta výhrůžka v jeho hlase, způsob, jakým promluvil, byla jednoznačná. 

„To v žádném případě," odpověděl Milan. „Peníze vám samozřejmě bez jakýchkoliv výhrad náleží. A také je dostanete. Jen tam, venku – z  druhé strany kupole, kousek vlevo od tamhletoho otevřeného okna – je kousíček, který jste opomenul. Víte, v tom je podstata mé nemoci: nesnesu příliš mnoho slunečního záření. Mé oči a kůže jsou velmi citlivé. A v tom je ten problém: slunce může najít mé okno, a to se nikdy nesmí přihodit. Práce musí být dokončena k mé spokojenosti. Tak zněla dohoda, pane Hinchi." 

Bůh ho zatrať, parchanta divného, pomyslel si Hinch, když lezl směrem k oknu, vyklonil se (opatrně) a podíval se doleva. 

„Bůh?" zahřměl odněkud zblízka Milanův hlas. „Váš Bůh, pane Hinchi? Tedy, pokud existuje taková bytost - a pokud její moc zasahuje tak daleko, jak se domníváte - myslím, že si můžete být stoprocentně jist tím, že mě ,zatratil' už velice, velice dávno." 

„Cože?" lekl se Hinch a ohlédl se zpátky do kupole, překvapený nad náhlou změnou Milanova tónu v hlase. 

Milan přišel, nebo spíše přiletěl blíže; jeho štíhlé prsty byly jako z oceli, když uchopily Hinchovu ruku a pevněji přitiskly na rám okna. Naklonil se ještě blíže, až těsně k Hinchově obličeji, usmál se a zasyčel: „Vy nemáte moc rád výšky, že ne, pane Hinchi? Ve skutečnosti je máte rád dokonce méně než mě nebo moji hudbu." 

„Zmlátím tě do krve..." Hinch se díval do očí, které už nebyly černé ani zvířecí, ale jednolitě rudé a planoucí, jako lampy. 

„Krev?" zopakoval protivník, jehož hlas byl nyní hlenovitě bublavý, plný neovladatelné chtivosti a jeho horký měďnatý dech odporně zapáchal, tak blízko Hinchově tváři. „To anooooooo! Ale ne vaše krev, pane Hinchi, tentokrát ne. Vaše krev je méněcenná. Vy jste méněcenný!" 

„Ježíši Kriste!" Hinch zalapal po dechu, zalknul se, snažil se odtáhnout - ale nepovedlo se mu to. 

„Můžete si volat, kohokoliv nebo cokoliv se vám zlíbí," pokračoval Milan, zatímco Hinche tiskl k okenní římse a druhou rukou ho uchopil za hrubý krk. „Teď už vám nepomůže nikdo a nic." 

„Vy jste zatracený cvok!" Hinch sebou zmítal a svíjel se, ale nedokázal se osvobodit. Síla jeho protivníka byla neuvěřitelná. 

„A vy... vy jste nic!" odpověděl Milan a nepřestával se usmívat nebo alespoň něco v tom smyslu dělal se svým obličejem. 

Hinch to viděl, ale nevěřil tomu: způsob, jakým se Milanovy rty pohybovaly a odhalovaly při tom jeho zašpičatělé čelisti, zuby deroucí se mu skrze rozštěpené dásně, jeho vystouplý, zkrabatělý nos, který se zplošťoval, zatímco se jeho nozdry rozšiřovaly a supěly. A k tomu ta rudá krev kapající z koutku jeho tlamy. 

Pak Milan uvolnil Hinchovu ruku, aby mu zaťatou pěstí zasadil ránu do žeber - byla to taková rána, že jakkoliv byl Hinch silný, jeho nohy se na chvíli ocitly nad zemí. Zároveň jej Milan uchopil za zátylek, zvedl ho a naklonil vpřed. Jeho pohyby byly přesně cílené k tomu svrhnout Hinche do prázdna. 

Když ho ten tvor, co vypadal jako člověk, pustil, Hinch se s křikem převážil a zmizel ve tmě. 

Padal, ale trvalo to jen malou chvíli. Pak se jeho křik změnil v chroptění. To když dopadl a roztříštil si žebra o ochranné zábradlí zavěšené natěračské plošiny. Z výšky dvou - dvou a půl metru se z otevřeného okna ozývalo Milanovo klení. Hinch se uvnitř lešení pokoušel postavit na nohy. Vzhlédl a uviděl ten odporný, sinalý obličej, který ho shora pozoroval! 

Pak se Milan rychle jako blesk a lehce jako pírko spustil z okenní římsy rovnou na houpající se rampu. Jeho záměr byl zcela jasný, takže jakmile přistál, Hinch neváhal a kopl ho přímo do rozkroku. Milan zachytil jeho nohu a zkroutil ji tak, že se zlomila v kotníku, pak ho svou dlouhou rukou popadl za hrdlo. V jediném okamžiku Hinche bez námahy zvedl do vzduchu, mrštil jím o ochranné zábradlí - a nechal ho padat k zemi. 

Zaplaceno v hotovosti, zašeptal ten šílený hlas. Když ne za práci, tak alespoň za všechny ty urážky. Staniž se! 

A pod ním v hloubce dopadl Hinch hlavou napřed. Byl mrtev dřív, než měl šanci ucítit bolest. Obsah jeho lebky se rozstříkl, jako když vejce spadne na tvrdou zem. A hned na to se šedá skvrna utopila v husté, temné kaluži, která se vytvořila kolem jeho roztříštěné hlavy. 

Zatímco nahoře nad ním se ten děsivý obličej ještě pořád usmíval... ale jen chvíli. Jen co se vzezření Aristotela Milana zase vrátilo do přijatelnější podoby. Pak jen lhostejně pokrčil rameny a znovu zavrčel: „Staniž se!" 

Pak se, osamocen ve svém divném domě a stejně tak i divném světě, vrátil k poslechu své hudby, aniž by se nějak nechal rozptýlit myšlenkami na to, co se právě přihodilo... 

,Nešťastná náhoda', tak místní noviny později označily, co se stalo. A kromě toho se také zmínily o Milanově velkorysé nabídce zaplatit veškeré výdaje za pohřeb a ještě štědřejším daru vdově po Dereku Hinchovi... 

Část první 

Jak? 

I 

Prohlédněte si Ztvůru 

Bylo horko jako v pekle a mouchy velikosti nehtu Jakea Cuttera už páchaly sebevraždu na předním skle automobilu více než dvě stě padesát kilometrů, od té doby, co opustili Wilunu a ,civilizaci’ nechali za sebou. 

„Pcha" řekl Jake, prstem si otřel pot z čela a pohybem ruky ho setřepal ven z otevřeného okénka jejich speciálně upraveného Land Roveru. Střešní i všechna ostatní okénka byla otevřená, ale horký vítr, který jim strhával jejich široké australské klobouky z čela, čímž jim utahoval tkaničky okolo hrdel, a který jim nafukoval košile, stejně vyvolával dojem, jako kdyby se řítili střemhlav do rozžhavené výhně. A ,cesta' před nimi která stěží byla něčím víc než jen vyjetými kolejemi - se vlnila jako kouř z cigarety v tom, co se zdálo být prázdnou, do nekonečna se rozprostírající krajinou. 

Za vozidlem se nad podrostem divočiny táhla míli dlouhá stopa prachu a modrošedých zplodin. 

„Tohle je tvoje páté ,pcha'," prohodila Liz Merricková. „Máš dnes ukecanou náladu?" 

„A co mám říkat?" Ani se na ni nepodíval, i když většina mužů by neodolala. „Drahoušku, je horko, že? Bože, musí být alespoň třiatřicet ve stínu! ,Pcha' můžu jen tak udělat, kdežto když otevřu pusu jen o kousek - fuj!" A vyplivl další mouchu. 

Liz znechuceně zkřivila obličej. „To by mě zajímalo, z čeho tu, k čertu, žijí? Myslím tak daleko od všeho?" Ohnala se a těsně se netrefila, jak něco malého, černého a odporného s bzukotem prolétlo kolem ní. 

„Tady se umírá," konstatoval Jake pochmurně. „Možná že z toho žijí." A právě když už si myslela, že skončil a víc toho neřekne, dodal: „Nicméně slunce už zapadá za kopce. Ještě tak půl hodiny a ochladí se. Nebude zima - ne v tomhle hrozném počasí - ale alespoň budeme moct dýchat, aniž bychom si upekli plíce." A tím skončil. 

Otočila se, aby se na něj mohla lépe podívat: jeho ostře řezaný obličej z profilu, jeho pevné ruce na volantu, křivka jeho zad. Ale pokud si Jake jejího zamračeného, významného pohledu všiml, nedal to na sobě znát. To byl jeho přístup: ruce pryč. A ona si pomyslela: Jsme to ale zatraceně divný pár! 

Měla pravdu, byli. Jake byl drsný, a přece poddajný, jako silné lano, a Liz jemná a přizpůsobivá. On a jeho temná minulost a současný... stav a Liz se svou - 

A právě v tu chvíli projeli výmolem, což v jeden okamžik sneslo Lizinu mysl zpět na zem a vyzvedlo její pozadí dvacet centimetrů nad sedadlo. „Jakeu, no tak!" zalapala po dechu. 

Přikývl, ovšem v žádném případě ne omluvně, spíš tak nějak nepřítomně. Otočil hlavu, aby se na ni podíval - ne, opravila se Liz - aby se podíval za ni, na západ, kde se kulatily vrcholy pustých žlutě a červeně okrových kopců, s drobnými prohlubněmi viditelnými i na tuto vzdálenost. To samé se dalo říct o pustině všude kolem, včetně takzvané cesty. „Zlaté doly. To byl nájezd na odbočku, která pak klesá rovnou do nějakého starého dolu. Nevšiml jsem si jí kvůli tomu, jak ten teplý vzduch zkresluje cestu." 

„Zlato?" Liz poposedala na sedadle a snažila se zase najít nějakou pohodlnou polohu. Cha! pomyslela si. Jako by to vůbec bylo možné, sedět tady pohodlně! 

„Našli tu pár valounků," vysvětlil jí. „Vypukla tu menší zlatá horečka, ze které nakonec nic nebylo. Tedy zlato tu může být - a pravděpodobně i je - ale nejdřív musíš přežít, abys ho vynesla ze země. To za to prostě nestálo..." 

„Protože i bez toho příšerného počasí, co přináší El Nino, je tohle zatraceně nepříjemné místo k žití." Přikývla. 

„Přesně tak." Jake se na ni konečně podíval - na ni, tentokrát. A jak se díval, ona se nervózně pousmála a řekla: 

„Úžasné místo na líbánky! Nikdy jsem ti neměla dovolit, abys mě ukecal." Vtípek, samozřejmě. 

„Cha!" byla jeho odpověď. Rukou si zastínil obličej a obrátil svoji pozornost zpět ke kulatým kopcům, jejichž vrcholu se už dotýkal okraj slunečního kotouče, takže na nich seděl jako zlatý puchýř plný hnisu na křivce boku nějaké obrovské ležící ženy. 

„Máme skoro prázdnou nádrž." Liz poklepala nehtem na ukazatel stavu paliva. „Víš určitě, že tady doopravdy je benzínka?" Ve skutečnosti sama věděla, že je; byla na mapě. To jen ta nervozita z hrozného vedra, stavu silnice a rychle se blížícího večera. Liz měla sklon čas od času lézt lidem na nervy. A co se týče Jakeových nervů... no, tím si nebyla jistá, vlastně ani nevěděla, jestli nějaké má. 

„Benzínka?" Opět se na ni podíval. „Jistě že tam je. Aby sloužila místní ,komunitě'. Krucinál, tady je nula celá třicet šest člověka na sto kilometrů čtverečních!" Chápala, že ten sarkasmus nebyl určený celý jí, ale spíš jejich situaci. Navíc se jí zdálo, že zaslechla v jeho hlase neznámý dozvuk. Takže možná přece jenom má nervy. Ale jeho dokonale neemocionální přístup ji štval. 

„Tolik lidí? Opravdu?" Na chvíli cítila potřebu porazit tohoto nesnesitelného muže v jeho vlastní hře... ale jen na chvíli. A pak pokrčila rameny a nechala to být. „Tak k čemu tady tedy je? Myslím tu benzínku." 

„Je to pozůstatek po zlaté horečce," odvětil. „Australská vláda je podporuje subvencemi, jinak by takováhle místa jednoduše nemohla vůbec existovat. Jsou to občerstvovací stanice uprostřed ničeho, zastávky pro příležitostné cestovatele. Ale nečekej nic extra. Možná tak láhev teplého piva - hlavně si ji otevři sama... jo, já vím, že tohle víš - žádné jídlo, a jestli potřebuješ čůrat, raději byst to měla udělat, než tam dojedeme." Dobrá rada, v těchto končinách. 

Silnice mizela asi patnáct set metrů před nimi: optická iluze, stejně jako to vlnění teplého vzduchu. Jak se kopce zvedaly, cesta věrně kopírovala terén a budila dojem, že všechno je na stejné úrovni, vodorovné. Jen zvuk motoru prozrazoval pravdu: že totiž Land Rover ve skutečnosti pracoval, i když ne zase tak urputně. A během následující minuty vyjeli na vrchol kopce před nimi. 

Pak Jake zastavil vůz a každý z nich se vydal na opačnou stranu, do podrostu. On se vrátil první, a když přišla Liz, opíral se už o otevřené dveře na svojí straně a triedrem si prohlížel cestu před nimi. 

„Vidíš něco?" zeptala se a tiše obdivovala Jakea, který tam stál v nenucené póze s jednou nohou na prahu vozu, džíny mu obepínaly malý pevný zadek a úzké boky. Ale zbytek jeho těla nebyl malý. Měřil možná sto osmdesát pět, měl dlouhé nohy a ruce, které se k nim hodily. Vlasy měl tmavě hnědé, stejně jako oči a jeho obličej byl hubený, s propadlými tvářemi. Vypadal, že by mu pořádné jídlo neuškodilo... ale na druhou stranu, váha navíc by ho zcela určitě zpomalovala. Jeho rty byly tenké, snad až kruté. A když se usmál, nikdy jste si nemohli být jistí, že za tím je něco veselého. Jakeovy vlasy byly dlouhé, jako lví hříva; nosil je stažené dozadu do ohonu. Bradu měl hranatou, na levé straně poznamenanou tenkou jizvou a jeho nos byl u kořene tak výrazně zvednutý, že pod ním jeho zbytek visel jako strmý převis (jako nos domorodého Američana, pomyslela si Liz) místo toho, aby špičkou vyčníval. Ale, bez ohledu na to, jak byl Jake hubený, měl široká ramena a pod jeho na slunci zhnědlou pokožkou se rýsovaly svaly. I na stehnech, představovala si... 

„Benzínku," odpověděl. „Na nápisu u kraje cesty je napsáno čerpací stanice Starý důl'. Od cesty doprava je odbočka ke stojanům... tedy ke stojanu. To je zapadákov! A na dalším nápise na stěně boudy je... cože?" Svraštil čelo. 

„No co je tam?" zajímalo ji. 

„Je tam ,Navštivte Stvůru!'," přečetl Jake nahlas. „Ale je to napsané Z-t-v-ů-r-u. Cha! Ztvůra..." Zavrtěl hlavou. 

„Tady s učením moc nenadělají," odpověděla. Pak si přidržela dlaň nalevo od obličeje, aby odstínila poslední sluneční paprsky od západu. „Ty máš ale zrak. I s dalekohledem musí být písmena na tom nápise titěrná." 

„První předpoklad pro to, být snajperem," zamručel. „Totiž jeho zrak musí být stoprocentní." 

„Ale ty nejsi snajper, ani nic jiného, co by souviselo s vražděním. Už ne," namítla - pak zalapala po dechu, když si uvědomila, jak moc se může plést. Až na to, že tentokrát to bylo jiné, určitě. 

Jake jí podal triedr, podíval se na ni, ale nijak nezareagoval. Podívala se do objektivů, seřídila si je pro svoje vlastní oči, našla osamocený stojan a boudu, která stála - nebo spíš padala - za ním, evidentně postavenou přímo na skalnaté plošině, která vyčnívala ze země u paty mohutné vyvýšeniny, nebo snad kopce. Cesta se vinula kolem rozbrázděného, mírně skloněného úpatí hory a mizela někde na severu. 

A zatímco si to tam prohlížela, Jake si prohlížel ji. To bylo v pořádku, protože ona nevěděla, že se dívá. 

Byla to dívka - ne, žena - a úžasný pohled pro oko znalce. Ale Jake Cutter se na ni takhle dívat nemohl. Jedna žena už tu byla a po ní už žádná další být nemůže. Nikdy. Ale kdyby to šlo... možná by byla jako Liz Merricková. Mohla mít přes sto šedesát pět, štíhlá byla jako proutek a náležitě zaoblená v místech, kde by na tom záleželo někomu, koho by se to týkalo. A komu by záleželo na ní. A na ní záleželo, ale ne takto. Její vlasy, černé jako noc a s poněkud chlapeckým střihem, nebyly Natašiny vlasy a její dlouhé nohy nebyly Natašiny nohy. Ale Lizin úsměv... musel uznat, že na jejím úsměvu něco bylo. Byl jako paprsek jasného světla, ale takový, který by si Jake přál nikdy nepoznat - protože věděl, jak rychle se dá světlo zhasnout. Jako Natašino světlo... 

„Není to moc vábné," okomentovala Liz, která s obtížemi dýchala ústy. 

„Ech?" Vrátil se zpátky na zem. 

„Ten zapadákov, jak jsi to nazval." 

„Název mluví sám za sebe." Jake mluvil se stejnými problémy jako ona. „Možná vchod do starého dolu. Proto ,Čerpací stanice Starý důl'." 

Máš úžasný talent konstatovat samozřejmé, chtěla mu říct, ale neřekla. Už zase sarkasmus, a zakrývá něco jiného. 

„Tak co si myslíš?" zeptala se konečně, když se vrátili do Roveru. 

„Teď je čas nepřemýšlet," odpověděl a Liz nemohla než souhlasit. Alespoň si zapamatoval něco z té trochy, co mu bylo řečeno. A tak se snažili nepřemýšlet a nepřemýšleli, když nastartoval vůz a nechal ho sjet těch pár set metrů dolů k čerpací stanici Starý důl... 

Když sjeli z cesty na udusaný nájezd vedoucí k vyvýšené ploše ležící před boudou, rozsvítila se jakási světla. Nápis osvícený reflektory zablikal a zabzučel a nakonec se mu podařilo se rozsvítit v přerušovanou, jako by trochu přidušenou neonovou zář; ušpiněná okna boudy samotné zářila prašnou nedefinovatelnou,elektrickou žlutí. V těchhle prastarých říčních údolích, vyschlých už od dávné prehistorie, se stmívá velice rychle, prakticky okamžitě po západu slunce. 

Také se ochladilo; ne, rozhodně nebyla zima - ne v tomhle strašidelném počasí od El Nina - ale bylo chladněji. Když zastavili u osamoceného stojanu, Jake pomohl Liz nasoukat se do tenkého safari sáčka, sám si své vzal z kufru Roveru a také si ho oblékl. Jeden mělký žlab na hřebenu klenutých kopců na západě si stále držel trochu zlatavé záře. Ale světlo rychle mizelo a ametystová se ztrácela z nebe, vytlačována sestupující temnotou vesmíru. Na východě se už nad černavými siluetami hor mihotaly první hvězdy. 

Asi dvacet pět kroků napravo od hlavní budovy byla menší stavba, zanořená do úpatí strmého kopce. Nápis NAVŠTIVTE ZTVŮRU mířil tím směrem. Liz nahlas přemýšlela: „Co je to za stvůru, co myslíš?" 

Nyní však stála v náhle otevřených síťových dveřích postava. A byla to ta postava, kdo jí odpověděl. „No, rozhodně je zatraceně srandovní, to vám garantuju, slečinko!" A pak se ozvalo pochechtávání, jak majitel toho hlubokého a drsného hlasu přišel tak blízko, že si ho mohli prohlédnout. „Ale už je kapánek pozdě, takže esli ho chcete vidět, vezměte si rači baterku. Už se tam zase spálila žárovka... nebo to možná udělal von. Světlo ho moc nebere, toho ztvůráka. Takže, co pro vás můžu udělat? Benzín, je to tak?" 

Jake přikývl a posunul si klobouk trochu z čela. „Benzín. Plnou." 

Údiv toho domorodce zněl dostatečně upřímně. „He? Copak vy jste zač? Angláni? Páreček ukňouranejch měšťáků, co se sem zatoulal? A teď mi řekněte, co dál?" Pousmál se a potřásl hlavou. „Jen si dělám legraci. Toho si nevšímejte, lidičky." 

Zdálo se, že je to jen přátelský stařík, naprosto nezvyklý na společnost. Revmatickými malými pichlavými očky, která se už dávno vzdala záhybům zestárlého obličeje, zíral na svoje zákazníky přes štětinatý plnovous, stejný, jako snad mívali starodávní upovídaní vozkové dostavníků na Divokém západě. Když sundával uzávěr z nádrže Land Roveru, vypadalo to, že pod ním jeho rozechvělé nohy každou chvíli povolí. A jako by se chtěl znovu ujistit, že neřekl nic nemístného: „Ehm, nic ve zlým," mumlal dál svoje omluvy. 

„Nic se nestalo," zasmála se trošku Liz. A Jake ji musel obdivovat: ten její klidný hlas, který vůbec nic neprozrazoval. Rychle pokračovala: „Můžeme si dát nějaké pití, zatímco budete tankovat? Byla to dlouhá a žíznivá cesta a ještě bude. Možná pivo? Máte pivo, že?" 

„Už jste potkala Australana -" (ve skutečnosti řekl Oustrylana) „ 

- kerej by neměl po ruce pivo?" Stařík se znovu zašklebil, zapnul čerpadlo a podal pistoli Jakeovi, pak se odbelhal k boudě a podržel Liz otevřené vnitřní dveře. „Vemte si, slečinko. Jsou v řadě na policí za barem. Ale moc si nevyberete - všecky jsou Foster! Moje voblíbený. A jelikož ho většinu vyslopu sám, já rozhoduju o tom, co tu budu mít." 

„V pořádku," řekla Liz. „Já ho taky ráda." 

Jake je sledoval, jak šli dovnitř, a rozčileně žmoulal pistoli. Blbec, prostě si ji nechal vnutit, jen tak. Zatraceně! 

A potom... ale vypadalo to jako věčnost, než se mu podařilo utišit Roverovu hříšnou žízeň. Proto Jake přestal, když byla nádrž jen ze tří čtvrtin plná, prudce vrátil pistoli zpátky do stojanu a snažil se vypadat klidně, když vstoupil za Liz a za tím přestárlým klukem do boudy. Ale vážně ji nerad ztrácel ztrácel z očí, i kdyby to mělo být jen na pár vteřin. Podívala se na něj těsně před tím, než uhnul pohledem, její oči byly příliš zúžené, i když jen o chloupek, příliš znepokojené. 

Ale uvnitř to nebylo tak hrozné, jak si myslel, že bude. Nebo jak by to mohlo být. 

Bylo to tou špínou, prachem navátým z pouště, který se zvenčí hromadil u oken, ta držela světlo uvnitř a způsobovala, že celé místo vypadalo tak zachmuřeně. Ale uvnitř - takhle může vypadat typické zázemí kterékoli čerpací stanice milion kilometrů od civilizace. To byl alespoň Jakeův první dojem. Bar byl jen prkno na dvou sudech, z kterého visel korálkový závěs až na zem, a kolem stály menší soudky místo židlí. Liz seděla na jednom z nich a stařík jí evidentně podal pivo, které doposud držela neotevřené v ruce. 

Asi se ho zeptala, jestli je tu úplně sám, a on jí zrovna odpovídal: „Sám? Já? Ne, většinou ne. A stejně mám samotu docela rád. Mám tu pár kluků, co mi pomáhají. Akorát že tu teď zrovinka nejsou. Ale není to tu tak zlý, vážně. Zrovna včera nebo tak nějak se tu zastavil kamion." 

„Kamion?" řekla Liz a úplně z ní sálala nevinnost. „Tady?" 

Stařík přikývl. „Bůh ví, kam měli namíříno. A když už jsme u toho, kampak míříte vy, co? Copak tady vlastně hledáte?" 

Když už vstřebal víc pocitů, než bylo na jednu místnost zdrávo, Jake přišel k baru a požádal o pivo. Aniž by čekal na nějakou reakci od Liz, sáhl stařík pro láhev a podal ji Jakeovi. „Tedy vy sebou ale umíte hodit!" řekl mu. „Potřebovali jste jenom dotankovat, co? To vám povím, ještě jsem neviděl naplnit tak velkou nádrž tak rychle." 

„Správně," přisvědčil Jake a přijal pivo. Rychle s lahví zatřepal a odzátkoval ji svým zkušeným palcem. Pak, zatímco teplé pivo pěnilo, změnil téma: „Plechovky nemáte?" zeptal se. Podal láhev Liz, vzal si její a zopakoval trik se stejným výsledkem. Pivo nebylo zvětralé; ty láhve sice pocházely z nějakých starých zásob, ale ještě je nikdo neotevřel. 

A mezitím: „Plechovky? Na ty já nedržím," opáčil pamětník. „Všecky ty novodobý serepetičky! Skutečnej spoleh je jenom na starou dobrou Hašku." A znovu přenesl svou pozornost na Liz. „Copak jste říkala?" 

„Nic," odpověděla. „Vy jste mluvil. Ptal jste se, co tady děláme." 

„A co tedy?" naléhal. 

Usmála se. „Dokážete udržet tajemství?" 

Pokrčil shrbenými rameny, posadil se na soudek na své straně prkna a zakašlal. „A komu bych to podle vás asi tak povídal?" 

Liz přikývla. „Byli jsme na návštěvě příbuzných ve Wiluně, a tak nějak narychlo jsme se rozhodli, že se vezmeme. No a dojeli jsme až sem, pryč od lidí, kde nás nikdo nenajde." 

„Ale? Tak líbánky, co? Vytratili jste se a nenechali adresu? Mimo dosah, tajně a jen vy dva do Gibsonovy pouště? He! Skvělý místo pro líbánky..." 

„Já mu to taky říkala." Liz opět souhlasně přikývla a zahrozila Jakeovi prstem. 

Jake řekl: „No, vyrazili jsme na sever. Mysleli jsme si, že se podíváme na jezera a..." 

„Jezera?" přerušil ho zamračeně starouš. „Chcete se podívat na jezera?" Pak smutně pokýval hlavou a zamumlal: „Tak to vás čeká pořádné zklamání." 

„Opravdu?" Jake pozvedl obočí. 

Ale stařík se jen nahlas zasmál a pleskl si rukama o stehna, “ jezero Zklamání!" Hurónsky se zasmál. „Kus na sever. Ať se propadnu, dycinky mi na to skočej!" Najednou zvážněl. „Tak jezera? Chcete se podívat? Pche! Spousty bahna a soli, ale to je tak asi všechno." 

„Ne divočina!" protestovala Liz. 

„No, jistě, to taky," řekl. „Ale co mně je do ní? Já mám svou vlastní divočinu tady." 

„Stvůru?" Jake si pořádně přihnul piva. 

„To je ono," přikývl stařík. „Chcete se na ni podívat?" 

Co se týče staříka, toho už si Jake prohlédl dostatečně. Ale určitě by si rád prohlédl zblízka i jeho boudu - včetně toho, co bylo za ní nebo taky pod ní. Liz jeho zvědavost vycítila, jakkoliv se ji Jake snažil zakrýt před tím starým mužem. Kromě toho měla na mysli jejich dohodu, že toto místo musí prozkoumat, a tak se rozhodla začít jako první - odvést pozornost, jak nejlépe to jen šlo. A stejně (říkala si v duchu), ten muž vypadal docela neškodně. 

„Chci ji vidět," prohlásila. „Stejně, co je to za záhadu? Co je to vlastně za stvůru? Nebo je to jen nějaký podvod nějaký prašivý, nemocný dingo, který se sem připlazil z pouště - aby přilákal nějaké ty zákazníky?" Pak se otočila ke svému partnerovi, i když věděla, že on se do debaty nezapojí: „Co říkáš ty, Jakeu? Chtěl by ses na ni jít podívat?" 

Jake zavrtěl hlavou a upil další doušek ze své lahve. „Já ne, Liz. Já musím uhasit žízeň. Ale pokud chceš opravdu vidět nějakého prašivého psa, tak si posluž." U těch slov se skoro zakuckal, než je ze sebe dostal. Do horoucích pekel - přece se dohodli, že se jeden od druhého nebudou vzdalovat! Doufal, že Líz ví, co dělá. I když na druhé straně, ona hrála tuhle hru déle než on. A to ho taky pěkně štvalo: fakt, že ve skutečnosti tady byla šéfem Liz. 

„Baterku," vzpomněl si stařík a sundal z police těžkou, kůží pokrytou svítilnu a podal ji Liz. „Tohle budete potřebovat. Chovám ho ve tmě, protože slunce by mu určitě uškvařilo oči. Taky venku za boudou už je tma a o to větší v jeho kleci." Liz se na něho nejistě podívala a zarazila se. On jen naklonil hlavu na stranu a poznamenal: „Ale stačí, když půjdete tam, kam vás povedou šipky, to je všecko." 

Liz potěžkala baterku a zeptala se: „To jako mám jít sama?" 

„Fakticky se nemůžete ztratit!" opáčil. Načež se nabručeně vybelhal zpoza svého provizorního baru. „Ty moje staré rozvrzané hnáty," zavrčel. „Vidíte, moc se jim nechce. Ale máte pravdu - nemůžu takovou křehkou dámu nechat bloudit samotnou v takové tmě. Tak jen pojďte za mnou, slečinko. Starý Bruce vás tam zavede." A pak se ztratili ve tmě. 

Jake si vytáhl z kapsy malý pager a zapnul ho. Kdyby se teď Liz dostala do nesnází, stačilo by, kdyby jen zmáčkla knoflík na svém bzučáku, a on by to okamžitě věděl... a naopak. Protože v této hře bylo stejně tak pravděpodobné, že i on může udělat chybný tah. 

Tyhle myšlenky se mu tedy honily hlavou, když tiše vstoupil za bar a prošel druhým kuličkovým závěsem visícím od dřevěného stropu až k podlaze. A stejně jednoduše a rychle se dostal do vodorovné důlní šachty a skoro stejně tak rychle do něčeho mnohem méně pozemského... 

Liz následovala starého muže (Bruce? Obrovská spousta Australanů se jmenovala Bruce, pomyslela si. Určitě jich je přinejmenším tolik, kolik je v Londýně Johnů) podél úpatí vyvýšeniny směrem k menší boudě, vestavěné do stěny téměř příkrého útesu. 

Nyní už byla docela tma a svítilna, kterou jí dal, nevydávala mnoho světla. Baterie musely být určitě skoro vybité. Samozřejmě, ten stařík se tady vyznal, takže ho to očividně neznepokojovalo, zato Liz to dělalo starosti. A jakkoliv se snažila jít pomalu a opatrně v Bruceových šlépějích - hlavně proto, aby získala čas pro Jakea, který zatím prozkoumával tohle místo - přesto se í podařilo jedenkrát nebo dvakrát klopýtnout o velký kámen, uklouznout nebo nešikovně šlápnout do výmolu. Ve skutečnosti však byla většina toho klopýtání jen hraná, takže nakonec bylo možná i dobře, že svítilna už téměř nesvítila. Alespoň zpočátku si to myslela. 

Až do doby, kdy jí stařík oznámil: „A sme tady," zatímco odemykal skřípající zámek a pak otevřel dveře venkovní zástěny. Za ní spatřila Liz další pootevřené dveře; a jakmile starý Bruce, pokud se tak doopravdy jmenoval, natáhl neuvěřitelně dlouhou ruku podél Liz a dveře otevřel - a současně se mu podařilo ji postrčit směrem dovnitř - ucítila pach zvířecího doupěte. 

Byla to věc instinktu, něčeho, co leží hluboko v dědičném základu každého lidského tvora: schopnost vycítit území nebezpečného zvířete nebo zvířat. Ten zatuchlý, divoký pach jeskyně, kde něco přebývá - nebo možná půda, kde již odedávna přezimují netopýři - či snad pavilon ještěrů v zoo. 

Avšak existuje zápach a zápach a tohle bylo něco úplně jiného, než s čím se Liz kdy setkala; možná to jednoduše byly všechny zkažené zápachy smíšené v jeden. Až najednou pochopila, že to nebyl pouhý zápach - nebyl to jen zápach - do hry vstoupil její talent a ona pochopila, že ten odporný puch necítila jen nosem, měla ho i ve své mysli! 

A vtom ji přepadla myšlenka původu toho pachu, hlavní složky nebo ohniska tohoto nepříjemného zamoření. Byla to ta bouda - nebo spíše ta zamřížovaná klec, zabírající uvnitř prostor ode zdi ke zdi - nebo snad ten černý tunel vedoucí za mřížemi kamsi do tmy, s tou doposud nespatřenou ,ztvůrou'... a nebyl to náhodou samotný starý ,Bruce'? 

Najednou se z temného konce horizontální důlní šachty ozval zvuk. A stejně jako je zápach a zápach, existuje i zvuk a zvuk. Liz zalapala po dechu, namířila kužel světla baterky do tmy tunelu a spatřila pohyb. Hladká, koncentrovaná, přibližující se temnota obklopená trochu řidší temnotou; skvrna ve tvaru postavy, která odkudsi z druhé strany pomalu houpavě přicházela s průvanem jedovatého vzduchu a postupně se zaostřovala. Její svítící žluté oči měly tvar očí šelmy, přesto ale vyzařovaly inteligenci a neměly nic z plachosti zvířete - tím Liz přikovaly tak, že nebyla schopna pohybu, jako zajíce, kterého hypnotizují světlomety auta! 

To trvalo jen chvíli. Než... 

„Ty!" Liz uchopila světlomet do levé ruky, pravou sáhla do kapsy a vytáhla upravenou poloautomatickou pistoli ,Baby Browning', odjistila ji a zamířila na staříka... nebo spíše na prázdné místo, kde ještě před chvílí stál. Zatímco se zvenčí do noci ozvalo zavrzání jeho bot a také jeho odporný chechot - a pak zaskřípění klíče v zámku venkovních dveří, kterým ji uvěznil uvnitř. 

Do horoucích pekel! Jenže tohle by klidně mohlo být peklo, doslova! Kromě jejího talentu - který v sobě vědomě zadržovala už příliš dlouho, aby snad někoho nebo něco neupozornila na opravdový důvod svého příchodu sem - se v Liz také probudily její nejhlubší obavy. Nyní už věděla, kdo byl ten tvor v důlní šachtě a věděla, čeho je schopen. Ale ani teď ještě nebyla úplně bezbranná. 

Zastrčila si baterku pod paži, našla svůj bzučák a zmáčkla tlačítko alarmu... ve stejném okamžiku se ozvalo i Jakeovo volání o pomoc. 

Ten šok z náhlého rychlého píp, píp, pípání způsobil, že Liz málem upustila baterku na zem; naštěstí ji ale udržela. S rukama u sebe namířila zbraň i baterku skrze dva a půl centimetru silné mříže klece. Jenže jakmile ten chatrný paprsek letmo přehlédl mříže, odhalil něco, čeho si Liz před tím nevšimla; on taky nebyl čas něčeho si všímat. Ta klec měla dveře zajištěné řetězem s těžkým visacím zámkem - problém byl v tom, že ten zámek visel zevnitř, na druhé straně. Pohupoval se na obruči odemknutého okovu! 

Věděla, co musí udělat: natáhnout se skrz mříže a zastrčit obruč do zámku, aby se zámek uzamkl. Práce pro dvě ruce. Znovu si strčila baterku pod paži a pistoli zasunula do kapsy. A pak v té vtíravé, palčivé, živé polotmě vrazila Liz své chvějící se ruce skrze mříže... celou tu dobu si uvědomovala tu věc, která se k ní přibližovala, její šikmé oči, sirnaté oči, které se na ni upíraly... a také bzučák vydávající svoje naléhavé staccatové mayday jako nějaké malé, vyděšené zvíře... a ke všemu to náhlé, děsivé tušení: Co když má ta věc klíč od toho zámku? 

Najednou to byla Liz Merricková, kdo se cítil jako malé, vyděšené zvíře chycené v pasti - jenomže to bylo lidské zvíře. Zatímco ta věc, která se k ní šachtou neustále dlouhými kroky přibližovala, byla všechno, jen ne člověk, i když nedávno tomu tak ještě mohlo být. 

Už to bylo skoro u ní; cítila ten horký zápach jeho dechu! Liz pevně zavřela oči v zoufalém pokusu zastrčit železnou západku do zámku. Teď oči otevřela... 

...a povedlo se, zapadlo to tam! Jeho obličej, zachycený v kuželu žlutého světla svítilny pod její paží, se na ni díval. 

„Aáááách!" zavzdychala ztvúra - nebo kdo to vlastně byl. „Dívka. Ne, žena. A svěží. Jak velice potěšující setkání! Jak naprosto... příhodné. Aáááách!" A jen tak, jakoby nic, vzaly jeho studené, studené ruce zámek Liz z rukou, uvolnily jej z řetězů a s řinčením upustily na špinavou podlahu... 

II 

Temní obyvatelé 

Mezitím postoupil Jake Cutter asi sto metrů pozvolna se svažující štolou do hlubin země. Štola byla zcela nepochybně vstupem do starého dolu; stěny a strop byly zpevněny fošnami a na dost nerovné podlaze byly položeny rezavé kolejnice úzkokolejky s pražci. Místy byly vidět stopy po závalu - díry ve stropě a hromady kamenů na zemi vyprávějící své vlastní příběhy. Každopádně ale zbylé vzpěry vypadaly ještě docela pevné, takže co se tohoto týkalo, Jake obavy o svou bezpečnost neměl. 

Znepokojovala ho ale jiná věc a opakovaně se přistihl, jak si přeje, aby právě teď byl ne někde jinde, ale spíše někdo jiný - i když normálně by si nic takového nepřál. Byl z toho zmatený a plný rozporuplných pocitů, ale bylo to něco, co se mu přihodilo pouze dvakrát, a navíc v těch nejextrémnějších situacích. Ale prozatím byl Jake pouze Jake Cutter. 

Tohle se mu honilo hlavou, když mu úzký, ale dostačující kužel světla jeho malé kapesní baterky odhalil první z několika bočních tunelů, štol, které se paprskovitě rozebíhaly všemi směry od hlavní štoly. 

Až dosud ležela na podlaze silná vrstva prachu a písku a velké množství ho bylo usazeno i na stěnách. Nicméně směrem do středu a mezi kolejnicemi byla půda ušlapána a odhrnuta, pravděpodobně nohama několika nebo mnoha lidí. Jenomže kam ti lidé šli? Ten stařík samozřejmě mohl tohle místo využívat jako skladiště; ovšem, vždyť u vstupu do štoly, v boudě naproti dolu míjel Jake hromadu beden a kartonů, na nichž byly štítky, které prozrazovaly jejich obsah. Například utěrky, rozbušky, různé druhy motorových olejů, zapalovací svíčky a náhradní díly a příslušenství různých vozidel. Samozřejmě, člověk by něco takového předpokládal v blízkosti vchodu do dolu. 

Ale proč všechny tyto stopy nedávného dění - nebo práce? - a zrovna tady? Proč by se sem chtěl někdo vracet, možná snad s výjimkou výzkumných prací; že by někdo, kdo se zajímá o štoly starých dolů? Ale nedávno? A kolik jich bylo? Začínalo to vypadat, že by tohle mohlo být to místo. V tom případě se ale Liz a Jake neměli vůbec rozdělit a jít každý jinou cestou. No jasně, on věděl, proč to udělala, fajn, ale zrovna teď... 

Počkat, co to bylo? Jake ztuhl. 

Ty štoly nebyly vykopány nedávno; pravděpodobně to byly průzkumné výkopy z dob, kdy zlatokopové hledali jedinečnou, obrovskou ,mateřskou žílu.' Ve stěnách, v nichž byly vytesány nebo odstřeleny pomocné tunely, byl skutečně přítomen křemen. Také otisky na podlaze - v některých místech viditelné šlépěje - byly skutečným svědectvím toho... že se opravdu z prvního bočního tunelu ozval zvuk. Zvuk připomínající vzdech nebo zívnutí, jako by se někdo probouzel. 

Jake věděl, že touhle dobou už nastala v údolí Gibsonovy pouště noc a svět venku ztemněl. Ale určitě nebyl zdaleka tak temný jako tady. A Liz tam někde byla sama s tím staříkem. A možná že ne sama. Nebyl náhodou ten jeho ,oustrylanský' přízvuk trošku příliš těžkopádný a nebylo v něm náhodou tak trochu možná jen kousek - Cikána? 

Ježíši! Jake si najednou uvědomil, že se v bočních tunelech začaly ozývat zvuky neobratných pohybů - z více než jednoho tunelu - a byl okamžitě připraven jednat. Jenomže tady a teď mu zbývala jen jediná možnost: uletět. 

Vzadu za ním se hlavní tunel malinko zakřivoval směrem k východu. Otočil se a vyrazil klusem kupředu. Světlem baterky kmital po stropu štoly, aby se náhodou neuhodil o vyčnívající konce volně visících neotesaných trámů, které na mnoha místech praskly vlivem tlaku. V poklusu nahmatal svůj pager, aby mohl vyslat nouzový signál. Ne, že by byl vyděšený nebo se cítil nějak bezprostředně ohrožen, ale Liz by mohla být. Jestli si už sama nebyla vědoma ohrožení, bzučák by ji na ně mohl upozornit předem. Teď ho ale ještě nechtěl použít, protože by to mohlo upozornit kohokoliv, kdo teď byl v její blízkosti na to, že Jake už je na cestě za ní, a vyvolat tak nějakou nechtěnou aktivitu. 

Za nějakých dvacet vteřin, když už bylo vidět kuličkový závěs zadního vchodu do boudy, se Jake prudce zastavil. Za závěsem se na okamžik objevila postava letmo ozářená světlem vycházejícím z boudy; Jake v ní poznal starého majitele pumpy. Zhasnul baterku, přilepil se ke stěně za podpěrný trám, pak vytáhl svou devítimilimetrovou pistoli Browning a neslyšně zamířil. Právě včas. 

Stařík prošel s typickým reptáním skrz závěs a zamířil přímo k Jakeovi; jinudy se ani jít nedalo. Jenomže v záblescích světla z boudy si Jake najednou všiml, že tohle už nebyly pohyby starého muže. Vykračoval si čilým, téměř mladistvě svižným krokem a jeho dříve kalné oči už nebyly skryty za pavučinami vrásek. Teď svítily žlutou barvou divokého zvířete a jejich zornice zářily ohnivě rudou barvou! 

Jake už nepotřeboval další varování ani důkazy. Teď už si byl s určitostí jist, kde se nachází, i když nevěděl přesně, proti komu stojí. Zaujal postoj profesionálního střelce, pečlivě zamířil a zmáčkl spoušť. 

Protivník však Jakea uviděl nebo možná vycítil v momentě, kdy vystřelil; jako by odletěl stranou, tak rychle se přilepil ke zdi. Jake věděl, že minul, a vypálil druhou ránu; kulka se s kvílením odrazila od stěny šachty a odmrštila při tom úštěpky kamene do tváře ,staříka'. 

Muž sebou trhl, pak se ale narovnal a vystoupil ze stínu před zraky Jakea. Rukou si sáhl na krk pod ucho, pak se na ni skoro až nevěřícně zadíval a řekl: „Krev?" To bylo vše, krev. Jenomže ten hlas už nebyl hlasem staříka a jeho planoucí oči teď zářily jednolitě rudou barvou. 

Jake se posunul kupředu; věděl, že potřetí už minout nesmí. Za ním už to teď opravdu ožilo: kvílející hlasy vykřikující otázky a zvuky klopýtajících nohou. 

„Olovo, že ano?" ozval se ten hluboký, hřmotný, nebezpečný hlas, když se vzdálenost mezi nimi zkrátila. „Hm, cha! cha! cha! Tak si posluž, synu, střílej. Protože stejně zjistíš, že já olovo miluji." 

„A co takhle stříbro?" odpověděl Jake, když zmáčkl spoušť znovu. Řekl to, jen aby si dodal odvahy, protože ve skutečnosti si sám sebou příliš jistý nebyl, ale byla to hezká replika. 

A možná že si upír v poslední chvíli uvědomil soupeřovu převahu. Ještě naposledy se pokusil přemístit se stranou tím svým divným nekutým pohybem, ale k jeho smůle to nebylo dost rychle ani daleko. 

Stříbrná kulka ho zasáhla do pravého ramene, otočila ho a mrštila jím o zeď. S bublavým výkřikem bolesti si zarazil drápy do ramene a klesl na pravé koleno. Jake ho bez váhání přeskočil a zamířil ven, skrze kuličkový závěs, přičemž ho ostatní v hlučné změti následovali. 

Možná že měl zůstat a práci dokončit. Určitě by to byl udělal být tím někým jiným - nebo alespoň z poloviny někým jiným - ale navzdory nebezpečí byl Jake pořád jen Jake Cutter; ještě stále se nedostal do stavu naprostého zoufalství. 

Proběhl závěsem a porazil provizorní bar - ohoblovaná fošna spadla ze sudů. Jake bez zaváhání vyběhl do tmy, zahnul doleva a sprintem zamířil k druhé boudě. Tam, kde se měla nacházet ta ,ztvúra', a Jake mohl jen doufat, že tam najde i Liz... tam, kde ji ten zákeřný, intrikářský nemrtvý vlastník tohoto odporného místa zanechal. V běhu sáhl do kapsy, aby aktivoval svůj pager... 

Studené ruce toho tvora na rukou Liz... bzučák bez ustání volající nekonečné mayday (nebo Jakeův varovný signál, nedokázala rozlišit, který z nich, nicméně na ten druhý už bylo v tuto chvíli příliš pozdě)... a ten tvor z nejstrašnějších nočních můr se na ni usmíval zpoza železných mříží. Jenže ty mříže mohly klidně být z papíru, neboť dveře klece zely dokořán. 

Stvůra pustila Lizinu pravou ruku a zatlačila do dveří. Liz zkameněla; už mu dovolila dostat se tak daleko... ale hned se zase z šoku probudila, když zaslechla Jakeův křik: „Liz! Liz! Kde do horoucích pekel vězíš?" Tak tohle přesně vystihovalo místo, kde se teď nacházela. Předpokládala, že on už to teď ví taky. 

Kolem byla absolutní tma, až na obrovské, planoucí oči jejího protivníka. Dveře klece proti ní se náhle s kvílením rozletěly a narazily do ní; Liz zavrávorala. Přesto se jí podařilo vylovit z kapsy Baby Browning a prostrčit hlaveň mříží. Zaťala zuby a vystřelila. 

„Cože?" řekl ten rozechvělý hlas a znělo to trochu překvapeně. Když ji ten tvor pustil ze sevření, znovu přibouchla dveře na rezavých pantech jemu do tváře, pak se otočila a s klopýtáním si ve tmě razila cestu k venkovním dveřím boudy. Našla je, nahmatala kliku a rozrazila je. Jenomže stvůra jí byla v patách; cítila její horký, páchnoucí dech vzadu na krku, její tísnivou sílu narůstající ve tmě. 

„Liz?" zaslechla znovu Jakeův hlas. Uslyšel její výstřel, zastavil se za zamčenými dveřmi. Slyšela ho klít a rachotit zámkem, až nakonec zakřičel: „Ustup!" 

Ona by měla ustoupit? Když těsně za ní něco rachotilo: „Rrrach, - hrm!" dokonce i teď? 

„Bože!" zabědovala Liz, rychle se otočila a znovu vypálila a pak potřetí, až se ten bizarní temný stín otočil a s máváním rukama a pliváním krve se rychle stáhl do ještě větší tmy boudy - kde se smísil s dalšími stíny, kterých si až do teď nebyla Liz vědoma. 

Její výstřel zazněl společně s Jakeovým - to když ustřelil zámek venkovních dveří. O chvíli později už byla venku, pryč z toho prokletého místa, a vpadla Jakeovi přímo do náruče. 

Začal ji konejšit a přitom jí zadýchaně vysvětloval: „Tohle místo... To je ono! To je to, co jsme hledali." 

„Myslíš si, že to sakra nevím?" vyhrkla. 

A pak běželi rovnou k Roveru, směrem k bezpečí a zdravému rozumu. Jenomže zatím se bezpečí a obzvláště zdravý rozum ztrácely někde v nedohlednu. Malá bouda za nimi chrlila do tmy klopýtající, jako by zmatené živoucí mrtvoly. Byla jich hrstka, přinejmenším čtyři nebo pět. Zatímco před nimi... 

„Dobrý Bože!" Jake stěží popadal dech. 

Na nebi svítil měsíc, takový ten obrovský, který všechno osvětluje, a také hvězdy, zářící na černočerné obloze, na vrcholcích hor olemované různými odstíny nachu. V jejich záři spatřili, co na ně u jejich auta čeká. 

„Teď jsme v tom namočeni až po krk," supěla a dusila se Liz. „Bože, nemůžu popadnout dech!" 

„Já taky ne," opáčil Jake. „Prosím tě, nepanikař a vydrž. Ještě to není za námi. Naše bzučáky určitě slyšeli ostatní. Teď už budou na cestě." 

„My... my ale nemůžeme utíkat věčně," odpověděla, když spolu s nim změnila směr a rozběhli se zpátky k silnici. „Jak se dostaneme k Roveru, když tam na nás čekají ty zatracené stvůry?" 

„Rozdělíme se," odpověděl Jake. „Ty poběžíš k silnici... Utíkej jako o život, na sever... Já se budu snažit odlákat co nejvíce těch zatracených stvůr někam jinam." 

Upíři za nimi se nijak nevzrušovali. Neběželi; šli pomalu, někteří s rukama volně podél těla, jiní v kapsách, oči jim plály a kopali do kamínků, jak sledovali svou zamýšlenou kořist. Nebylo kam spěchat - v těchto končinách se nemohli schovat nikam, kde by je nevyčmuchali. S tou dívkou to bude jednodušší, až se unaví; nebudou jí muset ublížit, aby ji dostali. Pěkně jeden po druhém - nebo možná dva i tři najednou - a pak ji vysají. 

A co se týče toho muže: jeho krev bude dobrá, silná. Jenomže on způsobil Bruci Trennierovi nemalou bolest a Bruce ho bude chtít jako první. Ano, určitě přijde o ruku nebo nohu nebo obojí, než ho Bruce předá na pospas ostatním. A ten rádoby ,pán' Trennier si bude obalovat kosti sádlem, než se díra v jeho rameni sice pomalu, ale zahojí. Jenomže to ještě netušili, s kým mají tu čest: 

Stříbro! ozval se Trennierův hlas v jejich hlavách, když se snažili vystopovat ty lidi přes uměle navršenou plošinu na úpatí vyvýšeniny. Tihle lidé jsou víc, než se zdají být. Jejich náboje jsou ze stříbra, což může v blízké době znamenat vážné nebezpečí pro některé z nás a pro nás všechny to může být nebezpečně do budoucna. Znamená to, že s nimi musím mluvit, podrobit je výslechu. Takže je chci živé a chci je tady mít hned! V jeho vnitřním hlase zněla bolest, hodně bolesti. 

Ale... stříbrné náboje? To některým z nich vzalo vítr z plachet, zatímco zbytek Trennierových vyslanců zrychlil. 

Liz už byla skoro na vrcholu rampy zařezané do svahu náspu. Ta rampa ji dovede dolů k silnici. Jenomže jednomu z jejích pronásledovatelů se jaksi podařilo nadběhnout jí z boku a už se k ní blížil. Bude tam první a stezka byla jednoduše příliš úzká, než aby se mu mohla vyhnout. Rychle zahnula vpravo a běžela směrem, kde naposledy spatřila Jakea. 

Mezitím někdo - nebo něco dole u boudy nastartoval Land Rover. Jak se auto pohupovalo v nerovném terénu, jeho rozsvícená světla vyřezávala skrze tmu zářivé pruhy. Liz věděla, že kdokoliv je za volantem, určitě hledá Jakea. A protože maskování a utajování jejího talentu už v této chvíli nemělo smysl, otevřela svou mysl, aby vyhledala myšlenky svého partnera a vypátrala, kde se nyní nachází. 

Liz neuměla odesílat, jen přijímat, ale věděla, že ostatní tvorové - zejména vyvinutější mysl upírů - mohou odhalit její přítomnost, nebo dokonce přečíst její myšlenky; způsobovaly to bakterie telepatie, které v sobě měla většina z nich. Upíři byli často ,stopaři.' Ve skutečnosti ti nejlepší (nebo i nejhorší) z nich dokázali vypátral člověka stejně dobře jako pes. Ale co to sakra... vždyť už jí na stopě byli. 

Jakeova mysl byla okamžitě v dosahu: 

Zatraceně! myslel si. Ježíši, mají naše auto! A teď jdou po mně! Ale dokonce ani teď v tom nebyly známky opravdové paniky. Na tu už zažil příliš mnoho kritických situací. 

Udělej to! snažila se Liz odeslat, aby ho povzbudila k jednání. Proboha, udělej to teď! (A když ne pro Boha, tak zcela jistě kvůli Liz!) 

Nemohl ji slyšet, samozřejmě že ne, ale snad už se ten druhý Jake, jeho druhá stránka, bude muset co nevidět vynořit? No, očividně ne. A za zády Liz se ozýval dupot nohou jejího pronásledovatele, skřípání kamínků. Zrychlila (poslední zoufalý útěk, neboť její síly byly už téměř vyčerpány), zhluboka se nadechla ústy a vydala se zhruba směrem, odkud přicházely Jakeovy myšlenky, tam, kde věřila, že jej najde... 

Jake se také necítil nejlépe, i když zase tak hrozné to ještě nebylo. Ty ucpávky nosu ho ubíjely, nicméně věděl, co mu hrozí, když je vytáhne. Toho si byl samozřejmě vědom, jenom ho ze suchého vzduchu plného prachu pálilo hrdlo, a protože byl zřejmě potřísněný krví, pravděpodobně už byl asi stejně kontaminovaný. Bože, jak by si teď dal pivo, ani teplé by mu nevadilo - jenom by asi neměl čas si ho vypít. 

Rover mu byl v patách, přímo za ním, když tu Jake spatřil zploštělý balvan. Odskočil stranou. Projíždějící auto dostalo smyk a odmrštilo oblak prachu, jak jeho řidič prudce trhl volantem. Jake věděl, že kdyby se mu nepodařilo včas uskočit, Rover by ho byl určitě srazil. Možná ne tak, aby ho zabil, ale určitě by ho vyřadil ze hry. Tenhle balvan byla jeho jediná spása. 

Vyskočil na okraj balvanu a vyškrábal se na jeho plochý povrch. Land Rover zastavil. Ve voze seděli dva muži; každopádně je mohl považovat za muže. Jeden vypadal trochu omámený: zřejmě byl přeměněn teprve nedávno, možná rekrut nebo zajatec. Ale ten druhý, řidič... ten měl výraz samotného satana. Pobočník? Jake si to ani netroufal odhadovat. Účastnil se takové akce poprvé. Jsem až po uši v pořádném maléru! 

Řidič vylétl z auta rychlostí blesku a zmizel za okrajem balvanu dřív, než ho Jake mohl dostat na mušku. Ten druhý byl pomalejší, takže ho Jake zasáhl rovnou do hlavy. No, ať už to byl kdokoliv nebo cokoliv, rozhodně už se zpátky na nohy nepostaví. 

Pokud šlo o Jakea, i s jeho záznamy se mu při myšlence, že zabil dalšího člověka, zvedal žaludek. S tím rozdílem, že tohle nebyl člověk, teď už ne. Ale pohled na to, jak exploduje hlava upíra - sprška rudé a všech těch dalších barev - v měsíčním světle jen černý výstřik... 

A pak se Jake sám sebe zeptal: Jaké měsíční světlo? Mrak, jediný zatracený mrak na jinak úplně jasné noční obloze, na chvíli zahalil tři čtvrtiny měsíce. Z ničeho nic byla noc temná jako dehet a světla Roveru mířila špatným směrem. Tma nahrává upírům a Jake věděl, že teď musí jednat rychle. 

Na plochém povrchu balvanu bylo místo jen asi na dva krátké kroky. Jake je udělal, odrazil se, ruce natáhl před sebe, aby udržel rovnováhu, a skočil směrem k Roveru. Jenomže v okamžiku, kdy opustil okraj balvanu, vystřelila obrovská, silná ruka a uchopila jej za levou nohu. Setrvačnost však hnala Jakea dál kupředu, jeho sbalené tělo se stočilo jako kyvadlo, které na konci držela ta neuvěřitelně pevná ruka. A když dopadl, síla nárazu mu vyrazila vzduch z plic. Cítil, jak mu z nosu vylétly ucpávky spolu s hleny a pistole mu vypadla z na chvíli ochromené ruky. 

Pak spatřil ten hrůzný přízrak s hladovým pohledem nad sebou, jak si kleká na koleno a natahuje svou dlouhou, nesmlouvavou ruku k jeho hrdlu. „A je po všem," řekla ta stvůra, která kdysi byla mužem. „Hra je u konce, příteli. Tedy ta tvoje, zcela jistě." S těmito slovy zvedl Jakea bez nejmenších problémů na nohy. 

„Ale tvoje dřív!" řekl slabý, ale odhodlaný ženský hlas. Měsíc znovu vysvitl a Jake spatřil, jak se upírovi rozšířily oči. Liz vykročila kupředu, načež ta stvůra zavrčela a otočila svou odpornou hlavu k ní. Hlaveň Liziny maličké pistole byla téměř v jeho údivem otevřené tlamě, když zmáčkla spoušť. Jake se rychle odvrátil, ale roztříštěná tkáň stejně vystříkla jiným směrem. 

„Rover!" Liz, bílá jako stěna, byla přikovaná na místě a měsíc odhaloval její ženské křivky. Podařilo se jí klopýtavě uběhnout pár kroků, pak ji Jake u auta popadl a téměř hodil na sedadlo spolujezdce. Zahlédl totiž několik tichých postav z rudýma očima, jak se ženou k autu směrem od boudy. Ty samozřejmě představovaly největší problém, jenže Jake zatím ještě nic netušil o osamoceném pronásledovateli, který byl v patách Liz. Ona ale věděla, že jej nesetřásla, a tak Jakea neustále popoháněla: „Jeď! Jeď!" 

„Pásy," křikl. „Bude to nadskakovat!" 

Pak už bylo slyšet jenom řev motoru a hrabání kol, jak Land Rover odhazoval písek, aby se co nejdříve dostal k přístupové komunikaci. Tehdy se objevil Lizin pronásledovatel. 

Přiběhl ze strany a naskočil na zadní sedadlo dříve, než Jake stačil nabrat rychlost. Zakolísal, jak na chvíli ztratil rovnováhu, oči mu ve tmě žhnuly jako dva uhlíky. Jake a Liz ho viděli; Liz se otočila směrem k němu a pokusila se z bezprostřední blízkosti vystřelit ze svého Baby Browningu, bohužel uslyšela jen cvak, jak úderník narazil na kov. Upír se zašklebil a popadl ji, načež Jake zaklel, přeřadil rychlost a prudce sešlápl plyn. Překvapený upír na zadním sedadle znovu ztratil rovnováhu, i když jen na malou chvíli. 

Potom dopadl na kolena, naklonil se dopředu a strčil hlavu mezi ty dva. Zašklebil se nejdříve na Liz, pak na Jakea - a uchopil oba zezadu za krk. Přesně v tohle Jake celou dobu doufal. 

„Drž se!" vykřikl Jake a ze všech sil dupl na brzdu. 

Liz okamžitě pochopila, co přijde; uhnula doprava ve stejném okamžiku, kdy se Jake naklonil doleva. Ta odporná stvůra jenom zablekotala: „He? Cože?" Ale vysvětlení už bylo na cestě. 

Jak ho síla setrvačnosti vymrštila mezi ně, pustil jejich krky a pokusil se napřáhnout ruce před sebe, aby si zakryl obličej, jenže už bylo pozdě. S rukama za sebou ve tvaru písmene V byl vržen kupředu a obličejem napřed proletěl předním sklem auta. 

„Ty odporná... zatracená... stvůro!" zachroptěl Jake, zatímco zařadil jedničku a rozmačkal koly něco, co se snažilo postavit na nohy. Slyšeli, jak se tělo jejich pronásledovatele drtí a trhá mezi Roverem a drsným kamenitým terénem. 

„Můj Bože!" oddechla si Liz. „Možná že se nám to nakonec podaří!" 

„Nikdy jsem o tom nepochyboval," odpověděl její partner a snažil se lhát, jak nejlépe dovedl. 

Právě, když zahnuli na přístupovou komunikaci a přijížděli směrem k rampě, na palubní desce začalo blikat světlo. „Rádio," vykřikla Liz. Sáhla pod palubní desku a vytáhla ukrytý mikrofon. Zmáčkla tlačítko přenosu a spustila: „Lovec Jedna volá Zero. Co vás zdrželo?" 

„Tady Zero Jedna," odpověděl přerušovaný chraplavý hlas z rádia doprovázený hlukem pulzujícího vrtulníku. „Tam dole, to je váš vůz?" A shora se objevil paprsek pátracího reflektoru. 

Jake se naklonil blíže a křikl do mikrofonu, „K čertu, už bylo na čase! Zero - Trasku, jste to vy? - potřebujeme pomoc." 

„Vypátrali jste cíl?" 

„Jestli je něco za námi a pohybuje se to, tak je to cíl," odpověděl Jake a jen tak tak se stihl narovnat, aby se vyhnul výmolu. A jak začala klesat hladina adrenalinu v jeho krvi a kůže ho přestala svědit, Jake se trochu uklidnil a soustředil se na řízení, aby náhodou nesjel se svým Land Roverem přes okraj rampy. 

Pak se najednou ozvala Liz: „Zastav!" 

„Mám zastavit?" 

„Zastav auto. Chci to vidět." 

„Máš krvelačné choutky?" Jake se na ni zamračeně podíval a opatrně šlápl na brzdy. 

„Já ne." Potřásla hlavou a s úlevným vydechnutím si vytáhla z nosu ucpávky jednu po druhé. Pak jen tak napůl otočila hlavu, aby ukázala směrem k tmavé kamenné plošině útesu, kterou zanechali za sebou. „A já určitě ne, ne po tomhle." A její hlas najednou zazněl velmi tiše. 

Podívali se nahoru a potom dozadu. Nejdříve na hladký obrys jakoby vážky pod zářící změtí jejího vějíře - ten obrys zakrývající při svém přeletu hvězdy a měnící noc v rej tančícího prachu chvátajícího do výšin. Pak jejich zrak sjel k líně se povalujícím torpédovitým tvarům, které se kutálely jeden vedle druhého jako nějaká zašpičatělá vejce. 

„Ježíši!" vydechli oba najednou. 

„Budiž světlo!" prohlásila. 

A bylo světlo. Napalm zasáhl úzkou pěšinku vedoucí z vrcholu rampy. S hromovým burácením ozářil cestu po celé délce až zpátky k vyvýšenině, zaplavil ji svou všespalující vášní a spláchl obnaženou stěnu výchozu jako ohňové tsunami. Vypadalo to, jako by zde v rozpětí několika málo vteřin vybuchla sopka; malá hora hořela do noci a z jejího úbočí stékala láva hořících těl. 

Po dlouhé minuty tam v oblacích valícího se dýmu pobíhaly, poskakovaly a řvaly postavy zčernalé v záři strašlivých ohnivých koulí, které jako by se převalovaly po plošině kamenitého útesu vlastním životem. Ty pavoučí postavy tam v jednom okamžiku byly... a pak byly pryč, spálené na popel, smetené ohněm... 

Jednotka sestávala ze dvou vrtulníků, velkého doprovodného kamionu a různých menších vozů, převážně Roverů. Kamionu a menším autům bude ještě nějakou chvíli trvat, než sem dorazí. Měli před sebou kilometry cesty. 

Vrtulníky dosedly přímo na plošinu, jeden na severním a druhý na jižním konci. Během půl hodiny se těžce vyzbrojení členové speciální jednotky, ve vojenských uniformách a vybavení plynovými maskami, pohybovali v rojnici po vypálené oblasti. Jake a Liz se přidali k Benu Traskovi, který byl pověřen velením celé operace, a také k lanu Goodlymu, jeho druhému veliteli, a ,civilistovi' Peteru Millerovi, pracovníku správy australského národního parku Rudall River - neboli ,panu' Millerovi, jak chtěl, aby mu říkali. 

Samozřejmě že Miller toho moc nevěděl, což bylo vcelku pochopitelné; celá akce byla založena na principu minima informací, protože když se pobočka E vydala do terénu, bylo standardním postupem vyhnout se zbytečným fámám a panice, která by mohla nastat. Miller byl malý, kulatý a neklidný jako gumová kulička; byl velmi vznětlivý a naprosto zmatený. A jako spousta dalších nedůležitých mužů na postech rádoby ,vysokých' natropil spoustu povyku. Právě teď si vyléval vztek na vyčouhlém dlouhánovi Ianu Goodlym, který se ho obětavě snažil odlákat od Bena Traska, aby si velitel mohl promluvit s Liz a Jakeem. I přesto přehlušil Millerův uštěkaný hlas vzteklého ratlíka všechny ostatní. Právě teď mával rukama a ječel: „Taková obrovská škoda? Zatraceně, pane Goodly, tohle je pustina, neužitečná pouštní oblast, kterou už víc zničit nejde, než to udělala sama příroda. Jenže... v těch plamenech, to byli lidé! V těch pekelných plamenech jsem viděl hořet lidi! Co to vůbec bylo za látku, napalm? Ale na tom nezáleží. To, co se tu dnes v noci stalo, to byla odporná vražda! Pro tohle neexistuje jiné označení. Já... pořád nemůžu uvěřit, čeho jsem tu byl svědkem... chladnokrevná vražda, Goodly! Tohle si někdo zodpoví. Vlastně požaduji odpověď, a to hned!" 

„Kdo to je?" zeptala se Liz. 

Trask se zamračil. „Tohle je náš takzvaný místní spojovací důstojník pro oblast Západní pouště. Jen hrstka lidí na nejvyšších pozicích australské vlády tuší, čím se zabýváme a jak důležitá naše práce je. Přesto si nemohou dovolit nechat nám úplně volnou ruku, abychom si dělali, co chceme. Takže jsme byli nuceni vzít s sebou pozorovatele. To ale neznamená, že je jedním z nás, a zatím se mi dařilo držet ho stranou až do dnešní noci. A ani teď se nechci zdržovat sáhodlouhým vysvětlováním. To, co děláme, je stejně nemožné vysvětlit- ne, když chceme, aby nám uvěřil. Ale ať už Millera chceme, nebo ne, dostali jsme ho a možná nejlepší cestou, jak ho umlčet, je nechat ho, ať se na vlastní oči přesvědčí, co se tu děje." 

„No, už to viděl," zabručel Jake. „Ale že by mlčel..." 

„Ještě neviděl všechno," zamračil se Trask. Otočil se k Liz. „Co myslíš?" 

Tušila, o co mu jde, a tak otevřela svou mysl a zadívala se skrze dým dohořívajících chatrčí krčících se v závětří pahorku. Na čele se jí na chvíli objevily zamyšlené vrásky a pak řekla: „Ten nejhorší z nich - ten ,stařík', Bruce Trennier - je ještě naživu. Je napůl šílený strachem a vztekem. Pořád velice nebezpečný a zatraceně mazaný. Ale navzdory tomu se snaží ukrývat své myšlenky, a možná právě proto vím, že je ještě tam. Jeho - teď zakouřená - mysl je hustá jako mlha nad bažinami a zapáchá ještě hůř! On je tu hlavní šéf, jenomže není sám. Tam, kde se oheň nemohl dostat, v hlubinách starého dolu, se ukrývá ještě hrstka dalších. A ti čekají na nás." 

Trask přikývl. „No, tak je nenechejme čekat," prohlásil a jeho rty se zkřivily v chladnou, krutou grimasu a v jeho očích zahořel oheň pomsty. „Pane Millere," zavolal na malého a omezeného státního úředníčka. „Mohl byste mě laskavě následovat? Doufám, že budu schopen odpovědět na některé z vašich otázek..." 

III 

Ohnivá bouře 

Jake Cutter se přistihl, jak při pohledu na Bena Traska přemýšlí, co na tom muži vlastně je. Něco věděl - že Trask byl hlavou britské tajné služby, organizace, která se nazývala pobočka E, měla základnu v Londýně a pobočky, konexe a mocné přátele po celém světě - ale rozhodně nevěděl všechno. Jedna věc se nicméně zdála být jistá: Ben Trask byl velice motivovaný muž. Mimoto Jake tušil, že ať už Bena pohánělo cokoliv, způsobovalo to, že vypadal mnohem starší, než ve skutečnosti byl. 

Ne že by byl Trask mladý; ve skutečnosti mohl mít něco mezi padesáti pěti a šedesáti lety. Ale třebaže jeho prošedivělé vlasy už prorůstaly bílou, pleť měl nezdravě bledou a vypadal jako stařec, možná dokonce až křehce, ten muž, který se skrýval uvnitř, ta mysl, duše a osobnost - to samotné id - byly tvrdé jako diamant. Jake to vycítil a choval k Traskovi určité sympatie, jako by ho znal odedávna, i když ve skutečnosti vstoupil do jeho života teprve nedávno. A pořádně mu ho zamíchal! 

Na svou výšku - asi sto sedmdesát centimetrů - měl Trask možná pár kilo navíc. Jeho široká ramena byla jen maličko pokleslá, paže měl jako by volně zavěšené a výraz jeho tváře byl nezvykle, hm, melancholický? A možná právě ten byl výsledkem... čeho? Jeho ztráty? Protože to byl dojem, kterým působil, když jste ho přistihli v nestřeženém okamžiku: pocit, že ho kus chybí, že je jako by prázdný. Jeho zelené oči byly zvláštním způsobem neživé nebo zahleděné do dáli, obličej míval protáhlý a koutky úst prohnuté dolů, jako by utrpěl nějakou bolestivou ztrátu. A Jake si myslel, že ví něco o tom, jak se asi cítí. 

Na druhou stranu, pokud to málo, co Jake o Traskovi slyšel, byla pravda, pak by se v něm mohl šeredně mýlit; Traskova bolest mohla mít původ úplně v něčem jiném. Protože ve světě, kde pravda byla čím dál vzácnější, bylo těžké mít mozek, který nedokáže přijmout lež. A tím údajně Trask byl: lidským detektorem lži. 

Pobočka E: E jako ESP, extrasensory perception - mimosmyslové vnímání. Telepatie, empatie, lokace, věštby... psychopatie? Ještě před pěti dny si o nich Jake myslel: naprostí šílenci. Ne, velice tiší blázni. Protože ani jeden z nich vlastně nešílel. Ale to bylo před pěti dny a mezi tím už něco viděl. A vůbec, kdo byl on, aby soudil? On, Jake Cutter, který se bez zjevné příčiny vydával na stokilometrové náměsíčné pochody za denního světla a který byl přesvědčený, že se někdo ukrývá v jeho hlavě? 

Všechny tyto myšlenky se honily Jakeovi hlavou, zatímco s Liz následovali Traska, Goodlyho a Millera - kteří zase následovali tým čtyř po zuby ozbrojených speciálních agentů - páchnoucím spáleništěm směrem k doutnající zřícenině, která ještě před chvílí byla hlavní boudou. Pumpa také zmizela; místo ní tu směrem k obloze zuřivě tryskal sloup třepotajícího se modrého plamene z hořící podzemní cisterny. Jak se Traskova skupina blížila k boudě, Miller nepřestával žvanit: 

„Vy si vážně myslíte, že tohle můžete nějak vysvětlit, pane Trasku? Dobrý Bože, člověče! Kdo vám dal právo provést něco takového? Chci vědět - podívejte!" Přitiskl si ruku na ústa. „T-t-tělo!" vykoktal. „Proboha! Uškvařené tělo!" 

Na závětrné straně za metrovými balvany se nacházely zčernalé, kouřící zbytky kaktusů a jiného, kdysi trvalého porostu, na kterém ještě bublala a praskala mokvající míza; tam čistící četa ještě na něco zapomněla. Ležela tam ruka vyčnívající ze změti rozžhavené vegetace, jako nějaký kořen mezi mnoha dalšími obnaženými kořeny. Zřejmě se někdo snažil uniknout ohni a hledal spásu v porostu... chabý úkryt v ohnivé bouři. 

No, vlastně to kdysi bývala ruka. Nyní to byla kouřící, černá větev se čtyřmi malými větvičkami a zbytkem palce proti nim. Ale pořád se ještě zmítala v křeči, třásla se a jevila známky příšerného života a mezi kameny se vařila a bublala odporná polévka. 

„Hej, ty tam - na něco jste zapomněli!" zavolal Trask. Jeden specialista s plamenometem se vrátil a svým zářivě žlutým kopím škvařil ty děsivé pozůstatky, až vsákly do černého bahna. 

Mezitím se Miller pozvracel. Trask se bez jakékoli známky emocí podíval na toho třesoucího se malého tlusťocha, stojícího nad obsahem vlastního žaludku s kapesníkem u úst, a řekl: „Nejlepší bude, když tu zůstanete." Pak se obrátil k Liz a Jakeovi. „Vy budete dělat panu Millerovi společnost. Ale kdyby... kdyby se něco dělo, postarejte se, ať má dobrý výhled." Po těch slovech se otočil a odešel s Ianem Goodlym, oba vybaveni hrozivě vyhlížejícími zbraněmi. 

„Bože můj!" bědoval Miller, napůl zavěšený mezi Liz a Jakeem se houpal ze strany na stranu. „Dobrý Bože! Ten muž snad nemá srdce. To opravdu k těm ubohým l-l-lidem nic necítí?" 

 „Ben Trask je ztělesněné srdce," odpověděla mu Liz. „Ve skutečnosti s lidmi soucítí, s každým mužem, ženou a dítětem z nás. S celým naším lidským - a zcela lidským - druhem. Proto jsme tady. Protože tito tvorové nejsou lidé, teď už ne..." 

Jenomže Miller se předklonil a opět začal zvracet. Jake se postavil za něho, aby ho přidržel, kdyby náhodou chtěl spadnout a vymáčet si v tom obličej. Ohně dohořívaly a znovu se pomalu začala snášet noc. Dlouhé stíny tančily jako démoni a promítaly na obnaženém skalním výchozu scénu z Dantova Pekla. V blízkosti hlavní boudy se sloup plamenů z podzemní nádrže stáhl, vydal ze sebe poslední tlumený výšleh a vyplivl ohnivou kouli, která se začala kutálet, jako by byla živá, nahoru do svahu. 

Na úpatí kopec uhasila druhá polovina týmu agentů požár boudy, kde bývala klec, a vešla dovnitř prozkoumat vedlejší chodby štoly. Zatímco patnáct metrů od hlavní boudy která stále ještě hořela a chrlila k noční obloze sloup dýmu a občasné červenooranžové šlehnutí plamenných jazyků - zastavil Trask svůj tým. 

„Co tamto?" křikl na Goodlyho, aby přehlušil praskot hořícího dřeva a křovin. „Co myslíš? Uškvaříme ho?" 

Ne jeho, je! chtěla ho opravit Liz, ale Goodly to udělal za ni. „On tam není sám, Bene." (Jasnovidcův pištivý hlas se nesl na poryvech horkého dýmu). 

„Ale zvládneme je?" Na Traska to zjevně neudělalo velký dojem. 

Goodly pokrčil rameny a řekl: „Případné oběti předpovědět nedokážu, pokud máte na mysli tohle. Ale určitě to nebude nic pěkného." 

„To není nikdy," odpověděl Trask. Už se rozhodl; přikývl, otočil se a zavolal na Liz. „Řekni jim, že se chystáme tohle místo vymazat z mapy... a jemu řekni, že ho dostaneme živého. Chci, abys toho parchanta trochu potrápila!" 

„No ano, ale... myslíš, že mě uslyší?" Liz se zatvářila pochybovačně. „Přece jen, jsem jen poloviční telepat. Umím přijímat, ale ne odesílat a..." 

„Nemůžeme se nato spolehnout," skočil jí do řeči Trask. „To je jedna z věcí, proč jsme tady; abychom to zjistili. Víme dobře, že tvoje schopnost ještě není plně rozvinutá, ale že nemůžeš poslat zprávu lidskému telepatovi ještě neznamená, že tě neuslyší Trennier. Je někde tam, a je to upír, a oni mají své vlastní schopnosti. A také nám to možná řekne něco o tom, co od tebe můžeme očekávat, až se tvůj talent zcela rozvine." 

Liz souhlasně přikývla a postoupila kupředu. Miller se trochu napřímil a zeptal se Jakea: „O... o kom to tu mluví? A jak ta dívka může mluvit s někým, kdo je tam uvnitř?" 

„To se vsaďte, že může," odpověděl Jake, i když si tím nebyl úplně jistý. 

To už se ale Liz snažila soustředit na odesílání myšlenek do hlavní štoly, místo jejíhož hlavního vchodu teď zela v průčelí zbytků konstrukce jen kouřící černá díra. Tentokrát tu v týmu nebyli žádní opravdoví telepati, nikdo, kdo by ji ,slyšel', nebo dokonce tušil, že právě pracuje. Ale její myšlenky - ty, co nebyly určeny uším normálních lidí - zněly takto: 

Jdeme si pro tebe, Bruci Trenniere. A jestli si myslíš, že to, co jsi právě viděl, bylo pěkně žhavé, uvidíš, jak ti ještě dokážeme zatopit! Máme granáty, které tobě a tvým služebníkům shodí na hlavu strop a navždy vás pohřbí jako fosilie podzemí, a k tomu termitové bomby, které roztaví i kameny a navždy pochovají vaše spálené kosti. Jsi v pasti a cesta ven je pro tebe uzavřená. Takže klidně zůstaň sedět ve svém doupěti, schovej si obličej před sluncem a užij si to málo času, co ještě zbývá z vašeho mizerného, parazitického položivota, kterému říkáte existence... 

To vše bylo samozřejmě míněno jako výsměch nebo výzva a od ženy to znělo ještě urážlivěji. Jestli jí Trennier odpověděl, Liz ho neslyšela. Místo toho ucítila náhlé ticho. Mentální ticho, psychický klid. Nebo to byl spíš klid před bouří? Ian Goodly to potvrdil svým věšteckým varováním: „Už jdou." 

„Kolik jich je?" Jakmile se muži ve vojenských uniformách rozmístili, Trask si připravil svou nebezpečně vyhlížející zbraň, zaujal pozici a odjistil ji. Goodly zaostřil a udělal totéž, neboť jeho mysl věděla, co v nejbližších chvílích nastane. 

Už viděl muže hroutit se, padat na kolena a mizet v plamenech! Byli tři. A viděl ještě jednoho - bylo to spíš zvíře než člověk, stvůra - jak střemhlav vyrážel do útoku! 

„Jsou tři," zaječel. „Na cestě do pekla. A je tam ještě jeden, který vypadá, jako by se tam narodil! To bude Bruce Trennier. Bene, už jdou!" 

„Jsou ozbrojeni?" zeptal se Trask. 

„Ne," odpověděl Goodly. „Ale... potřebují snad nějaké zbraně?" 

První tři se objevili jako měsíční stín, temní a prchaví, zdálo se, jako by vyletěli na vinoucím se dýmu ven z šachty na otevřené prostranství, takže Trask a Goodly mohli jen těžko odhadnout, na koho střílejí - ale stejně stříleli. A během několika vteřin se strhl chaos. 

Ty bytosti ze zlého snu se zhmotnily a smrtící stříbrné střely si je postupně našly. Vybíhali, vrhali se kupředu s rukama napřaženýma, ale jejich osud byl rychle zpečetěn sprškou střel. Kulky je vyhodily do vzduchu a odmrštily vzad. Divoká žluť očí prostřední postavy se proměnila v rudou, jak se zalily krví - a v příštím okamžiku jí explodovalo temeno hlavy, takže se mozek a úlomky kostí rozprskly kolem. Upír dopadl na zem, zvedl se na kolena a vzplál, jak jej agent přejel ohnivým jazykem svého plamenometu. Klečíce, s hlavou napůl ustřelenou, hořel upír jako obrovská svíce. 

Ale k úžasu všech, se sluhové rychle zregenerovali a znovu zaútočili, protože těsně za nimi se jako velká černá skvrna objevil ten poslední a nejobávanější z nich, který je uzdravil svou nesmírnou mocí. Jejich vládce. 

Ti dva vpředu byli Trennierovým štítem... nezáleželo mu na nich ani na jejich neživé existenci... jeho pijavice měla jen jedinou starost: přežít. A aby mohla přežít pijavice, musí přežít i její hostitel. Ale Ben Trask měl jiný záměr. 

„Iane, jejich nohy!" křičel. „Chlapi, miřte jim na nohy - rozstřílejte jim kosti - srazte ty stvůry na zem!" Sám pálil jako zběsilý. Jeho automatická pistole mu divoce poskakovala v rukou; totéž platilo o zbrani Goodlyho, který se snažil napodobit svého velitele. A totéž přišlo z úbočí: smršť stříbrných kulek útočící jednotky proměnila noc v pekelnou vřavu. 

Ale ti tři se stále blížili. Zdálo se, jako by se vznášeli, pluli kupředu tím příšerným snovým, kaleidoskopickým nebo stroboskopickým pohybem upírů. Bylo to hypnotizující; vypadalo to, jako pomalý pohyb, ale ve skutečnosti se blížili rychlostí blesku. Už od nich nebyli dále než deset metrů. Tehdy Trask kývl na jednoho ze svých mužů na pravém úbočí. 

„K zemi!" zakřičel, když ten muž odjistil granát a hodil. 

Jake byl mladý a rychlý a vojenský výcvik mu přišel vhod; Liz už ležela na zemi, když Jake strhl Millera a zakryl ho svým tělem. Pak přišel oslnivý záblesk a ozvala se rána, která se ozvěnou odrazila od svahů v údolí. 

Celé komando leželo na zemi; ucítili závan korditu a po něm sténání něčeho absolutně nezařaditelného. Jake zvedl hlavu a uviděl Traska, jak se zvedá a podává pomocnou ruku Goodlymu. Před pobořenou, stále ještě doutnající boudou, se odehrávala neuvěřitelná scéna. 

Jedna ležící postava, stěží víc než hromada rozdrcených kostí, se chvěla a doutnala v mihotající se záři ohně. Další seděla na zemi, pouhé torzo bez paží. Z vlasů jí stoupal proužek dýmu, ale její žluté zakalené oční bulvy se stále koulely v očních důlcích. Trennier však pořád stál na nohou a Jake si pomyslel: 

Tak tohle je ten ,stařík' Bruce. Ubohá lidská troska, to jsme viděli, jenže tohle byla realita! 

Navzdory tomu, že měl šaty rozervané na cáry, byl potřísněn krví a jeho odporný obličej byl roztříštěn tak, že z něj trčely kosti, Trennier byl stále na nohou a blížil se k nim. Ječel v agónii bolesti, ale to ho nezastavilo; vztahoval k nim své pařáty, čelisti měl otevřené dokořán a z úst se mu řinula krev. Zdálo se, že se jeho ústa otevírají stále víc a víc! Oči měl teď sytě rudé... obrovské uši lasturovitě zakroucené jako uši netopýra... a ty zlověstné zuby šavlovitě vyčnívající z jeho roztříštěných dásní! 

Muž s plamenometem se válel na zemi, jeho zbraň ležela tam, kde ji odhodil. Trask ji rychle popadl. Trennier dál postupoval vpřed, nezadržitelně postupoval směrem k Liz. Ta stále ještě klečela na zemi, neměla čas se zvednout. „Ty," zahřímal ten netvor plivající krev a natahoval po ní ruce. Zdálo se, že je částečně omráčený; vidlicovitým jazykem si bezděčně olizoval roztřepené rty; pak se ale jeho pohled zaostřil a na tváři se mu objevil odporný úsměv. „Ty, ženo... vysílačko myšlenek? Tak ty sis myslela, že ze mě uděláš hlupáka - dokonce ses mi vysmívala! Dobře, tak teď umřeš se mnou!" 

Jake už byl nyní na nohou, zatímco Miller ještě ležel na zádech a pozpátku se snažil ze všech sil odplazit od té strašné hrůzy. Trennier se však soustředil jenom na Liz. Už byl skoro u ní a z jeho šíleně dlouhých rukou, které se pro ni natahovaly, kapala krev. 

Jake ji popadl kolem pasu a běžel s ní pryč, ale uběhl jen asi dva nebo tři kroky, než klopýtl a upadl. Nedopadli však na zem. Ne, protože to vypadalo, jako by padali zpomaleně, a Jake uslyšel v hlavě hlas: Teď! Ta čísla - ta formule! Přečti to! Použij to! Ale byl to jeho hlas, nebo někoho jiného? 

Ta čísla se objevila v jeho mysli jako na obrazovce... nekonečná matematická posloupnost promítající se na obrazovce jeho mozku. Ano, čísla, a on je znal - nebo někdo jiný! Stále držel Liz a stále ještě padali, když Jake (nebo ten někdo neviditelný, neznámý) přerušil čísla v určité kombinaci, v neuvěřitelném vzorci, který se proměnil v dveře. Propadli jimi v záporné gravitaci do místa, kde nebylo vůbec nic, v jiném čase - nebo možná ve vůbec žádném čase - pak proletěli skrze další dveře a teprve pak dopadli na zem. Skutáleli se plných patnáct metrů od místa, kde se před tím nacházeli. Jake uslyšel Petera Millera, zalykajícího se hrůzou, Traskův vítězoslavný - nebo snad pomstychtivý - výkřik a s ničím nezaměnitelné burácení plamenometu. 

Dokonce i na tu vzdálenost cítili Liz a Jake ten žár a snažili se ustoupit dál, přitom zahlédli koutkem oka Millera, jak se s křikem malého dítěte snaží vláčet své tlusté tělo po vyprahlé zemi. Pak se ohlédli. 

Uviděli Trenniera, jak tancuje odporný, zoufalý tanec skutečné smrti. Přestože to byl upír, teď kolem sebe zoufale bil rukama a úzkostně ječel. Nebo snad ten odporný zvuk znamenal něco jiného? Jako když syčí a prskají vzduchem a plynem naplněné tělní dutiny živých humrů vhozených do hrnce. Nebo to bylo to nervy drásající ječení ohně z plamenometu či snad směsice obojího? Jake si nebyl jist, nedokázal to přesně určit. Nemohl dobře slyšet Trennierův křik - ne v tom vakuu, které se vytvořilo kolem jeho tavícího se těla. 

Jeho zoufalý tanec pokračoval v ohnisku těch doběla rozžhavených běsnících chemikálií dlouhé vteřiny, až se nakonec vzdal. 

Ale ta Věc v jeho nitru bojovala dál - nebo spíš nutila Trenniera pokračovat v boji - ještě o chvilku déle. A to byl ten důkaz, nezvratný důkaz toho, jak dlouho byl upírem. 

Protože teprve když se jeho tělo začalo škvařit, nohy se mu podlomily a on padl naznak, projevila se skutečná povaha jeho metamorfního upířího těla. Byl to nejposlednější pokus Trennierovy pijavice uniknout ohni - tím, že použije svoje metamorfované tělo a tělní tekutiny k uhašení plamenů. 

Z Trennierova zuhelnatělého těla odletěly cáry oděvu jako v průvanu. Jeho prsty se proměnily ve zmítající se červy a jeho žaludek se vzedmul a pak se mu z útrob vyvalila šlehající rudá chapadla. Všechna ta stvoření byla jako penisy, které močily do ohně, avšak marně. Protože tohle byl oheň, který nebylo možno uhasit. Pouze Ben Trask to mohl udělat, ale dokud bylo co pálit, nikdy by to neudělal. Nebo alespoň dokud zůstalo něco, co se dokázalo hýbat. Snad jedině kdyby v jeho zbrani došlo palivo. 

Členové druhé poloviny týmu se už vrátili ze zříceniny menší boudy. Jeden z nich měl plamenomet; namířil tekutý oheň na upíra a zbytky jeho padlých sluhů a dokončil to, co Trask započal... 

*** 

Konečně bylo po všem a Trask chtěl vědět: „Oni nebyli ozbrojeni? Proč neměli zbraně?" Teď, když už byla práce dokončena, vypadal tak trochu zmatený, vyprahlý, jako by i v jeho nitru hořel oheň, který byl nyní rovněž uhašen. 

„Zbraně?" zeptal se velitel druhého týmu. „Za menší boudou mají v šachtě malou zbrojnici! Možná si mysleli, že proti pouhým dvěma lidem žádné zbraně nepotřebují. Každopádně jsme do hlubin štoly umístili nálože. A taky termit. Až to vybuchne, všechno to půjde k čertu. A pokud tam ještě něco zůstalo, ven se to určitě nedostane." 

„Výborně!" Trask se otřásl a zhluboka se nadechl. Pak se obrátil k veliteli prvního týmu: „Dejte se do práce i na tomhle konci. Chci, aby byla tahle štola taky kompletně vypálena. Tak do toho, gentlemani, noc ještě neskončila." Ale noc už měla namále. A pak už bude Trask zase takový jako vždycky: tvrdý a seriózní. Alespoň navenek... 

Do hodiny byly nálože rozmístěny. Země pod nohama se chvěla a z ústí štoly se ozývalo dunění člověkem vyrobeného hromu. Přestože členové týmu stáli v bezpečné vzdálenosti od čela vyvýšeniny, i tam cítili závany horkého vzduchu, tlačícího se z těch temných chodeb a nesoucího s sebou pachy odlišné od chemických. 

Pak, když se ve štolách uvolnila lavina kamenů a štěrku, se z děr vyvalily mraky prachu, jako pára z nozder velryby. Ale ani potom ještě nebylo po všem, protože nyní se projevily účinky termitu: bílé plyny valící se pod velkým tlakem a kouřící kapaliny, které plnily i ty nejmenší štěrbiny a úplně je tak zapečetily. 

Konečně kdosi promluvil: „Tam uvnitř to teď musí být hotová výheň - celý důl se vaří ve vlastní šťávě. To už bych raději zkoušel přežít ve sklepě v Drážďanech za druhé světové války než tam!" 

Nikdo se s ním nepřel, ani mu nikdo neodpověděl... 

Začala přijíždět doprovodná vozidla a mohly započít druhotné úklidové práce. Nějaký starý muž, očividně sužovaný revmatismem, se belhal z místa na místo a zkoumal chladnoucí uhlíky. Stejně jako Trask a Goodly nebyl ani on nijak zvlášť chráněný; neměl nasazenou plynovou masku a zdálo se, že se nadechuje bez zábran (což dokazovalo, že nemá ani ucpávky nosu) a nijak ho neznepokojuje možnost kontaminace. Jeho jedinými zbraněmi byly podivně vyhlížející mačeta zavěšená v pouzdře pod levou paží a zastaralá ruční kuše. 

Zatímco probíhala poslední fáze operace, Liz a Jake čekali na další Traskovy instrukce. Ještě se úplně nevzpamatovali z událostí poslední noci a odpočívali pohrouženi do svých vlastních myšlenek, opřeni o bok Land Roveru, odstaveného nahoru na plošinu, aby uvolnil místo pro kloubové vojenské vozidlo. Ani jeden z nich skoro nepromluvil. 

Nakonec se ale Jake probral ze svého rozjímání - z toho sledu znepokojujících, morbidních myšlenek, v nichž zpochybňoval svůj zdravý rozum a uvažoval nad zdánlivou neskutečností některých věcí, které se mu opakovaně stávaly - a zaměřil svou pozornost na kulhajícího starého muže, který zde zjevně měl značnou autoritu. Belhal se mezi skupinkami mužů s plamenomety a ukazoval jim místa, která vynechali při své ,očistné' misi. 

„Tady to vypalte," uslyšel Jake jeho hlas skrze syčení a burácení žhnoucích plamenů. „A tady taky. Tohle má být spálené? Asi ano, ale to nestačí. Musí to být dokonale vypáleno. Až z toho zbude jen kouř a uhlíky, které dokáže rozfoukat vítr... pak to teprve bude v pořádku. Dřív ne." 

Měl zvláštní přízvuk, který bylo těžké zařadit: nepochybně ale patřil někde do oblasti Středozemního moře. Možná Itálie, Sicílie nebo Rumunsko? Každopádně se jednalo o přízvuk románského jazyka. Ve skutečnosti se však Jake velice mýlil. Jeho odhad byl příliš ,pozemský' a to doslova. 

„Kdo to je?" zeptal se Liz. „Tamten stařík? Jen se na něho podívej - vypadá úplně jako policejní pes... každou chvíli se zastaví a větří noční vzduch! Já necítím nic než kouř a oheň... a smrt. A to jeho oblečení? Kdo si myslí, že je: nějaký hraničář z divokého západu?" 

Když se to tak vezme, ten muž klidně mohl být hraničářem - a svým způsobem i byl - ale ze západu divočejšího, než si Jake vůbec dokázal představit. 

„Víš co?" pokračoval Jake. „Předtím mi připadalo, že v tom upírovi, v tom Bruci Trennierovi, je něco rumunského, něco cikánského. No a teď mám ten stejný pocit z tohohle chlapíka. Zatraceně, on dokonce zvoní, když se pohne!" 

Ale stařec si jich všiml a začal se belhat směrem k nim. Zároveň k nim zamířil i Trask; možná aby je představil, pomyslel si Jake. Mezitím se mu Liz snažila odpovědět alespoň na jednu z jeho otázek. 

„Říkal jsi, že ti připomíná policejního psa," začala. „To ses tedy nemýlil. On je lidský policejní pes. To, co jsi tady viděl dnes v noci, zažil on už tolikrát, že už by to ani nespočítal. Alespoň tak jsem to slyšela. Jmenuje se Lardis, říká se mu taky Starý Lidesci." 

„Liz." Přikývl na pozdrav ten stařík a jeho úsměv odhalil mezeru mezi zuby, ale pak se zamračil a přišel k Liz blíže, aby si prohlédl zblízka její tvář. „Ha!" zavrčel a ihned ji pokáral. „Žádné ucpávky! Co si myslíš, že jsi, im... iman... - ehm, imu..." 

„Imunní?" pomohla mu. 

„Přesně tak!" odsekl a pohrozil jí zdviženým prstem. „A vy také!" Obrátil se k Jakeovi. „Cutter, že ano? Jake Cutter?" 

„My jsme ale měli ucpávky," bránil se Jake. „Měli jsme hodně práce. Ucpávky mi vyrazili, ale Liz je měla až do konce. A vlastně, kdo k sakru...?" 

„Dekon...!" uťal ho rázně starý muž. „Tedy, dekonta... kontam..." „Dekontaminovat," řekla Liz. 

„Správně!" prohlásil ten stařík a ukázal palcem směrem k velitelskému vozidlu. „Oba dva. Hned!" 

„Kdo si zatraceně myslí, že je?" zavrčel Jake. „Prezident Zeměkoule?" Ale mezitím už dorazil Trask a zarazil ho. 

„Jakeu Cuttere," řekl, „tohle je Lardis Lidesci. Slyšel jsem, jak se ptáš, jestli si o sobě myslí, že je prezident Zeměkoule. Tak tedy není. Vlastně z ní ani nepochází; ve skutečnosti je z... no, z úplně jiného místa." Trask se málem prořekl, ale v poslední chvíli se zarazil. „Lardis pracoval s jiným týmem na řeckých ostrovech," změnil téma. „Když nenašli to, co hledali, požádal jsem, aby ho poslali sem. Přiletěl sem odpoledne vrtulníkem z Perthu." Pak se otočil ke Starému Lidescimu a zeptal se: „No? A co tamto?" Očividně bylo mezi těmi dvěma něco, do čeho nebyli Liz a Jake zasvěceni. 

„To je on?" Lardis se podíval na Jakea, pak svraštil čelo a pokrčil rameny. „Nevím. Možná ano, doufám. Je v dobré kondici, mladý... a neústupný! Nenechá si poradit a ani moc nerespektuje starší a zkušenější! Trošku divná volba, jestli vás zajímá můj názor. Ale jestli je to tak, nic s tím nenadělám. Jsme moc malí páni na to, abychom pochopili nekroskopa." 

„Takže nic zaručeného?" Trask vypadal zklamaně. 

Lardis znovu pokrčil rameny a řekl: „Důkaz by docela dobře mohl být právě tady, v tomhle bahně a zápachu, kde jsme upálili ty stvůry... pokud si opravdu chceš ověřit svoji teorii." 

Trask věděl, co má Lardis na mysli, i když Jake to netušil. Zavrtěl hlavou a řekl: „Ne. Ještě na to není připravený. A pravděpodobně ještě nějaký čas nebude." 

Jake si prohlížel Lardise. Starý Lidesci byl malý, zavalitý a délkou svých paží připomínal opici. Jeho dlouhé zplihlé vlasy, které už začínaly šedivět, rámovaly jeho vrásčitý, větrem ošlehaný obličej se zploštělým nosem, který nepohodlně seděl nad ústy, v nichž chybělo příliš mnoho zubů. A ty, co mu ještě zbývaly, byly křivé a zažloutlé jako stará slonovina. Ale pod huňatým obočím bystře jiskřily Lardisovy tmavě hnědé oči, kontrastující se zchátralostí jeho těla. Jake si domyslel, že on je tady šéfem, a nemýlil se. 

Jake vlastně nevěnoval Lardisovi Lidescimu nějak zvlášť velkou pozornost, stejně tak, jako Lardis Jakeovi. Najednou se ale v Jakeovi probudil nepříjemný pocit a přešel do defenzivy. Zamračil se a řekl: „Možná byste se vy dva měli bavit raději se mnou, než o mně! Mluvili jste o mně, jestli se nepletu?" 

„O tobě a ještě o někom jiném," odpověděl Trask. „Mluvíme o tom chlapíkovi, o kterém si ty myslíš - a my si to taky myslíme - že se možná skrývá ve tvé hlavě. Mluvíme o muži jménem Harry Keogh." 

„Nikdy jsem o něm neslyšel," přiznal se Jake, ale zároveň ho napadlo, jestli přece jen... To jméno mu připadalo jaksi povědomé... a takový nějaký divný pocit mu říkal, že je mu povědomé. Což ho jenom zmátlo a rozezlilo. „No a co on má co dělat se mnou?" 

Trask si pohladil bradu a prohlásil: „Existuje něco, co on uměl a ty... ty to asi taky umíš. Když byla Liz v nebezpečí, ty... ty jsi ji odnesl z dosahu Trenniera. A myslím, že ti nemusím připomínat, že takhle ses nám vlastně představil. Takhle jsi na sebe přilákal naši pozornost: tím, že jsi nám předvedl, co umíš." 

Jake zavrtěl hlavou. „To nebylo záměrné," odpověděl. „Tím chci říct, že jsem s tím neměl nic společného. Nebyl jsem to já." 

„Přesně tak," dal mu za pravdu Trask. 

Jake se znovu zamračil. „Nevidím v tom žádnou souvislost." 

„Ani my ne," opáčil Trask. „Zatím ne. Ale pokud nějaká existuje, chceme o ní vědět." Tvářil se zamyšleně, oči mu při pohledu na Jakeovu tvář zazářily jakousi zvláštní emocí - možná nadějí? Pak tu myšlenku ale zapudil a řekl: „Mimochodem, Lardis má pravdu. Pro vás dva je teď na řadě dekontaminace. A myslím tím teď hned." 

Liz a Jake věděli své - viděli toho už dost - a neprotestovali. Zamířili k velitelskému vozidlu... 

Jakmile odešli, otočil se Lardis k Traskovi. 

„Chybělo mi to," řekl. „Ale on to opravdu udělal, ten Jake, že ano? Použil Möbiovo kontinuum?" 

Trask přikývl. „To už bylo potřetí, co jsme to viděli." 

„Pak musíme akceptovat, že je tím, kým je," pokrčil rameny Lardis. „To je zcela jednoznačné." 

„Kéž by to tak jednoznačné připadalo i mně," povzdechl si Trask. „Prostě se mi jen nelíbí ta shoda náhod - že se zjeví zrovna v tuhle dobu." 

„Ale může být snad nějaký lepší čas?" zeptal se ho Lardis. 

„Anebo horší?" opáčil Trask. „Problém je, že víme, kým může být, ale nevíme, kým je. Jediná věc, kterou jsem si jist je, že to na nás nehraje. On opravdu neví, o co jde." 

„A ty jsi mu o tom neřekl?" 

„Co chceš, abych mu řekl, Lardisi? Že část jeho mysli je obsazena někým, kdo rozmlouvá s mrtvými? Někým, kdo dokáže vyvolat mrtvé přímo z hrobů tak, že zase mohou chodit po zemi? Někým, kdo na konci ,života, jak ho známe my, byl sám upírem - a nejen on, ale také dva z jeho synů? Mám mu říct, že na Hvězdné straně, ve vašem světě, byl jeden ze synů Harryho Keogha vampýrský vládce a ten druhý, Obyvatel, byl vlkodlak? A když mě Jake nebude považovat za úplného blázna, když mi uvěří, co potom?" 

Lardis opět pokrčil rameny. Pak ale váhavě připustil: „Chápu, co máš na mysli," zabručel. „Na jeho místě bych utíkal, jako by mě honili všichni čerti!" 

„A on by možná taky tak utíkal," přikývl Trask. „A v Möbiově kontinuu může uběhnout hodně daleko. A to nemůžeme dopustit, nemůžeme si dovolit ho ztratit. Takže tomu teď necháme volný průběh a uvidíme, co se stane..." 

O několik kroků dál právě Jake a Liz míjeli skvrnu zčernalé, dehtovité země a propadlý násep, ze kterého pořád ještě páchlo uškvařené maso. 

„Co to je?" Jake se zarazil a zbledl. „Cože? Slyšíš to... ty výkřiky? Ježíši, co to sakra je?" Otáčel se kolem sebe a rozhlížel se, ale nikdo tam nebyl. 

Liz nejdříve neřekla nic. Žádné výkřiky neslyšela a neměla tušení, o čem to mluví - nebo možná měla, ale nechtěla si to představovat do všech důsledků. Bylo však jasně patrné, že Jake je silně otřesený. „Výkřiky?" řekla nechápavě. „Možná syčení a prskání mízy, která se dere z vysušené větve?" 

„No, možná," připustil Jake váhavě. „Možná." 

Ale vůbec tomu nevěřil. Byl si jistý, že to, co slyšel, znělo spíše jako kvílení duše hříšníka, která se smažila ve svém vlastním soukromém pekle. Nebo možná výkřik někoho na druhé straně plamenů, ze záhrobí. 

A z té bublající skvrny na vypálené zemi se dál valil kouř a pára... 

IV 

Přístroje a přízraky 

Dekontaminační boxy Jakeovi připomínaly staré telefonní budky, kterých si tolik cenili sběratelé. Nebyly červené ani neměly žádné skleněné tabulky místo oken, ale měly velmi podobné rozměry, a dokonce podobně zapáchaly. Ne močí, to ne, ale česnekem; Jake nedokázal říct, co bylo odpornější. 

Byly umístěny vzadu, v nejzazší části kloubového kamionu a opatřeny dveřmi tak malými, jako jsou dveře na toaletách v letadle. Na každé straně byly tři boxy, uvnitř každého byl koš na znečištěný oděv; odložené kusy oděvů byly vysáty, ozářeny a vystaveny mikrovlnám, poté sjely venkovním skluzem na hromadu a byly spáleny. Tato procedura se týkala všeho oblečení. 

Což znamená, že jste zůstali ve vodotěsné a vzduchotěsné kabině úplně nazí. Zde už byl celý proces zcela automatizovaný. V tu ránu začalo být zřejmé, proč ty klaustrofobicky malé sprchové kabiny - protože právě k tomuto účelu sloužily - tak strašlivě zapáchaly. Nejdříve se spustil pouze proud horké vody, bodající jako výstřely z Browningu, který na vás zaútočil z trysek nad vaší hlavou, ale několik vteřin nato přišlo něco docela jiného: směs něčeho chemického a antiseptického a taky rostlinného a mastného. Ta chemikálie vás smáčela a stekla na zem, ale olej zůstal. A navíc - do horoucích pekel! - jste si ji museli vetřít do pórů po celém těle. A jestli existovalo něco, co Jake nenáviděl, byl to česnek! 

Uvnitř byl zabudován systém interní komunikace; mohli jste komunikovat s ostatními lidmi z ústředny nebo s agenty, kteří v jiných boxech také podstupovali dekontaminaci. Vrchní díly kabin byly z bočních stran prosklený od krku výš, a jinak byly vyrobeny z nerezové oceli. Vlastně to byla určitá úlitba dobrým mravům, mezi agenty totiž byli jak muži, tak i ženy. 

Jake si vybral prostřední box a Liz si vzala druhý po jeho levici. Zapnula si interkom a řekla: „Vidím, že sis vybral místo uprostřed. Mohl sis vzít ten na druhém konci, abychom nemuseli stát těsně vedle sebe a byl mezi námi jeden prázdný!" Vypadala velice sexy (i když Jake neviděl nic než její tvář, dlouhý štíhlý krk a ramena), když na něj skrze sklo udělala rozpustilý obličej. 

Načež on se jen ušklíbl - co se Jakea Cuttera týkalo, tohle dělal jen velice zřídka - a odpověděl: „Ne, vážně? A proč ty jsi nešla do některého z protějších, abys vůbec nemusela být blízko mě?" A pak se z ničeho nic naklonil, přitiskl svůj orlí nos na sklo a dělal, jako by chtěl nahlédnout dovnitř. Bylo to zbytečné; sklo bylo po okrajích zamlžené, a navíc bylo uvnitř plno páry, všechno se lesklo a bylo to umazané od chemikálií. „Udělej mi tu laskavost a stoupni si na špičky, prosím tě," žadonil - a byl tak překvapen sám sebou, že se kousl do jazyka - a stejně tak byl překvapen reakcí Liz, která malou chvíli očividně zvažovala, jestli to nemá udělat. 

Prozradil ji její pohled: nebyla v něm nevinnost, ale zvědavost a přitažlivost, která byla oboustranná. Vypadala nádherně: mokré vlasy přilepené na ramena, make-up smytý vodou a pleť lesklá pod vrstvou oleje, ale i přesto krásná. Jakea to přitahovalo - ale také odrazovalo. Sám sobě něco přísahal a byl odhodlán to dodržet až do úplného konce, dokud nebude po všem. A stejně, Liz si na špičky nestoupla, jenom zrudla. Za což možná mohla ta horká pára. V tom případě se na to dala svést i jeho barva... díky Bohu! 

„Mimochodem, co tady vůbec děláš?" zeptala se. Možná to byla jen jeho fantazie, ale její hlas zněl trochu svádivě. Asi to bylo tím interkomem. „Říkal jsi přece jasně, že s námi nepůjdeš. Tak proč jsi tady?" 

Jake se letmo podíval na interkom. Svítilo pouze Lizino tlačítko. Nikdo jiný je neslyšel, takže jejich hovor byl zcela soukromý. Samozřejmě za předpokladu, že vůbec chtěl hovořit. A on najednou chtěl. „Neměl jsem na vybranou," začal. „Mohl jsem být buď tady, nebo v chládku. No, v base jsem už byl... tohle je lepší. Ale po dnešní noci ti můžu říct, že o tolik zase ne." Najednou se zarazil, zamyslel se. Proč se vůbec namáhá? Proč by se měl s někým sbližovat? Kdysi už to udělal a zaplatil za to. Jednou to stačilo. 

„Oni... oni tě zavřeli za vraždu?" zeptala se Liz s vážnou tváří. „Tak jsem to alespoň slyšela." 

„Zabil jsem nějaké lidi," přisvědčil Jake. „A jestli se mi naskytne sebemenší šance, zabiju ještě další dva, protože si to zaslouží." Přiznal to tak otevřeně, že jeho hnědé oči na chvíli téměř zčernaly; a také byly prázdné, skoro nepřítomné. Liz tušila, že se Jakeovy oči upírají na něco tisíce kilometrů odtud, možná na nějakou scénu, kterou nosí v paměti ze své dosud utajené minulosti. Ale možná to bylo jenom tím zamlženým oknem. 

Pak se ale usmál, třebaže jen chabě, a znovu ožil. „No, tak to jsem já. Pan Zlý. A jaký je tvůj příběh, Liz? Co dělá takhle krásná holka v téhle šílené partě?" 

Liz se cítila podvedená, protože věděla, že jí neřekl všechno. Ne úplně. „Prozraď mi ještě jednu věc," řekla a zachvěla se, protože proud vody byl nyní chladnější, ale také kvůli výrazu, který viděla v jeho očích. „O tobě nebo o těch mužích, o kterých tvrdíš, že jsi je zabil. Zasloužili si to?" 

Podíval se na ni a odpověděl otázkou. „A co ti tvorové dnes v noci: oni si to zasloužili?" 

„Jenže tohle byli upíři, stvůry!" 

Jen přikývl a nechal ji, ať si to přebere sama... 

Mezitím začal ze sprchy stříkat šampon a oni věděli, že to je konečná fáze, nebo každopádně konec téhle fáze. Zatímco se umýval mýdlem, připomenul Liz: „Čekám." Navzdory svým pochybám a rozhodnutí, nedokázal potlačit svůj zájem. 

„Na co?" opáčila. Pak si vzpomněla: „Aha! Proč jsem tady? To je jednoduché. Dělala jsem nějakou práci pro psychický výzkumný tým. Když se teď na to dívám s odstupem, řekla bych, že to byl taktický tah pobočky E jak naverbovat nové lidi. Sice to ještě nepřiznali, ale odhaduji, že jsou zvyklí držet to pěkně pod pokličkou až do doby, kdy se u nich člověk usadí. Ale stejně, ta práce je jednoduchá, dobře placená a já jsem práci potřebovala. Měla jsem kancelář v centru Londýna; dělala jsem rozhovory s lidmi, údajně pro časopis Minci, a pokud zareagovali na určité otázky pozitivně, pak jsem s nimi pracovala dál a dávala jim různé testy." Pokrčila rameny a Jake skrze zamlžené sklo uviděl, jak sebou jemně trhly, pak svůdný pohyb vycházející z jejího podpaží pod tíhou houpajících se ňader. 

„Mimochodem," pokračovala, „u toho testování jsem používala starý německý Prismaton 70 a..." 

„Co to je?" přerušil ji Jake. 

„Přístroj, který namátkově vybírá psí symboly." 

„Psí symboly?" 

Liz si povzdechla. „Pět tvarů: hvězdu, kruh, čtverec, plus a vlnovky." 

„Jo, už to chápu," řekl Jake. „Přístroj vybere symbol a ten člověk má hádat, který to je." 

„S tím rozdílem, že nemá hádat," pokračovala Liz. „Musí se soustředit a snažit se vytušit, co je to za symbol! No a o tom je vlastně celé ESP." 

„Pokračuj." 

„Nejdříve se objevilo pár lidí s dobrým odhadem... podařilo se jim uhádnout dva nebo více symbolů za sebou a já jsem byla nadšením bez sebe. Jenomže pak jim to přestalo vycházet a já jsem byla zklamaná, protože chápeš, chtěla jsem si vydělat peníze. Můj úspěch ale závisel na tom, jestli uspějí i ti lidé. A tak jsem se přistihla, že si pouze přeji, aby byl jejich odhad správný. Někdo třeba řekl ,Čtverec!' a já si říkala ,Ne, ne, ne! To je špatně! To jsou přece vlnovky!' Až jsem dosáhla bodu, kdy jsem říkala ,Ne, to je špatně,' nebo když to bylo správně ,Ano, to je dobře,' ještě před tím, než vůbec něco řekli!" 

„Nech mě hádat," řekl Jake. „Vůbec jsi nevěděla, co se to děje. Myslela sis, že se buď pleteš ty, nebo ten přístroj - no, ten Prismaton 70? - si s tebou hraje nebo..." 

„Jenomže to nemohlo být tím přístrojem," přerušila ho Liz. „Protože je to jenom stroj." 

„...anebo to musíš být ty sama," dořekl Jake. „Nějak ,naladěná' na ty lidi. Mentální telepatie se tomu říká, že?" 

Přikývla. „Bylo to mnou. Nebylo to tím, že by ti lidé, neuvěřitelné procento těch lidí, byli dobří ve vysílání - to je hantýrka pobočky E a znamená to telepatickou transmisi - ale že já jsem byla dobrá v přijímání, jsem příjemce, čtenářka myšlenek. Uměla jsem se naladit na myšlenky jiných lidí, ano. Ne pokaždé a s velkým vypětím sil, ale někdy ano." 

„A ty sis toho nikdy nevšimla?" Navzdory událostem poslední noci to, že se na vlastní oči mohl přesvědčit, jaké to mělo účinky na Trenniera - byl Jake pořád trochu skeptický. „To znamená, že jsi věděla, na co lidé myslí?" 

Široce se usmála. „No, dost často jsem věděla, na co myslí muži!" Její úsměv pomalu zmizel. „Ne, vážně, neměla jsem o tom nejmenší tušení. Jenomže, jakmile jsem se to dozvěděla, pak to bylo všechno jako s Topsy, s tou dívkou z toho románu." 

„Prostě to jen tak samo narůstalo a narůstalo..." přemýšlel nahlas Jake. 

„No a teď jsi tady ty," řekla Liz jízlivě. Jake na to ale nezareagoval a prostě jen uhnul očima. 

Teď už ze sprchy nevytékalo mýdlo, ale čistá voda. Studená. Dříve, než si vůbec stihli postěžovat, systém se uzavřel a na interkomu se rozsvítilo světlo. Byl to Trask. „Už jste hotoví?" zeptal se. „Dobře! Tak ven a uvolněte místo dalším." Zbytek týmu, všechny členy, čekala trochu méně intenzivní očista. Ale Jake a Liz ještě nebyli hotovi. 

V zadním vodotěsném oddělení boxů byly připraveny suché župany a plastikové sáčky ,capáčky' na nohy. Pak se harmonikové dveře samy otevřely a oni spatřili, jak koridorem dovnitř přicházejí agenti a připravují se na očistu. Ale Jake a Liz od nich zůstali odděleni a zamířili k vojenskému vozidlu, k další části čistícího procesu - k podkožním injekcím - kterou vykonával sám Trask, zatímco ho Lardis Lidesci pozoroval. V úplně poslední fázi ještě museli vypít něco značně odporného. 

„Bože!" zalapal po dechu Jake a sevřelo se mu hrdlo. A pak znovu: „Bože, jestli se z toho nepozvracím...!" 

„Jestli ano," řekl Starý Lidesci, „budu to brát jako velmi špatné znamení." Trask se usmál, i když chladně, zatímco si Lardis hrál s rukojetí své mačety. 

„Nepozvrací se," řekl Trask. „A i kdyby, nic to neznamená. Pamatuji si, že když jsem to pil poprvé, vyklopil jsem ze sebe i to, co jsem nikdy nesnědl." 

„Česnek?" Jake si stále připadal, jako by se měl každou chvíli pozvracet. 

„Je to z česneku," přisvědčil Trask a pokrčil rameny. „Každopádně vám to prospěje ... alespoň mi to bylo řečeno." Otočil se a zamířil ven uličkou kolem dveří, k šesti úzkým kavalcům a skrze teleskopický průchod a dveře vedoucí do přední části přívěsu. Konečně tam byli také: v samotné operační místnosti, v mobilním nervovém centru... 

Ian Goodly se nacházel v oválném prostoru, ve kterém byl umístěn centrální pult. Popojížděl kolem něj na židli upevněné na kolejnici a prohlížel si různé světelné nástěnné mapy a obrazovky monitorů. To místo bylo nebe nejvyspělejší technologie, daleko před vším ostatním, co mohl rok 2011 nabídnout. V dokonalém protikladu ke všem kloubovým vozidlům a jejich přívěsům - a rozhodně byl v ostrém rozporu s venkovní úpravou, docela světskou a snadno rozpoznatelnou reklamou na pivní legendy značky ,Castlemaine' a ,XXXX' - interiér byl jako z nějaké spekulativní SF. A nikde nebyla jediná plechovka piva. 

Goodly měl na hlavě něco, co připomínalo náhlavní soupravu pro virtuální realitu, která se neustále natáčela na jakékoliv místo nebo událost, na niž se rozhodl zaměřit zrak. Zase změnil pozici; jakmile se ale mezi jasnovidce a neustále se měnící obrazovky dostavil Trask s ostatními, Goodly svou židli zastavil a sundal si sluchátka. 

Starý Lidesci zavrtěl v úžasu svou prošedivělou hlavou a zareptal: „Za celou tu dobu, co s vámi pracuji, jsem si na to pořád ještě nezvykl! Nezvykl jsem si na... na to." 

Trask souhlasně přikývl. „Vím, jak to myslíš," řekl. „Ale nečekej moje sympatie. Bože, vždyť to je více než třicet let - a pořád se mi to zdá stejné! Jak to říkával Alec Kyle? Jak to nazýval? Nebo to byl Darcy Clarke?" pokrčil rameny. „A není to jedno, co? Mohl to být kdokoliv z nás. Roboti a romantici. Vyspělá věda a nadpřirozeno. Telemetrie a telepatie. Počítačově zpracované vzorce pravděpodobnosti a jasnovidectví. Jo! Přístroje a přízraky! No a tak to je. To je pobočka E." 

Avšak Jake chtěl vědět víc. „Tak co je tedy pobočka E? O čem to všechno je? Nemyslíte, že je čas, abyste nám to všechno vysvětlili?" Pohlédl na Liz. „Tedy alespoň mně... zvlášť po tom, do čeho jste mě dnes v noci namočili?" 

„Namočili do toho nás" ozvala se Liz. „Vidím do toho trochu víc než ty, ale i tak v tom nemám vůbec jasno." Podívala se trochu vyčítavě na Traska. „Koneckonců, dnes to byla naše první pracovní noc, ale mohla klidně být i poslední." 

Ian Goodly ale zavrtěl hlavou. „Ne," řekl. „Vy dva máte před sebou ještě dlouhou cestu." 

„Jasnovidec," řekl Jake kysele. „Tak vám lidi říkají. Jak si tím můžete být tak jistý?" 

„Protože nás ještě nikdy nezklamal," odpověděl Trask. 

„A co když to dnes bylo poprvé?" Jake se ještě stále odmítal dát přesvědčit. 

Ale Trask jenom nadzvedl své prošedivělé obočí. „Tak jaký je tvůj hlavní problém, Jakeu? Snažíš se nám namluvit, že jsi poslední tři roky dělal maximum pro to, aby tě nezabili?" 

„Možná ne," odsekl Jake. „Ale byly to moje podmínky!" 

„No, a teď jsou to moje podmínky," zavrčel Trask. „Nebo spíše podmínky pobočky E." Pak se trochu uvolnil, zatvářil se trochu přívětivěji a řekl: „Dobře, povím ti to. Byla to zkouška. No, a splnila svůj účel, ale každopádně to byla jen zkouška. A vy jste oba prošli. Dnes v noci jsme viděli dost - stalo se toho dost - abychom se přesvědčili, že jsme se nemýlili." 

„O mně?" zeptal se Jake. 

„O vás obou," odpověděl Trask. „Liz vykonala svou práci a všichni jsme byli svědky Trennierovy odpovědi. Ona odvysílala zprávu a on ji slyšel - a zareagoval!" 

„Jestli vůbec!" otřásla se Liz. „Ale vy jste mi poručil, abych ho vyprovokovala." 

Trask přikývl a pokračoval: „Tím jsi odvedla zatraceně dobrou práci a naplnila jsi naše nejtoužebnější očekávání. Takže, pokud máš stále ještě zájem, vítej v klubu. Jsi jedna z nás. A s tím, co jsi viděla - i s tou troškou, kterou jsme ti dovolili se dozvědět - nepochybujeme o tom, že se k nám přidáš. A to je vše. V každém případě ti dávám čas na rozmyšlenou." 

„A já mám taky čas na rozmyšlenou?" zeptal se Jake popudlivě. „Protože vám klidně můžu dát odpověď hned. A ta zní: nemám zájem, odcházím." 

Trask se zamračil, přivřel oči a řekl: „No, to je ale velká škoda, protože ty nemáš na vybranou. Každopádně, i ty jsi dnes v noci odvedl svou práci. Něco, co jsem neviděl už dobrých, no, pět let. A když jsem to viděl naposledy... bylo to v jiném světě, v upířím světě, v Lardisově světě." 

Jake pohlédl na ty tři muže - Traska, Goodlyho a Lardise Lidesciho - stejně tak, jako se oni dívali na něj: upřímně, vážně, pátravě? - a zavrtěl hlavou v zoufalém úšklebku. „Říkám si, že to všechno je jen sen, takový, ze kterého se brzy probudím," řekl. Pak jeho hlas ztvrdl. „Ale to není sen a já se neprobudím - určitě ne ze žádného svého snu. Tohle je váš sen, vaše podělaná noční můra a já už jí mám až po krk!" 

„Ne, ne, tohle je noční můra každého člověka," namítl Trask a trochu přitlačil: Jenomže, kterou část považuješ za sen, Jakeu? Tu divnou práci, kterou děláme, nebo tu neuvěřitelnou věc, co dokážeš?" 

„Já nedokážu nic!" vybuchl Jake a na chvíli to vypadalo, jako by ho chtěl udeřit. „Prostě se to... prostě se to stane." Zaťal pěsti, znovu je uvolnil a ztratil řeč. 

Trask zavrtěl hlavou. „Ale věci se jen tak nestávají, Jakeu," řekl. „Všechno má svůj důvod. A my musíme zjistit, proč se to stává tobě." Obrátil se na Iana Goodlyho. „Máme jeho spis?" 

Jasnovidec přikývl, poslal svou židli ke kartotéce v jedné části oválného stolu, odkud vytáhl úzkou složku a podal ji Traskovi. 

Na zdech byly zavěšeny rozkládací židle. Trask jednu sundal a sedl si; pobídl ostatní, aby udělali totéž. Pak otevřel spis. 

„Jake Cutter..." začal. 

Ale Jake ho nevrlým hlasem přerušil: „Máte v úmyslu to číst celé? Dokonce i ty nechutné části? V přítomnosti dámy?" Ostatní si už vzali židle, ale on pořád ještě stál. 

„Stručný výtah," odpověděl Trask a upřel na něj zrak. „Proč se ptáš? Je tam něco, za co by ses styděl?" 

„Má to s tím vůbec něco společného?" vyhrkl Jake. „To, co máte v rukou, je můj život. Je to důvěrné - nebo spíše bylo." 

„Noviny si to nemyslely," opáčil Trask bez mrknutí. 

„Sakra, ne, oni ne!" zabručel Jake. „Učinili mě plně zodpovědným za moje ,zločiny'! O těch se taky hodláte zmínit? Takhle mě chcete držet v šachu, abych pro vás pracoval, pro pobočku E - tak, že mi položíte nůž na krk pokaždé, když vám naznačím, že s vámi odmítám spolupracovat?" 

Trask zavrtěl hlavou. „To s tím nemá nic společného. Účelem tohohle čtení je zjistit, odkud pramení tvůj talent. A co se týče tvých takzvaných ,zločinů', názor naší pobočky je, že se nemáš za co stydět." 

Jake se na chvíli zarazil, ale pak řekl: „Co když mě názor pobočky vůbec nezajímá?" 

„Ale zajímá," řekl Trask. „Věříš ve spravedlnost a té se ti nedostalo. Takže jsi ji vzal do svých rukou, jenže podle měřítek naší moderní společnosti poněkud příliš tvrdě. Jakeu, my v pobočce E víme, co znamená tvrdá spravedlnost. A je to mnohdy jediné možné řešení. A byli jsme o tom poučeni skutečným odborníkem, někým, kdo skoro tak jako ty věří v oko za oko. No a teď si nejsme jisti, jestli tohle je to jediné, co máte společné, nebo je tvůj talent jiné povahy. A můžeš mít ještě další schopnosti. Tu možnost chceme také prověřit - opravdu každou možnost - a ty nám v tom můžeš buď pomoci, nebo nám v tom zabránit. V tom případě ale... budeme nuceni tě zanechat vlastnímu osudu. A nezapomeň, že na tebe ještě pořád čeká vězeňská cela." 

Jakeova jako kámen tvrdá, ledová skořápka se začala rozpadávat. Nebyl to on, ale ta ledová skořápka, ve které se ukrýval a bez které by nebyl schopen čelit své vlastní brutalitě. Tak se ve skrytu díval na některé své předchozí skutky, jako na zvěrstva. Stejně to viděli i všichni ostatní. Přesto, v nitru své duše Jake věřil, že to, co řekl Ben Trask, byla pravda: někdy je oko za oko jediným možným řešením. A najednou Jake uvěřil všemu, co Trask řekl: že pobočce E na něm záleží a že je na jeho straně. Už to bylo hodně dávno, kdy byl někdo na jeho straně. 

Trask znovu promluvil: „Takže můžeme pokračovat?" 

Jake si ze stěny sundal židli a ztěžka se na ni posadil. „Proč mám ten pocit, že mě nechcete napálit? Vy jste to, čemu říkají lidský detektor lži, je to tak? Takže, pane Trasku, pokud vám to můžu říct, váš talent funguje na obě strany. Mám pocit, že vy opravdu chcete lidem pomoct, i kdyby to mělo být jen kvůli tomu, že potřebujete pomoc od nich." 

Trask se teď doopravdy usmál a řekl: „Jakeu, máš úplnou pravdu. Nenávidím všechny lži a lháře a instinktivně vím, že když něco není pravda, není to dobré. Neptej se mě jak, prostě to vím. Ale pro mě je stejně tak těžké lhát, jako lži naslouchat. Jen jsem chtěl, abys to věděl." 

Jake přikývl a nyní už s větším sebevědomím dodal: „Dobře, takže jestli si myslíte, že se mnou je... něco v nepořádku a vy to můžete spravit, byl bych blázen, abych to odmítl." 

Trask se opřel o opěradlo židle a hlasitě si oddechl. „Výborně. Ale rozuměj, my si nemyslíme, že je s tebou něco v nepořádku, ale spíše, že něco je dobře. Z našeho pohledu určitě." 

Potom se vrátil ke spisu... 

„Tvůj otec sloužil u amerického letectva," začal Trask. „Začínal na americké letecké základně v jižní Anglii. Tam také potkal tvou matku, Angličanku ze zámožné rodiny, Janet Carsonovou. Její příbuzní byli proti, ale oni se stejně vzali. Po nějakou dobu byla Janet souputnicí Joea a stěhovala se s ním, kamkoliv byl zrovna povolán sloužit. Pak ses narodil ty a trochu jsi zklidnil často rozhádané manželství... no, alespoň na nějakou dobu. Nakonec to stejně nevydrželo. Tvůj otec byl pryč příliš často a tvá matka... si našla milence." Trask na chvíli zvedl oči od spisu a podíval se na Jakea. „Pokud je to příliš osobní, můžu to přeskočit..." 

„V pořádku," pokrčil rameny Jake. „Stejně, nemám na své rodiče zrovna nejlepší vzpomínky, tak co na tom záleží?" 

A tak Trask pokračoval: „Tvoje matka měla přátele v tak zvané vysoké společnosti. Časem se provdala za francouzského podnikatele, se kterým žila v Saint-Tropez až do doby... no, než před pěti lety zesnula." 

Jake jen znovu pokrčil rameny, i když ne už tak lhostejně, jak se pokoušel tvářit. „V Nice je krásně," řekl. 

„Takže jako dítě jsi vyrůstal u svých britských prarodičů," pokračoval Trask, „kteří byli možná už příliš staří na to, aby zvládli tvoji výchovu. Co se týče tvého otce: Joe Cutter zemřel při vzdušných manévrech v Německu roku 1995, při pilotování letadla, které mělo už dávno svoje odlétáno a letci mu ,s láskou' přezdívali ,létající rakev'. 

Stalo se mu to chvíli před odchodem z armády a tobě tehdy bylo pouhých patnáct. 

Byl jsi nezvladatelné dítě, Jakeu. Měl jsi příliš mnoho peněz, rozmazlovali tě tví už stárnoucí a nezdravě shovívaví prarodiče. Příliš snadno ses dostal ke kouření ,trávy' a možná i dalších ,zvladatelných' drog? Příliš mnoho volného času a žádné radostné vyhlídky, alespoň ne pro tvůj způsob myšlení. Takže tě vyhodili ze školy a nějaký čas jsi strávil se svou matkou ve Francii; nicméně ona sama měla pár dost špatných návyků, které na tebe neměly zrovna dobrý vliv. A navíc jste si nerozuměli. Naznačil jsi, že bys chtěl do armády, z čehož byl tvůj děd nadšený. Řekl: ,Výborně! Gardový pluk! Staré kravaty ze staré školy a všechno to ostatní, co? Co?' Takže ses dal k parašutistům, protože jsi chtěl skákat z letadel. A během pouhých dvou let ses dostal k jednotce SAS, speciálnímu protiteroristickému komandu. Takže tolik k tvému dětství. 

Když tě vykopli od SAS, do závěrečné zprávy ti napsali, že odmítáš poslouchat rozkazy. A také - to je dost nezvyklé, co se týče SAS - se tam píše, že jsi příliš samotářský. Tohle píše organizace, která si zakládá na samostatnosti, vlastně na úplné nezávislosti! No, a to bylo před pěti lety: byl jsi zpátky v normálním světě. Ve světě přepychu na jihu Francie, kde jsi žil z máminých peněz." 

Jake pokrčil rameny, ale cílil se dost trapně. „Její druhý manžel jí zanechal balík peněz," řekl. „A ten třetí byl ještě bohatší. Tak proč bych si měl ničit tělo prací?" 

„Já tě nekritizuji, Jakeu," odpověděl Trask. „Jen poukazuji na to, čím jsi byl kdysi, abych se mohl dopátrat porovnání s tím, čím ses stal v očích společnosti. Tedy zločincem. Více než to, brutálním vrahem." 

„Tak moment!" přerušil ho Jake. „Neříkal jste náhodou, že..." 

Ale Trask ho nenechal domluvit. „V očích společnosti, každopádně. Jenže o té je známo, že sem tam pochybí. A pobočka E... no, prostě nás občas zavolají, abychom uklidili nepořádek, ačkoliv jindy se stává, že do toho skočíme rovnýma nohama a na nic se neohlížíme. Dobře, na chvíli si od tvého příběhu můžeme odpočinout..." Po krátké pauze pokračoval: 

„Za posledních patnáct až dvacet let - možná dokonce déle, rozhodně od dob pádu komunismu - se Evropa nachází v neustálém zmatku. Hospodářské recese, revoluce, jeden převrat za druhým; ruské elektrárny se staly místy s častými nehodami a z tlejících zbraní, které se povalují po smetištích, se stává nukleární odpad; drobné války, a některé z nich zase tak drobné nejsou, některé propukají přímo v centrech, jak se národy mstí a rozpoutávají krvavé vendety, které měly být a možná by už byly vyřešeny před sto lety nebýt toho, že je rozpínavost Sovětského svazu a komunismu na čas zakonzervovaly. Politické boje v některých zemích, které stále ještě nejsou dořešené, v Římě, Moskvě a všude jinde; etnické čistky ve slovanských a baltských zemích a pravidelné revoluce v Turecku, Bulharsku a Rumunsku. Střídání vlády v Itálii, Francii a Německu je skoro na denním pořádku a vydrží přibližně stejně tak dlouho, každopádně vlády nikdy nestihnou udělat nic užitečného. A co se týče blízkého a středního východu, Afriky a Asie..." Trask si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Vykreslil jsem vám dostatečně deprimující obrázek?" Ani nečekal na odpověď. 

„No, díky Bohu, že jsme ostrov - myslím Anglii - a že jsme si udrželi a upevnili naše svazky s Amerikou a Austrálií. Protože zbytek světa připomíná spíše zemi nikoho. Jedním slovem, chaos. 

Vypadá to jako dokonalá scéna pro skoncování s naším pozemským životem, co? Ozonová vrstva se každým dnem ztenčuje, řítí se na nás další El Nino - čtvrtý za posledních patnáct let - a z ideologicky a finančně vyčerpané Číny se na západ valí drtivý mor. Ale existují horší nákazy, než je černý mor, to mi věřte." 

Opět následovala krátká pauza: „Vraťme se zpátky k tobě." Trask se podíval na Jakea. „Tvoje matka zemřela na předávkování a zanechala ti nějaké peníze..." 

„Ty peníze byla asi tak jediná kloudná věc, kterou pro mě kdy udělala," přikývl Jake a jeho zastřený hlas prozrazoval jeho skutečné pocity. 

„Jenomže ty a spousta peněz, to znamenalo jen další potíže," ignoroval jeho, přerušení Trask. „Možná jste ty a tvoje matka neměli zrovna ideální vztah - přesto tě její smrt velmi bolestně zasáhla. Začal jsi bláznivě flámovat, opíjel ses ve všech možných střediscích ve Středomoří od Janova až po Marseille, rozmlátil jsi auto na italské riviéře; a paparazzi tě vyfotili při několika pěstních soubojích v Cannes. A není zcela vyloučeno, že ses nevrátil ke svým drogovým návykům." 

„Nikdy jsem žádný návyk neměl," namítl Jake. „No, je pravda, že jsem vyzkoušel snad všechny druhy drog, ale vždycky mi z nich akorát bylo zle. A ta ,tráva' bylo asi to nejhorší, co se mi kdy dostalo do ruky, nehledě na to, že tam, kde jsem strávil posledních pár měsíců, byly drogy příšerně drahé. Jsem zkrátka zvyklý mít svou díru do zadku pořád stejné velikosti a tvaru, jak jsem ji míval vždycky." Podíval se na Liz. „Promiň, ale když trváš na tom u tohohle být. 

Potřásla hlavou. „Nejsem už dítě, Jakeu. Myslela jsem, že po dnešní noci jsi přinejmenším tohle pochopil." 

Všichni ostatní mlčeli, a tak Trask pokračoval. „Pak jsi potkal jedno děvče. Ve tvém životě byly ženy - spousta žen - ale tohle bylo něco jiného. Ona pro tebe znamenala hodně." 

„Tak tenhle kousek můžete přeskočit," zavrčel Jake nevrle. 

„Bohužel ne," odpověděl Trask. „Pokud má být Liz tvoje partnerka a má s tebou pracovat zbytek pobočky E, chci, aby věděli, že nejsi takový grázl, jak si o tobě svět myslí - a ty sám možná také, Jakeu. Musí vědět, že jsi měl důvody." 

Jake jen svěsil hlavu a mlčel... 

V 

Jakeův příběh 

„Jmenovala se Nataša," pokračoval Trask. „A pracovala pro moskevskou mafii. Byla kurýrem s krytím módní návrhářky, ale jediná móda, která ji zajímala, byly módní mikrodrogy ukryté v lištách jejího sportovního vozu. Nataša byla také inkasní agent a převáděla velké množství cenných franků a lir zpět do značně vyčerpané ruské ekonomiky... nebo spíše těm zločincům, kteří byli z velké části za její minování odpovědni." 

Trask se s odporem otřásl. „Bože! Dobří lidé všech zemí, spojte se! Mysleli jsme si, že tomuhle už je jednou provždy konec, poté co mafii postihlo v druhé polovině osmdesátých let několik nepříjemných pádů. Rodiny v Americe dostaly pořádně zabrat. Když chytili toho kriminálníka, Johna Gottiho, všichni si mysleli, že je konec korupcím, alespoň v USA. V roce 1987 bylo v Sicílii odsouzeno za vraždy, vydírání, úplatky, kuplířství a další zločiny na čtyři sta těchto parazitů. Ale byl to opravdu konec toho všeho? Úplný konec? 

Ruská mafie se teprve rodila, když se před desíti lety hroutily imigrační zákony v Evropě a byla zrušena pohraniční kontrola... No, jak už jsem říkal, díky Bohu, že je Británie ostrovem. My jsme si své hranice nepřestali střežit a zachovali si imigrační zákony a udělali jsme to nejlepší, co jsme udělat mohli. Je velmi těžké vymýtit nelegální obchod s drogami a je jasné, že i u nás máme jeho přiměřený díl, stejně jsme na tom ale lépe než zbytek světa. Je vcelku přirozené, že především ti, co přežili policejní čistky, a ,odnepaměti' válčící mafiánské gangy v Itálii, Sicílii a ve Státech navázali kontakty s ruskou mafií, která neustále rozšiřuje svou moc. Jinými slovy, světové teroristické organizace mají společnou jednu věc, a to, že jsou značně provázané. 

V Marseille měli vždycky obrovský problém s drogami. Riviéra se svou mezinárodní smetánkou a množstvím hazardních hráčů byla odjakživa nebem všech drogových dealerů. Způsobů cestování Nataši Slepakové - trasy, které používala - bylo několik, ale hlavně létala z Moskvy do Budapešti a pak jela autem do Itálie nebo přes ni do Francie, případně zamířila do Janova a odtamtud jachtou přímo na francouzskou riviéru. Mafie má kontakty a vlastní lodě ve většině italských přístavů. 

Jake se s Natašou seznámil v Marseille. Podle prohlášení, které učinil později - mnohem později - italské policii, chtěla s obchodem s drogami skoncovat. Byla sexuálně obtěžována jedním z italských mafiánů, nějakým Luigim Castellanem, mladým Sicilanem, který z přepychové vily na okraji Marseille kontroloval obchody ve Francii. Castellano byl Natašiným hlavním kontaktem ve Francii, ale zároveň mužem, kterého se bála a kterého nenáviděla..." 

Jakmile se Trask odmlčel, Jake - který vypadal čím dál víc znepokojený - řekl: „Jestli vážně trváte na tom, aby to všichni slyšeli, nechte mě, abych to dovyprávěl sám." 

Trask sevřel ústa a pak přikývl. 

„Potkali jsme se v baru," začal Jake. „To, co jste doteď slyšeli, je pravda: Nataša chtěla ven. Jenže neměla kam utéct. Rozhodně ne na kontinentě. Bez ostrahy na hranicích by ji mafie vyčmuchala úplně všude. Možná proto šla za mnou - protože jsem měl britské občanství - ale možná že to nebylo jenom kvůli tomu. Spíše si myslím, že... to bylo jinak. Každopádně, klapalo nám to skvěle. Pár dní jsem se o ni staral; byla dobrým důvodem, proč zůstat střízlivý a čistý. Platil jsem jí různé hotely, aby nezůstávala na jednom místě... alespoň jsem si to myslel. Ale ve skutečnosti pořád bydlela v Castellanově vile a celou tu dobu dělala tomu parchantovi pomyšlení! K těm hotelům se ani nepřiblížila. Zkrátka, nebyla to žádná padavka. Jenže já jsem věděl, že má z něčeho strach. 

Postupně mi prozradila úplně všechno. Celou tu dobu - během našeho ,vztahu', jestli tomu chcete tak říkat - jsem si byl vědom, že ji sledují; dokonce i když jsem ji potkal poprvé, jsem ve stínu viděl stát nějakého vysokého týpka. Nechal jsem si to pro sebe, ale věděl jsem, že se nepletu. Pak mi jednoho dne řekla, proč spolu už nemůžeme zůstat. Bylo to kvůli mně: nechtěla, abych se dostal do problémů. 

Pak mi prostě oznámila, že už musí jít. Věděl jsem, že ji miluji, i když jsme se znali necelý týden. Možná jsem jen někoho potřeboval milovat. Moje matka byla nějaký čas po smrti a já jsem věděl, že s mým životním stylem to nebude dlouho trvat a já půjdu za ní. No a v tom se objevila Nataša a vyplnila prázdnotu, kterou jsem si do té doby neuvědomoval. Neviděl jsem důvod, proč bychom nemohli zůstat spolu. Jenže ona ho viděla: mafii. Tak jsem se jí zeptal, proč nemůžeme jít na místní francouzskou policii a všechno jim povědět? Řekla mi, že tu má Castellano podplacenou. Tak jsem jí řekl, ať zkusí něco vymyslet; až příště pojede do Marseille, ať mi dá vědět dopředu a já se připravím, abych ji odsud mohl vzít do Anglie, kde bude v bezpečí. Nebo alespoň v relativním bezpečí. A ona s tím souhlasila. 

Takže jsem byl o naší poslední společné noci v dost špatné náladě. A víte co? Ten jejich čmuchací pes tam byl zase. Poznal bych ho kdykoliv: dlouhán s propadlým bílým obličejem a černýma očima. Jenže my už jsme měli svoje plány a další návštěva města měla být její poslední. Měla se mnou jet do Anglie jako turistka, pak bychom se vzali a ona by tam jako moje manželka mohla zůstat. Bylo hodně pravděpodobné, že by se tak mafii nadobro ztratila. Možná si jenom myslela, že bychom měli naši dohodu nějak zpečetit. Nebo v tom možná bylo ještě něco víc; prostě chtěla být se mnou, protože tohle měla být na dlouhou dobu naše poslední noc. 

Každopádně souhlasila, že se mnou půjde do mého hotelu. Jenomže já jsem za žádnou cenu nehodlal dovolit tomu jejímu doprovodu, aby nám dělal společnost. 

Vzali jsme si taxík, který nás dovezl k baru jen kousek od mého hotelu, a když si tam Nataša odskočila na toalety, čekal jsem na ni u dveří. Samozřejmě že u nich za chvíli zastavilo auto a z něj vystoupil on. To byla poslední kapka; měl jsem toho všeho až po krk. Takže jsem k němu přistoupil, a aniž bych se obtěžoval představováním, jsem ho sejmul. Něco z toho, co jsem se naučil v SAS, se konečně ukázalo jako užitečné. Než se mu podařilo se vzpamatovat a znovu se postavit na nohy, odvedl jsem Natašu do svého hotelu. 

Když se tak na to dívám s odstupem - byl jsem vážně naivní, že jsem věřil, že mi to projde. Ještě hůř, neuvažoval jsem, jaké následky to bude mít pro Natašu. I když ráno mi to došlo... 

Když jsem ji po snídani doprovodil k taxíku, už tam byli. Tentokrát jsem je neviděl, nevěděl jsem, co se chystá - vlastně jsem se probral až v Castellanově vile. Ne, že bych v tu chvíli věděl, kde jsem; to jsem se dozvěděl až později. No, v každém případě: 

Byl jsem přivázaný k židli v nějakém jeho pokoji. A Nataša byla svázaná na posteli. Oba jsme byli jen ve spodním prádle. Pamatuju si tlusté závěsy na oknech, takže se dovnitř nedostal ani paprsek slunce. Ale asi byl den. Poledne, ticho, venku vedro, že se člověku ani nechtělo hýbat. No jasně, to bylo ono: nikde se nic nehnulo. Parný, ospalý den. Ten pokoj byl jen slabě osvětlený; světla na stěnách ztlumili a lampa na nočním stolku byla přikrytá. Nejdříve jsem neviděl vůbec nic, cítil jsem jenom hroznou bolest v zátylku. 

Pak jsem se ale vzpamatoval a uslyšel jsem nějaké hlasy italské. Znám ten jazyk dost dobře, abych věděl, že mluví o mně... a o Nataše. ,Nejdřív tu holku,' řekl jeden hlas. ,A pak si můžete vzít jeho. Ale nejdříve chci, aby viděl a pochopil - ten rozmazlený anglický fracek! Mohl jsem ji dostat už dávno, jenomže by s tím byly problémy. I když jsem měl chuť. A kdyby byla povolnější... já ji přece nebudu přemlouvat, je to příliš ponižující - tedy pro mě. Jenomže naši kolegové v Moskvě si té děvky cení, velice cení. Ale teď díky tomu frajerovi klesla na ceně. Alespoň co se mě týče. Já se nezabývám odstraňováním lidí, takže, Jeane Danieli, tohle je tvoje příležitost. Dnes máš svůj šťastný den; uděláš to pro mě. Přiznejme si to, ty jsi ji dost často sledoval a nemusíš se tajit tím, že se ti líbí, co? Takže jak by ses mu mohl nejlépe odměnit za to, co ti udělal?' 

,Jestli se mi líbí?' řekl druhý hlas. ,Vždyť jsem jen člověk, Luigi! A ona je... ona je pořádný... pořádný kus ženské...'" 

Jakeův hlase se při vyprávění měnil: teď byl velice hluboký, hrdelní, skoro se těmi slovy dusil a měl potíže je ze sebe dostat. Trask to viděl a řekl: „Jakeu, můžeme toho nechat, pokud si to přeješ." 

Ale Jake jen zavrtěl hlavou. „Ne," řekl ponuře. „Ne, myslím, že to chci dokončit. Možná je pro mě dobré zjistit, kde se to pokazilo. Protože pak si můžu být jistý, že to, co jsem udělal, bylo správné. A taky mi to připomene, co je třeba ještě dokončit..." Na chvíli se odmlčel a pak pokračoval: 

„Ty hlasy byly velice zřetelné. Jeden z nich patřil Castellanovi, jak jsem měl brzy zjistit. Připadal mi velmi hluboký a mocný; jako hřmění nebo dunění, dokonce i když mluvil potichu. A hlas toho druhého, hlas Jeana Daniela, měl zřetelný francouzský přízvuk, takže se hodil k jeho jménu. Ale ozývalo se v něm něco jako šišlání, což se vysvětlilo hned, jak jsem ho spatřil. 

Musel jsem sebou nejspíš škubnout, pohnout hlavou nebo něco. Možná jsem zasténal, takže si najednou uvědomili, že jsem přišel k sobě. V tom šeru se najednou pohnuly stíny. 

Objevily se za mnou. Jeden z nich se zastavil u mé židle, druhý u postele a posadil se do křesla z opačné strany, než byla lampa. Byli to samozřejmě ti muži, ale moje rozmazané oči je vnímaly spíše jako stíny. Jenže jakmile jsem zaostřil a přestala se mi točit hlava, uviděl jsem Natašu ležet s roztaženýma nohama na posteli s nebesy. I ona nadzvedla hlavu a uviděla mě. Možná to - ten pohled v jejích očích, který vyjadřoval radost z toho, že jsem konečně přišel k sobě - jim prozradil, že jsem znova nabyl vědomí. Každopádně ten radostný pohled netrval dlouho. 

Ten chlap, co seděl u postele, promluvil a jeho hluboký, dunivý hlas mi prozradil, že to je Luigi Castellano. , Ach, Natašo, Natašo!' zahřímal, když k němu ustrašeně otočila svůj bledý obličej.,Nejdříve zranění, teď urážka,' řekl. ,Nejdříve jsi odmítla moje přátelství, moje nejvřelejší nabídky náklonnosti, kvůli tomuhle... tomuhle Angličanovi. Možná že sis neuvědomila, že ve hře, kterou hrajeme, je obchod vždycky na prvním místě - je vyloučeno mísit obchod s potěšením, Natašo. A pokud přece jen, očekávali bychom, že si pro svá potěšení vybereš jednoho z nás, ne nějakého pitomého cizáka. Možná je to moje vina; dal jsem ti příliš mnoho svobody? Ale to ne, nerad se z něčeho obviňuji.' 

Snažil jsem se prohlédnout si majitele toho hlasu, ale viděl jsem jen stín, tmavou siluetu sehnutou za kuželem slabého světla ze stolní lampy. A on pokračoval: 

,Ale na druhé straně, co kdyby ten tvůj cizácký přítelíček nebyl zase takový hlupák, ale byl členem nějaké agentury, do které jsme ještě nepronikli, co pak? Příliš jsi riskovala, Natašo - příliš ses oddávala potěšení a teď budeš muset zaplatit. Nu ano, ale jaká bude cena? Takže, protože se zdá, že příliš nestojíš o společnost svého obchodního partnera, je mou povinností vymyslet trest, který by byl vhodný za tvoje... tvoje co - zločiny? Ach, to ne - to je příliš přehnané - spíše za tvůj špatný úsudek. Nejlepší by byl trest, který by byl vhodný pro oba aktéry. Oko za oko, jestli chceš. Nebo něco mnohem lepšího, dudy za zuby?' Castellanův hlas byl teď mnohem drsnější, tvrdší. ,Ano, a o zbytek tvých více než hojných vnadů budeme smlouvat...' 

Vzhlédl a kývl na Jeana Daniela. Moje židle byla otočná a ten chlap vedle mě ji roztočil a já se točil a točil, až mi bylo zle, jak se ta místnost se mnou otáčela. Alespoň jsem měl šanci si prohlédnout svého trýznitele, jeho chladný, usmívající se obličej, který se přede mnou vynořoval, když má židle zpomalovala. Byl to samozřejmě Natašin stín a Castellanův ohař s bledou tváří. 

Konečně promluvil ke mně, lámanou angličtinou a rozbitými ústy, což vysvětlovalo jeho šišlání. Ani jsem si neuvědomil, jak jsem ho zřídil. ,Parchante!' zavrčel. ,Pitomý, anglický, zkurvený parchante! Jakmile skoncuju s ní, je řada na tobě. Pak se ukáže, kdo z nás je tvrdší.' A zamířil k posteli. 

,Zkus ji udeřit,' zařval jsem. Jestli ji jen jedenkrát uhodíš, přísahám, že...' 

Ale on se jen otočil a přerušil mě: ,Udeřit ji? Pěstí?' Zamračil se a chvíli vypadal zmateně. Pak se usmál, jak nejlépe mu to s těmi rozbitými ústy šlo, a řekl: ,Ne, pitomče, nebudu ji mlátit. Ošukám ji!' 

A to taky udělal..." Jakeův hlas se nyní změnil v řev, vzlykot, nářek. „A ta svině Castellano se na to díval a smál se. A já jsem se nemohl odvrátit. Musel jsem se dívat! Serval z ní spodní prádlo. Ten vychrtlý parchant - ani se nesvlékl - prostě... prostě... A Nataša neříkala vůbec nic, ani nekřičela. Jen plakala. Slyšel jsem jak vzlyká..." 

Trask se do toho vložil. „Já budu pokračovat, Jakeu, ano?" A než měl Jake šanci začít protestovat, začal vyprávět. 

„Našli tě šeredně zmláceného v úzké postranní uličce. Čtyři zlomená žebra, a jak vypadal tvůj nos, je vidět ještě teď. Zbytek tvého obličeje byla jedna velká podlitina. Taky tě zkopali - někdo si na tobě dal opravdu záležet - až se francouzští lékaři několik dní obávali, že nebudou moci zachránit... všechno. Měl jsi u sebe doklady a k tomu jsi měl v kapse balík bankovek, takže bylo zřejmé, že nešlo o loupežné přepadení. Ve skutečnosti nikdy nepřišli na to, o co šlo; dokonce i když jsi mohl mluvit, nikomu jsi nic neřekl a raději jsi tvrdil, že nic nevíš. Proč jsi to udělal, Jakeu?" 

„Chtěl jsem si to vyřídit sám," odpověděl Jake, teď už klidně. „A taky jsem to nakonec udělal." 

„Ano, udělal," přikývl Trask. „Ale to až později. Chceš pokračovat?" 

I když byl jeho obličej bílý a stažený, přikývl. 

„V nemocnici jsem byl tři týdny," pokračoval pomalu Jake. „Nataša se vůbec neozvala; nevěděl jsem, co s ní je, ale modlil jsem se, aby to nebylo fyzické. Nebo spíš horší, než co už si protrpěla. Co se týče toho, co jsem si vytrpěl já... Myslím, že to byla újma stejně tak psychická, jako fyzická, jako můj strach o Natašu. Ale nakonec mě propustili. Mezitím jsem měl dostat času si všechno promyslet. Teď to bylo na ní. Pokud se pořád ještě chtěla dostat pryč - pokud si stále ještě troufala - byl jsem připravený. Jo! To je moje odvěké heslo: ,Odvážnému štěstí přeje.' No a odvahy jsem měl na rozdávání, protože jsem ji miloval. Víte, pořád jsem asi ještě nedostal dost velkou lekci. Ale na druhou stranu, poučí se někdy zamilovaný blázen?" Pokusil se o ironický úšklebek. „Jak by se vám líbilo tohle: filozof, Jake Cutter! 

Ale zpátky k Jeanu Danielovi. Pod tímhle jménem jsem ho tehdy znal. Moje první záměry s ním byly velice krvavé. Nejdříve... no, přiznám se, že jsem se vybavil. Začal jsem je hledat - myslím jako mafii - ale opatrně. Během svého uzdravení jsem přestal pít a taky brát všechno to další svinstvo. Armáda nás cvičila tvrdě. ,Udržování kondice', tak tomu říkával můj velicí důstojník. Ale teď se mi najednou zdálo strašně těžké vrátit se k té rutině. No, byl jsem pořád mladý, ale jak jsem už říkal, pane Trasku, ten Jean Daniel mě pořádně zřídil. Tak dokonale, že mi trvalo čtyři měsíce dát se znova dohromady. 

Zotavoval jsem se v Anglii, pak jsem se vrátil do Marseille. Jenže čas ubíhal a Nataša se pořád neozývala. Dal jsem jí svoje telefonní čísla do Anglie i do Francie; pokud by nemohla mluvit se mnou, určitě věděla, kde najít moje přátele. A přesto, ani slovo. Vypadalo to, že čas je proti mně, přímo letěl. Ale pokud šlo o Natašu, bylo to jako nějaký časový paradox: měsíce mi připadaly jako roky! Nedokázal jsem na ni zapomenout - pořád jsem ji chtěl - a dluh, který u mě mafie měla, se pomalu vytrácel z paměti a mizel v minulosti. 

Ale ještě předtím, chvíli po propuštění z nemocnice, jsem si našel Castellanovu vilu. Udělal jsem to jednoduše, stopoval jsem stopaře. Nechal jsem si narůst úhledný vous, nabarvil jsem si licousy šedivou barvou a změnil jsem styl oblékání, dokonce jsem se naučil kulhat. Vlastně jsem spíš nepřestal kulhat - to byl příspěvek Jeana Daniela. Tak či tak, vypadal jsem o dost starší. Taky jsem se držel dál od barů a míst, kde by mě mohli potkat přátelé. Ale jedné osamělé noci - nevím, možná jsem marně doufal, že by se tam mohla objevit Nataša - jsem zašel do baru, kde jsme se poprvé setkali. 

Myslím, že jsem měl štěstí, že jsem měl tak dokonalý převlek, protože tam Jean Daniel byl. Byl sám a nevšiml si mě. Ale jakmile odešel, čekal jsem na něj v autě a sledoval jsem ho do vily. Tak jsem ji našel. Usadil jsem se pěkně tam, kde mě nemohli vidět, a pozoroval jsem to místo, návštěvníky... pěkní drsňáci to byli! Tak jsem je několik týdnů taky sledoval. To bylo dobře - teď jsem věděl, kterým místům se musím vyhnout, kdyby se někdy Nataša vrátila do Marseille; kam se neobracet, kdybych ji chtěl odtud dostat. A věděl jsem, jak ji odtud dostat rychle. 

Takže navzdory všem svým předchozím záměrům jsem v tom všem měl konečně jasno. Tihle lidé hráli tvrdou hru, a hráli ji proto, aby si udrželi respekt. Což znamená, že bych nejspíš měl být rozumný a zapomenout na pomstu, vzít Natašu a utéct s ní domů. Pokud se ještě objeví. 

A taky že ano. 

Došlo k tomu před necelými třemi lety, začátkem listopadu. Dostal jsem zprávu od kámoše, poslal mi telefonní číslo do Moskvy. A když jsem tam zavolal... věděl jsem, že to nemůže být nikdo jiný než Nataša. Bála se. Castellano ji zničil, zničil její pověst u moskevské mafie. Dlouho si jí nevšímali, nechali ji klesnout na dno. Nemohla si najít práci, až byla nakonec úplně zoufalá. Nakonec šla prosit mafiánského bosse, aby ji zase nechal řídit obchod s drogami. Teď měla zase přijet do Marseille. Jenže Castellano věděl, že má přijet, a ona se ho bála víc než kdy předtím. 

Zeptal jsem se jí, jestli si pamatuje na náš předchozí plán. Pamatovala a byla připravená udělat cokoliv, co jsem pro nás vymyslel. Jenže její nápad byl ještě smělejší: chtěla pod cenou prodat svou zásilku drog konkurenčnímu francouzskému gangu a pak vzít roha i s penězi! Protože i tak by to dělalo čtvrt milionu liber. 

Nejdříve jsem ji prosil, aby na to zapomněla. Ale čím víc jsem o tom přemýšlel, tím víc se mi to líbilo. Nebylo by to skvělé, dokonce lepší než jakákoliv fyzická pomsta, kterou jsem kdysi plánoval? A zasáhlo by je to všechny, nejen Jeana Daniela, který byl pro mě samozřejmě terčem číslo jedna. 

Nataša "už mezi tím kontaktovala kupce; měla jako přijet jachtou, ale místo toho jsme naplánovali, že přiletí do Marseille letadlem. Tak bude mít čas se zbavit zboží a vypadnout z Francie - samozřejmě se mnou - než vůbec Castellano a jeho lidi zjistí, že zmizela. Můj úkol byl jednoduchý: odvézt nás co nejrychleji autem přes Lyon, Dijon a Paříž a nakonec tunelem. Nastudoval jsem si trasu a nenašel jsem v tom plánu jedinou chybičku. Budeme ve vlaku pod kanálem La Manche dřív, než marseilleská mafie vůbec začne po Nataše pátrat. To jsme si alespoň mysleli. 

Možná jsme raději měli letět. Ale to by znamenalo, že bych tam musel nechat svoje auto. Měl jsem nádherný, skoro nový Peugeot. Kromě toho, kdybychom letěli, bylo by pro mafii mnohem jednodušší nás vystopovat. Musel jsem být skutečně idiot, protože jsem si pořád ještě neuvědomoval, s jakými lidmi si to zahrávám..." 

Jake se zarazil a pohlédl na Traska. „Vy jste srovnal moderní mafii s teroristickými organizacemi. No, a já jsem si myslel, že jsem se v SAS naučil něco o terorismu. Možná že ano, ale očividně to nestačilo. A stejně, to všechno byla jen teorie. Každopádně jsem o mafii uvažoval úplně jinak než vy: považoval jsem ji jen za bandu zabijáků. Jenže vy jste měl pravdu, a já se mýlil. 

Zřejmě ji sledovali celou cestu. Pravděpodobně ji sledovali pokaždé... možná že všichni kurýři a posluhovači mají hlídače. Například Jean Daniel. Ten hubený syčák byl vlastně taky jeden z ohařů. Vlastně je to logické, když si uvědomíte hodnotu toho zboží... 

Nataša měla na očích tmavé brýle, paruku a tak dále, když jsem ji po příletu uviděl. Ale okamžitě jsem ji poznal. A oni taky. Pak... bylo to jako vracející se noční můra, skoro stejné jako minule. Akorát, že tentokrát jich ve vile bylo pět a způsob, jakým na to šli... 

Ach Bože! Ach Bože! - Věděl jsem, že tentokrát zajatce brát nebudou." 

Jakeův obličej byl nyní úplně bílý. Dnes v noci více méně věděl, co může čekat, i když tomu věřil jen napůl, pořád to ale byla práce, kterou měl odvést. Ale tenkrát, když se setkal s mafií, s Castellanovými lidmi - s touhle obludou   byl prostě... tak nivní? No, teď už ne. 

Ben Trask vytušil, že nastal čas zasáhnout, ale tentokrát už razantněji. „To stačilo, Jakeu!" řekl. „Nemusíš zacházet do podrobností. Proč by ses měl dále rozrušovat? Všichni jsme slyšeli dost na to, abychom byli na tvé straně. A co se týče spravedlnosti' - té spravedlnosti, které se ti dostalo? - možná o tom vím mnohem více než ty. Takže pro tuto chvíli, vynechejme tu noc ve vile." 

„Tu dlouhou, předlouhou noc," ozval se zastřený hlas. Jake se potil a třásl zároveň, na jeho kůži bylo téměř vidět, jak ho obchází zimnice. „Všichni, a ta svině Castellano stál ve stínu a díval se. Bože, pořád ještě nevím, jak vypadá! Jenže potom... pamatuju si všechny ostatní do detailu, každou minutu a nikdy na to nezapomenu. Smáli se, jako šakalové. A ty jejich vtípky. Jak na ni lezli, nenechali po sobě žádné stopy, žádná zranění..." 

„Přeskoč to, Jakeu!" ozval se Traskův pronikavý hlas a jeho ruce s ním třásly, aby ho donutily to vyprávění přerušit. 

Jake se opřel a zalapal po dechu, po chvíli se přestal třást. Postupně se mu do tváře vrátilo trochu barvy. Konečně byl schopen pokračovat. 

„Probral jsem se ve vodě. Pod vodou! Okna mého auta byla napůl otevřená. Klesal jsem jako cihla ke dnu. Nejdříve jsem byl dezorientovaný, nevěděl jsem, co se to sakra děje. Myslel jsem, že jsem se probudil a nemůžu dýchat. Stalo se mi to jednou, když jsem byl malý: probudil jsem se s křikem, protože jsem si myslel, že se topím, ale bylo to jen proto, že jsem měl hlavu pod peřinou. Jenže tentokrát to byla voda v řece. A já se jako hlupák pokoušel strhat ze sebe ty peřiny... cítil jsem se hloupě, jako zdrogovaný - a to jsem samozřejmě byl! A pak, když jsem si uvědomil, co se vlastně děje, začal jsem hledat Natašu na sedadle spolujezdce. Nebyla tam a já děkoval Bohu. 

Děkoval jsem mu, když se mi nějakým způsobem podařilo otevřít okno a dostat se ven. Jenže, jak to auto klesalo a já plaval v gejzíru bublin vzduchu nahoru, uviděl jsem Natašu na zadních sedadlech vozu! Její obličej... její vlasy nadnášené vodou ... oči dokořán ... ústa otevřená. A její roztažené prsty, přitisknuté ke sklu zadního okna a bílé jako ruce mrtvoly - doufám! 

Ale byla mrtvá? To jsem nevěděl a dodnes nevím, jestli tehdy byla živá, nebo mrtvá. Ale neustále se musím přesvědčovat, že mrtvá byla, protože jedině tak to dokážu unést. Nemohl jsem nic dělat. Byl jsem slabý jako moucha, sám jsem byl napůl mrtvý! Plíce mi pukly - uši taky - byli jsme hodně hluboko. A já jsem plaval tak pomalu, zatímco auto klesalo a mizelo v hloubce. A ta dívka, kterou jsem miloval... pořád ji ještě miluji... Nataša, klesala s ním..." 

Tentokrát to chvíli trvalo, než mohl Jake pokračovat, jako by se ocitl mimo realitu; škubl sebou a napřímil se ve své židli, když si Starý Lidesci odkašlal, začal se kolem sebe rozhlížet, jako by na chvíli nevěděl, kde je.     

„Jsi v pořádku, Jakeu?" zeptala se ho Liz. 

Jedinou jeho odpovědí bylo přikývnutí. Po chvíli byl zase schopen mluvit. 

„Neptejte se mě, jak jsem se dostal zpátky do Marseille," řekl. „Kdybyste mě zabili, nevzpomenu si. Ale dostal jsem se tam a s jedním dobrým kámošem jsem se šíleně opil. Teď se mi myšlenky na pomstu znovu usadily v hlavě. Předtím jsem ale doopravdy zvažoval, že půjdu na policii. Pak jsem si ale vzpomněl, co mi říkala Nataša. Že má Castellano celou policii koupenou. Tak jsem to zavrhl. Chtěl jsem tomu nechat volný průběh a počkat, co se stane. 

Nemusel jsem čekat dlouho. Bylo to v novinách, v domácích i zahraničních. Moje auto našli ve Verdonu, tam, kde stéká z Přímořských Alp, blízko Riezu. Místní lidé si všimli díry v kamenném zábradlí mostu nad hlubokou roklí. Nataša byla ještě pořád v tom autě a s ní i množství ilegálních mikrodrog a další důkazy, jak byla špatná. A já? No, se svou minulostí bych byl určitě podezřelý - samozřejmě jako její partner - pouze s tím rozdílem, že mě považovali za mrtvého. 

Jenže já jsem nebyl mrtvý. A teď už jsem neměl co ztratit. Taky jsem věděl pár věcí o Castellanových lidech, kde se obvykle vyskytují a s kým, a nehodlal jsem marnit už ani minutu. 

V jedné věci jsem byl během svýho pobytu u SAS opravdu dobrý: sabotáži. V sabotáži, zaminovávání a demolici. A pořád si ještě pamatuju - a chráním si tu vzpomínku - tu noc, kdy jsem objevil Jeana Daniela, jak o samotě pije v tom malém skrytém baru, který jsem tak dobře znal. Byl jsem tam a prohlížel jsem si to místo, když přijel, a byl jsem tam, i když odjížděl. 

Byla deštivá noc. Když nastoupil do auta v postranní uličce, vystoupil jsem ze stínu nějakých dvacet metrů před ním. Stál jsem tam s rozkročenýma nohama jako živý terč a mával jsem na něj. Pak jsem začal pomalu kráčet k němu. Spatřil mě; viděl jsem ho ustupovat, věděl jsem, že mě poznal. Pak otočil klíčkem v zapalování a já jsem přesně věděl, na co ten parchant myslí: že mě prostě přejede. 

Otočil jsem se zády k němu a hodil jsem sebou na chodník, pro každý případ. Ale výbuch nebyl velký a ta trocha skla, co se rozbila, mi proletěla nad hlavou. Vstal jsem, šel k jeho autu a podíval se rozbitým oknem dovnitř. Věděl jsem dobře, co uvidím. Byl jsem rozhodnutý odvést dobrou práci. A taky jsem ji odvedl. 

Vzal jsem si s sebou malou pilku na kov a tou jsem nařízl čtyři příčky jeho volantu hned u středu. Nálož jsem napojil na palec přerušovače a ukryl jsem ji pod umělohmotný kryt, pod kterým se napojuje sloupek volantu na řízení. Byl to hodně citlivý mechanismus, příliš citlivý na to, aby ho nezachytily jemné vibrace nastartovaného motoru. 

Výbuch vymrštil ocelové jádro sloupku vzhůru, takže se mu zarazilo do prsou, plastový obal se přitom sloupal. Polámalo mu spodní žebra, projelo mu žaludkem a způsobilo další zranění. Páteř ale nezasáhlo. Takže tam teď seděl - napůl mrtvý - přišpendlený k sedadlu tou silnou tyčí od volantu; seděl tam, zíral na mě a v rukou pořád ještě křečovitě svíral volant. 

,Tohle je trochu jiné píchání, Jeane Danieli,' řekl jsem mu a díval se, jak se jeho ústa plní krví a jeho oči se zakalují. Jeho křeč pomalu povolovala. ,Moje vlastní speciální verze.' A pak, těsně před tím, než ta svině vydechla naposled: ,Tak a teď už víš, kdo udeří nejsilněji...'" 

VI 

Pokračování Jakeova příběhu 

Ben Trask, Ian Goodly a Starý Lidesci vyrazili pryč od zničených, doutnajících zbytků upíří enklávy jako první; Liz a Jake následovali vojenský transport ve svém vlastním autě. Teď už pojedou pomalu, takže by jim nemělo vadit, že ztratili čelní sklo. Pokud se budou držet dost daleko od Traska, prach od Land Rovem je nebude obtěžovat. A chladný noční vzduch bude jedině výhodou. 

Právě když najížděli na rampu vytesanou do strmého svahu útesu, Jake zpomalil, až skoro zastavil, a ohlédl se. 

Kromě kouře nic nenasvědčovalo tomu, co se tu událo. Několik členů personálu oblečených do čistých vojenských uniforem, teď už beze zbraní a plynových masek, zasazovalo do kamenité půdy výstražné tabule. Na jedné z nich byl nápis, který byl ve svitu měsíce a hvězd sotva čitelný: 

                 NEBEZPEČÍ OHROŽENÍ ŽIVOTA!   TOXICKÝ ODPAD! NEVSTUPUJTE! 

Pobočka E neponechávala nic náhodě. 

„Co bude teď?" Jake kývl hlavou směrem ke scéně nedávné zkázy. „Myslím tady s tím místem?" 

Liz pokrčila rameny. „Důl je zasypaný, nezůstaly tu žádné známky života. Zítra vyjde slunce a očistí útes svým žárem. Možná to tady necháme zahrnout bagry a později tu rampu odstřelíme náložemi. Ale teď už není kam spěchat. Hlavním zloduchem tu byl Bruce Trennier, zatím pouhý pobočník, ale budoucí pán. Kdyby nám unikl..." Znovu pokrčila rameny „Zítra by se vrátili a znovu by ho vystopovali. Podle toho, jak to vypadá teď, byla tato operace stoprocentně úspěšná." 

„Tohle bylo poprvé, co ses něčeho takového účastnila?" Jake zařadil trojku a nechal auto, aby samo sjelo ze zaprášené rampy. „Jak to, že o tom všem víš o tolik víc než já?" 

Liz si odhodila vlasy dozadu. „Měla jsem trochu času zjistit si, co dělají - myslím pobočku - a taky jsem si ,vědoma' svého nadání, což mi pomáhá pochopit jejich talenty. Jakmile jednou zjistíš, že všechny ty divné věci jsou skutečné, není tak těžké uvěřit i tomu nejnemožnějšímu." 

Jake se v duchu podivil: A to má být dobře - doopravdy uvěřit tomuhle všemu? Jenomže jak mohl nevěřit všem svým pěti smyslům? Samozřejmě za předpokladu, že byly skutečně jeho. 

Když sjeli až dolů, zabočil na starou silnici. Čtyři sta metrů před sebou uviděli zářící červená zadní světla Traskova vozu. „Ještě jsem se pořád nesmířil s tím, že nás do toho prostě jen tak hodili, ať si poradíme, jak umíme," řekl Jake. 

„Byla to zkouška, jak řekl Trask," odpověděla Liz. „Myslím, že věděl, že už jsme to jednou absolvovali, že už jsme šli proti zlu... no, že to prostě přijmeme." 

„Tak proč jsem to nepřijal?" otázal se Jake. 

Na chvíli se odmlčela, nechala vítr, aby jí foukal do vlasů, a vychutnávala si chladný noční vzduch. Pak řekla: „Ještě k tvému příběhu, Jakeu... tam v tom řídicím voze. Existují zlé zkušenosti a zlé zkušenosti, jako existují nestvůry a nestvůry, a těžko říct, které jsou nejhorší. Ale tvůj život byl doposud plný extrémů. Myslím, že kdyby můj život byl tak hrozný jako tvůj, taky bych si nebyla jistá, co je realita, a co ne. Jenže ten tvůj talent, to je něco opravdu jiného. To, co jsi udělal dnes v noci, bylo..." 

„...To jsem nebyl já!" odsekl ostře, aby ji umlčel. Pak potřásl hlavou: „Nedokážu to jinak vysvětlit než takhle." 

„Zkus to," řekla. „Pokud máme být partnery, nemyslíš, že bys to měl zkusit? Podívej se, neříká se mi to snadno, pobočka má svoje vlastní předpisy pro ESPery, telepaty, senzibily a další jim podobné - ale když necháš svoje myšlenky volně plynout, budu..." 

„Budeš co?" podíval se na ni. „Číst mi myšlenky? Abys zjistila, jestli jsem fakt takový cvok, jak si myslíš? No, asi jsem. Možná od té doby, co... co umřela Nataša. Jak umřela." Pak si povzdechl a trochu se uvolnil. „Na druhé straně, možná máš pravdu. Můj život je jeden velký zmatek a skoro mám pocit, že se mě osud snaží skřípnout víc než jiné lidi. Takže tebe udivuje, že mi dělá potíže rozeznat realitu a fantazii? A pokud jde o pobočku E," Jake zavrtěl nechápavě hlavou. „Přístroje a přízraky - to určitě!" 

„A oni tě potřebují jako jeden z jejich přístrojů," řekla. 

„Cha!" odpověděl. „Anebo taky jako přízrak, kdyby se to dnes v noci nepovedlo!" 

„Odbočil jsi od tématu," nařkla ho Liz. „Podívej se, tam v řídicím voze jsi začal vyprávět svůj příběh. Začal jsi dobře, ale nedokončil jsi jej. Teď pokračuj, pro mě, umím opravdu dobře naslouchat. Teď jsme tu jen my dva." 

„Vážně?" zeptal se. „Umíš dobře naslouchat - a dychtíš po tom? Jako ty příšery, co jsme dnes v noci zničili?" 

„To nebylo fér," odpověděla Liz. „A ta část mě ani nezajímá." Trochu se zachvěla. „Já vím, že jsi zabil všechny ty lidi..." 

„Ne, nezabil jsem všechny," odpověděl Jake chladně. „Castellana a ještě jednoho to pořád ještě čeká." 

„...a taky že tvoje metody byly... extrémní, ale o to mi nejde. Slyšela jsem Bena Traska, jak říká něco o způsobu, jakým používáš to, čemu říká Möbiovo kontinuum. To je ten tvůj talent Jakeu, že? Takhle jsi nás přenesl do bezpečí tam v tom doupěti." 

Přikývl a zavrčel: „A to se ti snažím říct. Nebyl jsem to já! Je to jako... nevím... někdo jiný? Každopádně se mi někdo dostal do hlavy. Někdo, kdo tam žije jako nějaký zatracený squatter. Trask pořád mluví o nějakém Harrym Keoghovi. Kdo je vlastně ten Keogh? Nějaký telepat? A jestli ano, co si vlastně myslí, dělat mi v hlavě takový zmatek? Proč si nevybere někoho jiného, někoho chápavějšího? Ne, nedává mi to smysl. Možná existuje nějaká moje část, kterou tohle moje já - myslím to opravdové já - nedokáže rozpoznat, jako bych byl... rozdvojená osobnost, nebo co. Bože, možná jsem fakt cvok!" Udeřil dlaněmi do volantu, nohou dupl do podlahy a prudce řízl zatáčku. 

Liz chvíli počkala, až Jake vychladne, a pak řekla: „Jakeu, jak se k tobě můžu přiblížit? Nechci to jenom kvůli sobě, a už vůbec mi nejde o to, že to chce Ben Trask a jeho lidi; jde mi o tebe. Chtěla bych, abys mi o tom vyprávěl: jak jsi utekl z vězení a jak ses dostal k pobočce E. Vím, co se stalo, ale nevím jak. Co mi k tomu řekneš? A řekneš mi to vůbec?" 

A on věděl, že toho nenechá, dokud se nedozví, co chce vědět... 

„Přestal jsem být opatrný," začal Jake. „Když jsem zabil třetího a posledního z Castellanových goril - všechny, co byli tu noc ve vile - byla to špinavá práce. Že by za to mohla profesionální deformace?" Letmo pohlédl na Liz a zavrtěl hlavou. „Tohle si opravdu nechci myslet; nechci si připustit, že jsem si na to začal zvykat. Ale kdo ví? Možná, že to tak bylo. 

Tak či tak, byl to Ital a zabil jsem ho v Itálii. A tam mě taky chytili. Možná na mě čekali. Koneckonců jsem zabíjel podle seznamu, víš, jako nějaký sériový vrah. Jasně, že Castellano to asi musel vytušit - určitě pochopil, že za tím není jenom nějaká další válka gangů - a je docela možné, že dal tip policii. Když o tom tak uvažuji, stejně dobře je možné, že poslal mou poslední oběť do Itálie, aby mě odlákal co nejdál od sebe! Pokud je to tak, pak jsem toho parchanta vlastně dostal - dost jsem ho musel polekat - a to mi dělá dobře. 

Nicméně, byl jsem souzený a odsouzený v Itálii a neměl jsem nejmenší naději, že by mě mohli vydat. Tím, že jsem měl dvojí národnost - anglickou a francouzskou - se to právnicky ještě více zamotalo. A aby toho nebylo málo, současné evropské zákony přikazují, aby byl obžalovaný souzen ,v zemi, kde byl trestný čin spáchán, za jakýkoliv závažný trestný čin spáchaný vůči státním příslušníkům této země.' A neexistuje nic závažnějšího než vražda, což bylo jejich označení toho, co jsem udělal, i když já jsem tomu říkal vykonání spravedlnosti. Takže pokud by mě shledali vinným - a to se samozřejmě stalo - musel bych si odkroutit trest ve stejné zemi. 

Proto si myslím, že to byl Castellano, kdo na mě ušil tu past, a jako návnadu použil vlastního muže. Castellano pochází ze Sicílie, to znamená z Itálie. A je to přesně, jak Trask řekl: gangy jsou dnes velice dobře organizované - mají počítače, spolupracují a tak - a jako vždy mají dlouhé prsty. 

A proč myslíš, že mě ten zatracený parchant chtěl dostat do italské basy? Samozřejmě proto, že jeho prsty dosahovaly i tam! Jake Cutter byl mrtvý muž. Když ne hned, tak hodně brzy. 

Jenže pro mě bylo nejhorší pomyšlení, že jsem nedostal samotného Castellana. Vila v Marseille byla vždycky hlídaná tak, že by tam neproklouzla ani myš, a pokud ji někdy opustil... no, tak jsem o tom samozřejmě nevěděl. Jak jsem mohl? Vždyť jsem ani nevěděl - nevím to dodnes - jak vlastně vypadá. Svině mazaná! Ale jednou ho najdu, a až se mi to poštěstí..." 

„Ale ne, dokud pracuješ pro pobočku E," skočila mu do řeči Liz. „Jediná věc, kterou nesmíš udělat, je zkompromitovat pobočku E. Oni tě chrání, Jakeu. A ty si pamatuj tohle: Trask je to jediné, co stojí mezi tebou a tvým návratem do cely v... kde vlastně?" 

„V Turíně," odpověděl Jake. „Turín, tam údajně našli Kristův rubáš, a taky mi tam jeden oblékli! Řeknu ti, Liz, v tom vězení byli doopravdy tvrdí chlapi. Netrvalo mi to ani... hm, dvacet čtyři hodin? - a došlo mi, že ven se celý nedostanu. Jejich pohledy, pošťuchování, mrkání. Ale to, co jsem řekl před tím o velikosti mojí... no, ty víš, co jsem říkal. To nebyla pravda. Mohla být, ale nebyla. Nikdo za mnou nepřišel a nenabízel mi ochrannou ruku za trochu análního sexu někde v ústranní; myslím, že hlavně proto, že všichni věděli, že mě chránit nesmějí, protože by pak sami mohli potřebovat pomoc. 

Párkrát jsem se dostal do maléru. Rvačky na nože, do kterých mi nic nebylo, ale nějak jsem se k nim připletl. Až jsem jednou skončil ve vězeňské nemocnici - kvůli pohmožděnému břichu a podezření na zlomené žebro... jo, a taky se mi někdo pokusil píchnout injekci plnou lidských sraček. 

Ale jak to bylo dál. V base jsem byl už jedenáct týdnů, když si mě jeden týpek - docela dobrý chlap, žádný křivák, řekl bych, prostě někdo, komu mě bylo líto - vyhlédl o samotě a řekl mi, že už to má brzy přijít. A pak mi řekl, kdy to má přijít. Prostě mi oznámil, že mám před sebou týden života. A že je zbytečné jít za vedením věznice; ti v tom byli namočení taky a ředitel dobře věděl, z které strany je jeho krajíc namazaný. 

A pak se stalo něco divného. Ten chlápek mi řekl, že dělá na strojní dílně. Dal mi hrubě opracovaný klíč - no, byl to spíš kovový proužek - a ukázal mi, jakým způsobem s ním mám pořídit otisk zámku ve své cele. Bylo to opravdu hodně staré vězení, Liz. Nemělo ty moderní zámky, co je najdeš v dnešních anglických věznicích. ,Obtiskneš zámek,' řekl mi,, a já ti vybrousím ten klíč.' 

Zajímá tě, proč to dělal? Řekl mi, že on už má svůj klíč vyrobený a taky že má plán. Ale sám na to nestačil. Takže si spočítal, že bych mohl být dost zoufalý na to, abych do toho šel s ním. Jasně že předpokládal, že jsem viděl všechny ty staré vězeňské filmy - že mě naláká a pak mě práskne - ale on by v tom byl taky namočený, že jo? A nebyl přece žádný sebevrah, že? No, možná že byl, ale v jednom měl pravdu: byl jsem naprosto zoufalý. 

Můj důvod k útěku byl jednoznačný: chtěl jsem vidět Castellana mrtvého a to se těžko dalo zařídit z basy, kde už byly moje dny sečtené. A jaký měl důvod můj nový kámoš? 

Údajně v tom byla žena. ,Jeden můj starý dobrý kamarád, on šuká moje Maria,' řekl mi a chladně se při tom usmíval. ,Poslední muž, co se o to pokusit, on mrtvý... proto já tady. Tentokrát já je oddělat oba dva, Maria taky. Pak už všecko jedno.' 

Legrační na tom bylo, že jsem ho chápal. Jenom jsem si neuvědomoval, jak daleko je schopný zajít kvůli takové prkotině, to je všechno. 

Konečně přišla ta noc. Dostali jsme se ven na hřiště, šlo to až příliš hladce a já jsem cítil, že všechno je špatně, že už je rozhodnuto. Ale vrátit se a zamknout se v cele, na to bylo pozdě... koneckonců, co když jsem byl jen paranoidní? Tohle byla moje jediná a poslední šance. A jeho taky, toho plešatého, kostnatého malého taliánského vrahouna, co vyrobil ty klíče. 

Jeho plán byl prostý: sehnal kus řetězu, ke kterému přivařil háky. Mezi námi a svobodou stála třímetrová zeď s ostnatým drátem nahoře. On byl malý, takže mi chtěl vylézt na záda a použít svůj řetěz jako kotvu, aby se zachytil toho ostnatého drátu. Předtím si to zkusil na dílně a fungovalo to. A kupodivu to fungovalo i tam na tom hřišti! 

Takže Paolo se vydrápal z mých ramen nahoru po tom řetězu, použil deku ze své cely, kterou měl omotanou kolem krku, aby jí přikryl ty ostnaté dráty, a svou váhou je přimáčkl. Snažil se tam nahoře balancovat s jednou nohou přehozenou přes drát a podával mi ruku. Jenže já jsem se držel toho řetězu, a jakmile jsem natáhl ruku, abych se ho chytil... ucouvl! Zachytil jsem jeho pohled, který se upíral kamsi za mě. Otočil jsem se a uviděl jsem je: 

Stáli tam po zuby ozbrojení vězeňští dozorci a mířili na mě! Podíval jsem se nahoru na Paola a on na mě zíral shora. ,Já moc litovat, Jakeu,' řekl a pokrčil rameny. ,Ale oni mi slíbit...' A zbytek uťal výstřel z pušky." 

Jake se vyhýbal výmolu na silnici a na chvíli se odmlčel a Liz využila příležitosti, aby se zeptala: „A tenkrát se to stalo? Tehdy ses... přesunul?" 

Zavrtěl hlavou. „Tenkrát ještě ne. Ale Liz, víš, jak se říká, že neslyšíš kulku, která tě zabije? No, tak to je pravda. Vím to, protože já jsem zaslechl výstřel té první rány, ale nic jsem neucítil. Na druhé straně Paolo... vyšplíchla na mě jeho krev a jeho pravé oko zčernalo. Pak začal padat a při tom mě vzal s sebou. Bylo to jen pár metrů, ale jak jsem padl na zem s jeho tělem na sobě, bylo to, jako by se na mě sesypala tuna cihel. Na druhou stranu mě to zachránilo, protože vzápětí se ozývala další střelba a křik, kulky svištěly a jiskřily, jak se odrážely od zdi. 

A pak se to stalo. Ale co přesně se stalo, nevím dodnes. Bylo to něco doopravdy divného: když neslyšíš kulku, která tě zasáhne, můžeš ji vidět? Chci říct, slyšela jsi někdy o někom, kdo viděl letící kulku? Samozřejmě že ne; a prosím tě, nezkoušej mi vyprávět vtipy o kouzelnících, kteří na jevišti chytají kulky mezi zuby! 

Prostě... jsem něco viděl. Možná záblesk kulky, která se od něčeho odrazila? Možná. Ale nevypadalo to jako záblesk. Bylo to malé, třpytilo se to a šlo to rovnou na mě - na mou hlavu - a určitě by mě to zasáhlo. Pokud to byla kulka, byl bych na místě mrtvý... 

Ale nebyla, nemohla být a já jsem si jenom myslel, že jsem mrtvý." 

Liz přikývla a najednou jí vyschlo v ústech. Protože na chvíli, když se Jake odmlčel, uviděla jasný obraz něčeho, co se vymykalo veškeré vědě nebo zdravému rozumu, něco mimo všechno tohle. ,Uviděla' jeho setkání - jeho konfrontaci? - s tím, co jí právě popsal. Letmá představa, která se objevila a zase zmizela, jako záblesk ohně odrážející se od povrchu jeho mysli... nebo stále planoucího v jeho mysli? 

„A tehdy jsi to udělal," řekla chraptivě a odkašlala si. „Tenkrát ses přenesl, použil jsi Möbiovo kontinuum." 

„Najednou byla všude kolem nepopsatelná tma," řekl Jake. „Víc než tma-nicota. Byla to smrt; tedy já jsem si myslel, že jsem mrtvý, protože co jiného by to mohlo být? Jenže jsem byl místo toho vtažený dovnitř a letěl jsem tím směrem ke světlu." 

„Typický zážitek mysli, která se ocitne mimo tělo," řekla Liz. „Líčili to tak lidé, kteří se ocitli na prahu smrti. Světlo, do kterého odmítneš vejít." 

Ale Jake zavrtěl hlavou. „Nic jsem neodmítl; neměl jsem na vybranou; byl jsem vtažený přímo do něj! A najednou jsem ucítil gravitaci, tíhu a začal jsem s tou nicotou - nebo co to bylo - bojovat a přitom jsem se musel otočit nesprávným směrem. Protože když jsem se vynořil, byl jsem vzhůru nohama. Dopadl jsem a o něco jsem se udeřil do hlavy... do stolu, jak jsem později zjistil. Takže když se to tak vezme, moje druhé setkání s tou nicotou nebylo zase tak drastické. Byl jsem prakticky v bezvědomí. Nebo možná na pokraji bezvědomí. 

Tak či tak, dokonce i když jsem ztratil vědomí, pamatuji si, že kolem ječely alarmy a někdo bušil na dveře a taky jsem slyšel křičet nějaký hlas. Pak už nic." 

„Až do chvíle, kdy jsi přišel k sobě na vrchním velitelství pobočky E v Londýně," dokončila za něj Liz. „Tam tě zanesla tvoje schopnost: do sanatoria Harryho pokoje." 

Odmítavě zavrtěl hlavou. „Nebyla to moje schopnost. Spíš někoho jiného. Možná toho Harryho? Ale moje rozhodně ne, Liz, moje ne..." 

Rádio se probudilo k životu; ozvalo se praskání a pak Traskův hlas: „Všem identifikačním kódům, ale hlavně Lovci Jedna. Tady je Zero Jedna. Asi osm kilometrů odtud po silnici je zaparkovaná dodávka. Základní tábor, kde se najíme, napijeme a vyslechneme hlášení. Vy, co máte postele v hlavním vozidle, použijte je. Pro ostatní jsou připraveny stany. Nebo pokud se budete chtít natáhnout, můžete si postavit vlastní stany a tábor. A Lovče Jedna, chci s vámi mluvit. Všem: potvrďte příjem." 

„Lovec Jedna, slyšíme," odpověděla Liz do sluchátka. A podle přesného číselného pořadí se přes syčení a praskání ozývalo: 

„Lovec Dva, rozumím." 

„Lovec Tři, rozumím," a tak dále. 

Jake si na sedadle řidiče poposedl, narovnal krk a zadíval se skrze prastaré říční údolí na tmavou zvlněnou silnici do tmy. Zahlédl řadu několika světelných majáků rozestavených po silnici. A od vážkovitých siluet na obloze se z nevelké dálky ozývalo nepřetržité dum! dum! dum!, jak mohutné čepele rotorů prořezávaly vzduch, a tmu tu a tam proťal občasný záblesk kuželu reflektoru. 

„Sedm kilometrů," řekla Liz. „Možná sedm nebo osm minut. Dovyprávíš mi zbytek příběhu, dokud máme ještě čas?" 

„Zbytek příběhu?" Jake znovu zaváhal. „Ještě nejsi dostatečně přesvědčená, že jsem cvok?" 

„Nejsi cvok," namítla. „Jen máš starosti. No tak, Jakeu. Takže jsi utekl, znovu ses zachránil, tentokrát v pobočce E. Co se stalo pak? Jak se to stalo? Bylo to jiné?" 

Znovu si povzdechl a řekl: „Ty když jednou zatneš drápky, tak se jen tak nepustíš, co?" 

„A nemůže to být třeba jen tím, že mě to doopravdy zajímá?" opáčila. A pak rychle dodala: „Myslím ten tvůj příběh." 

„Pcha!" zasupěl Jake, ale zároveň se od ní trochu odvrátil, aby si toho nevšimla. Liz by přísahala, že se usmál, ale prostě nechtěl, ať to vidí. A to bylo dobré znamení. 

„No dobře," řekla. „Jsem okouzlená, tečka. Takže, řekneš mi ten zbytek?" 

„Abys mohla referovat Traskovi, co? Tak dovol, abych ti něco řekl: tvůj šéf - náš šéf- už to ode mě slyšel nejmíň desetkrát. Nechápeš to? Nemůžu ti říct, co nevím." 

„Tak mi alespoň řekni, co víš," řekla. 

Jake si znovu povzdechl a pak se poddal nevyhnutelnému. 

„Fajn, tak tedy bylo to takhle..." 

„Když jsem se - nebo spíše tam, kde jsem se - probudil, všichni mluvili anglicky. Nevím, co jsem si myslel. No, bylo toho víc. V hlavě mi vířily všechny možné myšlenky, jedna přes druhou. Možná kvůli zraněním, co jsem utrpěl při neúspěšném pokusu o útěk z vězení, proto mě nakonec převezli zpět do Anglie. Ale jaká to byla zranění? Je pravda, že jsem ležel na zádech a někdo přese mě přehodil deku, ale nepřipadalo mi, že bych byl nějak zraněný. Taky jsem si nebyl vědom, že by mezi tím uplynul nějaký čas - bylo to jako mrknutí oka! ...byl jsem v Turíně a teď jsem tady. Takže, logicky, pokud už jsem nebyl ve vězení, musel jsem být někde v Turíně nebo v jeho okolí. 

A pokud jde o ty lidi, Traska a spol - nebyli to ani dozorci, ani doktoři. Takže jestli to byla nemocnice, tak taková, o jaké jsem nikdy předtím neslyšel! Pořád mi kladli spoustu nesmyslných otázek ohledně mé identity. ,Kdo jste?' chtěli vědět. Cha! Na co si to hráli? Jestli oni nevěděli, kdo jsem, kdo jiný by to měl vědět? Snad já? Ale otázka, kterou jsem si kladl pořád dokola, zněla: kdo jsou sakra oni? 

Pak přišel opravdový doktor, aby se na mě podíval a vyšetřil mě, než mi dovolil vstát. Asi jsem měl štěstí, že jsem ze začátku nebyl schopný mluvit, i když jsem chtěl. Celá ta zkušenost mě tak zaskočila, že jsem ztratil řeč. Ale pak mi došlo, že oni vážně nemají ponětí, kdo jsem. Tak proč bych jim to měl říkat? 

Tak jsem jim neřekl nic, jen jsem mlčel, vůbec jsem nepromluvil. 

Ale Trask - ten věděl, že tu něco nehraje. Hned od začátku mi bylo jasné, že není jenom zvědavý, byl zatraceně podezíravý. A myslím, že měl na to plné právo; teď už vím, že to místo, kde jsem - no, kde jsem se vynořil, ,Harryho pokoj' - je pro pobočku E hodně důležité. Více než to. Takže Trask věděl, že lžu. I když jsem vlastně neřekl ani slovo, věděl, že neříkám pravdu, věděl, že něco tajím. 

No jasně, že jsem tajil! Ať už jsem ,utekl' kamkoliv, všude to bylo lepší než ta zavšivená jatka v Turíně, ze kterých se mi podařilo se dostat! No ano, a taky už jsem se rozhodl, že hned, jak mi tahle divná banda dá šanci se nadechnout, zdrhnu i odsud - kdekoliv to vlastně bylo. 

No a nakonec, místo aby se mě vyptával na různé věci a já jsem mu podle pravdy neodpovídal, nebo ještě raději neodpovídal vůbec, Trask prohlásil: ,Tady jste na velitelství vládní pobočky, v přísně tajné institucí, pane... kdokoliv jste. Neměl byste tady být a pokuta za neoprávněné vniknutí je velice vysoká. Ale velice mě zajímáte, hlavně to, jak jste se sem dostal - a kam jste se to dostal - a byl bych moc rád, kdybyste začal vysvětlovat. Pokud byste ale neměl zájem, budu prostě předpokládat, že jste hledaný zločinec, a jako s takovým s vámi budu nakládat.' 

Ale pak se v jeho očích objevil takový divný pohled, jako by najednou narazil na pravdu - možná pravdu, o které jsem nevěděl ani já - a rychle pokračoval: ,Nebo možná nehledaný zločinec? V tom případě se ale musíme někam pohnout.' 

Někteří z Traskových lidí byli ozbrojení a nemělo velký smysl pokoušet se odtamud dostat, alespoň prozatím. Takže jsem musel pokračovat v té hře, co jsem začal. 

Nakonec mě přestěhovali do hlavní místnosti vrchního velitelství." Jake se zadíval na Liz. „Znáš to místo? Vsadím se, že už jsi tam byla." 

Čekal, až přikývne. Jediným slovem shrnula dojem, kterým na ni zapůsobila, když ji spatřila poprvé. „Hrůzostrašné..." 

„Jo, hrůzostrašné," přisvědčil. „Nevím nic o přízracích, ale pobočka E je na ně nepochybně vybavená! V každém případě jsme vešli dovnitř - než mě mohl kdokoliv zadržet - přiběhl jsem k oknu a rozhrnul žaluzie. Byla noc, ale venku svítilo pouliční osvětlení. Nebylo pochyb o tom, kde jsem; stačil mi jediný pohled. Ta silueta, to město. Je to neuvěřitelné, ale byl to Westminster! Londýn! Centrum zatraceného Londýna! 

Trask mě popadl a podíval se na mě těma jeho vševidoucíma očima a říká: , Překvapení! Takže, kde jste si myslel, že se nacházíte, pane Nikdo?' 

Mezi tím přišla spousta dalších lidí. Celé to tam ožilo. Bylo to uprostřed noci a to, že jsem se tam objevil, bylo pro ně stejně tak šokující - pro ně možná ještě víc - jako pro mě. Ale určitě musí mít dobře propracovaný systém alarmu, protože byli na nohou během okamžiku. A všichni muži a ženy si mezi sebou šeptali a civěli na mě s očima vypoulenýma ... skoro jako by v posvátné hrůze. Ale proč? Co na mně bylo tak zvláštního? 

Každopádně, věci dostaly rychlý spád. 

,Vězeňský oblek,' řekl Trask. ,A podle odhadu někde z kontinentu. Dobrá, odeberte mu otisky prstů, udělejte policejní fotografìe - a udělejte to hned. Pak kontaktujte Interpol, zkusíme ho identifikovat. Ale každopádně se nenechme unést, ještě ne. Nemůžeme si myslet nemyslitelné nebo nemožné. Zkontrolujte zabezpečovací systém a zjistěte, jestli zaznamenal fyzické vniknutí. Také zkontrolujte všechna okna a dveře, výtah. Pak mi zavolejte dozorčího. Neříkal náhodou něco o tom, že se nemůže dostat do Harryho pokoje, protože jsou zamčené dveře? No a proč by se sem pan Nikdo nejdříve vloupal a pak se zamkl uvnitř? A navíc, jak se mu to mohlo podařit, když neměl klíč... za předpokladu, že se sem opravdu vloupal?' 

Trask řekl tohle všechno a myslím, že doslova tak, jak to říkám já. A pak řekl možná ještě spoustu dalších věcí, které už si teď nevzpomínám, až nakonec prohlásil: ,Odpovědi, lidi, potřebuji odpovědi. A chci je ještě dnes v noci.' 

Sebrali mi otisky a vyfotili mě a mezitím přišli do operačního vozu další dva agenti. Trask je pozdravil a rozdal jim instrukce. ,Události z dneška a ze zítřka. A hoďte sebou, vy dva.'" 

Liz přikývla a řekla: „Millicent Clearyová a Ian Goodly. Millicent je telepatka a taky specialistka na současné dění. Má skvělou paměť. Pokud chceš vědět, co se dělo za posledních deset let, zeptej se Millicent. A Ian Goodly..." 

„...je jasnovidec," řekl Jake. „Ano, teď už to vím. Ale tehdy - jejich rozhovor pro mě neměl ani hlavu, ani patu. Trask chtěl vědět, jak je možné, že Goodly nic ,neviděl', a pak se ptal té ženy, jestli něco ,dostala'. A podobně se bavil i se všemi ostatními. Připadalo mi to docela strašidelné." 

„Když se spolu baví ESPeři, je to skoro jako by mluvili cizím jazykem," přisvědčila Liz. „Chvíli trvá, než se do toho člověk dostane." 

„No ať je to, jak chce, Ian Goodly nebyl schopen vysvětlit svoje selhání. A ta žena, Millicent Clearyová? Vrhala po mně nepříjemné pohledy, mračila se a říkala, že v tom má hrozný zmatek. A v tom měla zatraceně pravdu!" 

„Ten zmatek byl ale v tobě," řekla mu Liz. 

„Když se teď na to dívám zpětně, máš úplnou pravdu," připustil Jake. A po chvíli pokračoval: „Mezi tím už běžely všechny obrazovky rozestavené kolem stěn na plný výkon - všichni vyvolávali moje fotky a strkali je do přístrojů, klávesnice počítačů ťuk, ťuk, ťukaly - už jsem nebyl tolik v centru pozornosti. Vycítil jsem svou šanci, vytrhl jsem zbraň muži, který nebyl momentálně ve střehu, a zmocnil jsem se Goodlyho. Přiložil jsem mu zbraň ke krku a ruku jsem mu tiskl za zády. 

Na chvíli jsem si myslel, že se na mě Trask a ostatní vrhnou. Ale pak Goodly prohlásil: „Jen klid, Bene. Všechno bude v pořádku. Jen nás pusť a uvidíš, že se vrátíme.' 

Já na to: ,Chceš se vsadit?' Ale teď... jsem rád, že to neudělal! Abych to zkrátil. Dostali jsme se s Goodlym ven a vlezli jsme do výtahu. Bez ptaní použil svou kartu. Pak jsme se ocitli na ulici. No a pak se do mě pustil. Jak? No, asi opravdu viděl do budoucnosti a věděl, že ho nezastřelím. Nebo viděl, že to nedokážu? 

Prostě se otočil tváří ke mně, uchopil moji zbraň a začal se mnou o ni zápasit. Byl jsem tak překvapený... že jsem mu ji prostě nechal! Ale ve skutečnosti šlo o to, že jsem ho prostě nemohl zastřelit, byl to nevinný muž. Jenomže na druhou stranu to neplatilo. A on tam teď stál, přikrčený a mířil tou zbraní na mě!" 

Jejich auto nyní sjíždělo z mírného kopce. Když projížděli pozvolným ohybem, Jake uviděl hořící táborové ohně a začal brzdit. Pak se na drolícím se asfaltu objevil muž, aby jim dal signál a navigoval je na provizorní parkoviště u silnice. 

Jakmile zpomalili a zastavili vůz, Liz zůstala sedět na místě a řekla: „Dokonči to." 

A Jake si pomyslel: Proč ne? Jenomže ono už není co vyprávět! Nebo pokud bylo, nedokázal to dostatečně vysvětlit. Ale mohl se o to alespoň pokusit. „To je všechno," řekl. „Když jsem si myslel, že mě chce Goodly zastřelit, chtěl jsem rychle skočit někam do úkrytu. Tedy, věděl jsem, že potřebuju najít úkryt... jenže to nebylo možné. Kde najít uprostřed ulice nějaký úkryt nebo bezpečí?" „To asi nejde," přisvědčila Liz. 

„Ne," řekl Jake chraplavě a jeho obličej se v plápolajícím ohni zdál bledý. „Nebylo tam nic. Ne na otevřené ulici. Ale nebyl jsem to já, kdo reagoval na hrozící nebezpečí, Liz. Ne já, ale někdo v mé hlavě. Někdo nebo něco, kdo si myslel, že se budu cítit bezpečněji - že se budu cítit bezpečněji..." 

Jenomže Liz si to dokázala přečíst v jeho mysli, a tak mu pomohla a dokončila větu za něj. „Že se budeš cítit mnohem bezpečněji v Harryho pokoji, ano," vydechla. 

Zamračeně potřásl hlavou a řekl: „Ale bezpečněji před čím? Před Goodlym, který vůbec neměl v úmyslu mi ublížit?" 

Neodpověděla, ale pomyslela si: Ne, prostě jen v bezpečí - tečka. Možná, že Ian Goodly svojí zbraní ani nemířil; prostě ta věc jen nechtěla, aby Jake zůstal sám na ulici. Protože cokoliv to bylo, bylo to pro něj tehdy úplně nové. A pořád nad ním měla obrovskou moc - a protože ho teprve nedávno našla - nechtěla ho nechat utéct. Ne, dokud ho pořádně neprozkoumá a dokud Jake neprozkoumá její možnosti a potenciál. 

To se teď Liz honilo hlavou. Brzy se však vrátila zpátky na zem, když uslyšela Jakea: 

„Jsme na místě," řekl. „Budeme tady sedět celou noc? Já bych si rád dal pořádný hrnek kávy a něco k zakousnutí." 

VII 

Další přístroje a přízraky 

Když Liz a Jake vystoupili z auta, přišel Trask obhlédnout škody: několik škrábanců v laku, pár důlků v kapotě a samozřejmě rozbité přední sklo. „Podíval už se na to někdo?" 

Liz věděla, co ho zajímá: ani tak ne samotné poškození, ale spíš jeho původ a s ním spojená možná kontaminace. Přikývla. „Tam na čerpací stanici u starého dolu. Komando ho umylo a odstranilo nečistoty." 

„Jen jsem se chtěl ujistit," vysvětloval Trask. „Ale jelikož jsem viděl některá opatření, která podnikají Kočovníci na Sluneční straně, myslím, že je to přirozené." Pokrčil rameny. „Nevím... možná jsem příliš opatrný." Jeho zmínku o Sluneční straně Jake téměř nezaregistroval, už si na to začínal zvykat. 

„Zato vy jste si se svou ochranou starosti nedělal," řekl Jake. „Myslím, jako dnes v noci. Vy a ten stařík, Lardis? Vypadalo to, jakože na to kašlete, oba dva! Žádné ucpávky nosu nebo bojová výstroj. Žádné plynové masky. Žádná bezpečnostní opatření." 

Trask se na něj podíval. „Dvojí metr? To je to, co mi chceš naznačit? Dělej to, co říkám, ne to, co dělám? Tak to není. Možná ti jednoho dne řeknu svůj příběh. Třeba je to tím, že někteří z nás nemají co ztratit?" A aniž by mu dal prostor k přemýšlení, pokračoval: „Pokud jde o Lardise Lidesciho, dělá svou práci celý svůj život. Možná, že Szganyové mají částečnou imunitu, těžko říct. Ale i přesto ho hlídám, stejně tak, jako i on dohlíží na všechny ostatní. A až se jednoho dne zbaví svých stříbrných zvonků a začne se skrývat před sluncem..." Dál už nepokračoval. 

„Možná jsem dost dobře neposlouchal," řekl Jake. „Vlastně jsem si jistý že ne. Strašně moc se toho přihodilo - nejenom mně, ale v celém mém okolí - než aby to můj prťavý mozeček dokázal najednou strávit. Ale co když od teď začnu poslouchat? Žádám toho příliš, když chci, abychom si spolu sedli a vy jste mě do všeho zasvětil a pověděl mi o pobočce E? Pokud mám pro vás pracovat, není snad správné, abych věděl, co se tu děje?" 

„Takže ses už rozhodl pro nás pracovat?" 

Jake udělal grimasu. „No, vlastně jste to rozhodl vy!" A všichni tři se vydali k jednomu z táborových ohňů. 

Ostatní vozy pomalu přijížděly, rovnaly se podél silnice a odtamtud byly navigovány na parkoviště. Trask se snažil přehlušit burácení motorů svým křikem, aby mohl vydat několik příkazů, pak zavolal na Jakea: „Ano, myslím, že tu pro tebe máme nějakou práci. Ale pořád si ještě potřebuji vyjasnit pár věcí. Pokud mám nad tebou mít kontrolu, potřebuji vědět, koho vůbec kontroluji." Podíval se na něho a Jakeovi se zdálo, že se do něj jeho oči zabodávají hlouběji a hlouběji, než s ironickým úsměvem znovu pokračoval. „Musím se ujistit, že se prostě nesebereš a neutečeš, když nastane krize a my tě budeme nejvíc potřebovat. Koneckonců, pořád máš svůj denní rozkaz." 

„Vy opravdu nikdy nikomu nevěříte?" zavrčel Jake. Byl si jistý, že Trask ho má přečteného skrz naskrz. 

Jenomže Trask, jako vždy tajemný, mu nehodlal jen tak uvěřit. „Za tu dobu, co pracuji u pobočky," řekl, „jsem se už několikrát přesvědčil, co dokáže důvěřivost... a co způsobila některým mým přátelům." 

Seděli u ohně ještě s jedním nebo dvěma agenty, kteří byli teď, když už byla práce vykonána, většinou ponořeni sami do sebe, ztraceni ve svých vlastních myšlenkách. Byla to noc, na kterou se už nějakou tu dobu připravovali. Starý Lidesci rozděloval jídlo - steaky s dušenou zeleninou z přepravníku, který byl umístěn v mělkém vojenském zákopu na hořáku, a pořádný kus chleba přímo z pekařovy trouby - ale s výjimkou Lardise samotného se nikdo o jídlo příliš nezajímal. Možná to bylo díky hučícímu hořáku, jehož zvuk tolik připomínal plamenomet... 

Zatímco ti tři snědli svou porci jídla a spláchli ji hrnkem kávy, bylo zaparkováno hlavní vozidlo s přívěsem a Ian Goodly se odebral zkontrolovat došlé zprávy. Mezi tím se i ostatní agenti usadili k jídlu a atmosféra se trochu uvolnila. 

Liz už nějakou dobu zívala, a i když přísahala, že vůbec nedokáže usnout, zvedla se a šla si najít lůžko na noc. Jake se za ní díval, jak odchází, pak odložil svůj hrnek a řekl Traskovi: „Já ještě nejsem unavený. Hlavou se mi honí příliš mnoho myšlenek. Takže pochybnosti stranou a povězte mi, do čeho jsem se to vlastně zapletl, jak to všechno začalo a k čemu se vám já osobně můžu hodit." 

Trask se postavil a na chvíli to vypadalo, že chce něco říct. Ale pak uviděl, jak od operačního vozu dlouhými kroky přichází Ian Goodly. Na střeše prvního přívěsu, který byl ve skutečnosti mobilní operační vůz, vyrostl trs antén, jež byly namířeny směrem k obloze... mimo jiné také na několik komunikačních družic. 

„Bene," volal Goodly svým pisklavým hlasem. „Máš na drátě Davida Chunga z Londýna. Přepnu ti ho na obrazovku, jestli chceš. Dostal tvou zprávu a myslím, že je nadšený." Když se Trask spěšně vydal směrem k řídicímu vozu, dostal Goodly nápad; alespoň to tak podal. „Jo, a Bene! No, možná bys s sebou měl vzít Jakea. A představit ho Davidovi...?" 

Ti dva se na sebe za chůze podívali a Jake mohl přísahat, že si mlčky vyměnili myšlenky. Pak na něj Trask zavolal: „Jakeu, pokud pořád ještě chceš vědět, jak nám můžeš být užitečný, možná bys měl jít se mnou." 

Ve vojenském voze seděli za oválným stolem dozorčí a ještě jeden důstojník. Když Trask zvedl přepážku ve stole a prošel vozem, důstojník mu uvolnil místo ve velitelském křesle. Jake ho následoval a postavil se těsně za něj. Trask se podíval na dozorčího a řekl: „Chung?" 

„Londýn, centrála, čeká," odpověděl dozorčí. „Chcete zapnout obrazovku?" 

„Přepni to tamhle," řekl Trask a ukázal na obrazovku na stěně. A dozorčí stiskl tlačítko. 

Jak se ostatní světla trochu ztlumila, obrazovka na stěně zablikala a brzy nato se na ní objevil obraz. Bylo to poprvé, co Jake uviděl hlavního lokátora pobočky E, Davida Chunga. Byl to Asiat drobné postavy a středního věku a vypadal velmi přísně. Nepochybně byl velice inteligentní - bylo to vidět v jeho očích, stejně tak jako v Traskových; to světlo, které vyzařovaly. Ale také to bylo tím jeho vysokým čelem a klenutou hlavou. Jakeovi nebylo třeba vysvětlovat, jak mimořádný mozek se skrývá v této hlavě. Changovy havraní vlasy už byly trochu prořídlé, možná se v nich daly najít tu a tam i nějaké šediny. Nicméně jeho pleť byla stále hladká a bez vrásek a tělo držel rovně jako pravítko. Byl soustředěný, ostražitý... a nadšený pro věc, ano. I to se mu odráželo v očích. 

„Buď zdráv, Davide," pozdravil ho Trask s úsměvem - a přešel přímo k věci. „Tak jak to šlo?" zeptal se. 

„Zdravím, Bene," kývl ten druhý a přesunul svou pozornost na Jakea. A Jake si všiml, že se na něho dívá s velkým zájmem, čehož si všiml i Trask. 

„Schovej si to na potom," řekl lokátorovi a v jeho hlase jako by zaznělo varování. „Navrhuji, abychom nejdříve vyřešili tu druhou záležitost." A obrátil se na dozorčího: „Kódujete to?" 

„Ano," přikývl dozorčí. 

„Obávám se, že mám samé špatné zprávy," začal Chung. „Stalo se to, čeho se Greenpeace a jim podobní obávali. Vlastně je to horší, než kdokoliv očekával. Rusové to pořád ještě dělají, ale teď jde o to, kde to dělají. Víte, kdybychom na to bývali nasadili Annu Marii Englishovou, rozluštili bychom to, aniž bychom opustili velitelství." 

„Já vím," odpověděl Trask a jeho ramena trochu poklesla. „Ale my ji nemáme a mimochodem, ona je šťastná tam, kde je - Bůh nám všem pomáhej! Ale je to opravdu tak špatné, jak se nám snažíš naznačit? Co je to, další pakt vyletěl komínem - nebo nukleární zamoření? Asi bude lepší, když mě do toho zasvětíš, ale ne přes obrazovku. Lepší to bude vytištěné." 

Chung mluvil s někým mimo obrazovku a pak se znovu otočil k Traskovi. „Bude to pár minut trvat. A pak ti ještě, za dalších pár minut, až si ověřím několik podrobností, pošlu... hm... povětrnostní hlášení? Nějaký neočekávaný smog? Ale nejdříve si to chci ověřit a zjistit, jestli to tam pořád ještě je, víš? Mezitím, co kdybychom se pustili do té druhé záležitosti?" Jeho pohled sjel na chvíli k Jakeovi a pak zpátky na Traska. 

Trask porozuměl Chungově ,zakódované' zprávě, krátce přikývl a řekl: „Pamatuješ si, co se stalo na velitelství pobočky E, když do Perchorsku přijel Nathan? Myslím u tebe osobně? Pamatuješ si, jak jsi prokázal jeho identitu a spojení?" 

Chung se široce, s neskrývaným nadšením usmál. „Jestli si to pamatuji? Jak bych na to mohl zapomenout? Na takové věci se přece nezapomíná, Bene." A vytáhl kartáč, aby ho ukázal Jakeovi a Traskovi. 

„Nebyl jsem si jist, jestli ho ještě pořád máš," oddechl si Trask s úlevou. „Nebyl v Harryho pokoji; nechal jsem ho prohledat okamžitě, jakmile se Jake... objevil. Ale věděl jsem, že pokud ho budeš mít, bude v bezpečí spolu s dalšími tvými speciálními předměty na velitelství. Proto jsem tě požádal, abys ho šel najít hned, jak budeš mít chvilku času." 

Pak se lokátor zadíval znovu na Jakea a řekl: „Předpokládám, že tohle je Jake Cutter?" Kývl na pozdrav. „Tak proč vypadá tak... nevím, zmateně?" 

Ještě než mohl Trask něco říct, Jake se k němu naklonil a řekl: „Vypadám tak , nevím, zmateně', jak jste to výstižně nazval - i když osobně bych dal raději přednost ,ohromeně' - protože se nikdo neobtěžoval mi říct, co se to tu k čertu děje! Pobočka E nemá problém s tím, riskovat můj život a poslat mě mezi... co vlastně - upíry? Mutanty? Nějaké vetřelce, co se živí lidskou krví? - ale rozhodně mi odmítají říct, komu tím prospívám. Že by celému lidstvu? Paráda! Ale protože už jsem jedním z týmu, nemám taky já sakra právo něco k tomu říct?" 

„Trefil jste se hned napoprvé," opáčil Trask. „A hned dvakrát. Je to ve prospěch celého lidstva a ne, nemáte právo do toho mluvit." 

Chung pochopil, proč je šéf pobočky E tak opatrný: protože Jake Cutter zatím věděl jen velmi málo. Ale bylo mu jasné, že se Jake bude muset postupně dozvědět všechno. A tak je přerušil: „Pro tuto chvíli je to v pořádku, Bene. Ale pokud chceš vědět můj názor, bude toho mít hodně co říct už v blízké budoucnosti." 

Trask rychle zvedl ruku. „Ano, rozumíme si, v budoucnosti - možná. Ale teď už nic víc neříkej. Raději mi pověz o tom hřebenu." 

„Je to živé," začal Chung. „Se vší pravděpodobností. Je to jako bych měl v ruce něco živého, dokonce i teď!" Podíval se na pánský kartáč - byl to používaný dřevěný ovál s chumáčem prasečích štětin, z nichž některé už vypelichaly - a usmál se. Ale že byl živý? Z toho, co Jake viděl, se mu ten kartáč zdál stejně tak mrtvý jako... jako jakýkoliv jiný kousek dřeva s prasečími štětinami. 

„Takže," Trask se obrátil k Chungovi. „Mám to chápat tak, že si myslíš, že se teď stejně jako tehdy něco z... hm, říkejme mu prozatím náš starý přítel - k nám vrátilo? Ale pokud ano, odkud přišel? A v jaké podobě?" 

„Přesně tak," odpověděl Chung - pak se mu z tváře vytratil úsměv, když si uvědomil smysl Traskových slov a zamyslel se nad obezřetností toho druhého. „Myslím, že chápu," řekl. „Takže nyní se musíme zeptat sami sebe, jestli nám to bude k užitku, nebo ne. Přišlo to sem jako náš přítel, nebo je to tu, aby..." 

„Kvůli něčemu jinému," přerušil Trask vyhledávače. Vyměnili si dlouhý pohled a pak pokračoval: „Pro tuto chvíli je to vše, Davide. Zůstaň na velitelství. Ta židle je tvoje, až dokud tu nebudeme hotovi. Ano?" 

„Cokoliv budeš potřebovat," odpověděl Chung a jeho výraz vypadal opět nečitelně. Dozorčí vypnul obrazovku... 

„Co to mělo všechno znamenat?" vyzvídal Jake na šéfovi pobočky E při cestě do stanu. Trask měl ,pokoj' v operačním vojenském vozidle, ale dával přednost poněkud většímu prostoru. V souladu se svou životní úrovní se přesunul do stanu, který byl o trochu prostornější než jeho kóje. 

„Až bude trochu více světla, ukážu ti to," odpověděl Trask. „Alespoň něco z toho. Ale chci, aby sis byl vědom toho, že je to jako bys podepsal slib o státním tajemství." 

„Ale já jsem nic nepodepsal!" namítl Jake. 

„Pokud mi k tomu někdy zavdáš příčinu, řeknu, že jsi je podepsal." Trask chladně vycenil zuby. „A jednou stejně budeš muset." 

Jake znovu zasupěl a řekl: „Znamená to snad, že mě dokonce zasvětíte do nějakých vašich tajemství?" 

„Sarkasmus není na místě," odpověděl Trask. „Ten si šetři, až budeš plavat po uši v maléru." 

Kemp se nacházel nedaleko od vodní stanice. V plápolajícím světle čadícího ohně tu a tam přelétl s hlasitým bzučením nějaký zástupce australského nočního hmyzu. Ze země ojediněle vyrůstaly shluky stromů s hrbolatými válcovitými kmeny, které Jake neznal; Traskův stan se nacházel ve stínu jednoho z nich. 

Trask stlačil pogumované tlačítko na kabelu visícím z vnější strany jeho stanu, a jakmile se uvnitř rozsvítilo světlo, odhrnul plátěnou zástěnu a jemnou síť proti hmyzu a vešel dovnitř. Uvnitř ležel na skládacím stole jeho kufřík, láhev pálenky a dvě sklenice. Byly tam také skládací židle a lehátko a za zástěnou se skrývala přenosná toaleta. Docela pohodlné v porovnání s kójí, i když určitě ne přepychové. 

Trask usadil Jakea na židli, otevřel svůj napěchovaný kufřík, zalovil v něm, vytáhl plochý přístroj velikosti balíku kancelářského papíru a zmáčkl vypínač. Zařízení tiše zabzučelo a na jednom jeho konci se otevřel otvor. Trask do něj vložil Chungův výtisk a řekl: „Je to zašifrováno a tohle je dekodér." 

„Přístroje a přízraky," poznamenal Jake. 

„Ano," odpověděl Trask, „s tímhle musím souhlasit. Tohle je opravdu skvělý přístroj; a tahle Chungova zpráva je o přízracích - tak trochu." 

„To si ze mě utahujete?" Jake už si nemohl být jist ničím. 

„Možná ano," Trask najednou vypadal unaveně, „i když ne tak doslova. Ty nevěříš v duchy, Jakeu?" A než mohl Jake odpovědět, dodal: „Víš, tihle duchové, to jsou vlastně ponorky. Jsou to mrtvé ruské ponorky, ano - s tím rozdílem, že jsou pořád ještě velmi živé. Paradox? Ne tak docela. Chviličku strpení a něco ti ukážu. Zatím si dáme drink, co říkáš? A můžeš se považovat za šťastlivce. Piješ Wild Turkey, bourbonskou whisky." 

Jake naplnil sklenice. Přístroj tiše bzučel a po chvíli z něj postupně vyjely dva listy papíru a za nimi se objevil originál. Na jednom z dekódovaných listů byla vytištěná mapa Evropy ve velkém měřítku, kolem ní byly v mořích zakroužkované očíslované body s odkazy. Na druhém listě byla nakreslena souřadnicová síť s čísly, které se shodovaly s mapou. Všechny se opět nacházely na moři: dva body ležely v Černém moři blízko bulharské Varny, další u Podismy v Turecku; dva v Tyrhénském moři na půl cesty mezi Neapolí a Sardinií; jeden v Atlantiku u portugalského Algarve; a tři mezi Islandem a Norskem jižně od severního polárního kruhu. Další značky tvořily místo bodů jen malé otazníky. Traskův výraz byl při srovnávání těch malých černých bodů na mapě se souřadnicovou sítí velmi znepokojený. 

„Podívej tady," ukázal na ty otazníky. „Jak jsou blízko naší zemi: v Barentsově moři nedaleko Norska. To je šílené!" 

„Blízko naší zemi?" opakoval Jake. 

„Blízko bývalému Sovětskému Svazu," odpověděl Trask. „Je to divné, protože Rusové bývají obvykle opatrnější. Každopádně se poučili na Černobylu - ten je mimochodem naučil hledět si svého. Možná, že tyhle dvě tam jsou neúmyslně? Možná, že nechtěli, aby se tyhle dvě potopily právě tam. Bože, ale cokoliv měli v úmyslu, způsobili tím pořádný zmatek." 

„Nechápu," přiznal Jake a zavrtěl hlavou. 

„Dovol, abych ti to vysvětlil. Každý z těchhle bodů představuje trosky ležící na dně. Ale jaké to jsou trosky? Odpověď je téměř neuvěřitelná, ale protože jsem ti to už říkal..." 

„Ponorky?" 

Trask přikývl. „Tyhle neškodné malé body? Každý z nich je jedna velká pohroma, která čeká na propuknutí, nebo už dokonce propukla. Jsou to údajně ,odstavené' atomové ponorky, o kterých jsme si mysleli, že jsou už roky vyklizené, zabezpečené, rozmontované a odpočívají ve skladišti spolu s desetitisíci tunami dalšího radioaktivního odpadu. Jsou to připomínky zchudlého, zastaralého, nechtěného námořnictva z dob studené války. Ale ruská armáda nám lhala - což není žádná novina - a tohle je ta pravda." 

„A tohle je něco špatného?" Jake to stále nechápal. „Tak je prostě poslali ke dnu, kilometry hluboko, přece nemůžou nikomu uškodit." 

„Nemůžou nikomu uškodit? Bože, nebuď jako dítě!" Trask potřásl hlavou. A než dal Jakeovi šanci se znovu naštvat, pokračoval: „Podívej se, většina z těch ponorek má dvojitý atomový agregát. To znamená, že v každém vyřazeném plavidle jsou dva potencionální zdroje neřízené reakce. Téměř nemožné, to ano, ale nikoliv vyloučeno. Nevíme, zda byly správně uzavřeny, nebo dokonce jestli to vůbec bylo možné. Ale způsob, jakým se jich zbavili, napovídá, že bezpečné nejsou! Proč by je jinak ruská armáda vyhazovala na práh někoho jiného? A co víc - protože teď víme, že jsou schopni něčeho takového - jak si můžeme být jisti, že je nenaplní až po okraj dalším nebezpečným odpadem, než se jich zbaví? Možná, že tam dokonce zanechali vysloužilé řízené střely. Tohle byly válečné lodě, Jakeu! A dříve nebo později z těch zatracených věcí začnou vylézat střeva!" 

„Možná - za deset, dvacet, padesát let? A možná kilometr, dva hluboko?" Jake ještě stále nebyl přesvědčen. „A mimochodem, co to má co dělat s vámi a s pobočkou E?" 

Trask se na něho zamračil, dokonce zaťal pěst a udeřil jí do stolu. „Kdyby tady teď byla Anna Marie Englishová... nakopala by ti zadek jako malému frackovi!" 

Jake se udiveně odtáhl. „Anna Marie Englishová? Není to ta, co se o ní zmiňoval Chung?" 

„Pracovala pro nás," přisvědčil Trask. „Ekopatka, varovala nás před znečištěním země - myslím osobně. Dokázala vnímat ekologii nebo, jak ona sama to nazývala, byla ,v jednotě se zemí.' To bylo její nadání nebo spíš její prokletí. Legrační, že ano Jakeu? Ale je jen málo členů pobočky E, kteří jsou na svůj talent hrdí. Mnohem raději by byli normálními lidmi. Ale protože jimi být nemohou, jsou v pobočce E." 

Jake si nebyl jist, jak to Trask myslí. „A jak vám tohle pomáhalo? Myslím, její talent? Jak fungoval?" 

Trask zavrtěl hlavou. „Nikdo z nás ti nedokáže vysvětlit, jak fungují naše talenty. Prostě je máme. V případě Anny Marie: 

Když se snížily hladiny vod a začaly se rozšiřovat pouště, její kůže se začala vysušovat. Když kyselé deště spálily lesy ve Skandinávii, na hlavě se jí vyskytly lupy. Ve svých snech slyšela, jak velryby zpívají o svém ohrožení a neodvratném vyhynutí, a ve svých bolavých kostech cítila, jak japonští rybáři zabíjejí delfíny. Byla jako lidský magnetovec; dokázala vystopovat ilegální nukleární odpad, cítila znečištění a zvětšující se ozonové díry. Anna Marie byla ekopatka, Jakeu: cítila se zemí a trpěla všemi jejími chorobami a věděla, že na ně umírá..." 

Trask byl ve sdílné náladě a Jake toho hodlal využít. „Takže je mrtvá?" 

„Ne," odpověděl Trask. „Je někde jinde. Ale zrovna teď... možná už zase trpí." Povzdechl si a napřímil se, a chvíli se zdálo, že stojí na pokraji rozhodnutí. Pak pokračoval: 

„Já věřím v duchy, Jakeu. Opravdu v ně věřím, protože jsem jich v životě už pár viděl. A nebyly to vždycky kvílející, rachotící a vcelku neškodné bytosti. Ale také věřím v to, co říkají moji kolegové, když jim naslouchám. Teď to vypadá, že se mezi nás vkradl duch, a vypadá to, že nám může být užitečný. Alespoň podle Chunga a Goodlyho. Bohužel se ale dostavil ve velmi nevhodnou dobu. Ta shoda náhod - proč se to stalo teď, zrovna, když jsme se dostali do konfliktu s Vampýry a morem, který s sebou přinesli z Hvězdné strany - je zkrátka příliš velká, než abych mohl riskovat. Proto váhám a nechci ti všechno prozradit: bojím se, že jsi možná agentem, třeba neúmyslným, ale přece jen agentem Vampýrů!" 

„Já?" Jake sotva dokázal skrývat opravdový údiv. A Trask, lidský detektor lži, to věděl lépe, než by to kdy mohl uhádnout kterýkoliv člověk. Ach, ale také si pamatoval, jak ho dokázal obelhat Harry Keogh! A Jake pokračoval: „Jak sakra můžu být něčí agent? Já přece nejsem žádný přízrak!" 

„Ne," souhlasil Trask. „Ale možná máš jeden v sobě." 

„Co mám v sobě?" 

„Nedělej ze sebe hlupáka, Jakeu!" utrhl se na něho Trask. „Mluvíme o tom, co je v tvé hlavě. O tom talentu, k němuž jsi tak najednou přišel, ten, který tě donesl na pobočku E a pak tě vrátil zpátky, když jsi chtěl utéct. Je to duch Harryho Keogha – nebo je to něco, co ho pouze připomíná? Mám tě přijmout a důvěřovat ti, nebo tě rovnou zastřelit?" 

Jake vyskočil a při tom převrhl stůl. V obličeji měl výraz vzteku a rukama se sápal po Traskovi. „Už mám toho vašeho vyhrožování a tyranizování až po krk. Jste starý, Trasku, a podle mého názoru taky starý podvodník!" 

Najednou si ale všiml zbraně, kterou držel Trask pod stolem; mířil přímo na něj. Nyní pochopil, proč mu trvalo tak dlouho vylovit dekodér z kufříku. Ale nerozuměl způsobu, jakým se na něj Trask díval, té naléhavé, palčivé otázce v jeho pronikavých očích. 

„Co jsi chtěl udělat?" zeptal se Trask. „Co bys mi udělal?" 

„Udělal?" Jake se podíval na zbraň a pak na Traska. „Nic. Já... možná bych s vámi zatřásl, abych ve vás probudil zdravý rozum. Nebo ho z vás vytřásl! Bože, to nevidíte, že se motáme v kruzích?" 

Trask se teď dokonce usmál, pomalu sklonil svou zbraň a odložil ji. „Ano, to vidím," přikývl. 

Jake opět pojal podezření. „Co to má být? Další podělaná zkouška?" 

„Zkouším tě vyprovokovat," odpověděl Trask. „Abych viděl tvoje reakce. Tvoje... nebo něčeho jiného." 

„No, být vámi, raději bych se modlil, aby to bylo to ,něco jiného'," řekl Jake. 

„Jenže ty nejsi já," odpověděl Trask. „A prošel jsi. Ještě ti zbývá jedna zkouška." „Tak sem s ní." „Ne, teď ne." „A kdy tedy?" 

„Zítra ráno. Jeden muž sem má přiletět z Carnarvonu na pobřeží. Brit, ale emigrant, a je nejlepší ve svém oboru." 

„Copak, další velký ,talent'?" Jake stále zuřil. 

„Ne tak, jak si myslíš." Trask zavrtěl hlavou. „Ale ano, talentovaný je dost. A mimochodem: dokážeš se pořádně rozčílit, Jakeu. Říkal jsi, že bys se mnou zatřásl? No, podařilo se ti to dokonale. Myslel jsem, že mě opravdu napadneš!" 

Jake se trochu uvolnil a zašklebil se. „Polekal jsem vás?" 

„Lekl jsem se tak, že jsem tě mohl zastřelit, ano." 

Ale než mohl Jake něco odpovědět, zvenčí u stanu se ozval hlas. „Pane Trasku? Philips je tady. Máme menší problém." Za moskytiérou se objevila silueta muže. 

Trask ho pozval dovnitř a řekl: „Neměl jsi být na cestě do Carnarvonu?" 

„Byl bych," řekl ten druhý. „Kdyby se nevyskytl ten problém. Jmenuje se Peter Miller a nechce vytáhnout ten svůj zatracený zadek z mého vrtulníku!" Ten muž byl drobný a mladý a ve své letecké výstroji zpocený, ulepený a velice rozčilený. 

„Miller je ve tvém vrtulníku?" Trask zvedl obočí a pak s rozhodností v hlase dodal. „Takže ho musíme dostat ven. A jakmile se dostane ven, bude všechno chtít oznámit úřadům, nebo dokonce novinářům. No, to nesmíme dopustit. Ano, musíme se ho zbavit. Nestojím o žádné takové potíže. Pouze hrstka lidí na nejvyšších místech ví, co děláme, a když budeme dělat ústupky, můžeme je zkompromitovat. A pokud jde o tohohle obyčejného smrtelníka z ulice... no, prostě je to bez debat. Svět je už tak špatně chráněný." 

Obrátil se k Jakeovi. „Najdi Lardise Lidesciho, prosím tě. Doveď ho k přistávací ploše pro helikoptéry na mýtině na druhé straně přes silnici." Pak se znovu obrátil k Philipsovi. „My dva si půjdeme promluvit s panem Millerem." 

„A co tady vůbec ten tlustý trouba dělá?" zeptal se Jake. 

„Má dohlížet na legitimnost toho, co děláme," odpověděl Trask. „Je to prostředník, spojovací článek pro zdejší oblast, to je vše. Ale bere svou práci příliš vážně. Objevil polohu naší původní základny blízko jezera Dissapointment, což je koneckonců jeho provincie, a od té doby trvá na tom, že se nás bude držet. No, jedna věc je být s námi, a druhá věc je být proti nám. A teď, když viděl dost z naší práce, najednou je celý netrpělivý a chce odejít. Nemůžu ho sice zastavit, ale musím ho varovat, aby neudělal žádnou hloupost. Tak běž a přiveď toho Lardise, ano?" 

A Trask s Philipsem se vydali do tmy... 

Starý Lidesci dřímal ve skládací židli u táborového ohně. Ale jak se k němu přiblížil Jake, škubl sebou a vzhlédl. „Co... co se děje?" 

„Trask s vámi chce mluvit," oznámil mu Jake. „Na přistávací ploše pro vrtulníky. Má nějaké problémy s paní Millerovou." 

„Paní? Jakže?" Lardis se nejdříve zamračil, ale pak vyprskl smíchy. „Jo! Chachacha! No jo, víš, že jsem si myslel to samé: taky mi ta ubohá náhražka muže připomíná spíš starou hašteřivou ženskou. Myslím, že týden na Sluneční straně by ho naučil. Ale ne, ne... ten ubohý hlupák by nepřežil ani den." 

Jake mu pomohl na nohy a Starý Lidesci se trochu zapotácel. „Křeč," řekl. „Už to na sobě cítím. Tam, odkud jsem, tomu říkáme pajdavost. Je to revmat - hm, revmat—" 

„Revmatismus," pomohl mu Jake. 

„Přesně tak!" řekl Lardis. „Tady se to jmenuje revmatismus. No, v každém světě je to stejný prevít." 

Pak se ten starý muž opřel o Jakeovo rameno a společně zamířili k silnici a k heliportu. 

VIII 

,Pan‘ Miller a problémy se sny 

Z heliportu se ozývaly rozčilené hlasy. Jeden z nich byl hrubý: hlas Bena Traska. A ten druhý pronikavý, pisklavý a výhrůžný. Zkrátka vyvádějící; jenomže mysl jeho majitele obsahovala nebezpečné informace. 

„Snažte se chovat rozumně, chlape!" vrčel zrovna Trask, když Jake a Lardis Lidesci přicházeli k jasně osvětlenému místu na mýtině, na kterém stála hrstka agentů pobočky a posádka vrtulníku, a pozorovali to divadlo. 

„Rozumně? Rozumně?" Miller seděl v jedné ze dvou helikoptér, byl připoután v sedadle spolucestujícího u hliníkového rámu, který tvořil kabinu, panel stěny a schůdky. Ty byly momentálně spuštěny a Miller seděl proti otevřeným dveřím a odtud se díval na Traska, který stál venku na přistávací plošině. „Cože? Vy se mi snažíte namluvit, že se nechovám rozumně? Ale já vím dobře, co jsem dnes v noci viděl, a to nebylo nic, co by patřilo do našeho světa. Byly to inteligentní a cizí bytosti... a bylo to odporné, ano. Ale taky jsem viděl tu ničivou sílu, kterou proti tomu použili ti vaši hrdlořezové, a to bylo ještě více nelidské! Tak kdo sakra jste, pane Trasku? Taky nějaká zrůda? Vy a vaši lidé: vy nejste žádná armáda, a už vůbec ne Australané. Je mi jasné, že jste někde někoho museli obelhat. A pokud jde o ty ubožáky: ať už to byl kdokoliv a odkudkoliv, zasloužili si mnohem lepší přijetí, než jste jim přichystali vy. Máme Rok Země, věnovaný ekologické záchraně naší planety - a vy jste ji klidně mohli odsoudit k meziplanetární izolaci. A co je ještě horší, možná že jste rozpoutali válku!" 

Ze stínu vystoupil jasnovidec Ian Goodly a informoval Jakea a Lardise. „Ten idiot pořád mele svou. Že tady přistály létající talíře a podobné nesmysly. Asi si myslí, že jsme zabili mimozemšťany - tedy návštěvníky z jiné planety - jen tak!" 

„A není to tak?" Jake se na něho podíval. 

„Není," odpověděl Goodly. „Zabili jsme vetřelce. Návštěva nepřijíždí bez pozvání, nezůstává a nezabíjí a nezotročuje si obyvatelstvo. To obvykle dělají útočníci... a Vampýři to dělají vždycky! Miller o tom skoro nic neví, a tak si myslí, že náš dnešní čin bylo neoprávněné napadení, preventivní zásah proti ,tvorům', jejichž záměry nebyly plně zjištěny. Ale my - my, kteří jsme si to už prožili a známe celý příběh - my to vidíme jinak. My přesně víme, proč byl dnešní zásah nutný: byl to jediný lék proti tomu hrůznému moru, na který neexistuje žádný jiný protijed." 

A mezitím: 

„Millere, vystupte si," naléhal Trask. „Na stroji, ve kterém sedíte, byla provedena údržba a doplněno palivo pro další důležitou misi. Narušujete nám pečlivě naplánovaný program." 

„Pro vás jsem pan Miller!" odsekl muž v kabině. „A jsem rád, že vám můžu ten váš odporný program narušit! Narušuji vám snad další masakr, podobný tomu dnešnímu? To je dobře! Můj Bože! Kolik sem těch ubožáků vlastně ještě přiletělo?" 

„Vidíte?" zavrčel Goodly. „Teď jsou z nich ,ubožáci.' Copak je ten Miller padlý na hlavu? Dnes v noci měl místo v první řadě a pořád nic nechápe!" 

Lardis už toho slyšel a viděl dost. Pustil se Jakeova ramene, zamířil k helikoptéře, zůstal stál vedle Traska a řekl tiše: „Proč ho odtamtud prostě nevykopnete?" 

„Chtěl jsem zachovat diplomatický postup," odpověděl Trask polohlasně. 

„No, a nefunguje to," opáčil Lardis. 

Trask přikývl. „Proto jsem tě nechal zavolat." Pak se otočil a zavelel: „Vytáhněte ho ven a odvlečte do operačního vozu. Možná ho přesvědčí jeho vlastní nadřízení, protože já to nedokážu. Jakeu, pomoz Lardisovi, až ho dostane ven." 

„Nemám to udělat za něj?" zeptal se Jake překvapeně. „Ten stařík, vždyť... no, je starý." 

Trask přikývl. „A taky je zvyklý jednat postaru. Neměj strach, on si poradí a určitě vyděsí Millera k smrti, ale nakonec se dohodnou. Dobře mu tak, hlupákovi!" A s těmi slovy odešel a Ian Goodly ho následoval. 

Mezitím už Lardis vyšplhal na schůdky, naklonil se otevřenými dveřmi do helikoptéry a ukázal Millerovi svou mačetu. „Ostrá jako břitva," řekl. „Můžeš se s ní oholit - akorát že ji neudržíš tak vysoko u obličeje. Vidíš ty vroubky na rukojeti? Jejich dvacet sedm. Dvacet sedm exek... hm, exeku... prostě zabitých, jo. A všechno to byli ti,ubožáci', které tak zbožňuješ. A víš, proč jsem je zabil?" 

„Ty starý šílený řezníku!" zasyčel Miller. „Sice nevím, odkud pocházíte vy, ale tam, odkud pocházím já, jsme vzdělaní a civilizovaní. Nepokoušejte se mě zastrašit. Mě do prdele nezajímá ten váš velký žabikuch!" Což byl jen další výbuch vzteku, protože každý, kdo měl špetku zdravého rozumu, by se Lardisově mačetě vyhnul velkým obloukem. A Miller se také začínal zakoktávat. 

Tak či tak, Lardis ho zjevně ignoroval. „Zabil jsem je, protože žrali malé tlusté holky, jako jsi ty," řekl. „Protože oni pro nás znamenají konta... hm, kontam... no..." 

„Kontaminaci," ozval se Jake pod schůdky. 

„Přesně tak!" přikývl Lardis. Hrot mačety přiložil k Millerovu hrdlu a pokračoval: „Ben Trask si přeje, abys odtud vylezl. Slušně tě požádal, protože se snažil být diplomatický. Ale já jsem jiný." 

Miller se snažil uhýbat před lesknoucí se čepelí, ale bezpečnostní pás mu to nedovoloval. „Vy... vy si dovolujete mi vyhrožovat?" lapal po dechu. 

„Jestli si dovoluji ti vyhrožovat?" opakoval Lardis a jeho tmavé oči se zúžily do úzkých štěrbin. „K čertu, to ne, ,pane' Millere! To nejsou výhrůžky, to je slib. Pokud okamžitě nepohneš zadkem a nevypadneš odsud, uřežu ti ty tvoje zatracené uši!" A naznačil svou mačetou pohyb, jako by chtěl něco ukrojit. 

Miller nahlas vykřikl a Jake si na chvíli myslel, že ho Lardis opravdu řízl. Ale ne, jen naznačil pohyb a jeho dokonale nabroušená čepel projela s jemným zašuměním Millerovým bezpečnostním pásem nad jeho ramenem. Miller se snažil od Starého Lidesciho odtáhnout; uvolněn z bezpečnostního postroje vyskočil ze sedadla směrem od Lardise a upadl na ruce a kolena na podlahu helikoptéry. Lardis si stoupl nad něj, a než mohl tlusťoch znovu získat rovnováhu, uchopil ho za zátylek a opasek kalhot a shodil ho ze schůdků. Nestálo ho to mnoho úsilí. 

Miller se nijak vážněji neporanil jen díky své silné tukové vrstvě, ale i přesto zaječel, když dopadl na zem; a zaječel znovu, když ho Jake zvedl na nohy - aby ho chytil do kravaty. „Pan Trask vás očekává," oznámil tomu užvaněnému tlusťochovi, když ho táhl směrem k operačnímu vozu... 

*** 

Trask stál v operačním voze za oválným řídicím pultem a vážným hlasem hovořil do sluchátka telefonu. „Ano, uznávám, že volám ve velmi nevhodný čas... naprosto s vámi souhlasím, pane, a rozumím vám. Ale vypadá to, že v tomto případě může rozhodnout pouze nejvyšší autorita... Můžete mi věřit, když vám tvrdím, že tahle záležitost je opravdu tak důležitá, jak vás o ní už informoval pan ministr vnitra. Jde o záležitost státní bezpečnosti. Určitě bych vás nebudil, kdyby nešlo o vážnou věc... Jmenuje se Peter Miller, pane - neboli ,pan' Miller - náš tak zvaný ,místní styčný spolupracovník.' Není nám moc nápomocen, pane, rozhodně ne. Přesně tak, je úplně hysterický, jak už jsem říkal... Přesně to navrhuji i já, ano, rozhodně... Až do doby, než tady budeme hotovi, ano. Samozřejmě jen pokud s tím budete souhlasit... Domácí vězení. Obávám se, že ano. Ale ano, máme prostředky. Ale Miller-pan Miller-je občanem Austrálie, pane, a my ne. Proto také potřebuji vaši..." 

Trask vzhlédl a uviděl Millerův obličej bledý vzteky a jeho spravedlivé rozhořčení nad tím, že mu Jakeova ruka zakrývá ústa. Pohled na toho muže, který se absolutně nezdál být klidný, přesvědčil Traska o nutnosti toho, co teď musí udělat. 

„Možná byste si s ním chtěl promluvit osobně?" pokračoval do telefonu. „Chcete se přesvědčit sám?" S přikývnutím a úšklebkem předal telefon Millerovi a zároveň pokynul Jakeovi, aby jej pustil. 

Miller se otřepal, pak zavrávoral a řekl: „Jakže? Cože?" Jak se snažil vyprostit se z Jakeova sevření, skoro nevnímal Traskův rozhovor s člověkem na druhé straně linky. 

„To je pro vás," řekl mu Trask. „Někdo by rád věděl, jak se vám vede." 

„Podělaní, šílení, angličtí parchanti!" zuřil Miller. „A kdo je sakra tohle, podělaný ministerský předseda?" Vytrhl Traskovi z ruky sluchátko a zaječel: „Ať jsi kdokoliv, ten chlap, se kterým mluvíš není příčetná lidská bytost. Je to zatracený Brit a zatracený vrah, zatímco já jsem jen bohabojný, úplně nevinný zatracený Australan! Tohle je moje zatracená země, pro Boha svatého, a já žádám, abych mohl ihned mluvit s policií, vojskem nebo nějakými úřady, nebo..." 

„Nebo snad s podělaným ministerským předsedou?" řekl Ben Trask a chladně si prohlížel nehty. A polohlasně oznámil zbytku osazenstva ve voze: „Lance Blackmore, jehož volební slogan, pokud si ho dobře pamatuji, zněl ,Zdravý rozum, rozvaha a slušnost v projevu i na duchu.' Jo, a ještě něco: miluje Británii!" 

Millerův kulatý obličej se náhle změnil, jeho barva viditelně zbledla. „Jakže?" zalapal po dechu. „Jestli co? Váš hlas? Jestli ho poznávám?" No, možná že ho poznal... a možná ne. Jeho prasečí oči se zúžily a on nedůvěřivě zíral na sluchátko - pak na Traska - a vyprskl: „Nějaký všivý zatracený podvodník, to jste! Vy jako máte být zatracený Lance Blackmore? Vážně? Cože, ve dvě ráno? Po tom, co jsem viděl a prožil dnes v noci mi chcete namluvit, že můj vlastní ministerský předseda, zatracený australský ministerský předseda, by mohl dopustit..." 

Ze sluchátka se do Millerova ucha ozývaly hlasité zvuky a jeho obličej se najednou opět změnil. Teď už byl majitel toho nyní už velice rozzuřeného hlasu zcela probuzen a jeho tón byl nezaměnitelný. Když se Millerova ochablá ústa otevřela, Trask si z jeho rukou vzal sluchátko a promluvil do něj: „Tak tady to máte, pane ministerský předsedo. Už je vám jasné, s kým tu máme co do činění." A za chvíli dodal: „Ano, samozřejmě, osobně na to dohlédnu. Fyzický nátlak - řekněme, domácí vězení - dokud tady nebudeme se svou prací hotovi? Děkuji vám. Do poledne bude na vašem stole ležet kopie mého hlášení o této události, ano. Zatím to vypadá dobře. Potěšení je na mé straně, pane. Ještě jednou vám děkuji. A dobrou noc." Odložil sluchátko. 

„To byl on!" zalapal po dechu Miller a jeho ústa se otvírala a zavírala jako ústa ryby na suchu. „To byl opravdu Lance Blackmore!" Zaťal své obtloustlé pěsti a zamračil se na Traska: „Vy jste ho podvedli! Podvedli jste dokonce i ministerského předsedu! Co jste to sakra za lidi?" 

Trask opovržlivě zavrtěl hlavou. „Vy, když si jednou něco usmyslíte, tak už vás nikdo nepřesvědčí, že, Millere?" 

„Pro vás jsem pan Miller..." 

„Sklapni už konečně!" Trask se konečně rozzuřil. Natáhl se přes stůl a uchopil Millera za zpocenou košili, zaťal druhou ruku v pěst, ale neuhodil ho... dostal lepší nápad. Místo toho ho odhodil rovnou do náruče Jakea. A než mohl Miller znovu protestovat, spustil: „Jste zatčen. Pokud budete protestovat příliš hlasitě, dostanete roubík. Pokud se budete snažit bránit, nechám vás spoutat. Pokud se pokusíte jakkoliv zasahovat do práce, kterou tady vykonáváme, dostanete jako stálý dozor Lardise Lidesciho. A pokud budete takový hlupák a nebude vám stačit ani tohle, pak vás upozorňuji, že si to s vámi vyřídím jinak... a bude to mnohem tvrdší. Rozuměl jste mi?" 

„Vy... vy!" šklebil se Miller a výraz v jeho obličeji byl mnohem výmluvnější, než všechno to jeho prskání a vztekání. 

„Až vás zítra předám v Perthu vašim lidem z vnitrostátní bezpečnosti," pokračoval Trask, „přečtou vám zákon o vzpouře, budou po vás vyžadovat, abyste podepsal přísahu o mlčenlivosti, dají vám na srozuměnou, v jak velkém jste omylu a upozorní vás na všechny tvrdé postihy, které vás čekají, kdybyste se třeba jen zmínil o tom, čeho jste byl během této operace svědkem po dobu výkonu funkce oblastního styčného spolupracovníka u naší jednotky. A věřte mi, Millere, pokud oni nebudou schopni vás umlčet, já ano. Ani na chvíli nedoufejte, že jsem zapomněl na všechny ty problémy, do kterých jste mě dostal. A měl byste vědět ještě jednu věc: v našem moderním světě není vzdálenost žádným problémem. Zanedlouho se budu vracet do Británie - doufám - ale mám nejdelší ruce na světě. A pokud někdy pojmu podezření, že si někde na veřejnosti otvíráte tu svou nevymáchanou hubu..." 

Trask se odmlčel, aby se nadechl, a ozval se Lardis Lidesci: „Pak pošle mě, abych ti ji zavřel - a možná navždy!" 

Starý Lidesci stál v úzkých dveřích, svou mačetu držel na prsou, prsty přejížděl po ostří a převracel ji, aby se v očích toho tlusťocha leskla v osvětlení operačního vozidla. „Dvacet sedm zářezů, pamatuješ, Millere? Ale kvůli tobě tam rád přidám dvacátý osmý." 

Miller trochu ustoupil, ale výraz v jeho tváři se nezměnil. Opět ze sebe vyrazil: „Vy... vy... vy!" 

„Očividně jste mi nerozuměl," povzdechl si Trask. Otočil se k Jakeovi: „Podívej se, jestli je tam vzadu volná místnost, prosím tě. A zamkni tam toho blbce!" 

Pro tuto chvíli to bylo vše. 

Konečně si mohli jít všichni lehnout. Pro některé to bylo požehnání. .. 

Jenomže pro Jakea ne. Už to trvalo nějakou dobu, vlastně od toho divného útěku téměř před týdnem. Jistě, dokázal usnout a určitě spánek potřeboval - vlastně cítil, jak mu těžknou víčka - ale on prostě spát nechtěl. Protože když usnul, probudil se ten Druhý. Ten zatracený Druhý, který se schovával někde v koutě jeho mysli. A když Jake spal... pak si nemohl být jist, že jeho sny byly opravdu jeho. 

Benu Traskovi o tom neřekl hlavně z toho důvodu, že si byl jist, že by ho to zajímalo. Prostě se mezi nimi vyvíjel vzájemný vztah, založený na rovnováze: tak jako hlava pobočky E nechtěla prozradit žádné podrobnosti jemu, tajil je i Jake Cutter. Důvěra mohla podle jeho mínění fungovat, jen když byla oboustranná. 

A tak byl odkázán čelit tomu sám. Spánek pro něj byl nezbytností, které se ze všech sil vyhýbal, i když záhy poznal, že spánek opravdu nezbytností je. Nebylo by to tak strašné - jen kdyby si byl po probuzení schopen pamatovat, o čem ty sny byly - nebo by to naopak bylo ještě horší. A možná proto si je raději nepamatoval: protože nechtěl... 

Lardis Lidesci zůstal na chvíli sedět s Jakeem u ohně. Přiložil několik polínek na uhasínající plameny, otevřel si plechovku párků s fazolemi a jedl je studené. Starý Lidesci uznale zamlaskal. „Bez některých věcí na tomto světě..." zarazil se a pak pokračoval: „...k čertu ne, bez většiny z nich! - bych se obešel. Ale otvírák na konzervy a plechovka fazolí..." Vycenil zuby, znovu zamlaskal a zavrtěl hlavou. „Fakticky, fazole a masíčko těchhle párečků jsou pro ty moje práchnivé zuby mnohem lepší než pečená placka, to ti tedy řeknu!" 

„Ta placka, to je ryba, ne?" řekl Jake unaveně. 

„V tomhle světě jo," přikývl Lardis. „Ale až jednou uvidím rybu, jak táhne přívěs... přestanu pít slivovici a klidně to považuj za přísahu!" V jedné ruce držel prázdnou plechovku, v druhé otvírák, obojí si s obdivem prohlédl, říhl si a zafuněl. „Ale protože u nás nemáme plechovky, na co by nám byl otvírák?" 

„Vy a Trask dokážete člověka dohnat k šílenství," řekl Jake, aniž by se na něj podíval. „Zčistajasna začnete vést ty svoje divné řeči, jako bych měl snad vědět, o čem sakra mluvíte! Už jsem toho viděl dost na to, abych si byl zatraceně jistý, že tohle není žádná legrace. Tak co to tedy má do horoucích pekel všechno znamenat?" 

„Jo, přesně tak, je to peklo," zabručel Lardis a s námahou se postavil na nohy. Položil Jakeovi ruku na rameno. „Ale, chlapče, ujišťuji tě, že tě Ben vůbec nechce dohnat k šílenství, a já už teprve ne. Možná to děláme proto, že doufáme, že ti třeba něco dojde, nebo si na něco vzpomeneš." 

Něco v Lardisově drsném, starém hlase způsobilo, že se na něj Jake konečně podíval. „Ale na co si mám vzpomenout?" zeptal se. 

Chvíli měl pocit, že se jeden druhému dívají hluboko do duše. Takže na malou chvíli - jen na chvíli - se zdálo, že si porozuměli. Pak Lardis kývl hlavou, a jako by si přečetl Jakeovy myšlenky řekl: „Možná něco z jiného času? Jiné světy?" 

„Čas a světy?" I když se to Jake opravdu snažil pochopit, nedokázal to. „A to mi má dávat smysl?" Nebyl v tom hněv, jen touha vědět. 

„Možná na něco z Hvězdné strany," řekl Lardis s očima stále upřenýma na Jakea. „Když jeden muž a jeho proměněný syn zpustošil hnízdo Vampýrů? Anebo tehdy, když tentýž muž ležel v náručí úžasné ženy, jejíž jméno bylo Nana Kikluová. Nebo v čase, kdy jsme se setkali - naposledy, ten muž a já - v ruinách Obyvatelovy zahrady, když už pro něho bylo příliš pozdě. 

Lardisova slova vyvolala obrazy, které přišly a zase odešly. Něco představovaly - alespoň tímhle si byl Jake jist - ale byly to jednobarevné obrazy; chvěly se jako políčka starých němých filmů... trhané scény a škubající se loutky. A navzdory tomu, že si Jake myslel, že některé z nich rozeznal, stále mu připadalo, že je viděl očima někoho jiného: 

Podíval se do dáli na planinu s bludnými balvany ozářenými stříbrnošedou barvou vzdalujícího se měsíce, kde se v dáli tyčily k obloze a ledově bílým hvězdám vysoké kužely. A ta cizokrajná obloha byla najednou plná létajících nestvůr, jejichž podivné siluety...! Bože, ty siluety! Nevytvořila je příroda, ale zlý sen! 

Stejně rychle jako se ta scéna objevila, zase zmizela a hned ji vystřídala další. 

Zahrada - ta zahrada? ... kde stál mladý Lardis u zdi a prohlížel si dějiště zkázy: rozlámané lopatky vodního kola se z posledních sil držely vrcholu zničené dřevěné příhradové věže; některé střechy nízkých kamenných obydlí se propadly; sádky se pstruhy zarostly řasami a foliovníky se proměnily ve změť rozlámaných rámů povalujících se v trsech divoké vegetace, která prorůstala skrze jejich potrhané plachty. 

Obrazy se míhaly a pomalu vytrácely a ten zvláštně mladý Lardis se proměnil v toho starého, který teď zíral na Jakea... nebo na toho, kdo se skrze Jakeovy oči díval na Lardise. 

Ale v těch očích ,mladého' Starého Lidesciho byl strach a v jeho rukou se leskla brokovnice, která se pohupovala v každém tom třepotajícím se políčku - cvak, cvaky-cvak - namířená na Jakea. A ten pohled v Lardisových očích už nebyl plný strachu, ne úplně, ale byl to strach smíšený s úmyslem zabít! 

Ta Scéna se náhle změnila: 

Před jeho očima se vynořil obličej pohledné ženy. Ano, pohledné, ale rozhodně ne krásné - i když svým způsobem krásná byla. Její tělo bylo nádherné zcela určitě. A ruce (Jakeovy ruce?) na jejích prsou, pohupujících se před jeho obličejem. Její dech spalující Jakeovy zarudlé nozdry (nebo někoho jiného?) jako oheň a pot jejich vášně, tak kluzký a horký na jeho rukou jako vlhké nitro jejího klína objímající jeho mužství. 

Nana? 

„Nano!" vykřikl Jake, když se scéna vytratila z paměti - ale byla to jeho paměť? - najednou se ocitl u táborového ohně s rukama před obličejem, možná chtěl laskat (koho? Jakže se jmenovala?) prsa té krásné ženy, nebo chtěl odvrátit Lardisovu brokovnici. Najednou uviděl toho starého muže zcela zřetelně, ale nyní už to byl ten ,starý' Lidesci, jak ho Jake znal; a v rukou nedržel brokovnici, ale na tváři se mu objevil zvláštní spokojený pohled. 

„Je to Nana, že jo?" řekl Lardis s přikývnutím, když se Jakeova mysl vrátila zpět a on pomalu nechal své třesoucí se ruce klesnout. „Trochu jsem ti osvěžil paměť, že ano, můj mladý příteli?" 

„Co... co jste to se mnou udělal?" zašeptal Jake a ta slova zněla jako vzdech. 

„Mám v sobě věšteckou krev svých předků," odpověděl Lardis. „Dokáže mnohé vycítit. A myslím, že vypátrala i tebe, Jakeu Cuttere. Protože jako mně moji předkové předali tuto schopnost, tak byly jiné schopnosti předány tobě. Máš to v sobě, chlapče! Ne ve své krvi, jako to bylo v krvi Nestora a Nathana, ale je to zcela jistě ukryto ve tvé mysli a ve tvé duši!" A najednou se pohled toho Cikána proměnil v respekt a posvátnou úctu. 

„Ano, je to ve mně," souhlasil Jake a věděl, že je to pravda. A téměř s beznadějí v hlase se zeptal: „Ale co je to, Lardisi? Co je to?" 

Stařec jen zavrtěl hlavou. „Ne, ne. Ben by určitě nechtěl, abych ti řekl něco víc. Určitě by mi vynadal, že už tak jsem ti řekl příliš mnoho! Musíme tomu dát čas, to je všechno. Ale to, co je v tobě, se nakonec ukáže, tím si můžeš být jistý. A teď dobrou noc, Jakeu Cuttere." S těmi slovy se otočil a jako divoká zvěř se ztratil ve tmě... 

Možná byl Jake příliš unaven, než aby se mu zdály sny, nebo se mu tentokrát podařilo je zaplašit. Ať to bylo jakkoliv, spal tvrdě a nezdálo se mu nic. Pouze jednou procitl s pocitem, že slyší startovat motor auta. Pak, aby svému rozlámanému tělu udělal pohodlí, vyměnil židli za spací pytel a schoulil se u ohně, kde právě dohořívaly poslední uhlíky... 

Najednou vyskočil, když ucítil, jak ho šťouchla špička boty, a uslyšel Traskův skřehotavý hlas: „Jakeu, vstávej. Neviděl jsi Millera? Asi ne, co'? No, ten tlustý parchant nám zdrhl, a ve tvém podělaném autě! Sakra, na chvíli jsem si myslel, že jsi utekl s ním!" 

Jake ze sebe odhodil moskytiéru a vylezl ze spacího pytle. Teď si vzpomněl, že v noci slyšel zvuk startujícího motoru, tlumená světla matně si razící cestu směrem k silnici a opatrné skřípání pneumatik v prachu a štěrku. Ano, pomyslel si, že někdo se chová velice ohleduplně, aby neprobudil ostatní... a samozřejmě měl pravdu! 

„Moje auto?" zamumlal, ale Trask už mezitím zmizel. 

Celý kemp se probouzel, když se jim nad hlavami ozval pronikavý, pulzující jekot helikoptéry, jejíž listy rotoru si prořezávaly cestu vzduchem; to dum dum dum, které se snášelo k zemi z nebe, na němž se hvězdy teprve začínaly ztrácet, zatímco se objevila první svatozář úsvitu prokreslující koruny stromů a prozařující chomáče mlhy. 

„Hrome!" zaklel Lardis Lidesci, který přicházel od velkého operačního vozu. Jeho třesoucí se pravá ruka opatrně ohmatávala černou skvrnu v krvavých, slepených vlasech na levé straně hlavy. Vypadalo to ošklivě, a ještě horší byl potůček krve stékající z jeho rány a srážející se za uchem. „Ať se ten zatracený chlap propadne do horoucích pekel!" křičel. 

Trask mu vyrazil naproti. „Miller?" 

„Jak jsi to uhodl?" ušklíbl se Lardis, pak zasténal a znovu se chytil za hlavu. „Ustlal jsem si pod schůdky z druhé strany operačního vozu. Najednou jsem uslyšel ve tmě nějaké zvuky, jako by se něco lámalo. Ty tvoje zatracené krátké noci... celý můj řád se díky tomu zhroutil... jsem zvyklý spát, ten šlofík, co si dáváte vy, mi prostě nestačí!" 

„Vždyť ses probudil, až už bylo příliš pozdě," zavrčel Trask. 

„Nejsem žádný podělaný hlídací pes!" utrhl se na něho Lardis. 

Trask zavrtěl hlavou. „Já ti nic nevyčítám, Lardisi. Sakra, netušil jsem, že ten šílený mizera má kuráž na to, aby zdrhl! Takže jestli za to někdo může, tak jsem to já. Měl jsem tam dát stráž, aby na něho dohlédli." 

Přiběhl Ian Goodly a tvářil se, že je na sebe značně rozzlobený. „Celý tábor je vzhůru," řekl nevrle. 

Trask se na něj podíval a zabručel: „Ty taky? Vypadá to, že každý obviňuje sebe." 

„Jenomže já jsem jasnovidec," řekl Goodly a kousl se do rtu. 

„To máš pravdu," přisvědčil Trask. „Jenomže jeden nemůže vědět všechno. A přiznejme si to, kdybys uměl předpovědět všechno, co se stane..." 

„Pak bych se musel už dávno zastřelit, ano," přikývl Goodly. „Ale zpropadeně, tohle jsem přece věděl!" 

„Cože jsi?" Jake už byl teď zcela vzhůru. „Tak proč jsi něco neudělal?" 

„Viděl jsem to ve spánku," odpověděl jasnovidec. „Zdálo se mi to. Ha! Jenže kdy sen není snem? Kdy je to záblesk budoucnosti? Ale i kdybych býval věděl, co je to, jak bych se mohl probudit? Když spíš, tak spíš. Budoucnost svá tajemství ukrývá dokonale." 

„A to jsem si myslel, že jsem jediný, kdo tady má problém se sny!" povzdechl si Jake. Trask se na něj zvědavě podíval... ale jen na chvíli. Momentálně měl příliš mnoho práce. 

„Dobře," prohlásil. „Zapomeňme na to. Je to stejně tak moje vina jako Lardisova, Ianova a Jakeova..." 

„Moje?" zvedl Jake obočí. 

„Protože jsi nechal klíčky v zapalování," pokáral ho Trask. „Ale stejně, nikdo za to nemůže. Problém je v tom, že jsme si příliš zvykli na to, že se potýkáme s něčím tajemným, abnormálním, nestvůrným. Když je to pozemské, házíme to za hlavu. A znáte něco pozemštějšího než je pan zatracený Miller?" 

„Tak s tímhle nesouhlasím," přikývl Goodly. 

„Cože?" Trask se na něho podíval. 

„Dovolíte, abych vás uvedl do obrazu?" řekl jasnovidec. Trask přikývl. „Miller je zvláštní případ," pokračoval Goodly. „Když jsem se konečně probudil, můj sen mi dělal starosti. Šel jsem se tedy podívat, jestli je všechno v pořádku. Neviděl jsem Lardise, takže ho asi Miller musel strčit pod schůdky vozidla, aby byl z dohledu, ale potkal jsem dozorčího. Určitě se z toho dostane, ale i on utržil ránu do hlavy. Našel jsem ho, jak leží pode dveřmi v chodbičce před Millerovým pokojem. Ty dveře jsou opravdu velice slabé a mají uvolněné panty. 

Nebyl jsem si jistý, jak dlouho už tam ten dozorčí ležel, takže jsem se přesvědčil, že je v pořádku, a šel se podívat, jestli je v řídicím voze všechno na svém místě. Všechno tam běželo jako obvykle... myslím příchozí pošta. Několik zpráv tam čekalo na odpověď a na podlaze se kupila situační hlášení. Dozorčí asi zrovna pracoval s přísně tajnými informacemi, když ho Miller vyrušil. Většina z nich už byla dekódována. Pak jsem si vzpomněl, jak jsi žádal o další informace ohledně Millera. Ty tam byly také, zrovna vyjížděly z tiskárny, když jsem vešel. Ale také tam měly být další informace, které jsem tam bohužel nenašel... spousta přísně tajných materiálů z vrchního velitelství. Někdo se těmi vytištěnými papíry probíral a některé z nich odnesl. Budeme muset požádat o duplikáty a zjistit, co na nich bylo. 

Takže, popadl jsem papíry, které se týkaly Millera, a začal burcovat lidi. Teď už jsou všichni vzhůru, i když nevím, jak by nám mohli pomoci. Jistě, máme přece všechny ty informace o Millerovi..." Podal několik vytištěných stránek Traskovi. 

Ale než mohl Trask vůbec začít se čtením, Goodly pokračoval: „Miller není tak pozemský, jak bychom si mohli myslet, Bene. On je to posedlý, fanatický cvok a také černá ovce rodiny. Jeho strýc byl velké zvíře v politice západní Austrálie a ten mu také sehnal místo drobného úředníčka, kde toho sice neměl moc na práci, zato ale uspokojoval svou žízeň po moci - i když jen v malém měřítku. Proč si myslíte, že by jinak mohl dohlížet na milion a půl čtverečních kilometrů, kde není vůbec nic? Prostě ho chtěli někam odklidit, to je všechno. Bože můj, a my jsme se s ním museli vláčet! Když nad tím tak přemýšlím, je to možná tím, že zde také zapracoval vliv jeho strýčka. 

Ano, měl svoje posedlosti. A nebylo jich málo! Ten chlap se mohl upnout doslova na cokoliv! Učebnicový případ fanatika. A ještě jedna zajímavost: ke konci sedmdesátých let a počátkem osmdesátých viděl filmy E.T. a Blízká setkání třetího druhu - ale kdo z nás je neviděl? Jenomže my tady mluvíme o Peteru Millerovi. Připojil se ke skupině UFOmaniaků - pořád je ještě členem - a napsal dvě knihy s názvem ,Přátelští mimozemšťané jsou zde', které ale nebyly publikovány. Mám pokračovat? Neexistuje způsob, jak tohohle blázna přesvědčit, že to, co jsme dělali včera v noci, bylo správné, Bene. Opravdu ne." 

„Chápu," řekl Trask zamyšleně. A po chvíli uvažování dodal: „Máme ponětí, jak dlouho už je pryč?" 

„Podle podpisů dozorčího v protokolech zpráv je to možná tři, tři a půl hodiny," odpověděl Goodly. 

Trask přikývl. „Takže teď už může být kdekoliv. V okruhu tří set a více kilometrů. To je všechno, co víme! Každopádně je zbytečné se za ním pouštět. Máme jiné, důležitější věci na práci. Chci, aby se o Lardise a dozorčího postarali, jak nejlépe to půjde. Potřebuji jednoho muže - tebe, Iane... Posadíš se do křesla v řídicím voze a všem policejním jednotkám v okruhu tří set kilometrů vyšleš upozornění o hledané osobě... nebo raději v okruhu čtyř set kilometrů... nebo ještě lépe, celé západní Austrálii!" Znovu se zamyslel. „Počkej, pošleš jenom jedno upozornění, lidem z vnitrostátní bezpečnosti do Perthu. Koneckonců je to jejich člověk, tak ať si po něm jdou sami. Jo, a ověř si, jestli mají také jeho profil, to by mohlo být užitečné, kdyby si začal vymýšlet nějaké ,fantasmagorické příběhy' a vyprávět je na veřejnosti. A ještě poslední věc, chci vědět, co bylo na těch sjetinách, co se ztratily." 

Trask se zarazil, pokrčil rameny a po chvíli pokračoval. „Každopádně, jedna výhoda nám z toho plyne: ušetřím půl dne, než bych předal Millera jeho lidem z národní bezpečnosti v Perthu. A teď... mám hlad." Otočil se a vyrazil k zákopu s vařičem, který už mezitím někdo stihl zapálit. „Dám si snídani." 

V tu dobu už jeden z agentů přispěchal k Lardisovi, aby ho ošetřil, a po celém táboře se pohybovali ospalí lidé. Helikoptéra přistála a pilot Philips vedl vysokého, prošedivělého cizího muže - pro Jakea v každém případě cizího. Trask je zpozoroval, jak se dlouhými kroky prodírají řídnoucí přízemní mlhou, a zamával na ně, aby upoutal jejich pozornost. Pak zamířil rovnou k nim. Jake ho následoval. 

„Grahame." Trask se usmál na uvítanou. „Néní to samotný pan statkář? Už je to hezkých pár let, co?" A zatímco se Jake divil změněnému Traskově přízvuku, cizinec vypadal, že je na skotský kilt dokonale zvyklý. 

„No jakpak by né," zahřímal přes svůj šedivý plnovous, který mu dodával vzhled starého medvěda. Jak se usmál, předvedl dvě řady velkých, zdravých zubů. „Nějakých dvanáct rroků? Jak se vede, Benjamine? Tobě a tým tvojím zatrracenýmm tentononcům!" 

Potřásli si rukou... a v tu chvíli sklouzly zkoumavé oči toho muže, ty jeho hluboké temné oči, na Jakea. „Todle je ten chlápek, co ho mám proklepnout, pravda?" 

„Přesně tak," přikývl Trask. „A pokud jde o moje přístroje - tak ten, co tě sem donesl během několika hodin - jsou stále lepší a lepší, pokud se to tak dá říct. Ale abych byl upřímný, jakože vždycky jsem, je pro mě stále těžší s nimi držet krok. Občas mi dávají pořádně zabrat. Ale tentokrát nás zajímá něco jiného." 

„Estli to nejsú prrístroje, tak to musá byť prrízraky," řekl ten muž s očima pořád ještě upřenýma na Jakea. 

Trask přikývl. „Jeden docela určitě." 

Část druhá 

Proč? 

IX 

Regrese 

Jakmile se posadili ke skládacímu stolu, aby se nasnídali, a začali upíjet kávu z plastových šálků a k tomu jedli slaninu a vajíčka z papírových talířků, Trask je s malým zpožděním představil. „Jakeu Cuttere, toď ten chlop je můj dobrrý přítel, Graham McGilchrist, zeman z Kinlochrry..." Ale pak se trochu zastyděl, odkašlal si a pokračoval svým obvyklým tónem. „Který je, na rozdíl od mého naprosto příšerného nářečí, pravý a nefalšovaný originál." 

Jake natáhl přes stůl ruku a potřásl si jí s vysokým Skotem. „Skotský zeman, který žije na druhém konci světa? Tak v tom musí být něco víc." 

„Ani ne," odpověděl Skot hřmotným hlasem. „Je to prrostě otázka výběrru. Ono je to tak, že McGilchrristové zbankrrotovali už před stovkami let. Mně ostal starrý polorozpadlý hrrad a byl sem místním leda tak prro smích, tak sem toho začal miť dosť. Mal som svojů hrrdosť, ne. No a když můj brratranec tady v Austrrálii otrrčil paprrčami a odkázal mi tu svojú mrrňavou farmu v Carrnarvonu, přijel sem tuná a usadil sem sa tu. Už je to pěkných párr roků." 

„Ta ,mrňavá farma', o které Graham mluví," poznamenal Trask, „se nachází na východ od Carnarvonu, a má asi tisíc hektarů zavlažované půdy. No a kdyby se ji rozhodl prodat, mohl by se za utržené peníze vrátit zpátky domů a být zase váženým zemanem." 

„Enemže to já neudělám," prohlásil McGilchrist. „Tuná mám ludi, co sa mi starraju o zem a dobytek, a ja sa možem věnovať svojím vlastním zájmom." 

„Má ordinaci v Carnarvonu," vysvětloval Trask. „Speciální druh psychiatrie." 

„Tak, a je tu ešče další dobrrý důvod, proč se nevracať zpátky na tak zvané ,Brritské' ostrrovy." McGilchrist se napřímil, zamračil se na Traska a mrkl na Jakea. „To abych utek před tou sebrrankou z pobočky E!" 

„Nějakou dobu pro nás pracoval," vysvětlil Trask. 

Ale Jakea zajímalo něco jiného. „Psychiatrie?" zeptal se podezíravě. „A já mám jako být váš případ?" 

Najednou se z ničeho nic objevila Liz Merricková. Ve svých černých kovbojských botách a nařasené bílé blůzce vypadala úžasně. Posadila se vedle Jakea a řekla: „A jsi opravdu velice příhodný případ!" 

„Děkuji pěkně," odsekl Jake kysele, zatímco čekal na vysvětlení Traska a McGilchrista. 

„Hypnotická regrese," řekl Trask bez dlouhých okolků. „To je Grahamova specializace. Není to přímo ,talent', na jaký jsme zvyklí v pobočce E - to znamená, že to není žádná speciální parapsychologická schopnost, i když způsob, jakým pracuje, by se dal považovat za speciální - a určitě se nám hodí v případech, jako jsi ty." 

„Případy, jako jsem já?" Jake stále čekal na vysvětlení. 

„Když si nějaký jedinec podvědomě vymaže určitou část své paměti," řekl Trask. „Nebo mu ji něco jiného zablokuje..." 

„Nebo prrostě enem zapomenul," dořekl McGilchrist za něj. „Nejsi blázen, esli vás trrápí toto." 

„Tak to ho ještě neznáte," namítla Liz, načež se Jake zamračil. 

McGilchrist se na ni přes stůl usmál a řekl: „To ně nikdo neprredstaví této chutné děvčici? Ja vím, že som asi prrišel krrapet pozdě - a že sem už krrapet starrý? - ale stejně mám třeba eště šancu!" 

„Krapet pozdě?" Liz se začervenala, ale McGilchrist se jen podíval na Jakea a usmál se. Pak se vrátil ke své snídani... 

Jake si toho Skota prohlížel, a navzdory svým obavám zjišťoval, že je mu sympatický. McGilchrist mu připadal otevřený, jako kniha. Byl vysoký, to ano, ale se svým mohutným hrudníkem a robustním pasem vypadal spíše zavalitě. Jake si ho bez problémů dokázal představit, jak na národních hrách ve Skotsku vrhá kmenem stromu, a na druhé straně, určitě stejně tak dokázal vrhat muži. S tím rozdílem, jak se Jake domníval, že to neměl v povaze. Byl solí skotské země, tvrdým křemenem lesnatých hor, i když odhozen příliš daleko; ale byla v něm něha - souznění s přírodou, a především porozumění pro lidi - bylo to v těch jeho temných očích, jakkoliv hluboko vás dokázaly probodávat. 

To byl častý jev u lidí s nějakou vzácnou schopností. Dokonce i po těch několika málo dnech u pobočky E to dokázal u ESPerů vypozorovat; u těch, se kterými se setkal, a dokonce i u samotného šéfa pobočky. Ten mohutný Skot možná nebyl tak parapsychologicky nadaný jako opravdový ESPer, ale i tak se kolem něj vznášela taková ta zvláštní aura; bylo to hlavně v těch jeho očích - očích hypnotizéra - a ve způsobu, jakým se dokázal na člověka dívat... 

Najednou si Jake uvědomil, že si ho ty oči prohlížejí, stejně tak, jako si prohlížel on jeho. A určitě si ho přečetl mnohem důkladněji, jinak. Snídaně byla pomalu u konce. 

„Tak kdy sa do teho dáme?" McGilchrist se postavil, protáhl se a zívnul. „Bože, ale probudil si mňa brrzy, Bene Trasku! Spal som enem chvilku... a hned som se zasejc probral, jak mi ten tvůj vrrtulník přistál na dvorrku. Čakal som keréhosi z tvojí ludí, ale ne tak brrzy." 

„Za to se omlouvám," řekl Trask. „Ale my nikdy nevíme, jak dlouho se zdržíme na jednom místě. Vlastně se každou chvíli můžeme přesunout někam jinam. Čekám jen na nějaké informace z Londýna a pak odtud zmizíme." 

Vstal; pak se postavil i Jake. „Můžu u toho být i já?" zeptala se Liz. „Koneckonců, Jake je můj partner." 

„On možná teprve bude tvůj partner," odpověděl jí Trask. „Nejdříve se o tom musíme přesvědčit." 

Jake, celý nervózní, se do toho vložil: „Co kdybychom s tím už zatraceně začali! Protože ať je to cokoliv, vypadá to, že na tom visí celá moje budoucnost." 

„Vaša budúcnosť?" opáčil Graham McGilchrist, když je Trask vedl ke svému stanu. „To ni. Na tu sa rraději zeptej jasnovidca. A uvidíš, že ani on neví nic urrčitého. Ale co se minulosti týče, hej to je něco iného. Co bylo, bylo, nedá sa to změnit'. Aj keď si to pohřbil někde hluboko - ve svojím mozku nebo indě - my to dokážeme vykopať. A co sa mňa týče: já som dobrrý arrchéolog!" Pak se obrátil k Traskovi. 

„No ále, toto je zatrraceně iná pobočka E než ta, co sem znal kedysi. Tý piloti, co tamto plkajú - Australáci, že? A tý další, co obsluhujú tam té strroje? Zdá sa, že stě rekrutovali daleko za humnami, Benjamine." 

„Ne, vlastně ani ne," odpověděl Trask. „A neplatí to, ani jestli teď máte na mysli jenom ESPery. Víš, v pobočce E jsme se nikdy moc nedívali na barvu, vyznání nebo národnost. V tomhle ohledu se vždycky dalo říct, že rekrutujeme i daleko za humny. Například David Chung je původem Číňan, ty jsi Skot a ubohý Darcy Clarke měl předky ve Francii. A co se týče Zek Föenerové, Zek..." Traskovi selhal hlas a na tváři se mu objevil smutný výraz. 

„Hej, já vím, a je mi to luto." McGilchrist vzal Traska pod paží. 

Dorazili k Traskovu stanu. Trask se vyprostil ze Skotova sevření i jeho dobře míněné, přesto však nevhodné soustrasti, přistoupil ke stanu, pak se otočil, aby otevřel vchod a vpustil dovnitř trochu kalného, předjitřního světla. Po chvíli pokračoval: 

„V současné době se tým skládá z malé skupinky agentů, kteří pocházejí převážně z londýnské základny. Ale podpůrné jednotky tvoří vojáci australské armády, která také dodala veškeré jejich vybavení. Je málo pravděpodobné, že se o tom někdo dozví, protože jsme z jejich vozidel a vrtulníků sundali označení a samozřejmě ani samotní členové armády nemají na sobě standardní uniformy. Jen disciplína se nezměnila. Ale máš pravdu, Grahame, pobočka E přece jen prošla změnami. Za prvé, už nejsme ta malá, skromná organizace, co jsme bývali. Teď už jsme finančně docela nezávislí; no a když si můžeš dovolit platit za své vlastní výdaje, získáš samozřejmě vliv. 

Před pěti lety jsme díky vyjednávání s ruským premiérem Gustavem Turchinem získali uznání a náležité postavení. Mohli jsme si dovolit vystoupit z úkrytu - odhodit, jak se říká, roušku tajemství - ale ne úplně. Protože, přiznejme si to - organizace, jako je pobočka E, by nemohla zůstat tajná, kdyby o ní věděli všichni. 

A pokud jde o tyhle Australany: všichni složili zvláštní verzi přísahy o mlčenlivosti a jsou pečlivě vybráni pro věrnost, neotřesitelnou oddanost povinnosti a své zemi. Nemělo by to tak být vždycky a všude? Kdo pracuje lépe... nebo spíše, kdo poslouchá lépe mé rozkazy než věrní občané své země, když je v ohrožení?" 

„V ohrrožení?" McGilchristův hlas najednou ztvrdl. Skot si vzal židli a usadil se u Traskova malého stolu. 

Trask vážně přikývl. „A s nimi možná celý svět," řekl. „Jenže ten to ještě netuší a ani nesmí." 

„Tajná invaze?" McGilchrist si prohlížel obličeje všech přítomných a snažil se z nich něco vyčíst. „Je to doopravdy tak zlé? Tak to možeš mluviť enem o jedné věci. Nechcem vědět všecky podrobnostě, ale sú to... Oni?" Bývalý člen pobočky měl samozřejmě přístup k informacím týkajícím se dlouhodobé války proti Vampýrům; tyhle svazky byly součástí povinné četby pro všechny členy pobočky i jejích dalších filiálek. 

„Grahame, ty ses neúčastnil operace na Sluneční/Hvězdné straně," řekl Trask, „a ze své vlastní zkušenosti vím, jak nebezpečné by mohlo být tě do toho teď zasvěcovat. Nech to, prosím tě, plavat. Ale ano, máš pravdu, jsou to... Oni. A teď mi doufám promineš, že jsem tě vytáhl z postele uprostřed noci. Co se týká tady Jakea Cuttera, může pro nás být užitečný - a možná velice důležitý - vzhledem k práci, kterou ještě musíme vykonat." 

Velký Skot už toho slyšel dost a samozřejmě byl přiměřeně ohromen. „Tož to abysme sa radši dali do roboty," řekl. „Ale pověz mi alespoň jedno - po čem sa mám dívať? Nemožeš mi poskytnuť alespoň volajaké vodítko?" 

Trask byl na vážkách. Nejdříve se podíval na Jakea, pak zpátky na McGilchrista. „Můžu, ale to by znamenalo, že to uslyší i Jake." 

„No a co má byť? Copa nemá prrávo to všecko vědět?" zamračil se McGilchrist. A Jake řekl: „Ha! Moje řeč." 

„Ale pokud by měl takové právo," oponoval Trask, „proč už to dávno neví? Jestliže mu byl přístup k informacím odepřen, musí pro to existovat nějaký důvod. A jaké pak já mám právo ho do toho zasvěcovat?" 

McGilchrist zavrtěl hlavou a znovu se zamračil. „No, ja ti verrím, že dobře víš, o čem mluvíš, ale co mě sa týče, tápem v temnotách tak samo jako tuna Jake! Možeš mi alespoň řícť, kde mám začať?" 

„To ano," přikývl Trask. „To ti říct můžu. Přesně před týdnem, se Jake ještě nacházel ve vězení v italském Turíně, když..." 

„Zástěrka?" přerušil ho hypnotizér. 

„Ne, to ne," řekl Trask, načež se velký Skot napřímil a zadumaně se poškrábal ve vousech. „Každopádně," pokračoval Trask, „Jake z toho vězení unikl. A nás zajímá, jakým způsobem utekl. A taky kam..." 

„He?" nechápal McGilchrist. „Kam utéknul...?" 

„Do Harryho pokoje, Grahame," vysvětlil Trask. „Pamatuješ si na Harryho pokoj na velitelství pobočky E?" 

„No ba!" McGilchrist se přestal škrábat ve vousech, podíval se na Traska a pak upřel zrak na Jakea. „Tak on utéknul tam, říkáš?" 

„Objevil se tam," přisvědčil Trask. „Ale otázkou zůstává, jestli ho tam někdo donesl, nebo přišel z vlastní vůle... nebo byl poslán? A pokud ano, kdo ho poslal?" 

„Aha!" řekl McGilchrist spokojeně. „Tož dobře, tam tedy začneme útěkom z vězeňa." Rozepnul si knoflík na své tartanové košili, vytáhl malou lahvičku a odšrouboval ji. Pak ji podal Jakeovi se slovy: „Posaďte se tuná a vypitě to." 

Jake se posadil a podíval se nevěřícně na průhlednou kapalinu v lahvičce. „Co je to?" zeptal se. 

„Enem slabá droga." McGilchrist byl zcela upřímný. „Drogy pravdy už máme hodně dlho, dysi sa dávaly injekcú. Ale to už je dávno. Toto ale nejni droga pravdomluvnosti, akorát vám otvorrí mysl - a okáže vám vašú minulosť trrocha jasnějše. Budětě o ní mocť mluviť. A eště něco: zvětší moju moc nad vámi." 

„Vaši moc nade mnou?" Jakeovi se to nelíbilo, zvláště proto, že tu kapalinu už stihl spolknout. 

„To jednoduše znamená, že esli nemáte silný posthypnotický blok ve svojej mysli, povíte mi všecko, co od vás budu chceť vědět. Nic si nenecháte pro sebe." 

„A pokud ten blok mám? Znamená to, že už jsem byl někdy hypnotizovaný?" 

„No, esli ne hypnotizovaný, tož urrčitě napadený." „A vy budete schopný to odstranit?" 

„Tož to vám slíbiť němožem." McGilchrist byl naprosto upřímný. „Tuna Ben vám može potvrrdiť, že sú hypnotizéři... a hypnotizéři. A esli je to to, co sa bojú, že tu bylo prvé..." Pokrčil rameny. 

„Chápu," řekl Jake, i když ve skutečnosti tomu tak nebylo. 

„Včil v sobě mátě rrychle působící drrogu," pokračoval McGilchrist. „Takže vám eště dám pár dobrých rad. Budete seděť velice tiše a nehnutě ve svojéj sesli; žádný strrach, dám pozorr, ať nepřepadnete. Budete se mi dívat do očisek. Mám hodně velké a černé očiska, že je to tak?" 

Ano, byly hodně velké a černé a Jakeovi se začínala pomaloučku točit hlava, nejdříve zvolna, ale postupně se to zrychlovalo; jako by byl opilý - ležel na zádech na lůžku a celá místnost se s ním otáčela, s tím rozdílem, že mu nebylo zle od žaludku. 

„Včil vidíte mňa, jak sa vám dívám zblízka do očisek, a včil se dívám do vás." Hlas McGilchrista byl hluboký jako vrčení obrovského vlka. Hluboký, temný a tak blízko. „Dívám sa do vás a vy sa díváte do mojích očisek, nebo je to jedno moje očisko? Včil sa díváte už enem do jedného! Obě očiska sa spojila do jedného, jako vířící černá díra v mojí tváři. Anebo to už je velká černá díra? A ta se vás snaží vtáhúť do seba? Vtahuje vás, Jakeu..." 

A skutečně. Nejčernější z černých děr, otáčející se stále rychleji a rychleji. A Jake cítil, jak ho vábí a přitahuje. Bože, kdyby tomu mohl uniknout, udělal by to! Jenomže nemohl. 

„Nebraňte sa temu, chlapče," ozval se hlas, který duněl v jeho hlavě. „Poddajtě sa temu a spolupracujte. Otevřitě sa starému Grahamovi." 

A pak se to stalo: ta černá díra ho pohltila! Vsála ho a roztočila jako brouka ve výpusti umyvadla. Byl to jen mžik; stalo se to rychleji, než vůbec stačil vykřiknout, pokud by toho byl ovšem schopen... 

Paolo natáhl na články řetězu gumovou hadici, aby neřinčel. Teď se dívá na mě, dává mi přikývnutím znamení a já mu nastavím ruce, aby po nich mohl vyšplhat nahoru. Zvedne nohu a odrazí se od mých rukou. 

Cítím jeho rozkrok... je z něj cítit strach a já se taky hojím. Díky Bohu, že nesvítí měsíc! 

Teď mi stojí na ramenou, a v ruce se mu pohupuje řetěz. Slyším, jak zasviští skrz temný noční vzduch... a taky slyším jeho zařinčení, sice jen jednou, ale stejně vyděšeně zatínám zuby. Pak se ozve škrábání, to Paolo tahá za řetěz, a ten stlačuje ostnatý drát na vrcholku zdi. Dokázal to! Paolo už šplhá po řetězu vzhůru! 

Zvednu hlavu; vidím siluetu jeho hlavy a ramen na tmavé mase zdi. Pravou rukou se drží řetězu, druhou si sundá z ramen deku a přehazuje ji přes ostnatý drát. Už je zakrytý. Sakra! Ten chlap je génius! 

Teď se zachytil nahoře s jednou nohou přehozenou přes zeď a podává mi ruku. Srdce mi bije jako o závod, je to, jako bych měl v hrudi obrovské kladivo, ale konečně se držím řetězu. Šplhám vzhůru a natahuji ruku směrem k Paolovi. Ale co to? Co je? On se odtahuje! 

Nemůžu tomu uvěřit! (Ale ano, ano! Zdálo se mi, že to jde až příliš hladce!) Držím se řetězu a dívám se na něj, dívám se mu do očí, a on se dívá do mých. Teď ale stočil zrak jiným směrem, někam do noci. 

Visím tam, snažím se ohlédnout za sebe a vidím je: jsou to vězeňští dozorci, mají zbraně a míří na nás přes hřiště. Dívám se zpátky na Paola a cítím, jak na mě stéká jeho pot, jako déšť. Pokrčí rameny a říká:,,litovat, Jakeu, ale oni mi slíbit..." A pak slyším výstřel a Paolo sebou trhne. Jeho krev vystříkne na mne a jeho oko zčerná. 

Padá a bere mě s sebou... dopadáme na zem jako tuna cihel! Paolovo tělo leží na mně, což je vlastně dobře, protože cítím, jak sebou za zvuku dalších výstřelů škube a otřásá se. Zápasím s jeho tíhou, nějak se mi podaří ho odhodit a přikrčit se. Bože, jsem mrtvola - určitě! Oslnivě bílé záblesky prozařují noc jako hrozivé světlušky, to jak se kulky odrážejí ode zdi a prskají na mě kousky betonu. Jenže teď— 

Teď vidím šipku, která... to není šipka! Nechápu to, nemám čas to chápat. Letí vzduchem, jako zlatá šipka, v úrovni mých očí, už je jen třicet centimetrů od mé hlavy, jako by kopírovala moje pohyby, když se snažím uhýbat střelám. Teď se taky pohybuje. A já vím, cítím, že je to kulka, a zasáhne mě přímo mezi oči! 

Padám, ale necítím ránu, když dopadnu na zem. Samozřejmě že to necítím, protože přece nemůžete nic cítit, když jste mrtví. 

Mrtvý a bez tíže, spěchám někam, zřejmě ven ze svého těla. Spěchám do nebe nebo do pekla, pokud bych v ně věřil. Kéž bych tak věřil... vsadím se, že nejsem první člověk, který nad tímhle přemýšlí! Ježíši Kriste, ale já se přece nevzdám bez boje... ne, jako že se Jake Cutter jmenuji! 

Bojuji, kroutím se a kutálím se... někam. Jenomže tohle přece nemůže být ono, protože já své tělo cítím. Ještě nejsem mrtvý! 

Najednou vidím v té temnotě světlo. Spěchám za ním a padám do něj... ne, padám ven z té temnoty! 

Moje hlava! Bože, je mi zle, mám závrať a ta moje hlava...! 

Ale já ještě nejsem mrtvý. 

Ještě nejsem mrtvý. 

Nejsem mrtvý. 

Nejsem. 

Ne. 

! 

„Už je to hodina," ozval se McGilchristův hlas. „Už se mosíte prrobudit, Jakeu, chlapče můj." 

Jake si vzpomněl, kde je, a určitě by ihned vstal, jenomže vlastně neležel - seděl zpříma na židli, tak, jak mu to ,doktor' přikázal - vzápětí si ale začal uvědomovat, jak má všechny svaly ztuhlé, a ta bolest byla samozřejmě fyzická a mnohem intenzivnější než ten imaginární zásah do hlavy, který před malou chvílí ,zažil', tentokrát už podruhé. 

Otevřel oči a snažil se ohmatat si hlavu, možná si ji i chvíli držet ve svých roztřesených rukou, ale dokonce i sebemenší pohyb mu způsobil obrovskou bolest v rukou a ramenou a přimrazil jej k židli. 

„D-dobrotivý Bože!" zasténal a cítil, jak mu vyschlo v hrdle. 

McGilchrist vhodil do sklenice s vodou dvě bílé tablety, zamíchal je a díval se, jak se rozpouštějí. „Tydle vám udělají dobře," řekl. 

„A to... to vám mám jako věřit?" zeptal se Jake a zamrkal, jak si jeho oči pomalu přivykaly na plné denní světlo. 

„Cože? Ale to sú enem dva aspirriny, chlapče!" bránil se McGilchrist. „Ná vašú bolavú hlavu, víte? To je, bohužal, vedlejší účinek mého sezení. Což, ale vy ste si myslel, že vás chcu otrávit?" 

Jake se pokusil ve své židli opatrně uvolnit. Krev mu postupně začínala proudit a bolest byla vystřídána mravenčením. Vzal si sklenici a vypil její obsah. Najednou se mu vybavilo nejen to, co se dělo před jeho uspáním, ale i události z jeho regrese. 

Znovu se napřímil, tentokrát ale mnohem opatrněji, a řekl: „Ta šipka. Ta zlatá šipka nebo střepina. Teď si na ni vzpomínám... zasáhla mě?" 

„Přesně tak, jak jsi mi říkal," oddechla si Liz Merricková, která seděla v blízkosti jeho židle. „Jen s tím rozdílem, žes ji nenazval šipkou." 

Jake se opatrně pootočil, aby na ni mohl v oslepujícím světle stanu koutkem oka pohlédnout. Pak se ozval Ben Trask: „Myslím, že to je všechno, co jsme potřebovali vědět. Jinými slovy, že všechny další otázky jsou spekulativní, hypotetické, zbytečné. Alespoň prozatím." Také Trask seděl - vypadal, jakože se musel posadit - a jeho hlas se chvěl stejně tak jako Jakeovy údy. 

„Skvělé," řekl Jake nervózně. „Výborně, takže teď, když už jsou všechny vaše otázky zodpovězeny - co takhle odpovědět na ty moje?" 

„Na tvoje?" opáčil Trask a zarazil se. „Hm, dobře! Ano, už brzy se dočkáš. A Jakeu, opravdu mě to velmi mrzí - myslím jako, že jsem se choval tak tajnůstkářsky. Jsem si jist, že až se dozvíš všechny podrobnosti, pochopíš to." 

„Ale zatým," řekl McGilchrist a položil svou ohromnou ruku na Jakeovo rameno, „odpočiň si, než sa zase budeš mocť postaviť na nohy. A potem si mosíš prrestať dělat starosti s tým, co se ti stalo. Ver mi, že si v tých najlepších rukách." 

Z Jakeových svalů se pomalu vytrácela ztuhlost a hlava ho už také bolela méně. Podíval se na Bena Traska. „Vedl jsem si dobře?" zeptal se. „Máte všechno, co jste potřebovali? Byla to ta šipka, že jo? Byla to ta šipka, kterou jsem považoval za kulku. Ale co to, sakra, bylo?" 

Jenomže zatímco se Jake začínal cítit lépe, Trask byl stále otřesen. „Nezáleží tak ani na tom, co to bylo" odpověděl, „ale spíše, co to je. A co to dělá z tebe." 

„Dělá ze mě?" Něco v Traskově zmateném hlase, možná jeho neochota přijmout to, co přijmout musel, způsobilo, že se Jakeovi vrátila jeho nevolnost. Zamračil se a řekl. „Co tím chcete říct... co to ze mě dělá? Já přece vím, kdo jsem: vězeň uprchlý před takzvanou spravedlností, který se schovává pod křídly pobočky E. Až do doby, než změníte názor, to je vše. Nebo jste snad zjistil něco, co vás přesvědčilo o tom, že mě hodíte zpátky vlkům? Jsem vážně ten patologický, psychotický zabiják, kterého ze mne udělaly noviny?" 

Možná, že by se teď dal Trask do vysvětlování, jenomže ho přerušil pisklavý, rozčilený hlas Iana Goodlyho, který se ozval někde zvenčí, 

„Bene, Bene!" volal jasnovidec. „Ty materiály - už vím, co se ztratilo. Vypadá to, že jsme v pořádném maléru!" 

„Myslíš?" zavolal Trask otevřenými dveřmi svého stanu. 

„Vím, že jsme." Goodly přiběhl blíže a jeho hlas už nezněl tak pronikavě. „Viděl jsem to přicházet, Bene," mluvil a rychlými vzrušenými kroky se blížil k Traskovu stanu. „Je to tak, Malér s velkým M. Takže ať už děláš cokoliv, odlož to. Tohle je stejně naléhavé - nebo možná ještě naléhavější - a myslím, že si mě budeš muset vyslechnout." 

Jakmile se Trask vyprostil zpod plátěné střechy stanu, Liz vzala Jakea za ruku a řekla: „Nikdo si o tobě nemyslí nic špatného, Jakeu. To, co jsi nám řekl, když jsi byl pod hypnózou, jenom potvrzuje to, v co Ben Trask tak toužebně doufal. Ale to už je na něm, aby ti to řekl, ne na mně. A pokud jde o to, jestli tě hodíme vlkům ... au contraire, Jakeu Cuttere: právě naopak. Možná má v úmyslu poslat tě na ně..." 

O deset minut později si Trask zavolal hlavní členy svého týmu a na schůzku přizval i Jakea a Liz. Všichni se namačkali do jeho stanu. 

Nechtěl ztrácet čas, a tak spustil hned, jak tam byli všichni. „Zkrátím to a přejdu rovnou k věci. Jakmile skončím, začnete balit. Chci odtud zmizet, jak nejrychleji to půjde. Co se týče všech vojenských vozů a automobilů: vezměte z nich to nejdůležitější, protože je s sebou brát nebudeme. Náš další cíl je příliš daleko, než aby se tam dalo dostat po zemi. Původně jsme to sice neplánovali, ale přihodilo se něco nečekaného. Naši australští spojenci za námi budou muset přijet, ale jak se říká, lepší něco než nic a čas je luxus, kterého se nám momentálně nedostává. Takže... proč všechen ten zmatek? 

No, určitě všichni víte, co se stalo s naším panem Millerem. Každopádně nevíte všechno. Takže v kostce: Miller je jeden z těch šílenců, který věří v přátelské mimozemšťany, a i když viděl nepřítele hodně zblízka, pořád si ještě myslí, že my jsme ti řezníci. Je přesvědčený, že práce, kterou jsme včera odvedli, je absolutně neoprávněný preventivní zásah proti skupině průzkumníků, kteří sem přiletěli z vesmíru, a že na nás útočili jen v sebeobraně. Dokonce napsal knihy o tom, jak se chovat v případě takovéhoto kontaktu. A my, z hlediska Millerovy zkreslené optiky, zkrátka nemáme ty vybrané způsoby. 

Vůbec ho nezajímá, že tito ,mimozemšťané' jsou útočící, zabijáčtí upíři z paralelního světa; ve své posedlosti to prostě nikdy nepřijme. Nevěří ani slovu z toho, co jsem mu řekl - a nejspíš ani nevěří, že jsou to upíři - ale každopádně si myslí, že s nimi může mluvit. 

No, to by vlastně nebyl takový problém. Jeho lidi si ho pohlídají, někam ho zamknou nebo udělají cokoliv uznají za vhodné, aby nakonec vypadal jako idiot- což on samozřejmě je -jestli začne vyprávět nějaké ty svoje ,šílené historky' o naší práci novinám nebo jiným po senzacích bažícím institucím. Takže když jsem zjistil, že utekl, byl jsem docela rád. Alespoň jsme ho měli z krku. Jenomže to vydrželo jen do doby, než jsem zjistil, co si vzal s sebou. 

Naši lokátoři na vrchním velitelství v Londýně pod vedením Davida Chunga našli včera večer nový terč: odhalili dosud neznámou skvrnu se zvýšenou koncentrací silných myslí na druhém konci australského kontinentu. Bylo to tam jen chvíli - někomu selhala mentální ochrana - ale bylo to tam: neomylné znamení vampýrského vládce. Ano, mluvím o vládci. Protože mějme na paměti, že ta stvůra, se kterou jsme včera v noci bojovali, Bruce Trennier, byl pouhý pobočník - pouhý otrok vampýřího vládce - kterého tam jeho stvořitel a pán z nějakého důvodu zanechal. 

Ještě k té zvýšené koncentraci myslí: byla zaznamenána ve stejnou dobu - a myslím tím přesně ve stejnou dobu - kdy jsme my zasahovali proti Trennierovi. Už víme, že mnozí z Vampýrů se dokázali telepaticky spojit se svými poddanými, dokonce i na tak velkou vzdálenost, takže je možné, ne-li přímo pravděpodobné, že Trennierův nám neznámý vládce ,cítil' smrt svého pobočníka a tak ho to překvapilo nebo vyděsilo, že na chvíli ztratil svou ostražitost - i když to byl jen okamžik. Dokonce to mohl udělat vědomě, aby navázal lepší kontakt s Trennierem a zjistil, co se děje. Pokud jde o naše lidi v Londýně, měli štěstí; někdo se prostě díval v pravou chvíli na správné místo a tehdy zaznamenali tu zlou ,auru' velkého Vampýra. 

Samozřejmě že Chung poslal tuto informaci mně, jenže se jí zmocnil ten zatracený Peter Miller! A teď je mi úplně jedno, jestli s tímhle půjde za novináři nebo někým podobným, mnohem více se ale obávám, že je na cestě za nimi, aby je varoval - ty, kteří představují největší hrozbu, s jakou se svět kdy potýkal. 

A my tomu musíme zabránil!" 

X 

Spis o upírech 

Když všichni s výjimkou Jakea a Liz odešli ze stanu, Trask otevřel svůj kufřík, vytáhl z něj tenkou složku a položil ji na stůl. 

„Přečti si to," řekl Jakeovi. „Na chvíli tě to zabaví, protože tady možná zůstaneme o něco déle, než jsem předpokládal. Zapomněl jsem, že musíme ještě dopravit Grahama zpátky domů. Už je sice na cestě, ale bude to trvat tak tři, tři a půl hodiny, než se vrtulník vrátí zpátky. Ale na druhé straně, chci, aby se pobočka E stěhovala jako jeden celek, a tak je to možná i dobře; získáme čas dohodnout se na společném postupu a taky si ujednotíme myšlenky. Nerad s něčím začínám, aniž bych si to předem promyslel." 

Podíval se ostentativně na Jakea. „Tahle složka ti mimo jiné umožní udělat si jasno. Víš, nechci mít v pobočce někoho, kdo sem nezapadá nebo kdo tu být nechce. Takže v případě, že se rozhodneš odejít, nemusíš se bát, že tě odevzdám úřadům. To není můj styl. Prostě tě nechám jít. Ale pokud se rozhodneš přidat se k nám, staneš se plnohodnotným členem. Rozhodně ale nemůžu ztrácet čas se sraby, to bych byl nápomocen zákonu všemi prostředky." 

„Hm!" odpověděl Jake. „A to jsem si zrovna začínal myslet, že mě uznáváte. No dobře, chcete mou odpověď hned?" 

„Nejdříve si pročti ten spis," řekl Trask úsečně. „Pak požádej Lardise, aby ti pověděl o Sluneční/Hvězdné straně. Potom ti já řeknu něco o naší historii, zasvětím tě do aktuální situace a jak jsme se do ní dostali a taky ti vysvětlím, jaké záměry mám s tebou. No, myslím, že nudit se u toho nebudeš, Jakeu, to ti garantuji." Ale navzdory tomu, co říkal, byl Traskův hlas suchý jako prach; myslel to smrtelně vážně a v jeho výrazu nebyla ani stopa humoru. 

„No dobře." Jakeova odpověď byla stejně suchá a beze známky nadšení. „Už se nemůžu dočkat." 

„Bože, proč zrovna on?" ptal se Trask sám sebe, když odcházel ze svého stanu. To byla otázka, kterou si bude v brzké době klást ještě mnohokrát... 

„Proč tady ještě jsi?" zeptal se Jake Liz. 

„Protože jsem tak skvělá společnost," odpověděla popudlivě. „Nebo možná udržuji alespoň nějakou rovnováhu: moje dobrá a milá aura proti té tvojí mizerné, zmatené, sebelítostivé..." 

„Já se nelituji," odsekl Jake a zachmuřil se. 

„Pak měj slitování se mnou a nech to být!" odpověděla. Naštvaně vstala. „Dobře, dělej si co chceš. Stejně, kdo tě potřebuje?" 

„Počkej," řekl Jake. „Sedni si. Možná, že potřebuji já tebe - abys mi s tím pomohla." Ukázal na Traskovu složku. 

Liz se velmi zhluboka nadechla, ale navzdory tomu, jak byla mrzutá, se posadila, složila si ruce v klíně a mlčela. 

Po chvíli se Jake ozval: „Víš, proč jsem naštvaný dokonce i na tebe?" 

To ,dokonce' jí prozradilo alespoň něco... možná to, že pro něj byla něčím víc, že ji bral trochu jinak. Nicméně zůstala chladná a řekla pouze: „Pokračuj." 

„Ben Trask, Goodly, Lardis," začal. „Hlavně Lardis! - ten dokáže člověka dohnat k šílenství, opravdu - je to, jako by všichni čekali, až se něco stane." A ukázal palcem na sebe. „Až se stane něco mně!" 

„Nebo čekají, že něco uděláš," řekla. 

„Přesně," Jake se na ni podíval a přivřel oči. „A ty - ty taky?" 

„No, a ty se divíš?" opáčila. „Koneckonců, viděli jsme jednu z věcí, které dokážeš. To, jak se můžeš přesunout... aniž by ses pohnul." 

„Myslel jsem, že tohle už je vysvětleno." Jakeova rozmrzelost se stupňovala. „Už jsem přece říkal, že to nejsem já!" 

„Možná se to snaží být tebou," řekla - a kousla se do rtu. 

Jake přikývl a jeho hlas zněl chladně, když ji obvinil: „Takže jsi v tom s nimi." 

„Jakeu," bránila se Liz. „Kdyby ses dozvěděl všechno najednou, mohlo by to pro tebe být osudové. Chápu to, i když ty asi ne. Ben Trask a ostatní ESPeři v tobě odhalili nějaký zárodek. Ale možná je to víc než zárodek. Myslíme si to hlavně po té včerejší noci a taky po dnešním ránu s McGilchristem. V každém případě chtějí, aby to v tobě rostlo; nemají v úmyslu to v tobě ubít tím, že tě vystaví šoku z náhlého prozření. Proto tě do toho chtějí zasvětit postupně, krok za krokem. Takhle, až to všechno pochopíš, budeš na všechno připraven." 

Jake se na ni podíval a viděl v jejích očích čistou pravdu. Pak znovu obrátil zrak ke spisu. „Takže když si přečtu, co je v téhle složce, bude to, jak říkal Trask, další krok k mému postupnému vzdělávání, je to tak?" 

„Myslím, že ano," odpověděla. 

„Hm!" Jake se s mručením chopil složky. Měla žlutý plastový obal s červeným diagonálním pruhem a razítkem KOSMICKÉ. V pravém horním rohu byla umístěná bílá, ohmataná nálepka a na ni kdosi modrým inkoustem naškrábal nápis: UPÍŘI A VAMPÝŘI - ZÁKLADNÍ INFORMACE. 

Ale jak se měl Jake Cutter už brzy přesvědčit, byly všechno, jen ne prosté... 

Jake byl před včerejší nájezdem samozřejmě předem poučen: sice jen velmi stručně - byla to blesková instruktáž - před tím, než ho ,vhodili do hluboké, neznámé vody', jak to nazval. Shlédl poškrábaný, starý, černobílý film z nějakého místa na Uralu jménem Perchorsk, o kterém si nejdříve myslel, že je to scéna vystřižená z nějakého starého hororového filmu a citlivý senzor přehrávače dvacátého století si s ním nedokáže náležitě poradit. Bylo to příliš živé, příliš reálné, příliš děsivé. A také ty speciální efekty byly... no, prostě jiné. 

Nicméně, zbytek nahrávky (se záběry podzemí perchorského komplexu, který byl samozřejmě opravdový, a také ta neuvěřitelná, odporná létající bytost, kterou dva americké bojové letouny poslaly do pekel, to vše natočeno před necelými třiceti lety, doplněno o živý komentář Bena Traska) nakonec přispěl k tomu, že byl Jake přece jen přesvědčen o její autenticitě... tedy téměř. Stále to nemohl pochopit a tehdy raději ani nechtěl, takže si sám pro sebe učinil tento nesprávný závěr: 

Že před všemi těmi lety sovětští vědci cosi šlechtili - snad geneticky modifikované vojáky - a že blíže neurčené množství takto geneticky zmutovaných přízraků, nemluvě o několika ,pozměněných' lidských bytostech, prostě nějak uteklo... to se mu dokonce i nyní zdálo jako mnohem méně nepochopitelné vysvětlení než ten fantastický příběh, který se mu v hlavě pomalu vykresloval z jednotlivých částí Traskovy skládanky, když si pročítal tu složku. 

„Vampýři," přečetl si Jake znovu nadpis. „Následující poznámky pocházejí z vyslechnutých hlášení Harryho a Nathana Keoghových. Keoghovi, otec a synové, měli hlavní zásluhu na tom, že byli Vampýři zničeni. Tyto spisy by měly být studovány v kombinaci s 278, HARRY KEOGH, 279, NEKROSKOP a 311, NATHAN." 

A pak se pustil do četby textu: 

Vampýři se podle mýtů a legend původně nazývali upíři. Za posledních dva tisíce let bývali Vampýři pravidelně ,vypuzováni' ze svého vlastního světa do našeho. Je však docela pravděpodobné, že si někteří z nich našli vlastní cestu na Zemi skrze červí díru, která se nachází na Hvězdné straně a vyúsťuje v podzemní jeskyni na úpatí Carpata Meridionali, transylvánských Alp. To je samozřejmě důvod, proč je dokonce i dnes tato oblast spojena s Vampýry a vampyrismem. A odtud také pochází zdroj takzvaného ,mýtu'. 

Nicméně, Vampýři nejsou žádný mýtus. Jsou to obyvatelé světa pozemského typu, který je paralelní se Zemí ve ,vesmíru' nacházejícím se na ,druhé straně' nám známého prostoročasového kontinua; naštěstí však ta červí díra vyúsťuje do našeho světa hluboko pod zemí, v mohutném řečišti. Kdyby tomu tak nebylo, dost možná že by dnes už bylo lidstvo dávno podmaněno, přetvořeno a zotročeno Vampýry. 

Avšak navzdory tomu, jaký mohl být osud lidstva, jedna věc je jistá: do tohoto světa se už upíři nedostanou. Jediný přístupný vchod byl uzavřen. V roce 2007 nechal ruský premiér Gustav Turchin odklonit vody z vodní elektrárny na uralské nádrži do podzemního komplexu v Perchorsku a ,utopil' tak tento vchod nebo ,bránu' v jeho srdci. Tato operace napomohla zachovat vzájemnou nepřístupnost obou světů a zajistila do budoucna bezpečí alespoň jednomu z nich - tomu našemu. Pro další informace, čtěte 262, PERCHORSK a 297, ÚKRYT. 

Stadia vampyrismu - životní cyklus Vampýrů (z velké části spekulativní): 

Na východě a západě Sluneční/Hvězdné strany se nacházejí močály, které jsou vždycky zakryté převalujícími se závoji mlhy. V dávných dobách, ještě před příchodem Szganyů (kočovní lidé) ze Sluneční strany, vzešli z těchto močálů první upíři. 

Vývoj Vampýrů by sám o sobě vydal na fascinující vědeckou studii, avšak ta bude sotva kdy sepsána. (Klinický, laboratorní nebo experimentální výzkum veškerých stadií upírů a Vampýrů totiž musíme považovat za krajně nebezpečný.) Podléhají různým cyklům a často mají formu odlišnou od té lidské. Upíří DNA je jedinečná v tom, že mutuje v průběhu jednoho životního cyklu, ovšem ne snad proto, aby posunula tento druh na vyšší vývojový stupeň. Jako každá jiná nemoc je téměř bez výjimky vnímána jako agresivní, napadá neupíří tkáně a infikuje je. Ale namísto zničení kontaminovaného těla, předává dále svou zmutovanou DNA a přinutí hostitele se během poměrně krátké doby přizpůsobit - také zmutovat. Protože jedním z průvodních jevů vampyrismu je dlouhověkost a odhlédneme-li od usmrcení při nehodě nebo nakažení smrtelnou chorobou, může délka života oběti dosáhnout před její přeměnou ve Vampýra mnoha set nebo dokonce tisíců let. Fáze první: 

V močálech na Sluneční/Hvězdné straně můžeme nalézt první (a zároveň i poslední) fázi cyklu. Má podobu černé houby, která poté, co uzraje, vypouští červené výtrusy. SPEKULACE: Spory nesou geny vampýřího života a obsahují zatím ,prázdnou' formu upíří DNA. Pokud jsou vdechnuty, ulpí na plících zvířete a jejich ,toxin' začne prosakovat do krevního oběhu, kde je vázán na kyslík. Poté se mutace zrychlí, napadený onemocní a v následujících asi třech dnech se z něj stane upír v pravém slova smyslu. V Transylvánii se tato nemoc občas mylně považuje za fatální, protože oběť se může jevit jako zdánlivě mrtvá. Odtud legenda o upírech, kteří po třech dnech strávených pod zemí vstávají z hrobů. 

Výtrusy napadají každého bez výjimky; nakazí kohokoliv, kdo je vdechne. Infikovaná liška nebo pes má upíří instinkty. Nicméně skutečný upír má svoje vlastní specifické instinkty. Fáze druhá (částečně spekulativní): 

Určité chemické prvky se v těle infikovaného hostitele spojí a vezmou na sebe vlastní parazitickou identitu. To může trvat několik let, desetiletí, nebo dokonce staletí; důvod tohoto časového rozpětí je zatím neznámý. Tak či tak, ze symbiotické bytosti, která se v těle vyvíjí, nakonec vznikne pravý upír: ta bytost je jakási poloprotoplazmická pijavice, která se přisaje k páteři hostitele a rozšíří svůj vlastní nervový a smyslový systém do jeho mozku a doslova si podmaní jeho mysl. On a jeho pijavice se stávají jedinou bytostí. Takovýto parazit nebo symbiont prahne po krvi. Živí se na samotném zdroji života: na krvi svých budoucích hostitelů. V tomto případě platí doslova, že ,krev je život'. 

Symbiont nemusí nutně zůstat ,věrný' svému původnímu hostiteli; pokud se na Sluneční straně dostane psí nebo liščí hostitel do kontaktu s lidskou bytostí, je možné, že se uskuteční přechod pijavice ze zvířete na člověka, zvláště pokud je zvíře nemocné a umírá. Zkrátka, pijavice ve svém novém hostiteli aktivně vyhledává pokračující existenci - nebo i výhodnější a vyšší formu života. Mezi Szganyi na Sluneční straně je houževnatost pijavice legendární. Fáze třetí - Vampýr: 

Nejen že se symbiont stane nedílnou součástí hostitelova organismu, také celý jeho život - dokonce jeho myšlenkové procesy, jeho osobnost a samozřejmě i DNA - se navždy změní. Protože prvky DNA zmutují v pijavici a z té se pak rozšíří po celém hostitelově těle, zmutuje i jeho svalstvo. Stane se metamorfickým: to znamená, že se během určité doby změní jeho tvar a forma. Hostitel se stane Vampýrem. Fáze čtvrtá - zpět k prvopočátkům (spekulativní): V případě úmrtí se pijavice (a dokonce i hostitelovo ,mrtvé' svalstvo) může pokusit o sekundární existenci tím, že se reorganizuje. Esenciální tuky a aminokyseliny - stavební prvky života - mohou hledat úkryt v půdě, kde se z nich vyvine nové podhoubí, které tam bude čekat na svou další příhodnou chvíli. Není známo, jak tato ,upíří esence' či podhoubí rozezná tu pravou chvíli. V transylvánských legendách, stejně jako v těch ze Sluneční strany si jistí upíří vládci schovávají svou rodnou půdu a také se do ní ukládají k spánku -jasný důkaz pudu sebezáchovy. Je rovněž nutné opět zmínit, že pradávné mýty Sluneční strany vyprávějí o tom, že Drákulové a speciálně jejich nechvalně proslulá větev - si uchovávali jíl z močálů z Hvězdné strany, pravděpodobně z téhož důvodu. 

Konečná fáze - opravdová smrt: 

Pokud upírovi useknete hlavu, zemře. (Už není žádný mozek, který by mohla pijavice kontrolovat - nicméně, samotný symbiont se přesto může pokusit uniknout z těla svého umírajícího hostitele). Protože se symbiont ukrývá většinou na levé, neboli srdeční straně hostitelovy páteře, je vhodné upírovi ještě vrazit kůl do srdce, který postačí k tomu, abychom tohoto tvora alespoň na nějakou dobu znehybnili. Kůl napuštěný česnekem pak dílo završí, protože česnek, stejně jako stříbro, jsou pro upíří tělo rychle účinkujícím jedem. Nicméně jediná jistá cesta, jak upíra opravdu usmrtit, je spálit ho na popel. Proto také Szganyové na Sluneční straně setnou, probodnou kůlem a spálí veškeré upíry a Vampýry, které najdou. Pouze pak si mohou být jisti, že jejich oběť ,opravdu zemřela.' 

Kromě výše zmíněných existuje ještě jedna fáze upířího životního cyklu (viz ,zárodečný syn' nebo ,dcera' v další části spisu). Vampyrismus: Nákaza úmyslná a náhodná. 

Kousnutím. Jedovatost upířího kousnutí, k němuž obvykle dojde, když se chce upír nasytit, je zřejmě u každého upíra odlišná. Nicméně kousnutí vampýřího vládce je obzvláště nakažlivé. Může způsobit delirium a smrt, i když to nutně nemusí být smrt opravdová. Pokud si chce vládce (nebo vládkyně) ,zajistit' upířího otroka nebo sluhu, kousnutí obvykle nebývá hluboké a je mu vysáto jen malé množství krve. V tomto případě je kousnutí použito pouze k přenosu upíří DNA, a to pouze v množství, které postačí k vývoji jedince do jeho první fáze změny. Může to trvat celé roky, než se u otroka vyvine pijavice a tento otrok - později ,pobočník' - časem ,povýší' a stane se Vampýrem. 

Ale pokud je kousnutí vládce nebo vládkyně nadměrné a je odebráno příliš mnoho plazmy - a při tom je přeneseno přiměřené množství upíří esence - může nastat zdánlivá ,smrť, která trvá tři dny. Až se pak oběť zase probudí, bude mít v sobě zárodek pijavice, který se bude dále vyvíjet. 

K ,náhodné' infekci může dojít, pokud se infikované zvíře (jako například liška, pes nebo vlk) snaží vyhnout svému zotročení nebo zániku, a proto kousne člověka. U pokousaného člověka se mohou projevit vlastnosti dotyčného zvířete. Odtud prokazatelně pochází zdroj legend o vlkodlacích; je vcelku reálné, že v minulosti existovali dokonce („skuteční') upíří netopýři ještě jiného druhu než Desmodus a Diphylla. 

Náhodná infekce může také nastat při potřísnění upíří krví, jako například na Sluneční straně u Szganyů při exekucích jedinců podezřelých z upírství. Podobně jako u AIDS a jiných nakažlivých nemocí se jedinec může nakazit skrze otevřené rány nebo slinami. Dokonce i zdravá, neporušená kůže potřísněná upíří krví nebo močí by měla být okamžitě ošetřena. (Česnekový olej aplikovaný pomocí stříbrné stěrky je nejlepším lékem, i když ani to nemusí být vždy stoprocentně účinné.) 

Nejjednoznačnější a zcela jistě nejefektivnější formy upíří infekce je dosaženo, pokud si vládce nebo vládkyně přeje stvořit,zárodečného syna' nebo ,dceru'. Kromě jedné vzácné výjimky (viz heslo ,matka' níže) je pijavice během svého života schopná vyprodukovat pouze jedno jediné kryptogenetické ,vajíčko'. V tomhle ohledu se obvykle parazit při hledání vhodného útočiště spolehne na úsudek svého lidského hostitele. Vajíčko - pružná obrvená kulička o průměru asi jeden a půl centimetru -je v hostitelově těle ,probuzeno' k životu. Přenáší se z úst do úst, pohlavním stykem nebo ukápnutím, pak si ale musí najít cestu samo. 

Díky tomu, že je ukápnuté vajíčko protoplazmické, vsákne skrze kůži do těla svého nového hostitele případně jiné přijatelné schránky, spojí se s ním a způsobí rychlou infekci a transformaci. Takovéto ,podvržené dítě' je považováno za pravé a je Vampýrem. 

Ne všechny výměny tělních tekutin mezi upíry (Vampýry) a lidskými jedinci musí být infekční. Upír dokáže svého parazita do jisté míry kontrolovat a nejen jeho samotného, ale i jeho krev a plazmu. Vampýří vládkyně může obcovat se svým lidským milencem, aniž by jej přeměnila. Jednoduše nepřijme jeho krev a při pohlavním styku ,donutí' svou upíří esenci zničit jeho spermie. Stejně tak vládce může ,oprostit' své sperma od upířího vlivu, a tak zanechat svou konkubínu neposkvrněnou. 

Tento akt se ale rozhodně nedá považovat za projev lásky nebo citů; je to zkrátka jen proto, že Vampýr obvykle ,nevytváří' další Vampýry lehkomyslně. Zárodeční a pokrevní synové a dcery jsou velice pečlivě vybíráni a mezi hlavní kritéria patří tato: 

Mocný zárodečný syn může jednoho dne přemoci a svrhnout svého otce; s vědomím a dokonce akceptováním této skutečnosti je také vybírána povaha budoucího hostitele, která bývá nejdříve dokonale prověřena. Také zárodečné dcery - stejně jako všechny vampýří vládkyně -jsou vybírány s velikou opatrností nejen svými otci, ale také ostatními vládci, protože přesto, že k tomu dochází jen vzácně, může se stát, že se z vládkyně vyvine ,matka' neboli rodička upírů. Výjimka, která se vzpírá pravidlu - matčin parazit může zplodit mnohem více než obvyklé jediné vajíčko. 

Povaha upírů - možné vysvětlení vampýřího způsobu života: 

Vampýři jsou agresivní, neústupní, teritoriální, egoističtí a bezohlední a každá z těchto vlastností se u nich projevuje do takové míry, až je pro člověka nepochopitelná. 

Zdá se, že za tuto antagonistickou povahu jsou přímo zodpovědné parazitické pijavice: protože pokud není hostitel dostatečně posílen, nemůže si ani sám parazit být jist vlastním životem. Neagresivní hostitel by mohl být považován za slabého a stal by se lákavou kořistí pro své vrstevníky. Bez značné odolnosti a vůli k přežití by byl nutně odsouzen k záhubě. Pokud najde upír volné teritorium, přivlastní si jej; postupně rozšiřuje jeho hranice, a tím se také ve svém vlastním prostředí cítí bezpečnější. Pokud jde o bezohlednost: jelikož je řídícím instinktem pijavice přežití, otázka práva a pořádku - a hlavně spravedlnosti - ho absolutně nezajímá. Jediným právem je moc. ,Zlo' velkého upíra je přirozeným součtem všech jeho dalších špatných vlastností. 

Pokud jde o upírovo ego: v něm se hlavně odráží upírova záliba v násilí. Podle legend Szganyů, byl prvním Vampýrem Šejtán, v našem světě Satan. A jeho pýcha (neboli ego, jak to nazýváme my) byla také příčinou jeho zkázy. 

Určitě stojí za povšimnutí, že výše zmíněné špatné vlastnosti se vyskytují také u lidí, u nichž definují to, čemu říkáme ,zlo'. V tomto ohledu je také třeba zdůraznit, že upír zlo nedokáže rozeznat. Lítost, stud a pocit viny jsou s největší pravděpodobností vlastnosti, které vůbec nechápe, pro něj jsou to city, které - pokud u něj kdy vyvstanou -jsou parazitem okamžitě potlačeny. 

Pokud bychom chtěli srovnávat s lidským ,zlem': míra rozdílu obrovský rozdíl mezi naší a upíří mírou zla - se zkrátka srovnávat nedá. 

Nemoci a zranitelnost: 

Vampýři jsou imunní téměř vůči všem onemocněním běžným pro člověka; jejich pijavice produkují dostatečné množství protilátek. Přesto existuje jedno onemocnění, jehož patologické důsledky nemohou být potlačeny léčebnými schopnostmi symbionta ani hostitelovou protoplazmickou DNA. Malomocenství, ,zhouba upírů' - znetvoří a zahubí je stejně jako jejich lidské protějšky, s tím, že průběh této nemoci bývá u Vampýrů obvykle mnohem pomalejší. Na toto onemocnění je náchylný samotný symbiont, takže pokud se u něj infekce projeví, brzy napadne i pijavici, proces se stane nezvratným a nastane opravdová smrt. 

Stříbro je pro Vampýry jedovaté. Mýtický ,stříbrný kříž' nezastraší upíra nějakou svou tajemnou mocí, nýbrž je to stříbro samotné, co upíra vyděsí, takže ho nemůžeme považovat za něco ,nadpřirozeného'. Je pro Vampýra zkrátka jedem, jako například rtuť, olovo nebo plutonium jsou jedovaté pro člověka. V tomto ohledu je ale nejlépe srovnatelné s plutoniem, protože pokud je správně použito, je smrtelné. (Pozn.: V pobočce E není nikdy apriori zamítáno nadpřirozené vysvětlení, na druhou stranu ale nebývá ani přijato, dokud se neprokáže vědecky.) 

Stříbro upírovo tělo popálí. Pokud je raněn stříbrným nožem, trvá delší dobu, než se rána zacelí, a navíc zanechá trvalou jizvu. Pokud je do těla vpraveno injekcí nebo je upír zasažen stříbrnou kulkou, dokáže jej zmrzačit, nebo dokonce zabít. Poškozená část upířího těla musí být odstraněna a znovu ,vypěstována' protoplazmickým procesem. 

Česnek je rovněž účinný jed. A opět v tom není nic nadpřirozeného; česnek je pro upíry jednoduše jedovatý, jako například různé plísně, rostliny apod. jsou jedovaté pro člověka. Pach česneku, který je nepříjemný většině lidí, působí na upíry jako dávidlo; jeho olej ho bude bodat tak, že bude sténat; pokud se mu dostane do krve, nezabije ho, ale poškodí mu orgány, které bude pro symbionta velmi obtížné uzdravit. U Szganyů na Sluneční straně je použití česneku velmi rozšířené. Využívají jej nejen při vaření, ale také jako jed, do kterého namáčejí svoje šípy. 

Přesto - a navzdory tomu, že stříbro není na Sluneční straně nijak vzácné a také česnek se tam pěstuje velmi hojně - sužují Vampýři tamní obyvatelstvo už od pradávna a sužují ho dodnes. Szganyové a jejich vztah k upírům: 

Szganyové (Kočovníci, Romové nebo Cikáni) dostali svoje jméno podle toho, že jsou neustále nuceni k útěku před vampýřími nájezdníky, kteří přijíždějí v noci, aby je lovili. Szganyové jsou jejich kořistí, jejich obživou, jejich jedinou cestou, jak přežít a zachovat svůj druh. Bez Szganyů by Vampýři neexistovali, protože pijavice by neměla přístup k lidským tvorům, a tudíž ani prostředky, aby dosáhla úrovně tvora vyššího, než je například pes nebo vlk. 

Szganyové jsou pro upíry zdrojem zábavy: poskytují vampýřím vládcům ženy a vládkyně si mezi nimi vybírají muže. Krev Szganyů je základní složkou potravy upírů na Hvězdné straně; jejich masem se živí upíří zvěř; dokonce i z jejich kůže, kostí a vlasů se vyrábí nábytek nebo dekorace pro jejich pronásledovatele. Szganyové jsou pro Vampýry na Hvězdné straně něčím jako kokosový ořech pro obyvatele jižních ostrovů ve dvacátém století: každá jeho část je pro ně užitečná, všechno se dá zužitkovat. 

Avšak pokud se Szganyové stanou neužiteční jako pobočníci, konkubíny nebo otroci, je jejich krev vysáta a oni pobiti a všechny nepoužitelné části jsou pohozeny jako ,potrava' pro létající tvory a válečníky svých pánů. 

Vampýři ESPeři a jejich další ,nadpřirozené' schopnosti: 

Většina vampýřích vádců a vládkyň má do jisté míry telepatické schopnosti. Navíc jsou fyzicky mnohem silnější než jakýkoliv lidský tvor (v přibližném poměru asi 1:4) a také jejich smysly jsou výkonnější - včetně několika ,šestých' nebo vyšších smyslů, jak je popisuje pobočka E. Naštěstí ale jejich inteligence posílena není; jejich symbiont tedy disponuje inteligencí původně získanou od hostitele. Místo toho jsou vybaveni bezohledností a nevyzpytatelností, která kompenzuje jejich neskolenou mysl a nedostatek vzdělání, jež je ironií osudu přímým důsledkem staletí trvajícího vampýřího predátorství. 

Na druhé straně, jako odpověď na vampýří mimosmyslové vnímání - a nepochybně jako proces přírodního výběru - jsou Szganyové znalci jejich skrytých myšlenek; mentálně jsou vybaveni k tomu, aby se dokázali ,skrývat' před telepatickými sondami svých pronásledovatelů. Bohužel ale ,nadpřirozené' schopnosti Vampýrů obvykle spolehlivě zajistí jejich převahu. Naše věda doposud nezná odpovědi na otázky týkající se některých upířích schopností. Metamorfóza: 

Celý životní cyklus Vampýrů může být považován za jeden velký koloběh různých metamorfóz; neustále probíhající mutace, která se dá sledovat u každého jedince. Za jistých okolností je však spontánní upíří metamorfóza teoreticky nemožná, vědecky nepochopitelná a fyzicky děsivá. Skutečností je také toto: v boji se ,obvyklá' morfologie vampýřího vládce (základní struktura jeho antropologické formy) stane něčím absolutně odlišným, kdy jde jakákoliv osvojená stránka stranou, a na první místo nastupuje nejlepší možná ochrana a zbraň na obranu parazita. 

Jeho tělo se roztáhne, roztrhá a přetvoří; z rukou se stanou pařáty a čelisti se neuvěřitelně protáhnou, aby se do nich vešly zuby a špičáky podobné klům šavlozubého tygra nebo divokého kance. Jeho obvykle bledá kůže dostane olovnatě šedavou barvu a také se zpevní, aby byla odolnější; divoká, zvířecí žluť jeho očí se změní v rudou (možná infračervenou?), a to hlavně v noci, takže je možné, že se tím jeho, už tak neuvěřitelné noční vidění, ještě zostří. Pohled na takto přeměněného upíra je sám o sobě velmi děsivý. Jeho chování by se pak dalo přirovnat k běsnícímu berserkovi s velmi silným pudem sebezáchovy. Protože ten je, více než cokoliv jiného, nejsilnějším instinktem upířího symbionta. 

Přežití: základní instinkt, který upírovi doslova dává křídla. V některých extrémních situacích, se mnoho Vampýrů dokáže proměnit tak, že zploští své tělo, prodlouží ruce a roztáhne síťovité membrány připomínající křídla podobná netopýřím a tyto pak použije když ne k létání, tak alespoň k plachtění. Ti nejlepší z nich jsou pak schopni kontrolované létat a provádět i složité vzdušné manévry. V tomto ohledu bychom mohli připustit běžné tvrzení, že jsou podobní netopýrům. Na Hvězdné straně existují obrovští netopýři - jsou to obvykle hlídací psi Vampýrů a pokud se v infikovaném netopýrovi vyvine pijavice a ten pak kousne člověka, kterému předá své rysy...? 

Tato teorie by do jisté míry pomohla vysvětlit citlivý, nahoru ohrnutý nos, který je často pozorovatelný u mnoha vampýřích vládců a vládkyň; také jejich noční vidění a samozřejmě jejich schopnost létat. Ale která evoluční teorie dokáže vysvětlit jejich schopnost vyrobit mlhu? Nebo je to jednoduše další z řady upířích schopností se metamorfovat? 

Protože pokud se velký upír ocitne v nebezpečí - nebo naopak, když se plíží nebo pronásleduje kořist - dokáže ,vytvořit' nebo snad , vyvolat' mlhu, aby zakryla jeho pohyby. Upíří mlha však není ta vlhká a jemná převalující se pára, jak ji známe, ale je slizká a studená jako smrtelný pot. Zostřené smysly vampýřího vládce - těch pět běžných plus několik dalších telepatických detektorů - jsou vedeny touto mlhou jako elektřina v kabelech, rychleji než světlo nebo myšlenka. 

Pokud jde o samotnou mlhu: 

Je vylučována póry upíra, jako u člověka pot, s tím rozdílem, že ji upír ovládá svou vůlí. Existuje teorie, i když smyšlená, která popisuje, jakým způsobem je země přinucena vydat tuto mlhu: že totiž upíří mlha je jakýsi druh katalyzátoru (jako když vytáhnete led z ledničky a začne se na teplém vzduchu srážet pára.) Avšak tohle vysvětlení nedokáže objasnit objem, v jakém je upír schopen tuto mlhu vyvolat. 

Pokud jde o hypnózu, věštecké sny a další schopnosti Vampýrů, doporučuji k přečtení také přiložené poznámky 176, Pobočka E a další nadání... 

Jake dospěl na konec odstavce na třetí stránce, která byla popsána jen do poloviny. Otočil list a četl: „Kompletní, podrobnější spis se zatím připravuje." 

To bylo vše, nebo snad možná ještě něco - pocit, že se vznáší někde uprostřed podivné sféry neuvěřitelného pochopení... 

XI 

Lidesciho příběh 

Jake pomalu zavřel složku a pak sebou trhl, když ho z jeho soustředění vytrhl Lizin hlas - probudila jeho mysl, v níž se ještě stále odrážela slova, která si před chvílí přečetl - a která se mu teprve pomalu usazovala v mysli. „No?" zeptala se. 

Sám sebe překvapil, když se zamračil a řekl: „Nečetl jsem tohle už někde? Tyhle věci přece znám." Ale už bylo příliš pozdě, protože vakuum v jeho hlavě se pomalu rozpouštělo a familiárnost se najednou vytratila. „Ne, samozřejmě že ne." Potřásl hlavou, možná proto, aby si ji pročistil, a podíval se na Liz. 

„Žádné otázky?" zeptala se a upřeně ho pozorovala. „Měl bych nějaké mít?" 

Liz pokrčila rameny, ale netvářila se lhostejně. „To musíš vědět ty, Jakeu. Jediné, co ti můžu říct, je, že poslední půlhodinu jsi tady seděl jako ve snu, absolutně zahloubaný do svých myšlenek." 

Přečetl jsem si to teď? divil se v duchu. Nebo to znám? A nahlas řekl: „No, možná že bych pár otázek měl." 

„Například?" 

„Mám v tom jednu nebo dvě nejasnosti. Ale myslím, že pár věcí jsem si už domyslel sám." „Pokračuj." 

„No," začal, „obálka toho spisu, například. Je hodně poškrábaná... očividně není nová. Vlastně už musí mít spoustu let. A nálepka na obálce je úplně ohmataná! Jenže ty stránky, myslím jako ten papír, je nový... a také v tom textu je jedna nápadná nejasnost." 

„Jaká?" 

Kývl hlavou. „Mluví se tu o podzemním vchodu na úpatí Karpat - chci říct, o jednom podzemním vchodu. A taky se tam mluví o Gustavu Turchinovi a o tom, jak zatopil tu Bránu v Perchorsku na Urale." Znovu se zamračil a pokračoval: „To je zvláštní, protože když jsem tohle všechno četl, dávalo mi to smysl. Nevím proč, prostě jsem tomu rozuměl. Jenomže teď už mám v hlavě jenom ten text." 

„Jako... heuréka!" vydechla Liz. „To slovo, které máš na jazyku. Ten náhlý, ale pomíjivý záblesk prozření. Je tu, a najednou je pryč. Tak nějak?" 

Jake věděl, že Liz loví poslepu - i když něco, co jí on sám nebyl schopen poskytnout, ještě ne - a řekl: „Nebyla řeč o branách?" 

„Jsou dvě," odpověděla. „Ta pod Carpatii Meridionali je původní; objevila se sama od sebe a je tam už od - no, nikdo vlastně neví, jak dlouho tam je. Je to něco jako černá díra nebo možná šedá díra a vyúsťuje na Hvězdné straně do upířího světa. Kdysi dávno do ní upíří vládci házeli své poražené nepřátele. Tak se sem vlastně upíři dostali původně." 

S tímhle se Jake spokojil; zdálo se mu to reálné a on věděl, že tomu tak je. „A ta druhá?" 

„Ta byla vytvořená uměle," odpověděla Liz. Pohodlně se uvelebila a pokračovala: „A celý příběh pokračuje takhle: 

Před třiceti lety ji Američané svým způsobem vytvořili v Rusku. A pořádnou. To bylo dobře - pro nás i pro zbytek světa - protože od 

Druhé světové války blufují Rusové proti celému západu. Kennedy byl první americký prezident, který toto zastrašování musel řešit, když došlo ke konfliktu na Kubě. Po něm přišli Ronald Reagan a Margaret Thatcherová, kteří do toho taky měli co mluvit. A ti prostě řekli jen ne. Thatcherová v tom byla dobrá." 

„Řekli ne čemu?" Jake se v historii moc nevyznal. 

„Závodům ve zbrojení," odpověděla. „Snaze držet krok se všemi těmi výdaji na lodě, letectvo, bomby a výpravy do vesmíru. A tak prezident Reagan, nebo možná jeho poradci, vymysleli SDI, iniciativu na obranu proti útokům z vesmíru." 

„Hvězdné války?" Alespoň tohle si pamatoval. 

„Přesně tak," řekla Liz. „Scénář jako ze sci-fi, kdyby náhodou někdy nějaký útok přišel. A Sověti se toho chytili. Teď byl míč na jejich straně hřiště a jejich výdaje se postupně vyšplhaly do závratných výšek. A to byl zřejmě začátek konce ruského komunismu. Jenomže na počátku osmdesátých let, dokud na tom byli stále ještě finančně dobře, byli jejich nejlepší výzkumníci a fyzikové pověřeni, aby si vycucali z prstu odpověď na americký SDI - program, který existoval ve skutečnosti jen na papíře, a že to byl velice tenký papír. 

No, takže o tom byl vlastně celý Perchorsk. V rokli na jednom obrovském vodním toku vybudovali přehradu, která jim poskytovala hydro-elektrickou energii, potřebnou mimo jiné také na to, aby zakamuflovali svoje špionážní satelity obrácené směrem na západ - což byla další věc, která nefungovala - a v podloží na dně vytesali podzemní komplex. Vybudovali tam také atomový blok na posílení výroby energie pro jejich projekt a bingo - najednou byli ve hře. Jenže z té byli velmi brzy vyloučeni. 

Chystali tam... nevím, nějaký druh radaru? Vějíř energie, který ohmatává oblohu a pokrývá celé severozápadní území tehdejšího Sovětského svazu. Byl to experiment, ale pokud by jim to bylo fungovalo, vybudovali by další podobné komplexy, Jako byl tenhle na ,obranu' proti případným řízeným střelám nebo bombardérům. Dostat se do zorného pole takového satelitu by bylo jako narazit do betonové zdi; nic by nemělo šanci jim uniknout. Ve skutečnosti to měl být takový ochranný štít. Cha! Skutečná ,železná opona.' A kolik to SDI vlastně stálo? Samozřejmě, žádné SDI neexistovalo... 

A ani žádný silový štít. Selhal během prvního testu, celý blok jim implodoval, ale byl objeven nový druh energie - nebo spíše jiný a velmi ,prvotní' druh energie, nový druh vytápění. A tam, kde se předtím nacházel ten blok, přímo v jádru perchorského komplexu, zůstala... no, díra. Taková díra, že dosáhla skrze zeď našeho vesmíru. 

A tak se na Hvězdné straně objevila nová Brána, poblíž té původní, ,přírodní.' Takže..." 

„...takže," ujal se slova Jake, „když Turchin zatopil perchorský komplex, utopil vlastně obě Brány na Hvězdné straně, a tím znemožnil jejich použití." 

Liz se na něho usmála. „Na to, že jsi nečetl ty spisy, sis to domyslel docela rychle!" Na chvíli zavládlo ticho, protože on si myslel totéž; a opět věděl, že má Liz pravdu. 

Ale ona se mezitím ujala slova: „No, a tady to máš, to je odpověď alespoň na jednu z tvých nejasností. Tak a teď ty další." 

„Zbývá už jenom jedna," řekl Jake. „Ale ta je komplikovaná. A svým způsobem nedává smysl, i když na druhé straně - to, jak jsme do toho angažováni my - to smysl dává. V tom spise se mluví o tom, jak byly Brány ,utopeny' Gustavem Turchinem a jak tím ,zajistil' bezpečnost země. Taky se zmiňuje o Harrym a Nathanovi Keoghových, otci a synovi, o mužích, kteří mají zásluhu na ,vyhubení' Vampýrů. Jenomže pokud je Země v bezpečí a hrozba už pominula, proč se tady o tom všem mluví v přítomném čase? A taky, jak to zapadá do toho, co jsme dělali a viděli včera v noci?" 

Liz přikývla. „Na tuhle část už jsi ale našel odpověď, že ano? Je to pochopitelné. No, máš pravdu. Ty papíry v těch spisech jsou úplně nové, napsané narychlo a nekompletní. Provizorní náhražka starého textu, který byl v minulém čase a teď se změnil v přítomný, protože..." 

„Protože právě to je podstata celého problému," dokončil za ni větu Jake. „Jak jsme viděli včera v noci, děje se to tady a teď. Není to dávno vyřešený problém, který se odehrával v jiném světě, ale je aktuální a neuvěřitelně reálný a děje se to tady. Dobře - nebo spíš, vůbec to není dobře, ale o to teď nejde - prostě to není odpověď na mou otázku. Nepíše se tu, jak do toho všeho zapadám já." 

Liz potřásla hlavou. „Já, já, pořád jenom já!" vykřikla. „Je to vážně to jediné, co tě zajímá, Jakeu? Tvoje já?" 

Jenomže on se taky dopálil a odsekl: „Ne, zajímá mě něco jiného. Něco, co jsem ještě nestihl dokončit, a pořád na to myslím, takže všechno ostatní jde pro mě stranou!" 

„Jakeu?" zazněla odkudsi zvenčí nevrlá otázka. „Jakeu Cuttere? To jsi ty tam uvnitř, jako obvykle nasupený?" Ve vchodu stanu se objevil stín Lardise Lidesciho. 

„Přesně tak," přisadila si Liz. „Jdete právě včas. Pokud někdo dokáže odpovědět na tvé otázky, Jakeu, je to jedině Lardis. A věřím, že tě rád poučí. Když nic jiného, alespoň si tak odpočinu od toho tvého věčného fňukání a najdu si něco lepšího na práci, než abych tady ztrácela svůj drahocenný čas s tebou!" 

Personál pobočky E pobíhal společně s ESPery po celém táboře, jak měli plno práce s balením přístrojů a vybavení z různých vozidel. Spousta ,vybavení' - přístroje z operačního vozu - byla ve skutečnosti běžná nebo zahradnická technika, dále počítače a komunikační prostředky zapůjčené od australské armády stejně jako vůz. Mobilita bude klíčovým slovem v jakékoliv budoucí válce - samozřejmě že mobilitou je myšlena mobilita operačních center a válkou je myšlen jakýkoliv ,konvenční' konflikt mezi národy, ne mezi druhy. Všechny země západní aliance používají kompatibilní vybavení, ale software a další přístroje patřily pobočce E. Traskovi lidé uklízeli nepořádek po včerejší noci a snažili se odstranit poslední stopy své práce a přítomnosti zde. Protože, jak řekl Trask, tajné organizace, jako byla pobočka E, by nemohly zůstat tajné, kdyby o nich vědělo příliš mnoho lidí. A ve válce, ke které se chystal, bude utajení pobočky E jednou z klíčových priorit - vskutku kosmické důležitosti. 

„Není tomu tak dávno, na Sluneční straně bojovali Szganyové proti upírům všemi možnými zbraněmi, které měli po ruce," začal Lardis. „Tady jsou vaše zbraně mnohem efet— ehm, efektivnější! A nemyslím tím jenom vaše zbraně, granáty a plamenomety. Ne, připadá mi, že proti nim používáte kromě toho i jejich vlastní taktiku." 

„Cože?" zeptal se Jake, který kráčel vedle něj. 

„Maskování, kouřové clony, optické klamy - jako třeba tamhleto vozidlo. Pivo? Ani nápad. Smrtící zbraňový systém! Nebo pokud to není přímo zbraň, je to systém schopný zaměřit a navádět zbraně. Ben mi říkal, že kdysi dávno měli upíři takové pořekadlo: dlouhověkost rovná se anon— ehm, anonym— no..." 

„Anonymita," dokončil za něj Jake a byl si tím jist, aniž by si uvědomoval, odkud to ví. 

„Ano!" přikývl Lardis svou šedivou, obvázanou hlavou. „A v pobočce E mají další pořekadlo: utajení rovná se přežití. To je skoro totéž, nemyslíš?" 

„Vlastně ano," připustil Jake. „Ale upíři jsou jedna věc a já jsem druhá. A abych byl upřímný, mám už toho utajování až po krk. Pokud jsem pro pobočku tak důležitý, proč mi nikdo nechce nic říct?" 

„Nejdříve to bylo proto, že bys mohl být něčím míň - nebo někdo jiný - než se zdáš," odpověděl Lardis. „Teď je to proto, že můžeš být něčím víc. A možná taky proto, že by se ti to nemuselo líbit - pokud je to pravda. Jsi zmatený? No, nejsi sám, to mi věř. Tak či tak, a bez ohledu na to, co říká Liz, nemám v náplni práce ti vyprávět o tobě, ale můžu ti povyprávět o sobě a o tom, co bylo dřív a co zřejmě v současné době probíhá na Sluneční/Hvězdné straně." 

Po celém táboře se lidé loučili a třásli si rukama, protože se australský kontingent chystal k odjezdu. Brzy už tu zůstane pouze operační vůz se svou soustavou komunikačních prostředků, jeden vojenský vrtulník a ještě další, který teď byl na cestě z Carnarvonu. Obě helikoptéry měly za úkol přepravit personál pobočky a velitele speciálních zásahových jednotek; operační vůz zde zůstane, dokud nebudou všichni na palubě, potom také odjede. Na svém novém působišti bude Traskův tým ESPerů a doprovodného personálu sám až do doby, než k nim dorazí jejich australské podpůrné jednotky. Takže tato loučení byla jen dočasná; všichni tito lidé se za nějakou dobu setkají znovu, na druhé straně kontinentu. 

I tohle Jakea mátlo. „Proč se nepřesunujeme jako celá jednotka? Trask má přece kontakty; proč neobjedná jeden z těch velkých vojenských transportních vrtulníků? Nebo ještě lépe, proč prostě nezavolá jinam a nedomluví nové jednotky, které už na nás budou čekat na místě?" 

„Možná, že by něco z toho mohl zařídit," odpověděl Lardis, „ale jak by to vypadalo, kdybychom do našeho nového tábora přijeli všichni společně? Nemyslíš, že by to bylo indis - no, indiskrétní, Jakeu? Pamatuj si, pro člověka není jednoduché skrýt před Vampýrem své záměry. A každá událost, která je schopna vzbudit zájem obyčejných obyvatel, nepochybně vzbudí i zájem Vampýrů." 

„Jako třeba náhlý příjezd speciálních jednotek?" zeptal se Jake. 

„Přesně tak," přikývl Lardis. „A pokud jde o práci s úplně novou jednotkou, není to proti pravidlu číslo jedna? Čím méně lidí o nás ví..." 

„O to déle přežijeme," dokončil Jake. 

„Ano!" řekl Lardis. „Konečně se začínáme někam dostávat. A v tomto světle je také mnohem jasnější ten problém s paní Millerovou." 

První vozidla začala odjíždět a Starý Lidesci pochvalně bručel. „Tohle mám rád," řekl. „Takhle by měl vypadat Kočovník: neustálý přesun z jednoho místa na druhé. Na Sluneční straně se ze Szganyů stali Kočovníci právě proto, aby získali náskok před Vampýry; málokdy jsme zůstali na jednom místě delší dobu. Ale tady? Tady jsme lovci my. Cestujeme, abychom je vystopovali, a pak ty parchanty zabíjíme! Ach, ano, miluji to!" povzdechl si. 

Oba teď dorazili na místo, kde včera hořel táborový oheň. Vařič, kamna i trouba už tu nebyly, zato ale kouřící konvice s kávou a několik papírových kelímků, které někdo nachystal u zákopu. A jakmile se ti dva velmi odlišní muži z velmi odlišných světů usadili na poslední volné skládací židle, Jake řekl: „Lardisi, proč mi neřeknete o Sluneční/ Hvězdné straně? Všechno o tom místě, nebo alespoň tolik, co snesu. Připadá mi, že tam to všechno začalo, takže by možná bylo dobré začít právě tímhle." 

„Jak si přeješ," řekl Lardis. „Ale rovnou ti můžu říct, že to stejně neodpoví na tu tvou jedinou velkou otázku." 

„Jako bych si to nemyslel," zabručel Jake. „Ale stejně mi o tom vyprávějte." 

A tak se jal Lardis vyprávět - svým hlubokým, bručivým hlasem a pečlivě vybranými slovy, tak aby se co nejvíce přiblížil Jakeovu rodnému jazyku. Tam, kde nemohl vhodný výraz nalézt, použil svůj jazyk Szganyů a Jake se snažil, jak jen to šlo, mu porozumět. 

„Jak už naznačuje samo jméno, i když se dá vykládat více způsoby, Sluneční/Hvězdná strana není jednotný svět. Na Sluneční straně se pomalé a blahodárné slunce vleče po obloze čtyřikrát pomaleji než tady na zemi. Ale na Hvězdné straně sedí nízko nad obzorem a vrhá dlouhé stíny - stíny Bariérového pohoří. A to šero a dlouhé noci na Hvězdné straně byly nepochybně největším pomocníkem v evol - hm, ano evoluci, Vampýrů. 

Nevíme, jak to začalo; je to už hodně dávno a zachovalo se to jen v legendách a mýtech vyprávěných u ohně - samozřejmě postupem času pozměněných - které se šíří pouze ústně. Víme ale, že ještě před Vampýry tam žila mladá civilizace, v tom světě tak podobném tomuhle. Ve světě s oceány a horami, ostrovy, kontinenty, a dokonce se střídáním ročních období. A ti lidé podnikali výpravy, aby tu zemi prozkoumali, stejně jako první mořeplavci objevovali váš svět. 

Pak ale došlo ke katastrofě. Nezavinil ji člověk, ale příroda. Z oblohy spadlo bílé slunce. Ben Trask by ti řekl, že to bylo něco, co nazývá ,singularita' - ale to patří do vědy, o které vím velice málo. Tak či tak, dopadlo na ten svět jako plochý kámen, odrazilo se od mořské hladiny a dopadlo na holou kamenitou pláň na Hvězdné straně. Svým příchodem ale ten svět úplně zpustošilo. 

Náš svět se změnil z dříve kvetoucí planety v místo jako z noční můry. Zuřivé bouře ji bičovaly rok co rok, moře se vylila z břehů a vymazala z mapy celé národy, které zmizely v šílené změti ohně, větru a vody. Střídání ročních období ustalo; na dálném severu za Bariérovým pohořím se pod svíjející se polární září blyštily temně modrou barvou nelítostné ledové kry. Bylo to, jako by z oblohy sestoupilo peklo a hrstka přeživších Szganyů se stala jeho zmateným obyvatelstvem. 

Ale nikoliv jediným obyvatelstvem... 

Čas plynul - ach, celé roky a staletí a dokonce milénia - a jak se země pomalu utišovala, Szganyům se načas zase začalo dařit. Pak přišli velcí upíři, Vampýři! Neptej se mě jak nebo odkud, protože nad tím mohu jen kroutit hlavou. Stejně, co na tom záleží? Prostě přišli a vystavěli si svá orlí hnízda na úpatí hor na Hvězdné straně, kam se sluneční svit nikdy nedostal, snad jen na nejvyšší vrcholky těch prokletých útesů. 

V pověstech se říká, že prvním z nich byl Šejtán; ten proměnil lidi na Sluneční straně v upíry, a tím odsoudil všechny kmeny Szganyů - a vlastně i všechny lidi - k věčnému prokletí. 

Ano, protože v každém z nás je kousek Šejtána a myslím, že i v lidech na této zemi, a obzvláště v ESPerech, i když je jich naštěstí jen velice málo. S nimi a s jejich nadáním se můžeme setkat jen velmi vzácně, u lidí, které shromažďuje Ben Trask, aby je posílal proti zlu. On má tu schopnost poznat pravdu, a tak odhalit faleš; Goodly zase vidí budoucnost a ve mně koluje krev vizionáře, která mě varuje před nebezpečím, jehož zápach dokážu větřit ve vzduchu, v tekoucí vodě, v plamenech ohňů nebo v částečkách prachu. Když není něco v pořádku, cítím to. A pokud jde o tebe... 

Ty jsi něco jiného. 

Ale nechci odbočovat od tématu. 

Upírům se dařilo; pořádali nájezdy na Sluneční stranu, aby se nasytili a drancovali. A Szganyové nepředstavitelně trpěli. Během milosrdně dlouhých dnů se mohli stěhovat z místa na místo, shánět si potravu a mapovat terén, ale v noci se mohli pouze schovávat - a modlit se ke svým svatým, aby je upíři nenašli. Protože když slunce zapadlo, přiletěli od Bariérového pohoří upíři z Hvězdné strany, aby lovili a ,povyráželi se' v potemnělých lesích Sluneční strany. Všechno, co jsou Szganyové dnes, má kořeny v nepředstavitelně ohavném drancování Vampýrů. 

Szganyové se naučili ukrývat, a to nejenom fyzicky, naučili se tajit i svoje myšlenky. Dokonce se postupně naučili bojovat! Ale to trvalo velmi dlouho. A jak evoluce postupně učila Szganye bránit svůj život, tak bylo pro upíry - kteří jsou od přírody líní - čím dál tím těžší ulovit svou kořist. A tak se občas stalo, že se upír vrhl na upíra až se celá Hvězdná strana proměnila v jednu velkou válečnou zónu. 

Války Vampýrů - jejich války o krev - byly nekonečné a s výjimkou občasného uzavření příměří nastaly szganským kmenům zlaté časy. Jenže zničená orlí hnízda byla znovu opravována a prázdné spíže bylo potřeba naplnit. A poražení upíři a zmrzačené válčící stvůry se časem znovu vzpamatovali a metamorfovali. Těžko říct, jak dlouho to trvalo, ale nakonec se Vampýři na Sluneční stranu opět vrátili, aby tu zase plenili a užívali si. 

Během jedné války povstali ostatní vládci proti Šejtánovi a vypudili ho do Ledových pustin. A tak zmizel, na tisíc a možná ještě více let... škoda, že to nebylo navždy. A ještě větší škoda je, že po sobě zanechal zplozence svého lůna a zkažené krve. 

Ale abych to zkrátil... 

Podívejme se, jak to vypadá dnes. Kolik let už uplynulo? Nevím, nedokážu to odhadnout. Ale byl jsem náčelníkem svého kmene, Szgany Lidesci, když mezi nás přišel syn Harryho Keogha, zrozený na zemi a mezi Szganyi známý jako Obyvatel; a později Zekintha - neboli Zek Föenerová - a ještě později bojovník všech bojovníků, Jazz Simmons, kterému jsem vzdal hold tím, že jsem po něm pojmenoval svého ubohého syna, Jasona. Jason, o kterého jsem přišel kvůli krvelačnosti upírů... 

A nakonec je tu ještě samotný Harry - Harry Pekelník, zvaný Předek Obyvatele - který taky přišel mezi nás. 

Jenomže Harry a jeho synové - Obyvatel a Nathan Keoghovi - se dokázali pohybovat tak jako ty, Jakeu, po neviditelných cestách mezi prostorem, který normálně smrtelní lidé nepoužívají. Nathan to dělá dodnes, ale v mém světě na Sluneční straně, na opačné straně časoprostoru; no, vlastně na jednom jeho konci. Tak to alespoň říká Trask, víš? Já? Cha! Já ani nevím, kde ten časoprostor je! 

Tak či tak, byl jsem náčelníkem, když Harry a jeho syn svedli v Obyvatelově zahradě boj - svou velkou bitvu s Vampýry - a zvítězili. Nemohl jsem tam být s nimi, a ještě více lituji toho, že jsem nemohl stát po boku Zek a Jazzu Simmonsovi a taky vládkyni Karen; ne, protože jsem měl svoje problémy a dorazil jsem tam příliš pozdě. Ale viděl jsem, co udělali: jak použili vědění z jiného světa, ze světa Pekelných krajů, stejně jako jejich zvláštní nadání z... no, které se vymykalo všem světům, aby porazili upíří vládce, nakopali jim zadky a poslali je do Ledových pustin. Dokonce i Šejtis, zplozenec Šejtána, byl nakonec přemožen, poražen a vyhnán. 

Mysleli jsme si, že tohle je jejich konec - většina Szganyů si to myslela. Jenomže ve mně koluje krev proroků a já jsem nevěřil, že máme od Vampýrů navždy pokoj. Prostě jsem to cítil a nedokázal jsem najít klid, čekal jsem se zatajeným dechem. A čas od času jsem vyšplhal vysoko do Bariérového pohoří, abych se podíval na druhou stranu, rozhlédl se po Hvězdné straně a přemýšlel o všem možném... a dělal si starosti. 

A měl jsem k tomu dobrý důvod... 

Když jsem se tam jednoho dne zase vydal, přišel Harry. Ale byl to... jiný muž. Neptej se mě proč; prostě to nebyl ten muž, kterého jsem znal, ale myslím, že byl pořád mým přítelem. Nekroskop si nemohl vybrat lepší chvíli k návratu do mého světa, protože má prorocká krev nelhala: Vampýři se znovu vrátili na Sluneční/Hvězdnou stranu! A nejenom ten poslední z nich, ale taky ten první. 

Samotný Šejtán, Nenarozený, a už nebyl jen pouhou legendou, ale hrozivou realitou. Šejtán - přiveden zpátky z Ledových pustin svým následovníkem Šejtisem - se vrátil, aby se krmil na kočovnících jako za starých časů, jako mor, který nebude nikdy vymýcen..." 

XII 

Zbytek Lardisova příběhu 

Lardis se na dlouhou chvíli odmlčel. Uvažoval, jak nejlépe zakončit svůj příběh. Pak začal znovu vyprávět: 

„Musí být pro tebe těžké strávit to všechno najednou. Takže bude nejlepší, když to zkrátím. A po pravdě řečeno, to, co ještě zbývá dopovědět, mě opravdu rmoutí. Já... tenkrát jsem ztratil spoustu svých dobrých přátel. V neposlední řadě Obyvatele - o kterém si myslím, že byl mým dobrým přítelem - a samozřejmě jeho otce, Harryho Keogha. 

Ano, protože nakonec byli poraženi, krutě potlačeni Šejtánem a jeho následovníkem, Šejtisem, který se vrátil z Ledových pustin. A já jsem měl tu čest - pokud se to tak dá nazvat, nebo tu hrůznou příležitost - být svědkem toho strašného konce, kdy velcí upíři oslavovali své vítězství blízko té oslnivě zářící kupole, kterou nazývali Branou do Pekelných krajů: ve skutečnosti je to spadlé bílé slunce z legendy, nebo Traskova ,singularita', která přetrvává v závětří hor na Hvězdné straně. 

Ale zpátky k tomu, co se přihodilo: 

Naplánoval to Harry Keogh, o tom není pochyb. Ale jak to udělal, to je jiná věc. Faktem je, že Vampýři, vládci Šejtán a Šejtis, nekroskopa ukřižovali a upálili ho světlem z oné Brány, a to, co následovalo, byla jeho pomsta, tím jsem si jist. Protože to byl odjakživa nekroskopův styl: oko za oko. Nebo jako v tomhle případě, životy těch dvou a životy všech jejich stvůr za jediný, Harryho neocenitelný život. 

Přišlo to jako záblesk světla, prásk! Zkáza, ohnivá koule a hřibovitý oblak. Byl to hlas a dech samotného pekla, který odfoukl ty upíří vládce, jako by nikdy neexistovali. Byli jsme u toho - já a hrstka mým věrných Szganyů - dívali jsme se na to z bezpečné vzdálenosti, vysoko na útesech. Viděli jsme to na vlastní oči, ale i tak bylo těžké tomu uvěřit. 

Ben mi to vysvětloval. ,Taktická zbraň' tomu říká - prý ani není moc velká co do rozměru. Byla vystřelena skrze Bránu z podzemního komplexu v Perchorsku. A věřil bys tomu? On předstírá, že nemůže pochopit, proč vaši zemi nazýváme Pekelnými kraji! 

My jsme ale nevěděli, že to je zbraň. Ale protože byl její smrtonosný mrak zanesen na sever, nepocítili jsme na Sluneční straně žádné negativní dopady. Když to skončilo a bylo po všem, zářila Brána jasněji než kdy před tím. Hvězdná strana vypadala pořád stejně, akorát nad Branou se teď vznášel jemný mlžný mrak, který se celou dobu táhl směrem na sever k Ledovým pustinám. A navzdory bouřím a kvílejícím větrům tam setrval po mnoho let a mizel jen velmi pomalu. 

Nějakou dobu jsme pak Bráně blahořečili, protože z ní vyšel ten strašný pekelný dech, který zničil prvního a posledního Vampýra. Alespoň jsme si to dlouhou dobu mysleli. Přiznám se, že tenkrát jsem tomu věřil i já. Přes všechno, co jsme se naučili o houževnatosti upírů, jsme se stále nepoučili z historie. 

Šejtán a Šejtis byli zničeni, to ano - ale co poslední z Vampýrů? 

Ne, ten ještě ne, zdaleka ne..." 

Lardis se opět odmlčel, a když zase promluvil, jeho chraptivý hlas překypoval při vzpomínce na tu velkou ztrátu emocemi. 

„Tentokrát bychom bez Bena Traska, Zekinthy, Chunga, Goodlyho a Anny Marie Englishové neměli nejmenší šanci. A samozřejmě taky bez syna Harryho Keogha, Nathana - v mém světě byl znám jako Nathan Kiklu. A v obou světech jako nekroskop. 

Nebudu zacházet do podrobností; postačí, když ti řeknu, že Szganyové začali být ohrožováni znovu, tentokrát z východu, z místa nacházejícího se za Velkou rudou pustinou, nazývaného Turgosheim. Vůbec jsem netušil, že takové místo existuje, protože tyto kraje nebyly nikdy prozkoumané. Ale odrodilí upíří vládci a vládkyně - se svou vůdkyní, vládkyní Wrathou - byli na útěku před vládcem Vormulakem Nespavým a jeho nemrtvou armádou, prchali před následky svých odporných hříchů, kterých se dopustili proti svému vlastnímu druhu. A vládce Vormulak a jeho stvůry jim byli v patách. Ach, ta jeho armáda byla obrovská! 

Wratha a její odrodilci byli polapeni do pasti a zničeni ve svém úkrytu v posledním velkém hnízdu Vampýrů, které bylo po tolik let opuštěné. Jenomže i samotný Vormulak byl zabit, ,sesazen' vládkyní Devetaki Lebkou. A pak, v čele své obrovské armády obrátila vládkyně Devetaki svou pozornost na Sluneční stranu. Musela samozřejmě doplnit stavy svých bojovníků a zásobit své poslední orlí hnízdo. Naplnit ho masem a krví ze Sluneční strany. 

A tehdy přišel na scénu Nathan. 

Vrátil se z vašeho světa na Sluneční stranu a s sebou přivedl Bena Traska, Chunga, Goodlyho a Zek: sladkou Zekinthu! A s nimi další dobré lidi a zbraně z Pekelných krajů, neboli ,Země', jak bych teď měl nazývat toto místo. A tak jsme konečně mohli přenést naši krvavou válku zpátky a válčit proti Devetaki Lebce na Hvězdné straně! 

Přesně to jsme také udělali. Jenomže Nathan... zdá se, že měl schopnosti svého otce, a ještě něco navíc. Nebo to možná byly schopnosti všech jedinců z té statečné skupinky, protože ke konci v tom byli už všichni. Už je to pět let, Jakeu, ale pamatuji si, jako by to bylo včera. Jak bych mohl na něco takového zapomenout? 

Nathan s ostatními se dostal na Hvězdné straně do pasti, a tak se je snažil všechny poslat domů do bezpečí skrze Bránu do Perchorsku, aby unikli před krveprolitím. Tam je ale překvapili upíří pobočníci a uzavřeli jim cestu. Nathan se svými přáteli se jim museli postavit a bojovat. Měli pozemské zbraně, ano, jenomže neměli dost nábojů; nakonec museli být nutně poraženi. A pokud by se Nathanovi cokoliv stalo, co by pak bylo se Sluneční stranou? Možná si teď myslíš, že jsem sobecký, a měl by ses zeptat: a co Země? Protože Devetaki se dozvěděla tajemství Brány; věděla, že je to vstup do jiného světa, čekajícího, až bude dobyt. 

Neptej se mě, jak se to stalo, protože já jsem jen obyčejný muž. Ale Nathan a ostatní se společně vrhli do Brány na Hvězdné straně. Brána je samozřejmě nehybná - dokonce ani ta neuvěřitelná  ,taktická zbraň,' která zničila Šejtise a Šejtána, s ní nepohnula, a dokonce ani nenarušila její povrch - a je mezi těmi pahorky uprostřed planiny pevně zakotvená, možná díky své obrovské přitažlivosti. Pokud by jí někdo chtěl pohnout, musel by pohnout celým světem! 

A oni to dokázali. Spojili všechny své magické talenty a jako jeden muž přiměli Bránu, aby se pohnula směrem na jih - směrem k vycházejícímu slunci, které naposledy zasvítilo na Hvězdnou stranu v dobách, které už si dávno nikdo nepamatuje. A Brána - a s ní celý svět - se pohnul! Otočil se, celá Sluneční/Hvězdná strana se otočila jako obrovské kolo a slunce vyšlo nad Bariérové pohoří rychleji než kdy předtím. A Vampýři, jejich pobočníci, stvůry a všichni ostatní byli sežehnuti a spáleni... 

Takže: opravdu teď bylo po všem? Protože s tím, jak se svět pootočil, zmizelo dokonce i poslední orlí hnízdo, jako poražený obr se svalilo na krajinu posetou bludnými balvany! Všechno, co zbylo z té obrovské monstrózní věže byly její základy, hromada sutin - nebo možná další z Traskových ,uměle navršených kopců'? - která ponuře vyčnívala proti horizontu, zatímco její kostra se zkroutila, jako mrtvola rozpadající se v novém světle Hvězdné strany. 

Na dálném východě a západě, kam ještě ani Kočovníci nestihli doputovat, začaly vysychat upíří bažiny, jejich povrch praskal pod pražícím sluncem. A na Sluneční/Hvězdné straně v celé její šířce i délce přestali upíři existovat - alespoň my jsme si to mysleli. Což ale neznamená, že bychom se přestali mít na pozoru, ne dokud jsem tam byl já! 

Teď byla naše pozornost obrácena směrem k močálům. Teplo, které pravděpodobně způsobilo tání ledovců v Ledových pustinách, přineslo do vysušených savan velké deště, a pršelo dokonce i na pouštích na jih od úrodného pásu Sluneční strany, takže se tam země opět zazelenala. Všechny tyto procesy, které měnily přírodu a její obyvatele, ještě nějakou dobu pokračovaly - ale netrvaly dost dlouho. 

Pokud jde o Bránu na Hvězdné straně: už to dávno nebylo to zlověstné místo jako kdysi. Protože teď se nacházela uprostřed jezera neustále se pohybující masy vody pramenící ze zdroje ve vašem světě, v tomto světě, Jakeu, a přelévající se samospádem na Hvězdnou stranu. A červí díry kolem Brány - nebo ,energetické kanály,' jak jim říká Ben Trask a které se zavrtávají do tvrdého podloží první neboli ,původní' Brány, hluboko do dutiny kráteru - z těch se staly jakési vířivé výpusti, a ty odklonily vody jezera už podruhé a navrátily je zpátky do Radujevaku v tomhle světě - na Zemi - a pak dále směrem do Dunaje. Takže se nic neztratilo, ani nenadbývalo. 

Ale jaký div! Ta světelná fontána, zářící do noci na Hvězdné straně do výšky třiceti metrů, osvětlená bránou ve svém srdci, sesílá jemný bílý deštík na půdu a do jezera! Mimoto uzavřela obě cesty z a na Sluneční/Hvězdnou stranu, což napomáhá k udržení integrity obou světů... 

A tak to vydrželo půl druhého vašeho roku - tedy pozemského roku - na sedmdesát mých dnů, protože slunce nyní stoupalo mnohem výše, a dny byly ještě delší. Tedy přinejmenším zpočátku té nové doby. Jenomže to tak nemělo zůstat napořád. 

Lidé nedokážou poručit přírodě, Jakeu. A pokud se jim to přece jen podaří, nebývá to nadlouho. To, co udělal Nathan a lidé z pobočky E, bylo proti přírodě... a co vlastně udělali? Pohnuli světem? Kouzlo bílého slunce a jeho zvláštní přitažlivost se pomalu, ale jistě začalo znovu vracet k severu. Dny se krátily, dráha slunce se opět zplošťovala k obzoru a stíny na Hvězdné straně se zase prodlužovaly, až byly stejné jako dřív. Deště ustaly, roční období, jak jsme je znali, opět splynula v jediné a savany vyschly a znovu získaly původní červenohnědou a žlutou barvu. V noci se nad pásem Bariérového pohoří rozmnožily hvězdy a samotné hory se ustálily na své původní pozici. Vysoko na obloze znovu zazářila ta ponurá severní hvězda, která kdysi zářívala nad Kareniným hradem. 

A co Szganyové, byli snad vyděšení? Ani náhodou! Protože my jsme naše staré podnebí uvítali; vždyť jaký užitek jsme měli z ročních období, když stromy dříve bývaly vždycky obtěžkané plody? Když se svět změnil, trpěly dokonce i listy - celá flóra - trpěla. Příliš mnoho slunce v jednom ročním období, příliš velký nadbytek vláhy v druhém a příliš studený vítr v třetím. 

A teď, když se věci vrátily do normálu - až na to, že tu už nebyl nikdo, kdo by nás soužil, žádní upíři, žádní Vampýři! Byli nadobro vymazáni z našeho světa a Szganyové mohli konečně klidně spát a nemuseli se bát o svoje životy a krev svých příbuzných. Dokonce jsme mohli osidlovat místa, která nám byla dosud zapovězena - možná celou Hvězdnou stranu! Také velká jezera a oceány, které se rozkládaly na sever od planin. A neznámé země na východ a západ od nyní už nikoli ,Bariérového' pohoří, za vyschlými bažinami a Velkou rudou plání. Všechno to vypadalo tak dokonale! 

Velké plány a velké sny, což? 

Ach, Jakeu, jenomže má prorocká krev mi říkala, že to tak není. A já si dělal starosti a čekal... 

Jsou mýty a jsou legendy. Mýtus je příběh, který se tím, jak si ho mezi sebou předávají generace, mění a nemůžeme vlastně s určitostí říct, jestli je pravdivý, nebo pouze smyšlený. Jeden takový mýtus se tradoval o Šejtánovi Nenarozeném - až se ukázalo, že je to realita. Legenda na druhé straně bývá mladší. Ještě není tak stará, aby ztratila svou autenticitu. 

Tady, ve vašem světě, Jakeu, máte rčení: ,On je živoucí legenda.' Chápeš, co tím chci říct? Něco - obvykle muž nebo žena - dosáhne statutu legendy ještě za svého života. I když obvykle jsou legendy starší, pokud ne zrovna tak staré jako mýty. Na Sluneční straně jsou dny dlouhé a Szganyové jimi měří čas podobně, jako vy počítáte roky. A my máme legendu, která je stará dvacet pět tisíc úsvitů. Není to tolik jako vaše historie, to ne, ale pořád je to nějakých pět set let. Ano, naučil jsem se vaše číselné jednotky. Jsem hrdý sám na sebe, protože jsem se naučil spoustu věcí, i když mi na Sluneční straně nejsou k ničemu. 

Takže před pěti sty lety byli v mém světě tři velcí upíři a byli úplně jiní, než ti před nimi nebo po nich. A ti se stali legendami. Dva z nich byli vládci (řekněme, že to bývali vládci, a mluvme o nich v minulém čase) a třetí byla vládkyně. Jenomže Vavara, jejíž jméno má samo o sobě velkou moc a nese v sobě varování, pohrdala všemi tituly a jmény. Její jméno bylo postačující samo o sobě, a tak si říkala jednoduše Vavara. Možná měla pravdu. Protože stačí, když to jméno jen vyslovím - Vavááára - a roztřesu se.  

Ne, že by byla ošklivá. Právě naopak, byla neuvěřitelně krásná - neodolatelně. A v tom spočívalo Vavařino nebezpečí: dokázala svést kteréhokoliv muže a byla strhujícím řečníkem. Byl to jakýsi druh hypnózy, Jakeu, ale úplně jiný, než jaký ovládá Graham McGilchrist. Graham používá drogu, aby zvýšil účinek svých očí a hlasu; je šikovný, ale nemá opravdovou moc. Jistě, kdo ví? - možná že i Vavařina hypnóza byla jen podobná dovednost, ale značně posílená její upíří pijavicí, stejně jako jsou jí posíleny všechny lidské smysly. 

Traskova věda tvrdí, že nejen lidé, ale všichni živí tvorové v sobě mají jakousi vábničku, která je silnější než ta čistě fyzická přitažlivost obličeje a těla. Ale u lidí má na takzvané charisma největší vliv hlas a oči. Jenomže Szganyové používají úplně stejné označení pro osobnost. Ben pro to používá slova jako feromony a chemie a tak. No, já znám z chemie jenom jak dobře namíchat střelný prach. A je to zatracená věda vystřelit správně raketu nebo stříbrnou kuli z dvouhlavňovky, to mi věř! 

Zkrátka, ať to bylo cokoliv, Vavara to v sobě měla. A možná že má Ben přece jen pravdu. Protože to její kouzlo působilo mnohem účinněji na muže než na ženy a obvykle mělo smrtící následky. S každým mužem, který se do ní zbláznil - ať to byl obyčejný obyvatel Sluneční strany nebo vampýří vládce - byl konec. A snažit se jí odolat byla zbytečná námaha. 

Dost o té čarodějnici. Co se týče těch dvou černokněžníků: 

Byli to vládci, jak už jsem řekl. Vládce Szwart nosil jméno, pod kterým ho znali všichni Szganyové, i proto, že si ponechal svoje staré szganské jméno: Szwart se vyslovuje stejně jako německy schwartz a znamená to černý. A on taky černý byl, černější než noc, černý jako černé srdce pijavice, která nad ním měla moc... a byla to velice zvláštní moc. Říkal jsem, že byla černější než noc: to ale vůbec není to správné přirovnání. Vládce Szwart byl samotná noc! 

Ano, všichni upíři jsou děti noci. Samozřejmě že ano, protože nesnesou sluneční světlo. A protože noc je jejich základním elementem - v noci ožijí, vidí, baví se a loví - a dokážou se skrýt dokonce i těm nejostřejším zrakům lidí tím, že se halí do jakési roušky. Když se upíři vydali do lesů na Sluneční straně, Szganyové leželi nehybně ve svých úkrytech a pozorovali je. A někdy, když prošli kolem, zvedl se za nimi ze země oblak mlhy, podle kterého Szganyové poznali, že jsou to oni; nebo někdy třeba jen zablikaly hvězdy, jak je na chvíli zakryl procházející stín, ale nebylo poznat, čí stín to byl, byla to jen hlubší temnota ve tmě. A někdy - běda - přišla ta mlha a ten stín blíž a ještě blíž, zavětřil... a rozesmál se! 

Musíš mi odpustit, Jakeu, protože to, o čem ti teď vyprávím, není příliš veselé. Možná bych o nich nemluvil, kdybych si nepamatoval... 

Takže, moc vládce Szwarta nad nocí byla o tolik větší než moc kohokoliv jiného, že když zapadlo slunce, stal se úplně neviditelným. Nezvedala se za ním mlha, nezastiňoval hvězdy a nevrhal stíny. Byl spatřen pouze jednou, szganským mužem, který ho uviděl v bouřce, když se zablýsklo - a pak už nikdy. Ale ten muž, co jej spatřil, přišel o rozum a šílenství ho neopustilo až do jeho smrti, což ale netrvalo dlouho. Odešel do lesů, aby si tam vyhloubil úkryt, do kterého by se schoval, jenomže už nepřestal kopat. A když ho to nakonec v té jámě zasypalo, nekřičel hrůzou, že je pohřbíván zaživa, ale smál se šíleným smíchem... že je konečně v bezpečí a že už ho vládce Szwart nikdy nenajde. 

Nevím, jak vládce Szwart vypadal, vím jen, že byl Vampýrem. 

No a ten poslední v řadě byl zároveň asi nejnebezpečnější. Vládce Nephran Malinari - zvaný Malinari Myšlenkář nebo prostě jen Myšlenkář - měl moc nad myšlenkami. Byl to zloděj myšlenek, dokázal bez námahy přečíst jakoukoliv mysl. Žádný z telepatů z pobočky Bena Traska by neměl proti vládci Malinarimu nejmenší šanci, ani všichni dohromady by mu nestačili. Trochu ti to přiblížím. 

Mezi Szganyi, a dokonce i mezi vašimi lidmi se vyskytují zvláštní nadání. Můj vlastní šestý smysl - moje krev proroků - je jeden z mála příkladů. Ale mezi našimi lidmi byli také myšlenkáři a věštci, a dokonce i muži, jako je Ian Goodly, ano, i navzdory tomu, že věštecké umění patří k těm nejpochybnějším. Protože je to tak, jak jsem říkal, v každém z lidí na Sluneční straně je kousek Vampýra; jejich nákaza se šíří a myslím, že se dostala i sem, do vašeho světa. Jenomže Malinari... byl jiný. Jeho zlo bylo jiné! Dokonce ani mezi samotnými Vampýry neměl vládce Nephran Malinari žádné přátele. Ale nenech se zmást, Jakeu: Vampýři nebyli stvořeni pro to, aby uzavírali dlouholetá přátelství. To ne, ale někteří se seskupovali do aliancí; no, alespoň příležitostně. Každopádně ale zřídkakdy s Malinarim Myšlenkářem. Jak může někdo důvěřovat a udržovat dobré vztahy s někým, kdo zná každou jeho myšlenku a kdo je za všech okolností vždycky o krok napřed? Vampýři jsou nevyzpytatelní tajnůstkáři... ale před takovým, jako je Malinari, nedokáže nikdo nic utajit. 

Stačí, aby se někoho dotkl, může to být jen letmý dotek konečků prstů - a už se myšlenky přelévají proudem, jako když tryská voda - nebo krev? - z jejich majitele do mysli Malinariho. Ano, byl to výjimečný upír. Měl dvě vášně: jednou byla krev a tou druhou vědění. A nebyla to jen obyčejná zvědavost, Jakeu, ale neovladatelná touha po vědění. A jakmile se Nephran Malinari něco naučil, nikdy to nezapomněl. 

I když na Sluneční/Hvězdné straně samozřejmě byli jedinci, které nikdo přečíst nedokázal. Ať už to bylo silou vůle nebo prostě jejich povahou, měli ve své mysli bariéru, za kterou nedovolili žádnému obyčejnému mentalistovi nahlédnout. Jenomže vládce Malinari nebyl obyčejný mentalista. Jak jsem říkal, pouhý jeho dotek mu otevřel jakoukoliv mysl. Bylo to, jako když rozboříš hráz přehrady. A pokud by mu nestačil pouhý dotek... existovaly i jiné cesty. 

Konečky prstů... ve spojení s neuvěřitelnou silou Vampýrů... Trask říká, že je to jejich metamorfózou, že dokážou zarazit prsty do hrudi člověka a vyrvat mu srdce. A já tomu věřím, protože Malinari ani žádnou sílu nepotřeboval, aby dokázal takovéhle věci. Jeho prsty byly jiné, jako tekutina, a dokázaly prozkoumat ucho člověka zevnitř, stejně tak jeho oči, nebo i samotný mozek. A kdykoliv Myšlenkář ukradl něčí myšlenky přímo z mozku... pak po sobě nezanechal nic. Ne, ani vůli žít dál... 

*** 

No a jsme na konci příběhu. To, co zbývá, už ti nebudu vyprávět já, ale Ben samotný - jsou to věci, které se udály za jeho života. 

Jen ještě poslední věc. Mluvil jsem o Vavaře, vládci Szwartovi a Malinarim v minulém čase. Protože tak jsem to sám slyšel u táborových ohňů, když jsem byl ještě malý chlapec. Byly to legendy vyprávěné na Sluneční straně. Poslední jejich část říká, že před čtyřmi sty lety se spojil zbytek vládců a vládkyň z Hvězdné strany, aby se jich zbavili, a to jim vzalo všechnu sílu a schopnosti, a tak se museli stáhnout do Ledových pustin. 

Ale před pěti lety - když Nathan a ESPeři Bena Traska natočili Sluneční/Hvězdnou stranu směrem ke slunci - podle všeho část ledu roztála. A pokud byli Vavara, Szwart a Nephran Malinari uvězněni právě v tom ledu a celé ty roky vyčkávali...? 

Tak to alespoň vysvětluje Ben Trask. 

No a to je opravdu všechno, víc nevím a víc ti v tuto chvíli ani neprozradím... snad kromě ještě jedné poslední věci, o které jsem si jist, že sis ji stejně už vydedukoval sám: faktu, že jsou zpátky, Jakeu. Ti tři netvoři se vrátili. 

A to je cíl Benovy mise. To je to, co si on a všichni ESPeři slíbili udělat. Vampýři už zase řádí - a už nejsou uvězněni na Sluneční/Hvězdné straně!" 

XIII 

Traskův příběh 

Když Jake vzhlédl, zjistil, že je sám. Možná že ke konci Lardisova vyprávění dokonce usnul, ale nebyl si tím jist. Vstřebal to, všechny informace, a možná že toho bylo mnohem víc, než mu Lardis řekl. Je to divné, ale tak mu to během Lardisova vyprávění připadalo: jako by byl Jake na Sluneční/Hvězdné straně; jako by všechny nebo většinu z těch věcí znal - ty pohledy, zvuky a pachy Lardisových slov - a potřeboval jen, aby mu to ten starý Cikán připomněl. 

Ale to bylo během vyprávění, teď už to pomalu ustupovalo; scény, které Lardis tak mlhavě vylíčil, které si Jakeova mysl dokreslila, do nichž vložila poslední tahy štětcem, se najednou změnily v pouhá slova, namísto pocitů, vzrušení... emocí? Všechno, co teď vnímal, byla pouhá legenda. Vlastně jen půlka legendy. 

„Neřekl jste mi všechno..." nařkl ho Jake, vzápětí však zjistil, že je sám. Rozhlédl se kolem sebe, najednou se cítil hloupě. Vstal, vylil zbytky kávy, která už mu v jeho šálku dávno vystydla, a protáhl své ztuhlé tělo. Možná by nebylo špatné se zase jednou pořádně vyspat. 

Najednou kolem sebe ucítil tíživé ticho, prázdnotu a samotu, která na něj dolehla... a pak se ve shluku bledých, zavalitých stromů, mezi ním a řídicím vozem, něco pohnulo. Byl to Ben Trask, na němž se pod těmi stromy odrážely šedé, zelené a zlaté stíny, jak si razil cestu přímo k němu. 

„Jakeu?" volal na něj už z dálky. Nekřičel, ale v tom čistém ranním vzduchu - v tichu toho téměř opuštěného tábora - se zvuk šířil velmi zřetelně. Přišel blíže a zeptal se: „Zdálo se mi, že s někým mluvíš?" 

„Sám se sebou," odpověděl Jake a podrbal se na strništi na své bradě. „Nebo možná s jedním z těch vašich duchů - s Lardisem? Ten stařík na mě má divný vliv. Nejen že mi příběhy vypráví, ale taky mě do nich vtahuje! Prostě mi to odvypráví a pak mě tady jen tak nechá a zmizí si." 

„Sluneční/Hvězdná strana?" 

Jake přikývl. „Ale hodně toho vynechal." 

„Protože jsem mu to nařídil," řekl Trask. „Ale to je v pořádku... dopovím ti zbytek. Alespoň většinu. A pokud něco vynechám, musíš mi prostě věřit, že k tomu mám dobrý důvod. Pojďme do operačního vozu. Za hodinu tady bude pořádné vedro, ale do té doby se snad vrátí vrtulník a můžeme se vydat na cestu. Prozatím se posadíme ve voze a pustíme si klimatizaci." 

Když zamířili k řídicímu vozu, Jake řekl: „To, co Lardis vynechal myslím kromě technických podrobností nebo , vědy', jak tomu říká on - se týkalo hlavně lidí. Harryho Keogha, samozřejmě, toho záhadného nekroskopa. A taky jeho synů: Obyvatele a Nathana. Hm! To už jsem se dozvěděl více o Vavaře, Malinarim a Szwartovi než o těch lidech." 

Trask se na něho podíval, ale neřekl nic, a tak Jake pokračoval: „To označení, nekroskop. Pořád ho všichni používají. Vím, co je teleskop. Tele je z řečtiny, že jo? A znamená to daleko. Podobně jako micro nebo mikroskop, což zase znamená něco velmi malého. Ale nekroskop? Nějaký nástroj k prohlížení mrtvol?" 

„Něco v tom smyslu," řekl Trask. 

„A vám to dává smysl?" 

„I ty to pochopíš... postupně," odpověděl Trask. „Doufám." 

Jake zavrtěl hlavou. „Takže vy věříte tomu, že ten Harry Keogh, ten nekroskop, který vidí mrtvé lidi, je v mé hlavě? Já vím, že jsem se na to už ptal, ale co je ten chlápek zač? Nějaký telepat?" 

Trask přikývl. „Ke konci jím byl." 

„Byl?" Zamračil se Jake. „Ke konci?" Pak luskl prsty. „No jasně, a to je ta druhá věc. Lardis říkal něco o nějaké bombě - atomové? - která se dostala skrze Bránu na Hvězdnou stranu. A tak nějak jsem měl pocit, že Harry a Obyvatel? - že tam tenkrát byli." 

Pomalu se blížili ke schůdkům v zadní části operačního vozu. Trask se zastavil a uchopil Jakea za paži. „Byli tam," řekl smutně sípavým hlasem. „A než se mě na to zeptáš: ne, Harry nestihl uniknout." 

„Cože?" zeptal se Jake. 

Trask vylezl na schůdky a otevřel dveře, pak se otočil a ohlédl se zpátky. „Harry Keogh, nekroskop - původní nekroskop - je mrtev, už mezi námi není, Jakeu," řekl. „Na jedné straně je to nevyčíslitelná ztráta a na druhé milosrdné vysvobození a taky štěstí." 

„Mrtvý?" opakoval Jake a najednou ho v tom vedru zamrazilo. „Tak jak potom..." 

„Harry je mrtev," ukončil debatu Trask. „Je to jen další z duchů pobočky E. Ale ať už je mrtev a ztracen, nebo žije v tobě, nikdy jsme ho nepotřebovali víc než teď..." 

Uvnitř vozu seděli v operační sekci dozorčí a Ian Goodly a pracovali u hlavního panelu. Liz stála z druhé strany stolu, s lokty opřenými o nyní už uklizenou pracovní plochu, a podpírala si bradu. Kromě nejnutnějšího zařízení - permanentní telefonní linky, malé praskající vysílačky a matně osvětlené obrazovky na stěně - byl operační vůz více méně odpojen a vyřazen z provozu, i když jen dočasně. 

Tichá konverzace rozpačitě umlkla, když se Jake a Trask objevili ve dveřích, nicméně, šéf pobočky E jen pozvedl ruku a řekl: „To je v pořádku, chci, abyste všichni zůstali tady. Musím mluvit s Jakeem, a nevidím žádný důvod, proč by z toho měl někdo být vynechán. Iane, jestli se zmýlím nebo vynechám nějaký důležitý detail, chci, abys mě opravil. A ty Liz, může se stát, že některá z věcí, o kterých bude řeč, bude nová i pro tebe." 

Usadil se na jedné ze židlí za stolem, zatímco Jake si sundal jednu ze zdi a posadil se naproti. Pak, bez dlouhých průtahů, začal Trask vyprávět svou část příběhu. 

„Lardis Lidesci ti vyprávěl o svém světě, o paralelním světě jménem Sluneční/Hvězdná strana a o jejích obyvatelích, Jakeu. Vyprávěl ti o Vavaře, Szwartovi a taky o Malinarim. Teď už víš, že to nejsou pouhé postavy z legend nebo mýtů, ale že jsou skutečnou hrozbou pro každého v našem světě. Jsou tady na Zemi a čekají na svou příležitost. Tohle pokládej za fakt a věř, že to tak je, protože minulou noc, to byla jen taková lekce - úvod, jediná stránka z velké knihy obrovské hrozby, která se na nás valí v podobě Vampýrů. 

Proberme si to ale pěkně popořádku. Jak se sem vlastně dostali, to je samozřejmě první otázka, která se nabízí. 

Před pěti lety byla Brána v Perchorsku uzavřena. Z velké části se o to zasadil Gustav Turchin, za což jsme mu vděčni. Ale Turchin byl jen jeden muž a Rusko je obrovská země; jeho rozpínavost se nijak nezměnila. V bývalém Sovětském svazu pořád žije dost mocných lidí, kteří touží po ,starých dobrých časech', kdy jejich satelitní země vzdávaly hold matičce Rusi. Takže i když komunismus utrpěl vážná poranění, jeho rány se rychle hojí a zároveň se připravuje půda pro jeho vzkříšení. Rusové jsou proslavení svým nadáním tu a tam zorganizovat nějakou tu revoluci za přispění armády, která je zároveň nástrojem politiky. Vždycky to tak bylo, ale teď je to silnější než kdy předtím. 

V pobočce E si všichni dobře pamatujeme, jak Turkur Conov, bývalý šéf opozice - to je náš termín pro reakci Ruska na pobočku E - plánoval naplnit svoje částečně nacionalistické, ale hlavně chorobně egocentrické choutky, a ruku v ruce s oddanou vojenskou jednotkou proniknout na Sluneční/Hvězdnou stranu a zabrat ji pro Rusko. Jenomže Turchin měl o Conových pravých úmyslech své informace a my taky. Sluneční/ Hvězdná strana je velmi bohatá na zlato, mnohem bohatší než Klondyke na Yukonu v dobách své největší slávy. A nejde jen o nějakou izolovanou mateřskou žílu: zlato je ve světě upírů velmi hojné a dá se najít doslova všude. Při spolupráci s Turchinem jsme se, z pochopitelných důvodů, snažili tuto skutečnost utajit. A pokud nejsou naše pohnutky dostatečně pochopitelné, pokusím se je vysvětlit. 

Rusko je na mizině. Jeho armáda, loďstvo a letectvo jsou bez prostředků, téměř na dně. Nemohou si ani dovolit náležitě vyřadit z provozu staré nefunkční atomové ponorky a nukleární řízené střely, takže je musí vyhazovat za humna někoho jiného! Jenomže ruští generálové, admirálové a velitelé letectva jsou stále velmi mocní. Takže když se ten šílenec Turkur Conov vydal na Hvězdnou stranu, aby se tam nechal zabít, zanechal za sebou spoustu mužů, kteří zůstali v Perchorsku uvězněni bezpečnostními silami Gustava Turchina. Conov slíbil svým mužům zlato a všichni víme, co zlato dokáže. Zlato je moc, moc korumpuje a absolutní moc...? 

Věci se tedy mají tak, že Sluneční/Hvězdná strana pro ně byla doslova jedním velkým zlatým dolem, a jediný známý vstup existoval v Perchorsku na Urale. Ten ale byl zablokovaný, zaplavený vodou. Jenomže když dokážete otočit kohoutkem, abyste si vodu pustili, určitěji můžete i zastavit. 

Nevím, jestli je zbytek příběhu zcela pravdivý, ale my jsme pobočka E, své práci rozumíme a obvykle nejsme daleko od pravdy. Máme oči a uši - a taky spoustu dalšího vybavení - nastražené a snažíme se držet krok s ostatními. A také máme informace, které nám předal Nathan Keogh. Je to sice jen taková velice pestrá mozaika, ale myslíme si, že docela přesná mozaika... 

Kde jsem to skončil? Aha: Brána v Perchorsku byla zavřená, ale někdo ji chtěl znovu otevřít. Byla to Ruská vnitrostátní bezpečnost, něco jako KGB, v čele s generálem Michailem Suvorovem. Vstoupili dovnitř a udělali tohle: odvedli vodu z přehrady v Perchorsku zpátky do původní soutěsky a nechali Bránu spolu s celým komplexem vyschnout. Pak by se rozhodli, kdo půjde Sluneční/Hvězdnou stranu prozkoumat, i když ,vytěžit' je trefnější označení. Každopádně, k tomuto závěru jsem samozřejmě nedospěl sám. 

Už uběhlo víc než osmnáct měsíců od chvíle, kdy Turchin uzavřel Bránu, aby od ní udržel Suvorova, který ji chtěl použít, protože se dozvěděl o zlatě. Nakonec boj vyhrál, protože Turchin nebyl schopen mu v tom jakkoliv zabránit. Rusko bylo zadlužené a Suvorov - který byl velmi rudý - znal odpověď na všechny problémy: obrovský zlatý důl v primitivním světě na konci interdimenzionálního tunelu, jehož jediný vchod ležel hluboko pod vodou a ještě hlouběji v útrobách matičky Rusi. 

Takže Turchin neměl na vybranou: mohl ustoupit z cesty a nechat Suvorovovi volnou ruku v jeho akci, která, jak se dušoval, měla být jen ,omezeným' výzkumem; v opačném případě hrozilo, že Suvorov oznámí všem hladovým Rusům, jaké neomezené bohatství se před nimi jejich premiér snaží ukrýt. No, a všichni jistě víme, co by to znamenalo... Stačí si vzpomenout na Klondyke a pochopíte, co mám na mysli. Každý by samozřejmě chtěl být u toho. A také nezapomínejte, že Gustav Turchin do jisté míry tušil, jaká nebezpečí se skrývají v upířím světě a zcela jistě věděl víc než my o tom, co se tenkrát stalo v Perchorsku. Takže mu bylo jasné, že čím méně lidí vejde do Brány, tím menší bude riziko, že si s sebou zpátky z Hvězdné strany přinesou něco nevítaného. Mám na mysli něco jiného než zlato... 

A za celou tu dobu - nějakých osmnáct měsíců - jsme nedostali žádnou zprávu od Nathana Keogha, který se zabydlel na Sluneční straně. 

Jenomže jak jsme mohli, když byla Brána zavřená? Ano, Nathan měl svoje vlastní spojení se Zemí, skrze Möbiovo kontinuum. To je ta cesta, kterou používáš ty, Jakeu - jako spojnici dvou bodů - je to temnota mezi opuštěním jednoho místa a příchodem na druhé. 

Jistě, já vím, že to není dostatečné vysvětlení, ale to nechám na později. 

Takže, Nathan měl zřejmě k přerušení kontaktu s námi své důvody, ale určitě necítíme, že by nás nechal na holičkách; naopak, bez něho bychom byli v pořádném maléru. A tím ,my' mám na mysli celou naši planetu. Úplně stačí, že se tady musíme potýkat se třemi těmi netvory, bez Nathana by jich tady byly celé zástupy. Když o tom tak přemýšlím, Ian a já bychom tady ani teď nebyli a nemohli bychom s vámi mluvit o těchhle věcech a nebyl by tu vlastně ani nikdo z vás, kdo by mě mohl poslouchal. Jistě, určitě byste tady teď byli - někde na této planetě - ale ne ve své nynější podobě. A s vámi spousta dalších lidí, proměněných k nepoznání. 

Takže Nathanovy důvody pro to, aby s námi přerušil kontakty, mohly být následující: 

Tím, že uzavřel svět, ve kterém se v současné době nachází, začal přemýšlet o tom, jak zachovat jeho integritu - protože zatopit Perchorsk byl jeho nápad, na to nepřišel ruský premiér; Turchin jenom udělal to, co mu Nathan poradil. Možná si myslel, že když nás nechá na pokoji, necháme na pokoji i my jeho. Věděl, jak jsme dopředu, pokud jde o technologii... nevím, možná chtěl své lidi ušetřit stresu moderní doby? Také určitě nezapomněl, že navzdory všem opatřením stále ještě existují lidé, kteří budou jeho svět považovat za hrozbu, a taky věděl, že mají prostředky k jeho zničení. A konečně... je tady všechno to zlato, které není kočovníkům ze Sluneční/Hvězdné strany k ničemu, protože oni ho používají jako obyčejný kov, zatímco u nás na Zemi je velice cenné. Není to snad neodolatelné lákadlo pro obyvatele Pekelných krajů? - tím myslím vás, sebe, nás všechny - jistě je. 

No, dosti o tomhle... prostě se nám z důvodů známých jen jemu neozývá. A mezitím se jeho svět vrací zpátky k normálu, stíny na Hvězdné straně se prodlužují a slunce opět cestuje po obloze po své staré známé oběžné dráze. A v dálce za planinou, pod tetelící se spletí polárních září, už roztála většina ledovců. 

A teď si k tomu připočtěte Szwarta, Vavaru a Nephrana Malinariho. Jediné možné vysvětlení je, že byli všichni uvězněni v ledu - nebo se tam sami ukryli, aby si počkali na své znovuoživení - když byli vyhoštěni z Hvězdné strany. Vampýři něco takového mohou udělat; museli to udělat, zmrazit se s hrstkou svých poddaných a létavců, kteří je doprovázeli do Ledových pustin, když tam byli vypuzeni z orlích hnízd Vampýrů. Je to přirozená, nebo spíš nepřirozená známka houževnatosti upírů. 

A mezitím jsme tady, v našem světě, neměli nejmenší tušení, že Michail Suvorov a spolu s ním skupina vědců, geologů a zlatokopů - nemluvě o četě dobře vyzbrojených ruských vojáků - vstoupili skrze Bránu v Perchorsku do jiného světa. Možná, že postrašili Turchina, aby nás nevaroval; vlastně jsem o tom přesvědčen. A možná že sám nechtěl, protože by pak musel uznat svou vlastní neschopnost jakkoliv tomu zabránit. Možná mu to bylo jedno, protože v žádném případě nemohl tušit, že upíři se vrátili zpátky na Hvězdnou stranu. 

Nathan to ale věděl a spolu s ním i Lardis Lidesci. Věděli to, protože na Sluneční straně znovu začalo docházet k nájezdům. Jenomže tentokrát to neměli Vampýři tak jednoduché. Nathan vybavil své lidi různými ničivými zbraněmi, které používáme my tady na zemi, protože věděl, že jsme v technologii popředu, a co se týče vzdělání samotného Cestovatele, ten se také snažil držet krok s dobou. A tak, stejně rychle jako Vavara, vládce Szwart i Malinari formovali upíří jednotky v opuštěných pahýlech orlích hnízd, Nathan a Cestovatel je pokaždé dokázali vykázat do patřičných mezí. Ale zatímco celková situace byla více méně patová, Szganyové převážně v zapadlých oblastech Sluneční strany, na územích různých kmenů, které se nacházely mimo dosah vlivu Lidesciho, přicházeli o životy. 

Navzdory Nathanovu ESPerskému nadání, všem těm neuvěřitelným schopnostem, které zdědil po svém otci, nemohl být na všech místech najednou. A i na Sluneční/Hvězdné straně platí, že láska k bližnímu začíná doma. Takže je pochopitelné, že se jeho hlavní zájem upíral k Lidesciho kmeni a jeho úsilí se soustředilo převážně na jejich ochranu. Část tohoto úsilí, které bylo pro Nathana prvořadé, bylo dostat Lardise Lidesciho a jeho ženu Lissu pryč, na nějaké bezpečné místo. Protože faktem zůstává, že Lardis už je starý muž - i když vypadá starší, než ve skutečnosti je, to je důsledek života stráveného na útěku před Vampýry. V době jeho mládí nebyl život na Sluneční straně žádný med. A Nathan souhlasil, že po něm převezme vedení kmene... hned jak jej dostane do bezpečí. 

Takže ať si Lardis stěžuje, jak chce - a já vím, že je to starý bručoun - Nathan mu nedal možnost výběru a prostě jej a jeho manželku vzal a přenesl je sem, do relativního bezpečí naší planety. Tak se sem tedy dostal; Lissa je teď v péči našich lidí v Londýně. Svou ženu, Mishu, chtěl Nathan ochránit podobně, jenomže ona s tím nesouhlasila. V minulosti už o něj přišla dvakrát, a pokud se Nathan znovu chystal bojovat s Vampýry, chtěla zůstat po jeho boku. Stejně jako Anna Marie Englishová: ta si vzala Cestovatele jménem Andrei Romani a zasvětila svůj život péči o sirotky, kteří přišli o své příbuzné ve válkách o krev. Rozhodně odmítla opustit svého muže Andreie a své sirotky, nechat je napospas osudu. A tak zůstala. 

Takže jen několik týdnů před tím než Nathan... hm, přepravil Lardise a Lissu na Zemi, zavládlo na Hvězdné straně podivné ticho - nájezdy na Sluneční stranu ustaly. Pak začaly znovu, jenomže tři hlavní Vampýři, kteří čekali čtyři nebo pět století zamrzlí v ledu, už nestáli v čele svých pobočníků, otroků a válečníků - přesněji řečeno vůbec se nezúčastňovali nájezdů na Sluneční stranu. Aby mohli Nathan a jeho Szganyové zjistit, co se za tím skrývá, polapili jednoho z pobočníků, přivázali ho stříbrnými dráty ke kříži a dali mu na vybranou: buď bude mluvit a zemře rychlou a bezbolestnou smrtí se šipkou z kuše v srdci, nebo bude mlčet a pak jej spustí obličejem dolů do jámy plné žhavého uhlí a nechají ho nemrtvého a vzpouzejícího se usmažit. Mluvil a zemřel rychle a pak ho pohřbili. Pro upíry neexistuje jiný způsob. 

A co jim řekl? 

Vavara a ostatní narazili na nějaké cizince, kteří se vynořili z Brány na pustině s bludnými balvany na Hvězdné straně. Strhl se krátký, nerovný zápas - velmi krátký, protože Suvorovovi vojáci na to nebyli připraveni; jenomže, kdo by to byl čekal? - a vládce Malinari ,vyslýchal' před tím, než z nich udělal potravu pro své podřízené, hrstku těch, kteří přežili... pak je odevzdal svým pobočníkům a otrokům, a co zbylo, pohodil, aby se nasytila i jeho zvěř. Po Malinariho výslechu už mohli být stěží použitelní pro něco jiného..." 

Trask se odmlčel, očividně jej něco v jeho vyprávění silně rozrušilo. Jeho obličej se protáhl a zbledl, v očích se mu objevil smutek; vypadal mnohem starší, než ve skutečnosti byl, jako předtím popsal Starého Lidesciho. 

Jasnovidec Ian Goodly věděl, co se děje, a řekl: „Bene, já budu vyprávět dál, jestli chceš." 

„Ne," namítl Trask. „Když Jake vypravoval svůj příběh, taky se nejspíš necítil nejlépe. Takže je správné, abych i já dovyprávěl ten svůj. 

Sakra, už s tím žiju skoro tři roky..." I tak mu ale chvíli trvalo, než si v hlavě uspořádal myšlenky, aby mohl pokračovat. 

„Říkejte si tomu třeba shoda okolností," začal, „nebo synchronizace, ale Nathan se objevil v pobočce E, v Harryho pokoji. Ano, nejspíš trochu příliš pozdě. Přivedl Lardise a Lissu a seznam věcí, které si s sebou chtěl vzít nazpátek. Jenomže byla hluboká noc a na pobočce se v tu chvíli nacházelo jen pár lidí; a já... zrovna jsem byl na cestě, uháněl jsem jako blázen po prázdných nočních silnicích. Bůh ví, kolikrát jsem projel na červenou. 

A proč jsem tak strašně spěchal? Protože se mi zdál sen - zatracená noční můra - a ten ve mně zanechal pocit, že se něco zlého stalo. Ne, bylo to mnohem silnější než pouhý pocit: jistota, že se určitě děje něco strašného. Moji ESPeři... jak často jsem od nich slýchával, že jejich nadání jsou pro ně prokletím? U mne to samozřejmě platí také, když musím sedět a poslouchat násilníky, pedofily a vrahy, kteří lžou, aby se vyhnuli vězení. Sedíte tam, čtete jejich myšlenky a víte, že ve skutečnosti to jsou chladnokrevní zabijáci, prznitelé dětí a lháři. Ale až do té noci se mi ani jednou nestalo, že bych své nadání považoval za prokletí. A tak dokážu docela dobře pochopit, jak se cítíš, Iane, když vidíš ve svých snech budoucnost a víš, že to nebyl jen pouhý sen! 

Protože tak jsem se cítil já: pouhý sen, ale přitom to bylo mnohem více než sen. A ten sen... prožil jsem ,perný den v kanceláři'... jen jsem tam tak ležel, házel jsem sebou a převaloval se a četl jsem pravdu o té zatracené věci, ale nemohl jsem se probudit, dokud mi to nedovolila. Bože... !" Znovu se odmlčel. 

A než mohl Goodly opět promluvit, pokračoval: „Byla to Zek, moje žena!" Trask to ze sebe konečně dostal. „Byla v útulku v Rumunsku. Tenkrát se přítok v podzemní řece na dva týdny skoro zastavil. Pracovní skupina v Radujevaku, která tam tehdy držela hlídku, tomu nerozuměla, ale protože byl v tu dobu v celé Evropě nedostatek srážek, připsali to tomu. 

To ale nebyl důvod, proč tam jela. Zek je - byla - prvotřídní tele-patka. Byla více než to. Krásnou Zek byl okouzlen každý, kdo ji kdy potkal. Samotný Harry Keogh, Jazz Simons, Lardis Lidesci... dokonce vládkyně Karen, všechny si získala. A ty ubohé rumunské děti v útulku, některé už vyrostlé v dospělé muže, ale stále trpící hlubokými psychickými traumaty, o něž se jim postaral v minulosti Ceauceskův režim; ona se jim snažila pomoci. Dokázala se dostat do jejich myslí, vyslídit jejich problémy a pak je vymazat. Někdy to fungovalo, někdy plakala. 

A v mém snu jsem ji viděl plakat, volala na mě, na svého muže... byl jsem si jistý, že je to pouhá noční můra, a zároveň jsem věděl, že to tak není... každopádně jsem s tím ale nemohl nic udělat. A navzdory tomu, co se s ní dělo nebo se jí teprve mělo stát, se se mnou Zek snažila spojit jedinou možnou cestou, která jí tehdy zbývala. 

Nebylo to poprvé. Jednou mě už telepaticky kontaktovala. To bylo v květnu roku 2006, když byla s Nathanem u Středozemního moře, přesněji řečeno u Jónského. Odjeli na Zante - neboli Zakynthos, ostrov, na kterém se Zek narodila a podle kterého dostala jméno - aby mohli vzdát hold Jazzu Simonsovi, který tam byl pohřben. Jazz byl Zečiným prvním manželem... zemřel na vrozenou chorobu. Jenomže lidé Turkura Conova byli Nathanovi na stopě a snažili se ho zabít. A protože Zek byla s ním, zlikvidovali by ji také. Kontaktovala mě ve chvíli, když ji chtěli zabít. V té chvíli jsem cítil přesně to, co cítila i ona. A věděl jsem, že je na pokraji smrti. Ale tenkrát neumřela, protože tehdy Nathan objevil Möbiovo kontinuum a použil ho, aby ji přenesl zpět na pobočku E. 

V mém snu to bylo znovu to samé. Zek ve své - Bože, šílené hrůze! - věděla, že tohle je konec, a i přesto se snažila se mnou spojit, aby mi dala vědět, co se děje. Na jednu stranu to bylo volání o pomoc, ale musela si být jistá, že jí nebudu moci nijak pomoct, a na druhé straně čin neuvěřitelně statečné ženy, která se mi snažila sdělit všechno, co věděla o... o... 

Bylo to silné a rychlé; čistá telepatie, která sdělovala více než jen pouhá slova. Jak zní to staré pořekadlo o obraze, který dokáže říct víc než tisíc slov? Ano, je to tak; napůl jsem to viděl jako vizi a napůl jsem četl v jejích myšlenkách, bylo to splynutí myslí. A to všechno se dělo, zatímco jsem se převracel a a házel sebou na lůžku - proklínám své sny...!     

Jeden z údržbářů v útulku, Novozélanďan jménem Bruce Trennier, byl zrovna v odpadní nádrži - v podzemním únikovém východu - a prohlížel systém hydroelektrických bariér a turbínu, která zásobovala útulek v období dešťů. To, že tam šel, bylo částečně i kvůli nedostatku vody, ale taky protože jeho přístroje ukazovaly, že je dole něco v nepořádku. Celý systém byl poruchový od té doby, co CM1 - státní bezpečnost, kterou díky Bohu už zrušili - udělala svou vůbec největší chybu a vyhodila ho do vzduchu! 

Takže Trennier byl ve spojení s noční hlídkou útulku, byl připoutaný na laně a právě jim sděloval, že se chystá otevřít suchý bezpečnostní kanál, aby se mohl dostat do vlastní napájecí jeskyně. Myslel si, že je tam možná něco, co blokuje přítok vody. A taky že bylo - mrtvý upíří pobočník, jehož tělo ucpávalo potrubí, které regulovalo přítok! 

Samozřejmě šlo o to, že se Vavara, Szwart a Malinari snažili přilákat něčí pozornost, a to se jim právě podařilo. Trennier jim otevřel cestu. 

No, zbytek příběhu si můžeme jen domýšlet. Zkouším si vzpomenout, co všechno se odehrálo v tom snu, protože koneckonců byl to jen sen, na který se usilovně snažím zapomenout! A dokonce i tenkrát to bylo jen útržkovité, jak už sny obvykle bývají; a Zek, moje Zek... samozřejmě vysílala chaoticky. Ale kdo by to dokázal lépe v její... v její situaci?" 

Trask znovu ztichl, zalykal se přívalem emocí. Když se ho Liz po chvíli tiše zeptala, jestli mu může uvařit kávu, jen přikývl. Pak bylo dlouho ticho, dokonce ani Jake nepromluvil... 

XIV 

Zekina smrt 

Uběhlo několik minut, než byl Trask s to znovu pokračovat. Nakonec se k tomu ale přece jen odhodlal: „Budu vám to vyprávět tak, jak jsem to viděl v tom snu," řekl. „Stalo se to v noci v tom útulku, o dvě hodiny dříve než podle našeho času. Zek probudilo pípání pageru, bylo to volání jednoho ze dvou mužů, kteří měli noční službu. Bruce Trennier se zrovna nacházel na dně odpadní šachty; ať už to bylo cokoliv, tvrdil, že to nemůže počkat. Předpověď počasí hlásila vytrvalý déšť, a celá oblast byla navíc náchylná na záplavy. Pokud něco blokovalo šachtu, tlak vody by mohl způsobit vážné problémy. 

To byl také důvod, proč se tam dolů vydal uprostřed noci s brašnou s nářadím, výkonnou svítilnou a prastarým přespolním telefonem na baterie, které byly pravděpodobně už velmi slabé, protože navázal pouze slabý a přerušovaný kontakt. Ale dokonce ještě před tím, než se Zek dostala do služební místnosti, cítila, že je něco v nepořádku. Ne s Trennierem - o něm ani nevěděla - prostě všeobecně. Zek byla velmi silná telepatka, jak už jsem říkal, a cítila... řekněme čísi přítomnost? Někdo zkoumal psychický éter? Nějaká porucha? Cokoliv, prostě něco nebylo v pořádku se ,statikou' - to je pojem používaný telepaty k určení šumu a ruchu myšlenek, které vysílají lidi v okolí - no a tohle bylo něco, co nikdy před tím nezažila. 

My v pobočce E dodržujeme určité pravidlo: nepoužíváme naše talenty jeden proti druhému, nikdy. Já osobně mám na tohle omluvu - moje nadání je automatické, stejně jako bylo nadání Darcyho Clarka přede mnou. Darcy nebyl zodpovědný za to, co dělal - ve skutečnosti nedělal nic - jeho nadání ho prostě ovládlo. Byl to odchylovač, opak někoho, kdo je magnet na nehody. Jako by nad ním neustále držel ochrannou ruku jeho strážný anděl. Darcy mohl přejít minové pole ve sněžnicích, aniž by došel k úhoně, jenomže jeho talent by mu to nedovolil. Ale nesmíte si myslet, že byl úplně lehkomyslný. Naopak, vypnul si hlavní jistič dokonce i když šel měnit obyčejnou žárovku. Nebo to možná patřilo k jeho nadání. 

U mě je to stejné: pokud mi někdo lže, nemůžu si pomoct, prostě to vím. A nejde o to, že bych se nějak snažil, alespoň ne pokaždé, děje se to samovolně. Ale telepat má na výběr: jestli se naladit na myšlenky druhých, nebo je jednoduše ignorovat. A většina telepatů dokáže ztlumit svou schopnost, nebo ji dokonce vypnout. Což je vlastně dobře, protože by jinak nemohli ani spát. 

Takže v pobočce E jeden na druhého nic takového nezkoušíme. Mohla by to být nejsnazší cesta, jak přijít o všechny přátele. Pokud má váš partner špatnou náladu a vy jste s ním v jedné místnosti, určitě je lepší nevědět, čím mu tak lezete na nervy. 

Ale Zek... ta se ke všem chovala stejně. V práci - na různých ambasádách nebo když pracovala na nějakém kriminálním případu - byla prostě nejlepší. A mimo práci prostě vypnula; nezajímaly ji ty zatvrzelé malicherné myšlenky, které neustále víří kolem. A v útulku to bylo to samé. Měla dost práce se všemi těmi ubohými nemocnými dětmi, než aby zkoumala myšlenky svých kolegů. A jen tak mimochodem, byla jediným ESPerem, který se v objektu nacházel. Pobočka E se z Radujevaku stáhla už dávno. 

Tohle všechno vám vyprávím, abyste pochopili, proč Zek automaticky okamžitě nepřepla svou mysl, aby vypátrala, co se děje. Zek nepoužívala svůj talent jen tak mimochodem, ale pouze když bylo potřeba. A co se týče Trenniera, který se zrovna nacházel na dně šachty: zjistila to, až když přišla do služební místnosti. A ani pak se nijak neznepokojovala. Alespoň ne hned. 

Protože to nebyl ten důvod, proč ji vzbudili; ne, bylo to kvůli tomu, že jako jediný ESPer tam měla funkci jakési velitelky. A pokud nastal jakýkoliv problém týkající se dětí, museli ji o tom okamžitě informovat. Zek - pořád ještě napůl spící - měla za to, že to není nic vážného. Ve skutečnosti nastal psychický útlum. Nebo spíše, najednou bylo úplné ticho. Ano, přesně to vystihovalo stav statiky: nejen, že byl přerušen její tok, prostě se ztratila. Bylo to, jako kdyby... jako kdyby se všechny děti probudily v jeden okamžik a do něčeho se zaposlouchaly. Ale zaposlouchaly se opravdu intenzivně, vypustily všechno ostatní. A ať už ten zvuk představoval cokoliv... vůbec se jim nelíbil. 

Proto použily své pagery, všechny najednou; a z tohoto důvodu také panel ve služební místnosti zářil jako vánoční stromek a Zek byla přivolána, aby se na to podívala. 

Jenomže už nedostala šanci to okomentovat, protože když došla do služební místnosti, přihodily se najednou dvě události. První: kontaktovala se ve své mysli s jedním z dětí - byl to jeden z případů, na kterém zrovna pracovala a důvěrně jej znala - a druhá: rozdrnčel se starý telefon a pak už drnčet nepřestal. Byl to samozřejmě Trennier a byl opravdu neodbytný. 

Nejdříve soustředila svou pozornost na to dítě: jednalo se o rumunského sirotka, asi osmnáctiletého. Zek pronikla do jeho mysli... 

Někdo v ní byl! Nejenom to dítě samotné, ale ještě někdo, něco jiného. Něco neuvěřitelně inteligentního, co se tam vkradlo a plížilo a hltavě vstřebávalo informace. Bylo to jako studený sliz a zanechávalo to za sebou jen studenou prázdnotu. Když se toho dotkl Zekin talent, ,ucítila', jak se to stáhlo, a pak se to zeptalo - ,Kdo?' - no a pokusilo se to k ní taky přisát. 

Zek sebrala své myšlenky a rychle se odpojila, jako by se dotkla elektrického vedení. Uzamkla svou mysl a zvedla mentální bariéru, protože rychle pochopila, o co jde. 

Mezitím jeden z ošetřovatelů noční směny zvedl telefon, na jehož druhém konci byl Trennier. Byl to muž, o kterém Zek věděla, že ho jen tak něco nerozhází; ale jakmile zaslechl Trennierův hysterický hlas, který se ozýval z toho prastarého telefonního sluchátka, vytřeštil oči a brada mu spadla na prsa. 

Zek si od něj vzala sluchátko a poslala ho zkontrolovat děti. Druhá sestra už mezitím odběhla, takže teď tam Zek zůstala sama - tedy kromě zděšeného hlasu Bruce Trenniera, který se snažil dovolat pomoci ze šachty v podzemí. 

Řekl jí o tom těle, které našel v potrubí, a taky, že ho tam zřejmě někdo zasunul nebo násilím vecpal, skoro úplně celé. Ale navzdory té obrovské síle, kterou někdo vynaložil, aby ho tam hlavou napřed napěchoval - protože to potrubí bylo široké jen čtyřicet pět centimetrů a ta mrtvola byla... velká - stále ještě jevil známky jakéhosi hrůzného života; jeho nohy sebou ještě křečovitě škubaly! Ale to nebylo to nejhorší. Kdosi nebo cosi, co mělo na svědomí tento hrůzný čin, se pořád zřejmě nacházelo tam dole. Trennier něco zaslechl a také si všiml nějakého pohybu v té inkoustově černé tmě potrubí! 

Teď už si Zek bez nejmenších pochyb byla jista, co se děje. Nechtěla tomu uvěřit, ale věděla, že je to tak. Hluboko ve své mysli najednou uviděla celý obraz: zřejmě se stalo něco, co odklonilo vody v Perchorsku, a Brána na Hvězdné straně byla znovu otevřena. To bylo jediné přijatelné vysvětlení. Všechny ty děti cítily vliv toho, co zažíval Trennier, tu ,temnotu' mezi ním a jedinou jeho únikovou cestou; to museli být jedině - Vampýři! Nezáleželo na tom, jak k tomu došlo, ale byli zpátky. Zpátky v našem světě a Bruce Trennier byl tam dole s nimi. A děti... jejich zranitelné mysli byly napadány a prozkoumávány někým mnohem silnějším a možná nebyl sám. Ti sirotci na to reagovali, protože to cítili, stejně jako když myši ucítí kočku - a měli k tomu důvod. Zek znala Vampýry, a tak věděla, že jejich mysl je vždycky hrůzná, a taky věděla, že ta kočka už napíná svaly a chystá se ke skoku. 

Její mysl musela určitě vysílat na všechny strany. Byla zodpovědná za útulek, za děti, pobočku E... dokonce i za mě, Bože můj! A navíc byla z těch několika málo přítomných zaměstnanců jediná, kdo věděl něco o Vampýrech. Bylo jí jasné, že pokud se dostanou do útulku, do Rumunska, do našeho světa, pak to bude znamenat, že se ta noční můra vrátila. Všechny tyhle myšlenky se jí honily hlavou a zároveň ji vyburcovaly. Ale co má dělat kdo jí poradí? Jediné, co věděla, bylo, že musí něco udělat. 

A jak sdělit Trennierovi, který pořád ještě hystericky křičel do telefonu, že už je mrtvý muž nebo že se navždy promění v něco jiného a aby dobrovolně obětoval svůj život a zachránil tak všechny ostatní? Protože Zek věděla o útulku něco, co nevěděl nikdo jiný, dokonce ani ten novozélandský údržbář: že tam před několika lety pobočka E nainstalovala několik zabezpečovacích zařízení a dole v té šachtě existoval způsob, jak ji zničit. 

Silné nálože zabudované ve stropě spodní kaverny: výbuch postačující na to, aby šachtu zavalil a tím ji navždy uzavřel. Byli bychom to udělali už dávno, ale Brány byly zavřeny a Vampýři byli vymýceni. No a my jsme potřebovali tu turbínu, aby napájela útulek. 

Aby bylo možno systém aktivovat, někdo musel stisknout dva vypínače: jeden byl umístěn uvnitř šachty, ten sloužil k odjištění náloží, a druhý se nacházel uvnitř za vyztuženou betonovou bariérou, která zadržovala vodu v korytě; vnitřní vypínač samozřejmě sloužil k odpálení nálože. Ale pamatovali i na praktické bezpečnostní opatření s patnáctiminutovou prodlevou poté, co byly oba vypínače aktivovány. Nakonec ovšem musely být oba otvory uzavřeny zvenčí - vlastně se daly uzavřít pouze zvenčí - pak se teprve elektrický okruh uzavřel. 

Zek se snažila Trenniera uklidnit, jak nejlépe to šlo, a pak mu řekla o spínací skříňce. Řekla mu, aby zmáčkl vypínač a zmizel odtamtud, jak nejrychleji to půjde (pokud toho bude schopen), ale tohle si samozřejmě nechala pro sebe, protože nezbývalo mnoho času, a už vůbec ne na to, aby mu byla schopna vysvětlit svoje obavy ohledně Vampýrů. Ne, že by čekala, že jí ten Novozélanďan bude rozumět; na to byl příliš vyděšený. Jenomže kdo by nebyl? Polapen v pasti ve tmě s něčím absolutně neznámým? Alespoň že mu Zek dala nějaké základní instrukce. 

Pak spustila alarm, aby vzbudila zaměstnance, řekla jim, aby vzali děti a vyvedli je ven všechno se to odehrálo ve velmi krátkém čase a nic z toho nikomu nedávalo smysl, kromě Zek, která ovšem neměla čas komukoliv cokoliv vysvětlovat. 

A v chaosu těch řvoucích alarmů naráželi ospalí a zmatení zaměstnanci jeden do druhého, společně s ustrašenými plačícími dětmi. Zbytek závisel na Zek, která se musela vydat do sklepení, spustit mechanismus a počkat u otevřeného poklopu, až přijde Trennier- a doufat, že to bude jen on, kdo se dostane ven - a pak zavřít a uzamknout poklop, a tím spojit elektrický okruh, který zahájí odpočítávání do výbuchu, jenž pošle jímku a všechno, co je v ní, do horoucích pekel. 

Jenomže co když se v poklopu neobjeví ten Novozélanďan, co potom? Můj Bože! To bylo horší než noční můra! 

A teď mi, doufám, odpustíte, že jsem se snažil na tohle všechno zapomenout, na tu paniku a hrůzu toho, co zažívala Zek, moje Zek, když běžela do sklepení, vešla do nyní už ztichlé strojovny a pokračovala dolů po točitém ocelovém schodišti do útrob útulku k vyztužené betonové podlaze, jejíž spodní strana tvořila strop přírodní jeskyně přívodního kanálu. Za normálních okolností by se podlaha chvěla pod přívalem divoké protékající vody, ale z té teď byl jen malý pramínek, a proto se místnost najednou zdála tichá. 

Tady v té sklepní místnosti, která sama o sobě působí dost strašidelně, trčely z podlahy do asi půlmetrové výšky dvě válcové hlavice. 

O jednu z nich se opíral těžký poklop odhalující temné útroby podzemí, které bylo ještě mnohem děsivější. Zek se rozhlédla a uviděla malý výklenek ve zdi a v něm polici, na které ležel telefonní přístroj. Doufala, že ho bude umět použít. 

Nejdůležitější teď ale byl ten poklop: musí ho zavřít, a to okamžitě. Pokud je Trennier na cestě ven... nejspíš zešílí strachy, až jej najde zavřený. Jenomže ona neměla na vybranou, a navíc to bylo jen dočasně. Snažila se nemyslet na toho Novozélanďana a jeho situaci, nemarnila tím čas, spustila poklop a uzamkla ho. Potom rychle běžela k otevřenému konci jeskyně, kde se po prastarých schodech dostala až na samé dno sloje. 

Odtud se vyšplhala po rezavém žebříku, kde byl vysoko ve výklenku stěny jeskyně schovaný izolovaný spínač. Byl ztuhlý - možná trochu zarezlý - ale i přesto se jí podařilo jej zmáčknout  a aktivovat okruh. Pak se rychle vrátila stejnou cestou zpátky do prázdného sklepení. 

Teď už byla Zek opravdu roztřesená; strach v kombinaci s fyzickým vypětím ji téměř úplně vyčerpal, ale alespoň se jí podařilo zajistit všechno, co potřebovala. Touhle dobou už by měl i Trennier bušit na víko zavřeného poklopu... ale nebušil. Ale pokud už se mu také podařilo aktivovat spínač, zbývalo mu nějakých osm až deset minut, aby se dostal ven. 

Zek u sebe měla automatickou pistoli. Od té doby, co byla napadena na Zante, měla ve zvyku u sebe nosit zbraň; myslím, že vám nemusím říkat, jaké používala náboje. Takže si připravila svou zbraň a zastrčila ji za opasek, pak zvedla sluchátko telefonu ve výklenku zdi. Nedbala na vybitou baterii, protože generátor se stále ještě slabě otáčel. Po chvíli se spojila s Trennierem. 

Novozélanďan na tom byl špatně - dokonce byl na tom ještě hůř než předtím - a co bylo horší, neudělal, co mu Zek poručila. Ano, našel na tajném místě spínač, ale neaktivoval jej. Trennier totiž nebyl žádný hlupák. Jako údržbáři mu stačil jediný pohled, aby zjistil, že slouží k aktivování detonačního zařízení. Znal Zek a byl si vcelku jistý, že by ho tam dole nenechala, stejně ale nechtěl nic riskovat. A chvějícím se hlasem se dožadoval odpovědi na otázky: co se to děje, proč všechen ten rozruch a kdo mu to tam dole dělá tu tichou, ale pozornou společnost? Něco ho totiž pozorovalo, tím si byl jist. 

Nebyl čas na vysvětlování, a tak mu jen znovu poručila, aby aktivoval ten spínač a vylezl zpátky nahoru k jednomu z otvorů - ke kterémukoliv, na tom nezáleželo - a dostal se odtamtud ven. Dokud budou ve spojení, bude vědět, že je to on, a ne někdo jiný; a nezastřelí ho, až se objeví. 

Jenomže tohle mu neměla říkat. Ne někdo jiný? Koho jiného měla Zek na mysli? Co mu chce zatajit? A na koho to jako chce střílet? Někoho, kdo je schopný nasoukat urostlé lidské tělo do čtyřiceticentimetrové roury? Kdo jsou k čertu ti zabijáci, kteří se tam dole schovávají ve tmě společně s ním? Ale ne, on to ani nechce vědět. A kašle na nějaký spínač! Jde nahoru, a to teď hned - nahoru k poklopu - a Bůh pomáhej všem, kteří se mu připletou do cesty! 

Teď už Zek do telefonu ječela, aby se ovládal a věnoval jí pozornost, až ji konečně začal poslouchat; ale věděla, že na něj bude muset přitlačit. Neměla jinou možnost. Takže mu řekla o těch poklopech, že jsou zamčené a že je neotevře, dokud si nebude jistá, že ten vypínač zmáčkne! Ach, Zek věděla, že by ho stejně pustila ven, i kdyby to nesplnil, ale nemohla mu to přece říct. 

Takže to nakonec udělal, spustil ten spínač; a Zek si byla jistá, že to udělal, protože ho našla svojí telepatií a ,pozorovala' ho! Nyní už jim opravdu zbývalo pouhých patnáct minut... 

Jenomže když hledala Trenniera, otevřela svou mysl - a nebyly to jen jeho myšlenky, které zachytila. Vzápětí zjistila, že se naladila ještě na něco jiného, na tu věc, která tak vyděsila děti. Bylo to prchavé a trvalo to jen okamžik, ale najednou ucítila chlad, jako by se jí dotklo samotné peklo: 

,Aááách, podívejte se! Teď se pohnul. Teď opustil své místo a ukáže nám cestu ven...' Jen to, nic víc, než Zek opět svou mysl uzavřela. Ale tohle jí nepochybně stačilo, že ano? Zděšený Bruce Trennier už byl na cestě ven... a kolik Vampýrů mu šlo v patách? 

Na druhou stranu to ale svědčilo o tom, že si nebyli příliš jisti - bylo vidět, že tak úplně nevědí, na co se mají v našem světě připravit - protože si dosud netroufli Trenniera donutit, aby jim ukázal cestu ven. Co se ta studená bytost mohla asi tak dozvědět například z těch narušených myslí dětí z útulku? Nic, kromě snad něčeho o laskavosti personálu, který v útulku pracoval. Ale to by samo o sobě mohli pokládat za projev slabosti, protože na Hvězdné straně by takovéhle děti zabíjeli. Mentálně a často i fyzicky postižení byli použiti jako potrava pro divoká zvířata. Dokonce i na Sluneční straně by Szganyové dlouho přemýšleli, jestli si mají takovéhle břemeno ponechat, zvláště když jim hrozilo neustálé nebezpečí ze strany Vampýrů. Tyhle děti pro ně nebyly nic jiného než neúnosná zátěž. Přesto, u nás se o ně staráme. Tohle o obyvatelích Země leccos prozrazovalo. Mimo jiné to, že jsou slabí, zatěžují se zbytečnými pocity viny, pochybnostmi a lítostí pro slabé členy společnosti. Na Hvězdné straně sloužili jako potrava. 

Co Zek samozřejmě nevěděla, bylo, že Vavara a ostatní už měli příležitost vidět něco z neuvěřitelné síly, kterou oplývala tato planeta. U Brány na Hvězdné straně se setkali s muži generála Suvorovova: ano, byl to nerovný boj, ale v té době měli armádu. Nyní tu byli pouze oni tři spolu s několika pobočníky. A nejen to, Malinari také věděl, že nejméně jeden z obyvatelů této země je velmi silný telepat. A i když mu to nebylo příliš po chuti (ale mezi námi, jemu se nelíbilo nic), ona byla důkazem, že Pekelné kraje nejsou zase až tak bezbranné. 

Minuty ubíhaly a Zek začala být silně nervózní. Pět minut, šest, sedm. I kdyby se teď vrátila zpátky po žebříku nahoru ke stropu jeskyně, kde se nacházel spínač, stejně už bylo pozdě zastavit odpočítávání. Minuty ubíhaly a nic je nedokázalo zastavit, jedinou možností bylo otevřít jeden z poklopů, což bylo ale pouze dočasné a velmi nebezpečné řešení. 

Sklepení bylo osvětlené šesti obnaženými žárovkami visícími u stropu. Byly napájeny malým nouzovým generátorem, a tak svítily jen velmi slabě. Zek celou tu dobu pracovala v záři těchhle umírajících zdrojů světla a celou tu dobu vnímala ječící alarmy a jejich tlumený tón, který se shora ozýval skrze betonové podlahy a ocelová schodiště. Na druhou stranu ji ale tento zvuk uklidňoval, a dokonce i ta blikající světlají připomínala, že tam nahoře je svět, který je relativně normální. 

A teď se někdo pokoušel jí sebrat dokonce i ty poslední zbytky jejího klidu. Protože najednou všechny alarmy ztichly, světla téměř zhasla, na chvíli zablikala a pak nastala úplná tma. Vysvětlila si to tak, že se někdo tam nahoře v tom chaosu pokusil alarmy vypnout. Ať už to byl kdokoliv, musel omylem vypnout i světla ve sklepení. 

Do zničujícího smrtícího výbuchu zbývalo už jen několik málo minut. Zek si nemohla být jistá ani svým vlastním bezpečím tam dole ve sklepení, nehledě na Trenniera, který byl ještě pořád v šachtě. Ještě jednou se odvážila se na něj naladit a podívat se, jak to s ním vypadá. Bývala by to udělala - ale v tu chvíli zazvonil telefon. 

Naštěstí si s sebou vzala dolů malou svítilnu. Výklenek s telefonem byl vzdálen na tři kroky od ní, takže jej okamžitě zvedla a zeptala se: ,Bruci ... jste v pořádku? Kde proboha vězíte?' 

,Na dně kanálu,' odpověděl a jeho hlas už se nechvěl. ,Snažím se vyhýbat... Bože! Šíleným tvorům! Kdykoliv je zachytí světlo mé baterky, jako by se rozplynuli a zmizeli! Ale cítím, že tady dole jsou. Jeden z nich... jako by ani nebyl hmotný! Zmizí, sotva ho zachytí světlo, odteče, přetvoří se. A Zek - Bože, Zek - nutí mě se plazit!'' 

,Bruci, pojďte nahoru,' řekla mu. ,Ale jak nejrychleji můžete a já vás pustím ven.' 

Pak to trvalo další nekonečnou minutu, než ho uslyšela zabouchat na uzamčený poklop. Nadešla chvíle pravdy. Srdce jí bušilo jako o závod a těžce oddechovala; to ticho bylo nesnesitelné a taky ta tma, kterou jen občas přerušil paprsek svítilny. Namáhavě otevřela poklop a on na něj zatlačil zespoda a v té poslední chvíli se na něj snažila naposledy naladit a dotknout se ho svou myslí. Udělala to, ale jeho mysl už byla jen oslepující bílá agónie a jeho jedinou myšlenkou byl výkřik, který jako by ji probodával, a pak se postupně ztratil někde v hloubi mentálního zapomnění. A jak tak mizel a neměl se kam schovat, stále opakoval její jméno: ,Zek! - Ach, Zek! - Zekkk! Zekkkk! - Ach, Zek-k-k-k!' Až se docela ztratil. 

Zekina síla byla tak ohromná, jak obrovský byl její strach, když se snažila zabouchnout ten těžký poklop před Trennierem. Protože teď už to býval ten Novozélanďan - jeho hlava a ramena které se vynořily z poklopu. Ale nebyla to jeho mysl, jež ho řídila; nebyly to jeho svaly, které ho postrkovaly nahoru ze tmy, protože ho bolest zbavila vědomí a všech jeho schopností. Zkuste si to představit. Jeho tělo deroucí se vzhůru, jeho vlající ruce šátrající po okraji poklopu, oslepené vypoulené oči, páteř rovná jako prkno. Vypadal jako nějaká groteskní loutka... stal se groteskní loutkou! 

Někdo do něj vstrčil paži po celé její délce a něčí ruka uchopila jeho páteř zevnitř a držela ho zpříma jako maňáska, ano, a pak se zlomil uprostřed a překotil se přes okraj a vynořila se další postava, před Zek se zjevila další hlava a ramena. Ale jaká to byla hlava! 

Pod Zek se podlomila kolena a ruce ji bezvládně klesly, když se marně snažila vylovit za opaskem svou zbraň. Snažila se ucouvnout, pryč od té šílené hororové scény, jenomže jakýkoliv pohyb, o který se pokusila, byl neuvěřitelně pomalý. A ta postava v poklopu vytáhla svou zakrvácenou ruku z Trennierova těla... krev vystříkla a její gejzír potřísnil Zekinu tvář... uviděla ty žluté zářící oči, které ji spalovaly a jako by se zavrtávaly přímo do ní, a v jejich středu jako by doutnaly žhavé rudé uhlíky. Ty oči byly jako otvory v halloweenové masce, jenomže tyhle byly živé! 

On - ono - to vyjelo z poklopu jediným plynulým pohybem, druhá postava se vynořila hned za tou první; všechno se to stalo v jednolitém zpomaleném pohybu, což byl samozřejmě trik, který se odehrál pouze v Zekině mysli. Protože ve skutečnosti to bylo velmi rychlé a v jejím němém zděšeném úžasu bylo skoro nemožné to postřehnout. 

Potom se vzpamatovala, napřáhla obě ruce před sebe, v jedné baterku a v druhé pistoli. Než však stačila zmáčknout spoušť, ta zkrvavená ruka odmrštila zbraň stranou společně se svítilnou. A pak ta studená, vlhká ruka zachytila její zápěstí a sevřela ho do ledového stisku..." 

Trask se odmlčel. Jeho oči se upřely do prázdna. Byl zachmuřený a bledý, jako by se zhroutil sám do sebe. 

Pak se ozvalo zaskřípání vysílačky, při němž sebou dozorčí polekaně trhl. Ozval se slabý hlas, který oznámil, že se blíží helikoptéra. „Letec Jedna volá základnu... ještě asi dvacet až dvacet pět minut, přepínám." 

„Roger, slyším tě," odpověděl dozorčí do mikrofonu. To stačilo, aby se Trask vzpamatoval: 

„Myslím, že bych to měl raději dopovědět," řekl. A po malé chvíli se vzpamatoval a monotónním hlasem bez známky emocí se dal znovu do vyprávění. 

„Chápejte, tohle nebyl můj sen - ne úplně - i když jsem si jist, že zčásti ano. To, co jsem vám řekl doteď, je moje... moje rekonstrukce takzvaného ,radujevackého incidentu' tak, jak jsem si ho už mnohokrát přehrál ve svých představách a ve svých četných nočních můrách. Je sestaven z detailů, které nám poskytl Nathan Keogh z... Bože, důkazů... které jsme našli v útulku a taky z telepatického kontaktu Zek se mnou, zatímco jsem se zmítal v posteli a ona prožívala své poslední minuty. 

Ano, své poslední minuty... 

Protože tenkrát si uvědomila, že je konec, když ta zrůdná věc - Malinari - uchopil její zápěstí, sevřel jej ve své studené ruce a odporně se zasmál. Ano, zasmál se na Zek, naklonil hlavu a začal si ji číst jako knihu. Jenomže každá stránka, kterou vstřebal, jako by zmizela, byla vytržena a odhozena v zapomnění. Ona věděla, že tohle je konec, a tehdy mě kontaktovala. Kdysi už to jednou udělala, když si myslela, že umře. Tentokrát to ale bylo doopravdy. 

V mé noční můře jsem viděl její obličej. Krásný, ano, ale jako by prázdný, mělký, umělý. Vládce Malinari vypadal tak, jak chtěl vypadat. Mladý, ale ne zase příliš mladý, tmavý, ale ne zase moc, žíznivý a... a nebylo před ním úkrytu. Dychtil po informacích a moci, kterou mu mohou přinést. Zek mu ale nehodlala poskytnout svoje informace bez boje. 

Nejdříve se na něj nedívala, pouze zírala na ubohého Trenniera svíjejícího se na podlaze v kaluži vlastní krve, a jeho obličej se občas objevil ve světle svítilny, která dopadla opodál. Ubohý Trennier, znásilněný a mrtvý. 

,Ale kdepak,' řekl Malinari Myšlenkář hlubokým a těžkým bublavým hlasem. ,Není mrtvý, je nemrtvý, nebo spíše brzy bude. Zná spoustu věcí - o kovech, zařízeních a motorech - a já je budu znát taky. Ale ty... věci, které znáš ty, mě zajímají mnohem více. A navíc vidím, že nejsem první z mého druhu, s kým se setkáváš.' 

Zek cítila, jak se z ní vytrácejí informace - odcházejí z ní přímo do něj, jako lano napuštěné olejem v přetahované - a současně co nejrychleji předávala své informace mně. Jenomže Malinari si to také nenechal ujít; a tak si přečetl i její telepatické zprávy a snažil se je co nejlépe interpretovat. A co se týkalo jejích znalostí: 

Byla to Zekina minulost, její vzpomínky, její chápání světa... Jako by to byly železné piliny a Malinariho paměť byla magnet, která je přitahovala. Nicméně bojovala - ano, zuřivě bojovala - takže to, co přicházelo ke mně, bylo aktuální, žádná minulost, a ona mi umožnila vidět, jak se to všechno stalo, a přiblížila mi to v sérii telepatických scén tak, jak to všechno prožívala a co by se mohlo stát, kdybych neobdržel její varování. 

Jenomže ona věděla, že to moc dlouho nevydrží - on jí nedovolí pokračovat - protože ji vysával příliš rychle, a pokud by mu to dovolila, vzal by jí úplně všechno. O mně, pobočce E, o našich ESPereeh, jejich talentech; Malinari by jí to všechno vzal, pokud by mu to dovolila. 

Teď už byli všichni v místnosti: Vavara vypadala v záři své vlastní aury v Zekině mysli neuvěřitelně nádherně a vábila ji tak, že to Zek ještě více oslabilo. Já jsem Vavaru viděl, ale ušetřím vás detailů, protože nevěřím, že by jakýkoliv popis vystihl pravdu. Krása té upíří vládkyně je prostě nepopsatelná. Řeknu vám jen tolik: většina žen - mladých žen, a to hlavně těch opravdu krásných - by ji nenáviděla; byly by k ní neodolatelně přitahovány, ale nenáviděly by ji. A dokonce i ten nejnetečnější muž vysátý svou zhýralostí, zcela ukojený, by po Vavaře neovladatelně toužil. 

A nakonec vládce Szwart. Temnota... tekuté, blátivé něco... tvar bez obrysu... krajní metamorfóza... pohrdání jakoukoliv podobou, neustále se měnící nekonečná mutace protoplazmy, která je jeho existencí. Dokázal se rychle přesunovat, mnohem rychleji než všichni velcí Vampýři: dalo by se to nejlépe přirovnat k popisu, který nám dal Nathan Keogh o Eygorovi Smrtookém z Šíleného hradu v Turgosheimu, v upířím světě. Ale zatímco Eygor byl z masa a kostí - třebaže z masa a kostí jiných - Szwart byl z mnohem primitivnějšího materiálu. A většinu z něj tvořila temnota. 

Vavara zpozorovala Zek v sevření Nephrana Malinariho, přepadla ji nenávist, kterou chovala ke každé atraktivní ženě, a tak jen zavrčela: ,Vezmi si, co potřebuješ, a skonči to.' Její hlas byl stejně krásný jako ona, ale zároveň odporný jako její slova. A Szwartův hlas byl jako vzduch nasátý do dočasných plic, které si vytvořil jen pro tu chvíli, kdy chtěl promluvit, aby jej bylo slyšet. 

,Ano, skonči to. Tam nahoře jsou mladí... sladké masíčko čekající na ochutnání... a celý svět, který čeká na své dobytí.' 

,Ne, ach ne,' řekl Malinari a uchopil svou studenou štíhlou rukou Zekinu bradu. ,Ona se mnou bojuje přímo železnou vůlí a já chci vědět, co za tím vězí.' A pak promluvil k Zek - a skrze ni ke mně - , Slyšela jsi někdy, že oči jsou zrcadlem duše? Tak to je pravda, Zekintho. Jenomže pro moje prsty jsou to přímo dveře do tvé mysli. Už mě to unavuje, takže to chci rychle.' Zvedl před jejíma očima dva prsty a namířil je na ni, jen pár centimetrů od jejích očí. 

Zek viděla, k čemu se chystá; když sledovala jeho prsty jak vibrují a pulzují v nich temně rudé žíly, prodlužují se a přibližují se k ní, věděla, co musí udělat. Vytvořila obraz, vrhla ho po něm a ukázala mu v něm osud, který jeho a ty ostatní čeká. Ach ano, lhala - popsala mu zničení mnohem větší, než byla skutečnost. To, co přijde skrze podlahu v gejzírech ohně a roztrhaného betonu - a možná že vládce Malinari tušil, že je to lež. Ale viděl, jak Zek upírá oči na otevřený poklop, ze kterého vyšli poslední tři pobočníci, a nemohl si dovolit riskovat. 

,Cože?' zvolal vztekle a odtáhl se. ,A to bylo namířeno na mě, na nás?' Pak ji ale uchopil a přivlekl k otevřenému poklopu a ani nečekal... ani nečekal... 

Padala hlavou napřed, hlouběji a hlouběji, a když Nephran Malinari zabouchl a uzamkl poklop, bylo po všem. 

Tehdy jsem se probudil, zpocený a roztřesený, bylo mi horko a zároveň mě mrazilo při pomyšlení na Zekina poslední slova, která ještě stále zněla v mé mysli. 

,Sbohem, Bene,' řekla. ,Miluji tě.' 

A pak jsem uviděl oslepující bílé světlo a modlil jsem se, aby to byl jen záblesk mé lampy na nočním stolku, kterou jsem rozsvítil třesoucími se prsty. Alespoň jsem se modlil, aby tomu tak bylo— 

Jenomže nebylo." 

XV 

Márnice 

Bylo jasné, že Trask nebude schopen dál pokračovat, takže zatímco tam jen seděl a nevěřícně kroutil hlavou, oněmělý, stále hledající důvod, nebo možná odpověď na svou nenahraditelnou ztrátu, převzal iniciativu Ian Goodly. V porovnání s Traskovým hrubým, neotesaným hlasem zněl ten jeho téměř melodicky. 

„Mezi bývalým Sovětským svazem a jeho satelitními zeměmi zrovna panovalo období nejistoty," začal. „Jedno z mnoha od doby pádu evropského komunismu. Bývalá Jugoslávie, Bulharsko, Rumunsko, ti všichni prožívali politické nepokoje a Radujevac stál přímo na křižovatce těchto tří národů. Ten útulek byla jakási samostatná svrchovaná základna, britská enkláva, pokud chcete - na cizím území. Ale navzdory tomu a jako výsledek její práce byla tato základna velmi respektována a podařilo se jí dosáhnout téměř diplomatického statutu. Samozřejmě že britská vláda měla své základny, ambasády a všechny ostatní instituce ve všech bývalých satelitních zemích, ale díky tomuto politickému varu byl přístup na tato území, dokonce i do útulku, vždy složitý. 

Nathan Keogh dorazil na naše londýnské velitelství té noci a zrovna se chystal nám vysvětlit stav, který panuje na Sluneční/Hvězdné straně, když přijel Ben. Ten byl nejdříve nadšen, a dokonce cítil úlevu, když ho spatřil. Možná, že právě to jej v tom snu povzbudilo; snad se mu nějakým způsobem podařilo navázat ztracený kontakt s přítelem, který pocházel z nevlídného světa upírů. Ale jak jsme se postupně od Nathana dozvídali pravdu, Ben si začal uvědomovat, že jeho obavy a předtuchy se pomalu naplňují. Je to jedna z těch chvil, které se přihodí všem ESPerům, když si najednou z ničeho nic uvědomí, že existuje také druhá strana mince jejich talentu - ta nechtěná. Takže si Ben víc než kdy jindy byl jist, že ta telepatická zpráva, kterou obdržel od Zek, nebyla jen pouhou noční můrou..." 

Když se jasnovidec odmlčel, Trask se zvedl od pracovního stolu, napřímil se a zavřel oči. Zhluboka se nadechl a pak zamířil ke dveřím. Nikdo se neodvážil nic říct, dokud nezmizel z dohledu. 

Trochu aby omluvil jeho chování - i když ve skutečnosti Trask žádnou omluvu nepotřeboval - zeptal se Goodly: „Neslyšeli jste vrtulník?" (Nikdo nic neslyšel.) „Ben bude chtít dohlédnout na jeho bezpečné přistání a možná... možná si bude chtít promluvit s pilotem?" 

Pokrčil rameny a pak následovalo trapné ticho, které nakonec přerušil Jake. „Iane?" Bylo to poprvé, co oslovil Goodlyho křestním jménem. „Dovyprávíte to?" 

Goodly se zatvářil trochu překvapeně, ale odpověděl: „Samozřejmě. Stejně bys to měl slyšet až do konce. Tak či tak, už toho není moc co vyprávět. 

S útulkem jsme udržovali telefonické a rádiové spojení," pokračoval jasnovidec. „No, vlastně jsme ho měli mít, ale ne tu noc. Zkoušeli jsme to, ale nedařilo se nám to. A kvůli tomu, co nám řekl Nathan, jsme se obávali nejhoršího. Ale Ben - jakkoliv to odmítal, dokonce se vzpíral svému nadání - on si tím musel být nepochybně jist. Takže jsme měli několik možností. 

Svolali jsme všechny ESPery, každého, koho šlo sehnat, a nechali jsme je pracovat. Ale ještě dlouho před tím, než na velitelství dorazil první z nich, nám své služby nabídl Nathan. Kdysi už v útulku byl a vyznal se tam. Jenomže pokud měl Ben pravdu a Vampýři se sem dostali skrze Bránu v podzemí - a pokud byli stále ještě na místě - co potom? 

Další hodiny byly pro Bena hotová agónie úzkosti; potil se, trápil se při pomyšlení na to, co by mohla přinést některá nesprávná rozhodnutí a stejně tak se mučil pomyšlením na nezvratnou pravdu. Jeho talent ho přesvědčoval, že už je příliš pozdě - jenomže to byla Zek, tam v útulku! Nathan, ten by se tam byl vydal okamžitě, kdyby si to Ben přál - navíc byl jediný, kdo se tam mohl vydat, protože uměl použít tu svou speciální smyčku. Ve skutečnosti jsme mu museli bránit, aby tam nešel, zakázat mu to. A Ben musel všechno tohle zvažovat a rozhodovat ve své ztrápené mysli a celý ten čas si byl vědom, že už je příliš pozdě, že už když se ve svém domě v Kensingtonu vzbudil se studeným potem na čele, bylo příliš pozdě. 

Pak dorazila Millicent Clearyová; která je - nyní už je - naší nejlepší telepatkou. Brzy nato se objevil náš lokátor, David Chung. Nikdy nezapomenu na tu scénu, která se odehrávala v řídicí místnosti: Chung stojící před světelnou mapou s ukazováčkem namířeným na Radujevac a rukou Millicent ve své levé ruce. Často takhle pracujeme jako tandem. A za malou chvíli už chrlili informace. 

Nikdy nezapomenu, jak David s hrůzou odskočil od mapy. A jak Milly vytrhla svou ruku z jeho! Protože lokátor něco zachytil - něco v Radujevaku, v útulku - a ona si to přečetla z jeho mysli: ten mrazivý pocit a zlověstnou zkázu. Myšlenkový smog! 

Milly doufala, že se spojí se Zek; byly to nejlepší přítelkyně a kolegyně a navzájem dobře znaly své myšlenky. Jenomže teď nedokázala Zekinu telepatickou auru vůbec zachytit, nenašla žádné stopy života. Její spojení bylo na monitoru telepatického povědomí úplně ,hluché.' A pokud jde o ten hustý myšlenkový smog: nedal se popřít ani splést s ničím jiným, takže se potvrdily Benovy nejhorší předtuchy. 

Nekroskop měl samozřejmě svůj vlastní názor na záležitosti tohoto druhu, ale... zatím se tam ještě nemohl vydat. 

Stejně jako předchozí noc jsem z toho vinil jen sám sebe. Proč jsem to předem neviděl? Na co je nadání, které se projeví, jen když samo chce? Proč musí být budoucnost tak zatraceně spletitá? Vyčítal jsem si, že jsem to nevěděl dříve, zatímco Ben se mučil vzpomínkami na svou noční můru! A zbytek týmu se trápil tím, že to musel uznat. Zatímco v útulku se myšlenkový smog rychle rozpouštěl... 

Pak už neměl Nathan stání. Jeho otec, Harry Keogh, byl Zek leccos dlužen. I samotný Nathan jí měl co vracet... nejenže byla jeho přítelkyní, jednou z těch, která po jeho boku bojovala na Hvězdné straně, ale ke všemu byla i spoluobjevitelkou Möbiova kontinua. Stejně jako Ben, i Nathan věděl, že nebude mít klid, dokud se - dokud se oba - neujistí. Dokud si nebudou jisti, že je Zek nejen mrtvá, protože my všichni jsme věděli, že mrtvá je, ale že se nikdy nestane nemrtvou. 

Takže jsme se vyzbrojili a Nathan nás přenesl do útulku. Jenomže to už žádný útulek nebyl, byla to jatka... 

Ben, já, Chung a Lardis - hm! Snažili jsme se před tím Starého Lidesciho ušetřit; Zek velmi hluboce miloval - Nathan nás všechny přenesl Möbiovým kontinuem do Radujevaku. Byly to nějaké dvě hodiny, možná dvě a půl, co se Ben vzbudil ze své noční můry. Dostatek času pro... pro vyvraždění všech zaměstnanců a dětí. Z toho, co jsme viděli... stačilo jim na to dvacet minut! 

Ty ubohé děti a ti lidé, kteří se o ně starali... jejich roztrhaná nebo scvrklá těla už chladla. Byli mrtví už v době, kdy byl Ben na půl cesty do hlavního štábu. A já věřím, že to, co viděl na vlastní oči - a že pochopil, že by stejně nemohl nic udělat - byla jediná věc, která mu zachránila zdravý rozum. 

Nikdo nepřežil. Třicet šest dětí a osm zaměstnanců, všichni mrtví... nebo ztracení. Každopádně nás opustili. Protože je vám samozřejmě jasné, že ti, co zmizeli... vlastně také nepřežili. Pro ně by bylo mnohem lepší, kdyby byli mrtví. Protože teď byli nemrtví, a jestli ne teď, tak určitě brzy budou. Jiné vysvětlení pro jejich zmizení neexistovalo; pokud ovšem nebyli využiti jako potrava na pozdější dobu. Ale proč by si pak vzali jen dospělé, zatímco děti byly zavražděny na místě a nevyužity? Nebo jinak: 

Ze zaměstnanců se tu osudnou noc ztratili tři dospělí - nebo spíše jen dva - Denise Karalambosová, pediatrička z Atén, André Corner, specialista na psychiatrii z Londýna a... ještě jeden, který už pro nás nepředstavuje problém: údržbář Bruce Trennier. Pokud jde o to, proč byli vybráni právě oni, máme teorie, kterými si ale nemůžeme být jisti. Jak jste se mohli sami přesvědčit, Trennierovi se dostalo důvěry a stal se pobočníkem. Zbylí dva jsou možná na podobných pozicích. Ale každý, kdo by je chtěl litovat, na to může rovnou zapomenout. Určitě by pro nás bylo mnohem lepší, kdyby byli mrtví - a brzy budou. No, alespoň se na to tak musíme dívat. Nemluvě o našich záměrech. 

No, a Zek - omlouvám se za svoji upřímnost; je to zkrátka proto, že si chci zachovat chladnou hlavu, neboť moje emoce by byly stejně tak silné jako kohokoliv z nás, kdybych se přestal ovládat a dal jim volný průchod - Zek netrpěla. Když se v podzemí ozval výbuch, necítila nic. Tam dole ve sklepení bylo všechno vzhůru nohama. Zesílená betonová podlaha byla roztrhána na kusy; dvě hlavice zapuštěné do té podlahy vystřelily jako zátky od šampaňského; a samotná jeskyně s podzemní řekou... už tam jednoduše nebyla. Její stěny a strop se úplně zbortily a je zázrak, že zadní část útulku nespadla také. 

Vampýři a jejich pobočníci to museli cítit zrovna tak: tu vzduchovou vlnu. A vlastně úplně všichni, kteří se v areálu nacházeli - každý tvor z masa a kostí by byl otřesen tou ránou nebo jí byl dokonce zabit. Jenomže Vampýři nejsou lidé a se vší pravděpodobností je to jen ještě více rozzuřilo. Alespoň se tak můžeme domýšlet podle toho, co v útulku napáchali. 

Jediná dobrá věc, která z toho vzešla, mohu-li to tak nazvat, byla, že ta zatracená prokletá Brána byla konečně nadobro uzavřená. Jistě, pořád tam byla, na úpatí Karpat několik kilometrů proti proudu řeky, ale jediný vchod do ní byl konečně zablokován dvěma tisíci tunami betonové suti a dalšími tunami sesunuté horniny. 

Tolik k Bráně - ale co ty tři stvůry, které se z ní dostaly a teď byly uvězněny v našem světě? Co s nimi, s jejich pobočníky a trojicí nových sluhů, kteří je mají za úkol provázet a pomáhat jim na jejich pozemských cestách? Navíc šlo o velice inteligentní sluhy, kteří vědí všechno o životě na zemi. 

Věříme, že tohle byl hlavní důvod, proč si vybrali zrovna tyto tři...nebo zatratili, jak se to vezme: protože mohli být využiti, aby rozšířili Malinariho poznání tohoto nového a potenciálně nebezpečného světa. Jaký přesvědčivější důkaz o jeho prohnané - a bezohledné - povaze ještě potřebujeme: zabil nevinné, kteří se mu nehodili. Nechtěli nechat nikoho, kdo by mohl vyprávět o tom, co viděl. 

Z toho, co jsme viděli, bylo zřejmé, že jen šest z obětí bylo... bylo použito. Byly skoro úplně vysáty, zatímco zbytek byl prostě zavražděn. Brutálně zavražděn. Pro většinu z nich to byla okamžitá smrt: silné prsty s nehty pevnými a ostrými jako dláta rozpáraly jejich těla a zaryly se jim do hrudníku, aby z něj vyrvaly srdce a rozdrtily páteř. Ukázka nestvůrné síly Vampýrů! Ale ti ostatní... myslíme si, že to neměli tak jednoduché'. 

Jak už jsem řekl, některá těla byla scvrklá. Ale slovo ,scvrklá' není úplně výstižné. Když Lardis ta těla uviděl, řekl, že to nemohl udělat nikdo jiný než Szwart. Nebyla to jednoduše pouhá ztráta tělních tekutin, ale i... nevím, i ztráta hmoty, bytí - duše? - těch obětí. Destrukce všeho, co dělá člověka člověkem, co mu dává podobu, charakter, lidskost, pane Bože! Ty politováníhodné schránky už nic z toho neobsahovaly. Představte si poslední jablko na stromě, celé vrásčité a seschlé od slunce, jako by zborcené do sebe, když všechny jeho šťávy už vyschly a vnitřek se začal kazit. Když spadne na zem nebo když se ho dotknete, jeho slupka se roztrhne a objeví se shnilá a zčernalá dužnina. Takhle vypadali i oni... 

Pak tam byli další, s vytřeštěnýma očima upřenýma do prázdna, protože i když teď byli mrtví, bylo na nich vidět, že ve své poslední chvilce vůbec nic nevnímali. Jejich těla nebyla seschlá jako ta, která vysál Szwart, ne, ale vypadalo to, že totéž někdo udělal s jejich mozky. A Lardis nám vysvětlil, že je to práce Malinariho. 

Pokud jde o mrtvé ženy: jejich bledé obličeje byly naplněné záští a údivem... vytržením? Jakési zvědavé, vtíravé agónie? Přiznám se, že tohle popsat nedokážu, ale i tady je jasný vrah: Vavara. 

To by stačilo. Neexistují slova, kterými by se daly popsat naše pocity. Zděšení: ale ani to není dostatečně výstižné. A navíc jsme s tím nebyli schopni cokoliv udělat, ne tam a ne hned. Ano, mohli jsme upozornit úřady, vykřičet to do celého světa, vyvolat totální paniku a na každého smrtelníka na této planetě uvrhnout Boží hněv a pekelná muka... pokud by nám uvěřili? Jenomže to bylo vyloučeno, a to z mnoha pochopitelných důvodů. Dokážete si představit ty hony na čarodějnice? Bože, ocitli bychom se znovu ve středověku, v době temna! Nabodávání na kůly a upalování, ospravedlněné mučení a zabíjení každého, kdo by se zdál být podezřelý, bez jakéhokoliv soudu. 

Zastavily by se lékařské výzkumy, úplně by se zastavily! Laboratoře by začaly hledat lék, to je jisté, a ta věc by se zatím šířila rychleji než mor. A dárci krve? Připadá vám, že v současné době máme nedostatek krve? Krev by se stala jedním z nejcennějších zboží a naprostou prioritou. Lidé by se zabednili ve svých domech, udělali by z nich nedobytné pevnosti, které by se snažili bránit všemi možnými zbraněmi, vybavili by se stříbrem, dřevěnými kůly, šípy a tak dále. A ti nejbohatší by si pořídili soukromé armády. V porovnání s nimi by ti podivní, excentričtí poustevníci, jako například Howard Hughes, vypadali jako lepší střední třída. 

Hranice. V posledních patnácti, dvaceti letech se hromadně otevírají. Británie si je úzkostlivě střeží a kontroluje pasy a všechno, díky Bohu - ale Evropa? Umíte si představit tu paniku, ten chaos, když se zbortí všechna pravidla a zákony a všechny hranice společně s letišti a přístavy se znovu uzavřou, budou je střežit ozbrojení vojáci... a nesmíme zapomenout ani na nádrže s pitnou vodou, farmy a sádky a... a všechna místa, kde se vyrábějí potraviny? A pak už je jen krůček k tomu, aby se národy začaly obviňovat navzájem. 

Ty sračky - omlouvám se za to slovo - se sem dostaly přes Rusko a Rumunsko, a tak by na ně zřejmě padla zodpovědnost, už jen za to, že ty Brány se nacházejí na jejich území. Ale co Spojené království, Velká Británie? O těch branách víme už dobrých třicet let! A myslíte si, že tím ,my' mám na mysli jen náš tým, naši organizaci - samotnou pobočku E - a naši spoluzodpovědnost? Pokud jde o našeho nadřízeného ministra, toho ,neviditelného muže,' tam úplně nahoře: cha! Copak jsme to někdy neslyšeli my všichni - jak se to obvykle říká? ,Nevinná lež' a podobné bláboly? ,Povolené ztráty' a podobně? Zamýšlí se někdo nad tím, co tyhle věci opravdu znamenají? Jsou to jen způsoby, jak obelhat lidstvo, zakrýt nepříjemné pravdy, které se neodváží nikdo vyslovit, nic jiného. A důsledek toho všeho je, že by nakonec ukřižovali nás! To by byl konec pobočky E... a kdo by se pak o tyhle věci staral? 

A to ještě není všechno. Zatraceně, ještě jsem vlastně ani pořádně nezačal! Dříve nebo později by se lidstvo dozvědělo, že to byli Rusové, kteří Bránu v Perchorsku vlastně vytvořili, při experimentu, který se jim vymkl z rukou. A hned by samozřejmě všichni požadovali, aby byla zničena. Jistě, to už by samozřejmě bylo příliš pozdě, ale stejně ji zničte. Opravdu? S Michailem Suvorovem a jeho stoupenci v Moskvě, kteří stále ještě doufali, že jim to vynese balík? Měli by uzavřít potencionální zlatý důl jen proto, že jim ho závistivý Západ nepřeje? A je jasné, že by se železná opona opět uzavřela a na východě by vyvěsili ten starý známý rudý prapor. 

No, možná by jim to jednoho dne došlo - až by se noci změnily v noční můry - pak by ji samozřejmě zničili velmi rychle. Jenomže jak? Když to udělali minule, použili nukleární zbraně. Jenomže Sověti stejně jako my udělali za posledního čtvrt století ,pokrok' ve vědě a já opravdu nechci ani domyslet, co by mohli použít tentokrát... ale udělám to, abych vám to mohl vysvětlit a abyste to lépe pochopili: 

Nukleární, chemické a biologické zbraně; střely s mnoha hlavicemi, které by musely být vyslány přímo skrze Bránu v Perchorsku. Úplné zničení světa - Nathanova světa - stejně jako Nathana se všemi jeho lidmi a s nimi i všech Szganyů. Neutronové bomby, aby zničily všechen život, ale aby bylo ušetřeno zlato, a aby nikdo a nic nemohlo zastavit jeho vytěžení, masivní a celoplošné vyplenění! Vypadá to skvěle, ale možná to skvělé není, protože nevíme, jestli by neutronová radiace byla schopná zabít všechny Vampýry. Každopádně by ale zabila všechno ostatní. 

A mezitím by upíři drancovali naši planetu. Protože i kdyby se nám podařilo zabít několik jejich otroků, vládci by si vytvořili další. A lidé, kteří by přežili: bylo by to jen zoufalé přežívání zatracených! Netrvalo by dlouho a svět by zaplavila totální embarga - vlastně vojenský stav ohrožení - která by byla uvalena na ostrovy, národy, kontinenty... a co by se stalo, kdyby všechny ovládl strach? Pak už by scházel jen krůček k tomu, aby znovu začaly létat řízené střely a neutronové bomby, tentokrát ale na nás samotné. Jedno ,konečné řešení' jsme tu už kdysi měli, ale je rozdíl mezi holokaustem a holokaustem. 

Zmínil jsem se o temném středověku, ale ve skutečnosti bychom se mohli dostat ještě mnohem hlouběji do minulosti Země... 

Takže sami vidíte, že jsme to opravdu nemohli nikomu prozradit. Byl to náš malér, a tak jsme si ho museli vyřešit sami. Ale na druhé straně... pokud bychom se do toho pustili tak, jak jsme zvyklí - tak, jak to děláme v pobočce E, tou správnou cestou - možná bychom šanci měli. Vlastně existovalo hned několik důkazů, že ji máme. 

Šlo o to všechno dobře naplánovat a pak použít naše spojená nadání k jedinému cíli. Proč vlastně Vavara, Szwart a Malinari z Hvězdné strany odešli a vnikli do našeho světa? Jaké jim tady plynuly výhody? Co bylo na Sluneční straně tak špatného, že ji opustili a zanechali svým pobočníkům a rychle rostoucí armádě a vydali se sem? 

Na Sluneční straně je znali, vlastně tam byli legendární, a Szganyové věděli, jak se jim postavit; jak proti nim bojovat našimi zbraněmi ve spojení s neuvěřitelnými schopnostmi nekroskopa, Nathana Keogha. A navíc, tihle upíři bažili po krvi víc než kterýkoli vládce nebo vládkyně před nimi. Možná že Sluneční/Hvězdná strana byla pro jejich potřeby příliš omezená. Ale Země... 

O té se dozvěděli od Michaila Suvorovova a ostatních nešťastníků z jeho výzkumného týmu. Teď nás znají a vědí, že bez svých zbraní jsme mnohem zranitelnější než Szganyové na Sluneční straně. A že jsou nás miliony, ba dokonce miliardy a jsme rozšířeni po celé Zemi a tvoříme různé národy, které jsou rozsáhlé jako celá tato planeta a její širé obzory. Že neobýváme pouhý pruh lesa někde mezi úpatím Bariérového pohoří a nekonečnými pláněmi vyprahlých pouští, ale že jsme jedno obrovské termitiště početné lidské rasy! Jsme jejich zaslíbenou zemí, která oplývá mlékem a strdím - a samozřejmě krví - a je prakticky nevyčerpatelná. 

A co je nejlepší - nevěříme v upíry! V našem světě jsou upíři fikcí, postavami z knih, mýty z naší pověrčivé minulosti. Dokonce i v Rumunsku, Maďarsku nebo na řeckých ostrovech stěží najdete alespoň několik jedinců, kteří v dnešní době opravdu věří v upíry. V pobočce E samozřejmě víme už velmi dlouho, že to není jen mýtus a že v našem světě kdysi - a nejednou - opravdu existovali upíři. 

A Zek to věděla také a věděla to mnohem lépe než všichni ostatní. Dokonce kdysi bydlela v orlím hnízdě vládkyně Karen na Hvězdné straně! Je možné, že z ní Myšlenkář Malinari nakonec přece jen něco vysál - to, že se předchozí útočníci naučili něco velmi důležitého: v tomto světě znamená dlouhověkost totéž co anonymita. A jelikož čelili Michailu Suvorovovi a jeho zbraním - nebo spíše proti nim vyslali své otroky - už na Hvězdné straně, museli tohle vědět ještě než sem přišli. 

Na tohle existuje i důkaz. Suvorovova výprava přišla z Perchorsku a na Hvězdné straně se vynořila z Brány na povrchu země. Ale Vampýři si vybrali jinou cestu, původní, přírodní bránu do našeho světa, možná i proto, že věděli, že Perchorsk se znovu stal vojenskou základnou a ta je dobře střežená, tudíž se tam na jednom místě, přímo u perchorské Brány, nachází velké množství zbraní. Asi by nebylo jednoduché tudy nepozorovaně proklouznout! 

Ale nejjednoznačnější důkaz o tom, že se Malinari a ostatní snaží svou přítomnost zde utajit, alespoň na čas, byly ty ubohé, mrtvé děti a povraždění zaměstnanci. Protože oni nebyli přeměněni na upíry! Žádná upíří esence - vůbec nic - se do nich nedostalo. To znamená, že neměli v úmyslu začít zde šířit svůj mor. Alespoň prozatím ještě ne. 

Ale ti lidé byli mrtví, zavražděni upíry a Starý Lidesci by neměl klid, dokud ta těla nebyla spálena. I když v nich nenašel žádné stopy infekce - dokonce ani v těch šesti, kteří byli použiti tak důkladně, až se scvrkli - stejně na tom trval. A protože nikdo na tomto světě neměl ty zkušenosti, které za ta dlouhá léta nasbíral Lardis, nikdo se mu to nesnažil vyvrátit. 

Ba co víc, ta... ta kremace, na níž Lardis trval, skvěle zapadala do našeho plánu, který se nám pomalu rodil v hlavách. Protože nejen že jsme nemohli prozradit veřejnosti nic o přítomnosti upírů, naopak, museli jsme se to snažit co nejlépe zakrýt, zatajit to a pomoct jim v jejich vlastním záměru zůstat v utajení! V utajení před celým světem, i když ne před námi, před pobočkou E. Ne, protože my jsme tohoto našeho dávného nepřítele dobře znali. 

V útulku jsme našli palivovou naftu, spoustu palivové nafty. Ben dohlédl na to, aby se celý obsah dvousetlitrového sudu vylil a vsákl do trosek kanálů a potrubí, pak jsme vzali další sudy a vylili je do všech pokojů v přízemí. Nakonec jsme odešli do bezpečné vzdálenosti, zatímco Nathan škrtl zápalkou. Stačila jedna jediná. 

Vypadalo to, že tohle mohl udělat jedině maniak anebo skupina maniaků, nějaká fanatická sekla. Nebo to mohla být sabotáž, práce nějaké protibritské teroristické organizace. Nebo snad skupina neuvěřitelně krutých zabijáků, kteří se snažili svůj hrůzný čin nějak zamaskovat. Každopádně takhle to bezesporu vypadalo... 

No, rumunské záchranné sbory jsou notoricky známé svojí nedochvilností, a protože ten útulek stál od Radujevaku směrem přes Dunaj... nebyl to zrovna moc osídlený a navštěvovaný okrsek. Samotný Dunaj byl nejfrekventovanější v místech, kde protékal venkovem. Naštěstí pro nás nebyly na rumunské straně žádné přistávací můstky, mola ani přístavy a nejbližší hasičská stanice byla celých sto padesát kilometrů daleko! 

Takže jsme se jen dívali, jak celý útulek hoří, a když bylo po všem, Nathan nás všechny zase přenesl domů. A když jsme dorazili zpátky na pobočku, ještě nějakou chvíli jsme počkali, než jsme nakonec kontaktovali úřady v Bělehradu, Sofii a Bukurešti, abychom je informovali, že jsme obdrželi nouzové vysílání z útulku o tom, že na něj zaútočila skupina násilníků a drancují jej. Trvalo jim několik dní, než se nám ozvali, a pak nám vyjádřili svou upřímnou soustrast; ujistili nás, že jejich bezpečnostní oddíly samozřejmě udělají všechno pro to, aby ty zločince vypátrali a předali do rukou spravedlnosti, ale protože byl útulek zcela zničen, neexistovalo mnoho důkazů, na kterých by mohli stavět... 

My jsme mezitím nezaháleli. Já jsem se s vypětím všech sil soustředil na pečlivé zkoumání budoucnosti. Ale... to nejhorší je, že si nedokážu poručit, nedokážu to ovládat. Vidím to, co vidím, a uvidím to, až přijde čas. I naši lokátoři měli spoustu práce, a David Chung ze všech nejvíce. Ale kde mají hledat? Myšlenkový smog se rozplynul, a navíc v Evropě už dávno neexistovaly hranice. Ti tři vetřelci, jejich pobočníci z Hvězdné strany a s nimi jejich ,noví' rekruti mohli být kdekoliv. Mohli překročit řeku a dostat se do Jugoslávie nebo jít na východ do Bulharska, zamířit na sever směrem do Karpat nebo si sehnat loď a po proudu řeky se dostat až do Maďarska. Přes den se mohli ukrývat někde pod zemí nebo na nějakém temném, bezpečném místě. Ale v noci... nikdo se nedokáže pohybovat tak rychle jako Vampýři. 

Nathan navrhl, že se vrátí zpátky na Sluneční stranu a přivede Annu Marii Englishovou - ale kvůli čemu? Ti vetřelci za sebou nezanechávali žádné ,stopy.' Doposud nikoho nepřeměnili. Vraždy? Lidé se odjakživa vraždili a často se různé osoby pohřešovaly. Věděli jsme, že takto se nám je vypátrat nepodaří. A stejně, Anna Marie by se nevrátila; zasvětila přece svůj život sirotkům z válek o krev a svému muži na Sluneční straně. 

Ten myšlenkový smog nás trochu zmátl: lépe řečeno, jeho nepřítomnost. Protože tam, kde jsou upíři, a hlavně vampýři vládci, tam obvykle bývá i myšlenkový smog: zkažený, neproniknutelný mrak psychického éteru... pokud ovšem Malinari neukradl z mysli Zek ještě něco víc? Samozřejmě že ano! Bylo možné, že než dobrovolně ukončila svůj život tím, že mu ukázala jeho osud, se od ní dozvěděl i něco o pobočce E. 

Ale co všechno se dozvěděl? Kolik toho nasál z mysli Zek, z její paměti, z jejích všeobecných znalostí a hlavně z jejích vědomostí o pobočce E? To jsme nemohli tušit. Ale zřejmě to muselo stačit na to, aby si uvědomili, že musí svoje vetřelecké mentální vyzařování držet pod kontrolou. Nebo jsme se možná mýlili a bylo to jen tím, že si zkrátka dávali pozor a čekali na svou příležitost. 

Nathan s námi zůstal pět dní, dost dlouho na to, aby stihl navštívit své staré... no, známé. Ale na Sluneční straně ho potřebovali a on si nemohl dovolit zůstat ani o den déle. A nezapomínejte na to, že jeho problém byl možná ještě větší než ten náš: malá armáda nastupujících vládců, jejich pobočníků, otroků a válečníků, kterou za sebou zanechala trojice Vampýrů. Tato armáda se teď usadila v troskách zničených orlích hnízd na Hvězdné straně a odtud se vydávali na své loupežné výpravy na Szganye jako dřív. Ne, na Nathana jsme si nemohli dělat nárok; vlastně jsme vůči němu měli starý závazek, který jsme jen těžko kdy mohli splatit. Takže jsme ho museli nechat jít a popřát mu hodně štěstí - a vybavit ho tolika zbraněmi, kolik jen mohl unést - a on se vrátil Möbiovým kontinuem do své země, aby se tam zapojil do bitvy proti upírům. 

A celou tu dobu, celý ten šílený, hrozný týden, nedělal jeden z nás vůbec nic - Ben Trask. Prostě se stáhl ze světa, který už pro něj nikdy nebude stejný jako dřív, a přiznám se, že jsem si myslel, že toto jsou jeho poslední dny v pobočce E. Naštěstí jsem se mýlil a pak, když se vrátil, byl silnější než kdy jindy - no, přinejmenším v jistých ohledech - ale rozhodně ve svém odhodlání. 

Ale povím vám něco, co neví ani on. Tu noc jsem měl v hlavním stanu pobočky dozorčí službu - tu noc, kdy sem Nathan přinesl ze Sluneční strany Lardise a Ben měl tu noční můru o Zek - a když se tehdy Ben objevil ve dveřích a já jsem uviděl v jakém je stavu... věděl jsem o Zek. Prostě jsem to věděl. 

Jistě, nemohl jsem mu to říct, ale když si sám nebyl jist a nedokázal si připustit pravdu... nenáviděl jsem se za to, že to vím. Stačilo se na něj jen podívat a okamžitě jsem viděl Benovu budoucnost. Do jisté míry to byl velice jasný obraz budoucnosti každého z lidí, které jsem kdy viděl, ale na druhou stranu to byl ten nejméně zřetelný - a to mě ujistilo v tom, co jsem věděl. 

Protože všechno, co jsem viděl, byla studená samota, která ho čeká..." 

Goodlyho vyprávění, způsob, jakým ten příběh prožíval, všechny události té noci na vedení pobočky E z pohledu jeho samého - ten přirozený vztek a soucit tohoto jinak rezervovaného, ba dokonce flegmatického muže - to všechno způsobilo, že Jake najednou viděl Goodlyho jinak; nebo spíše, uviděl jeho pravou tvář, jaký byl ten muž doopravdy. Dosud jej vnímal jako stín, jako zahalenou postavu v pozadí, která najednou dostala barvu a tvar. Až nyní pochopil, že je nedílnou součástí této hry. 

Tehdy také Goodlyho osobnost na nejčerstvějšího a trochu nerozhodného člena pobočky poprvé udělala dojem. Ian Goodly: metr devadesát vysoký, hubený jako kostlivec, prošedivělý, většinou se zachmuřeným obličejem. Jeho výraz byl obvykle vážný; málokdy se usmál; pouze jeho oči - vřelé, hnědé a neuvěřitelně odzbrojující - byly v rozporu s tím, jak působil na první dojem - jako mrtvolně bledý zaměstnanec pohřebního ústavu. S tím rozdílem, jak si Jake najednou uvědomil, že zdání může klamat. Možná by byl udělal lépe, kdyby se Goodlymu díval více do očí než na jeho vzezření. 

Našel jasnovidce venku před operačním vozem, došel k němu a vzal si ho stranou od ostatních, do stínu stromů. 

„Co se děje?" zeptal se ho Goodly, i když ve skutečnosti nejspíš tušil, o co jde. Protože stejně jako Trask a Lardis Lidesci před ním, i on vynechal ve svém vyprávění některé detaily. A Jake stále ještě hledal kousky skládanky, které by mu zapadaly do celku. 

„Jsme tu jen vy a já," řekl Jake. „Jen my dva, takže nám do toho nikdo nebude strkat nos. Nevadilo by vám, kdybych vám položil pár otázek? Od začátku cítím, že jste na mé straně, a máte za to, že bych měl vědět úplně všechno. Ti ostatní mi spoustu věcí tají, ale vy stále ještě váháte, jestli to máte udělat. Nemám pravdu?" 

Goodly se nejistě usmál, povzdechl si a řekl: „Povím ti jen to, co můžu. A i když máš pravdu a já jsem na tvé straně - nebo spíše, můj talent je na tvé straně - stejně nemůžu odpovědět na všechny tvoje otázky. Pobočka je pro mě na prvním místě a pobočka je Ben Trask. Takže co řekne Ben, platí." 

„Tak tedy alespoň některé z nich," ustoupil Jake. A rychle pokračoval: „Takže vy jste jasnovidec, že ano? A ten váš talent, to jasnovidectví, vám dovoluje nahlížet do budoucnosti?" 

„Tak nějak," povzdechl si Goodly znovu. „Ale spíš jenom obecně, protože to není zas až tak jednoduché. Ale to už jsem přece říkal." Zamračil se. 

„No dobře, v pořádku," uklidňoval ho Jake. „Ale říkal jste, že jste viděl něco z mé budoucnosti, je to tak? Řekl jste, že zůstanu s vámi, s pobočkou E, alespoň na nějaký čas." 

„Ano, to je pravda," přisvědčil Goodly. 

„Jakou budu mít pozici?" 

„Nevím." 

„Dobře, bude to tak proto, že mě prostě Trask nenechá jít si po svém a udělat to, co uznám za vhodné, nebo..." 

„Je to možné, protože on tě nenechá jít," odpověděl jasnovidec. „Musí se nejdříve přesvědčit, že nám budeš k užitku, což může nějakou dobu trvat. To může být - očividně to je - jeden z důvodů, proč jsem tě viděl u pobočky i nadále, ano. Ale oč jde, Jakeu? Pořád si ještě nejsi jistý? Myslel jsem si, že ses už rozhodl zůstat?" 

„...nebo je to hlavně proto, že si myslí, že vám můžu být užitečný?" ignoroval Jake Goodlyho poznámku. 

„No v to samozřejmě doufáme všichni. Ale, Jakeu, chodíš kolem horké kaše. A já nevidím..." 

„Už se k tomu dostávám!" zavrčel Jake, jehož rozčilení se stupňovalo. Po chvíli přemýšlení pokračoval: „Takže mi povězte, jsem to já, Jake Cutter, kdo vám bude užitečný, nebo je to ten Harry?" 

„Ehm, tak jsem to myslel, ano," přikývl jasnovidec. „Doufáme, že nám nekroskop bude užitečný. Ale pokud chceš, abych na jednoho z vás dvou ukázal prstem, tak to nemohu sloužit. Museli byste to být oba... totiž, oba nám můžete být velice užiteční. Myslel jsem, že tohle jsem taky řekl dost jasně." 

„On... to, co mě kontaktuje, ten Harry? Je v mé hlavě, aby mě mohl ovládat, je to tak?" Jake byl neústupný. „Nebo mě prostě jenom využívá?" 

„Využívá? Upřímně řečeno, já osobně si myslím, že tě ochraňuje. Nemyslíš?" 

„Ale já to vnímám jako telepatii, jako nějakou telepatickou kontrolu," zamračil se Jake. 

„Telepatie?" Goodly se zatvářil zmateně. „Něco jako telepatie to je, ano. Ale Harry tomu říkal jinak." 

„Říkal? Proč všichni mluví o Harrym jenom v minulém čase?" Jake si odfrkl. „Humf! Hloupá otázka - protože je samozřejmě mrtvý! - což ale nechápu. Protože pokud je mrtvý, jak může dělat to, co mi dělá? Víte, já nevěřím na duchy. Jsou to představy, které já prostě nestrávím. A pokud jde o Harryho Keogha: ten je něco, co nechci pochopit vůbec, i když je jasné, že on už se o to asi postaral! Ale protože je jasné, že je to jenom pouhý hlas znějící odněkud z minulosti, pak vám musí být taky jasné, že je jeho nadání dost podobné tomu mému. Myslím jako, že Harry nedokázal vidět budoucnost, ale dokázal do ní přímo vstoupit... tak to alespoň vidím já. Takže dál: pokud to, co se mnou dělá, není telepatie, jak tomu tedy říkal?" 

„Nijak by ti nepomohlo, kdybys to věděl, alespoň v tuhle chvíli ještě ne," zavrtěl Goodly hlavou. „Ve skutečnosti by ti to mohlo dělat problémy, a možná tě i zastrašit před... zkrátka nedokázal bys to přijmout se vším všudy." 

Jakeovo zklamání opět narůstalo. „Mohlo by mě to zastrašit?" odsekl. „Nemyslíte, že už tak je toho až příliš? Je to šílené, všechno! Za co mě máte, za nějaké psychické médium? Jestli existuje nějaký důvod, alespoň jeden jediný logický důvod, proč jsem se najednou stal terčem toho mrtvého chlápka, centrem jeho pozornosti, jeho geniem loci, pak bych musel být ochotný věřit alespoň něčemu z toho... z toho cosi. Víte, já vím, že to, co jsem dosud opravdu viděl a zažil, je skutečné, ale nejsem si jistý, jestli je pravdivá i většina z toho, co jsem slyšel. Věřím svým pěti smyslům, nebo jsem jim spíše věříval, ale nerozumím tomu, jak nebo proč jste mě do toho zatáhli. Dokonce bych rád uvěřil tomu, co slyším, i kdyby to mělo být jen proto, abych se přesvědčil, že nejsem žádný psychopat nebo schizofrenní maniak. Ale... ale... ale Harry je do prdele mrtvý!" 

„No, je svým způsobem mrtvý," odpověděl jasnovidec, s tváří jako vždy nehnutou, jako by jejich konverzace byla naprosto běžný rozhovor na běžné téma. „Ale víš, Harry neviděl existenci, život a smrt tak, jak je vidíme my. Byly doby, kdy byl opravdu rozpolcený. Stalo se to po tom, co utrpěl tu... hmm, nehodu, a jeho mysl se dočasně přemístila do těla jeho vlastního, ještě malého syna. A později absolvoval další podobnou změnu. Možná bude nejlepší, když se na to budeš dívat jako na určitý druh metempsychózy nebo.." 

„Metempsychózy?" přerušil ho Jake. Protože i když si byl jist, že to slovo nikdy před tím neslyšel, stejně mu rozuměl; vybavilo se mu podobné slovo, které znamenalo skoro totéž. „Myslíte přesídlení? Duše? Jakože byl... něco jako lupič těl?" Na Jakeově tváři teď bylo jasně vidět jeho podezření. 

„Ne, tak to vůbec nebylo!" namítl jasnovidec. 

„Ne?" Jakeův hlas byl ostrý jako břitva. Zněl jako sklo vrzající pod podpatkem boty. „Je mi úplně jedno, jak to ve skutečnosti bylo! Sakra, podívejte se na to z mého pohledu! Ten chlápek je mrtvý, ale snaží se ovládat mou mysl. A co bude dál, vezme si moje tělo? A pokud se mu ho podaří dostat, opravdu si myslíte, že mi ho bude chtít vrátit? A co bude se mnou, pane Iane, zatracený jasnovidče Goodly? Co bude do prdele se mnou? Proto mi nechcete říct, jaká je moje budoucnost? Protože moje opravdové já žádnou nemá?" 

„Pro Boha svatého, uklidni se!" zvolal Goodly. „Ty máš ale velmi krátkou paměť, Jakeu Cuttere!" 

„Cože?" Jake se trochu zklidnil. „Krátkou paměť? Jak to?" 

„Nedostal tě Harry náhodou z vězení? Nezachránil náhodou tvůj život už dvakrát? A Lizin také?" 

Jake se nad tím zamyslel, trochu se uvolnil a řekl: „Ale co chce ten... ten duch se mnou udělat?" 

„No, možná že na tohle bych ti odpovědět mohl," řekl mu Goodly. „Víš, hlavní zásada nekroskopa byla, že cokoliv člověk v životě udělá, bude dělat i nadále, po smrti. A on je toho taky důkazem: použil to k objevu Möbiova kontinua. Budeš mi prostě muset věřit, alespoň prozatím. A Harryho největší předností, nebo spíše jednou z nich, bylo, že uměl najít a zničit upíry. Ano, země už jimi kdysi byla zamořena. A věř mi, Jakeu, bez nekroskopa by se náš svět už hodně dávno stal nepředstavitelným peklem. Takže. 

„Takže vy si myslíte, že má v úmyslu pokračovat v tom, co kdysi začal," řekl Jake klidně, i když se celou dobu snažil potlačit svou nedůvěru. „Ten Harry... se snaží vrátit zpátky, protože se nějakým způsobem dozvěděl, že se vrátili upíři, a chce v jejich zabíjení pokračovat. Je to duch pomsty a já... já jsem jeho prostředek?" 

Jasnovidec pokrčil rameny a řekl: „No a máš to." 

Jake potřásl hlavou; zdálo se, že ho to značně vyvedlo z míry: „Cože? Ale já už jsem se vám osvědčil. A vy přece víte, že jsem to byl já!" 

Jenomže Goodlyho už to přestávalo bavit. „Jak myslíš," řekl jen. Kousl se do svého tenkého rtu a chtěl odejít. 

Jake si uvědomil svou chybu, nechtěl si odcizit někoho, komu na něm záleželo, a tak rychle dodal: „Poslouchejte, já si opravdu vážím všeho, co jste mi řekl. Nechci na vás nic zkoušet, na nikoho z vás, jenom hledám trochu té pevné půdy pod nohama. Teď se momentálně cítím, jako kdybych měl pod sebou tekutý písek. A to, co jste mi zatím řekl, mi zrovna moc nepomohlo. Mám snad být odvázaný z představy, že ten váš Harry realizuje svou vůli skrze mě, nebo možná dokonce přímo na mně? No, možná že vám, lidem z pobočky E to nevadí. Vy jste všichni v bezpečí, ukrytí v ulitách těch svých nadání, ale..." 

„V pobočce E neexistuje bezpečné místo, Jakeu," odsekl odcházející jasnovidec přes rameno. „Tak či tak, jak jsem už řekl, nějaký čas se mezi námi zdržíš. Což mi s nekroskopem - nebo nějakou jeho součástí - na tvé straně, připadá jako docela dobrá předpověď." 

„Ale vždyť on je duch." 

„Jsou duchové a duchové," odpověděl Goodly už na cestě pryč. „Ale on je mrtvý, pro Boha svatého!" Jakeovi to znělo nesmyslně, už když to vyslovoval, protože se jen opakoval stále dokola, ale i tak vytrysklo to zvolání z jeho suchých rtů jako výbuch. „A není to jen tak obyčejný duch - nějaký starý bubák - je to někdo, kdo má přístup do mé hlavy!" 

„V pobočce E," řekl Goodly, aniž se na něj podíval, „věříme v duchy, a hlavně v Harryho Keogha. A máme k tomu spoustu dobrých důvodů. Ale tohle mi věřit nemusíš, Jakeu. Víš, já myslím, že v blízké době v ně budeš věřit také. Já, pan Ian, zatracený jasnovidec Goodly, jsem si tím docela jistý..." 

XVI 

Setkání myslí 

Jake seděl ve vrtulníku společně s Traskem, Liz, Goodlym, Lardisem a dvojicí techniků, Jimmym Harveym a Paulem Arensonem. Jejich příští zastávka byla Alice Springs (,pouhých' pět set kilometrů na východ), kde měli mezipřistání, aby načerpali palivo. Druhý vrtulník potřeboval ještě hodinovou údržbu a pak také vyrazil za nimi. Pokud šlo o jejich pozemní doprovod: 

„Míří na jih směrem na Kalgoorlie," vysvětloval svému mladšímu kolegovi vytáhlý, modrooký, asi třiatřicetiletý blondýn Paul Arenson. „Odtud se vydají nákladním vlakem do Broken Hill a potom znovu po silnici do Brisbane. Všichni, kromě velkého operačního vozu. Ten je moc velký, takže musí jet po silnici podél zátoky Great Aussie. Odhaduji, že je to dohromady nějakých tři tisíce sedm set kilometrů. My budeme pěkně doma v teple přibližně za pět hodin, když se nebudeme nijak hnát, a to se ještě cestou můžeme zastavit a trochu si odpočinout v Alice. Ale co se týče těch kluků v operačním voze... buď rád, že nejedeš s nimi. Pro nás je to nějakých pět hodin, pro ně tři nebo čtyři dny!" 

Šum jejich konverzace splýval Jakeovi za doprovodu vibrace motoru helikoptéry v hlavě. Byla bezpečná a stabilní, ale její polovojenská úprava nebyla navržena pro přijatelnou míru pohodlí. Jake seděl na podlaze v úzkém úložném prostoru zadní části, kde nebyla žádná sedadla. Jeho statné hranaté tělo se opíralo o cestovní vaky, balíčky s párky a různá další zavazadla s osobními potřebami. Některé byly tvrdé, některé měkké; každopádně nesplňovaly jeho ideální představu pohodlí, ale bylo to lepší než nic, a dokonce doufal, že by mohl na chvíli i usnout. Uvelebil se, jak nejlépe to šlo, a nechával se ukolébat bručením motoru vrtulníku. 

Ten ,rytmus' byl na ukolébavku až příliš pravidelný, a navíc k němu doléhaly útržky tlumené konverzace, jejíž monotónní nápěv nijak neladil s melodií stroje, a lepily se na Jakeovu vyčerpanou mysl jako pavučiny. V kokonu té zvláštní změti zvuků a hlasů Jake pomalu přestával vnímat okolí. 

Liz Merricková byla volně připásaná k nejzadnějšímu ze sedadel - k otočnému sedátku kulometčíka - mezi širokými posuvnými dveřmi na obou stranách. Své dlouhé nohy měla pohodlně přehozené přes podstavec, na který se upínala zbraň; zbraň samotná byla opřená hlavní o podlahu a připravená pro případ potřeby. Leskla se tmavou modrošedou barvou a navzdory tomu, v jaké blízkosti Lizina krásného těla se nacházela, vypadala mrzutá a bezmocná. Ale obraz, který viděl Jake ve své mysli při tom, když usínal, byl úplně jiný. Viděl zcela nahou Liz s tou zbraní mezi nohama... 

Pak se ten obraz náhle změnil. Jake spal a tou zbraní mezi jejíma nohama byl on! Jenomže - do horoucích pekel! - on ji nešoustal, ale byl od ní odvrácen a díval se ven ze dveří. Ani ona se na něj nepokoušela nasunout, spíš se z něj pokoušela vystřelit... držela ho kolem pasu, jednou rukou mu masírovala koule a druhou svírala jeho ztvrdlý úd, ze kterého šplíchaly nekonečné dávky kalně stříbřitého spermatu, zatímco se za sklem dveří formovaly obrysy upírů, kteří se zuřivě dobývali dovnitř helikoptéry, aby se dostali k Liz, Traskovi, Goodlymu a ostatním! 

Ještě ani pořádně neusnul, když sebou náhle škubl a probral se. Liz na něj zírala, očividně rudá v obličeji s ústy napůl otevřenými a očima vytřeštěnýma. Na tohle Jake nepotřeboval psychologické vzdělání nebo parapsychologické - aby pochopil, k čemu tady došlo. Možná to bylo úmyslné slídičství, možná jen nevinné zatékání, každopádně se Liz vkradla do Jakeovy mysli a zachytila tu poslední scénu. Pokud šlo o to, co ta scéna měla znamenat: byl to jeho strach deroucí se na povrch, jeho neutuchající podezření, že se jej Trask pouze snaží zneužít, posílený navíc pocitem, že se snaží využít i ji, jako nějakou návnadu - jako mrkev pro osla? - aby jej obšťastňovala, zatímco on bude poslušně spolupracovat. Možná, že v tomhle měl pravdu, možná ne. Ale pokud Liz byla tou mrkví, co měl potom Trask v úmyslu udělat s ním? To zůstalo nezodpovězeno. 

„Já... já..." koktala Liz - koktala, ale nebyla schopna ze sebe cokoliv srozumitelného vypravit - a přitom se zrůžovělá rozpaky a studem rychle snažila sundat nohy z podstavce zbraně a spořádaně se usadit ve svém sedadle. 

Dobře ti tak! odsekl Jake, ale jen v mysli, sám pro sebe. Stejně ale věděl, že si to přečetla - podle toho, jak sebou trhla. A už tam sakra nelez! 

Potom, když jeho vztek postupně vychladl, to opět chvíli trvalo, než znovu usnul... 

Útržky konverzace mu v hlavě znovu začaly splývat. Byly v jeho uších, nebo v jeho mozku? Možná, že na něj byla Liz stále ještě napojená, a možná dokonce ani ona sama nic netušila, jak tam tak seděla na svém sedátku mezi Jakeem spícím v úložném prostoru a ostatními, odpočívajícími na předních sedadlech. Stala se pro něj jakousi mentální přenosovou stanicí. Protože během těch několika dní, co se znali, si s Liz mezi sebou vytvořili jakýsi vztah; bylo docela možné, že ta její vysílací technika, kterou použila, aby se vysmívala Bruci Trennierovi, se na něj ,nalepila' a nyní se v její speciální mysli vyvíjela mnohem rychleji. Možná, že to dělala zkrátka jen proto, aby se zdokonalila: tím, že pozvala Jakea ke ,konverzaci.' Ke konverzaci o něm. Nebo to bylo něco nebo někdo úplně jiný? 

Traskův důvěrný hlas se zeptal: „Ale proč zrovna on?" 

Lardis Lidesci: „Je to ,proč' vůbec důležité? Pokud byl Jake vybrán, byl prostě vybrán." 

A Ian Goodly: „Vidím tady několik podobností. Možná bychom je neměli přehlížet. Jsem si jist, že mentální charakteristiky - to, jak Jake přemýšlí - jsou důležitější než to, jak se po čistě fyzické stránce jeví. Když se na něj podíváme, nevidíme Harryho, to je pravda, ale nekroskopovo jednání bylo mnohdy těžké pochopit. Snad bychom měli klást větší důraz na to, jak jej vidí samotný Harry. A já tam opravdu vidím určité podobnosti." 

Trask: „Pokračuj." 

Goodly: „Tak za prvé, oba ztratili někoho, koho milovali. Obě ty ženy byly zavražděny, utonuly." 

Trask: „Dejme tomu, ale to je asi tak všechno. Kromě toho, to, že oba ztratili někoho ze svých milovaných, někoho, kdo byl zavražděn - totéž můžeš říct i o mně. Ale kde je Harryho pokora? Kde je jeho soucit, jeho vřelost? Tenhle Jake... je jen surový, rozmazlený a nezvladatelný výtržník." 

Goodly: „Výtržník? Ale vždycky jen když je to třeba, v pravé chvíli - a to se nám už osvědčilo jako pozitivní vlastnost. Nazval bych ho nevybroušeným diamantem. A nekroskop určitě ví, co dělá, a nevybral by si pro tuto práci žádného slabocha." 

Trask: „Ale muž bez citu? Který zabíjí, i když k tomu nemá žádný důvod." 

Lardis: „Já osobně si myslím, že k tomu měl dobré důvody. Mně se líbí! A znovu opakuji, pokud je to volba Harryho z Pekelných krajů, pak je to dobrá volba i pro mě." 

Trask: „I pro mě... no, i když k tomu mám určité výhrady. Ale musíte mě správně pochopit - já nepopírám nekroskopovu volbu - jenom ji prostě nechápu. Mám takový pocit, že Jake nebojuje jen proti nám, ale i proti Harrymu." 

Goodly: „Ale to jistě, tím si můžeš být jistý! Ale když pomineme jeho chování a sklony k agresivitě, opravdu tu jistá podoba je." 

Trask, pochybovačně: „Nějaké další podobnosti?" 

Goodly: „Určitě. Harry také věřil na pomstu. Nepamatuješ se? Oko za oko? Byl ještě chlapec, když se postavil Borisi Dragosanimu. Pokud se navzájem hledají podobní jedinci - myslím mentálně podobní - pak přesně chápu, co Harryho na Jakeovi přitahuje. A nad tím byste se měli také zamyslet: pokud chcete Jakea opravdu ve svém týmu a s ním i celou jeho mysl, možná byste měli najít toho chlapa, Luigiho Castellana." 

Trask: „A pak co? Poslat na něj Jakea?" 

Goodly: „Ten Castellano je grázl a podle toho by s ním mělo být i naloženo - na tom se shodneme všichni. Jake po něm půjde ať tak nebo tak, a to jej rozptyluje. Ale pokud by byl ze hry... pak už by se neměl čím rozptylovat. A ještě by nám byl vděčný." 

Trask, trochu překvapeně: „No ano! Teď se ozval pan chladnokrevný! Ale máš pravdu, vlastně už na tom pracujeme. Interpol spolu s dalšími našimi přáteli v zahraničí. Pokud se nám podaří vydat Castellana do rukou spravedlnosti, mohlo by to stačit." 

Goodly: „Ne, to by nemohlo." (Jasnovidec zavrtěl hlavou.) „Až bude mrtev, pak to bude stačit. Víš stejně dobře jako já, jak Jake naložil s ostatními členy jeho gangu. Opravdu si myslíš, že se spokojí s tím, že uvidí jejich šéfa pěkně v teple a pohodlí fešáckého vězení, kde se o něj dobře postarají?" 

Lardis: „No, jestli jsem to ještě neřekl nahlas, nebo jsem to neopakoval dost často, mně se Jake Cutter líbí. A myslím že i Liz." 

Liz, rozhořčeně: „Mně se tedy rozhodně nelíbí! No... nijak zvlášť." 

Lardis, s upřímným smíchem: „Vidíte?" 

Pak bylo na chvíli ticho, začala se snášet tma a Jake byl unášen proudem snů. Divný, studený proud, který ho s sebou táhl a ukazoval mu cestu do neznámých, přesto ale zvláštně důvěrných míst... 

Koryto řeky a kolem ní travnatý, kořeny prorostlý břeh, s vodou bublající ve vírech v malé zátoce. Na jejím okraji seděl chlapec, nakláněl se pod značně riskantním úhlem dolů a klátil nohama těsně nad rozvířenou hladinou. Lokty se opíral o kolena a dlaněmi si podpíral bradu. Vypadal, jako by si s někým povídal. Možná sám se sebou. 

Jakeův stín padl přímo na chlapce, načež ten zvedl hlavu a podíval se na Jakea. Nevypadal vůbec překvapeně, když ho uviděl (na druhé straně, ani Jake nebyl). Právě naopak, usmál se bledým, bolestným, přesto však vděčným úsměvem. „Ahoj! Takže jsi přišel. Proč si na chvíli nesedneš? Můžeme si popovídat." 

„Já... ehm... nechtěl jsem tě rušit," odpověděl Jake, protože nevěděl, co jiného by měl říct. A možná proto, že si nebyl jist, co má udělat - a ptal se sám sebe, jestli toho chlapce zná - ale nakonec přijal jeho návrh, posadil se a rovnou se zeptal: „Myslíš, že je možné, že už jsme se někdy někde setkali?" Najednou ucítil zvláštnost toho všeho a pohlédl na chlapce zblízka, možná dokonce s jistou opatrností. 

Kromě jednoznačného nepopiratelného faktu, že se ten malý před chvílí s někým popral, na něm nebylo nic zvláštního. Mohl to být kterýkoliv rozcuchaný chlapec, i když o tom Jake z nějakého důvodu pochyboval. Měl možná jedenáct nebo dvanáct let, pískově žluté vlasy a pihy; nebyl hubený, ale stěží zaplňoval své špatně padnoucí školní sako koupené z druhé ruky. Na jeho kdysi bílé košili, která mu napůl trčela z šedých flanelových kalhot, chyběl knoflík a jeho roztřepená, pevně uvázaná kravata, ze které už skoro zmizel název školy, mu visela ze zmačkaného límce úplně nakřivo. Jeho těžkopádný nos přidržoval obyčejné brýle na předpis - malá, kulatá okénka, ze kterých na něj se směsí údivu a zvláštního očekávání zíraly zasněné modré oči. 

Pak, jak si najednou uvědomil, že si jej Jake prohlíží, se na sebe ten chlapec podíval, nakrčil odporem nos a řekl: „Tohle asi bude práce školního rváče, Stanleyho Greena. Už brzy mu to skončí, našemu Stanleymu. Asi za rok o tom čase, možná za dva." A jeho rty se ztenčily, semkly pevněji, odhodlaněji. 

Na rtu měl zaschlou krev, měl ho v koutku roztržený, ale v těch jeho zasněných očích nebyla ani špetka strachu. A teď už nebyly zasněné, odrážela se v nich určitá záře. Najednou vypadaly mnohem starší, než byl on sám, a Jake si pomyslel, že se za nimi skrývá velice vyspělá mysl. Ale nikdy by nedokázal odhadnout, jak vyspělá je tato mysl - nebo jak moudrá v pozemském slova smyslu. 

A protože ten chlapec dosud neodpověděl na jeho první otázku (jestli se náhodou už někdy nesetkali), Jake najednou cítil, že se jej musí zeptat znovu, pobídnout ho. „No, synku?" 

Ale nemusel si dělat starosti. Chlapec očividně nad Jakeovou otázkou přemýšlel a vzal jeho pobídku na vědomí. 

„Synku?" zopakoval jeho oslovení a naklonil tu svou mladou-starou hlavu na stranu. „A to nevíš, jestli se známe? No, na obě otázky budu muset odpovědět ne. Neznáme se, Jakeu, zatím ne. A moc se mi nelíbí, že mě oslovuješ ,synku.' Je to otázka toho - nevím - co bylo dříve, slepice nebo vejce?" V jeho odpovědi nezaznělo nepřátelství. 

„Cože?" zamračil se Jake. „Další, co oplývá pořekadly? Zrovna teď na to nemám náladu." 

„Ale je to skvělé dobrodružství," namítl chlapec, a navzdory svému dětskému hlasu nezněl vůbec jako dítě. „Myslím vymýšlet je. Sám jsem k nim nějaké přidal, Jakeu." Pak se odtáhl, zadíval se přímo do Jakeových očí a prohlížel si jeho obličej a možná i něco více. „Takže to jsi ty. A máš s tím očividně problém, je to tak?" 

„No, protože zřejmě chápeš, o co jde," odpověděl Jake trochu nevrle, „proč mi to nepovíš?" Jeho sen by za něj mohl pár věcí vyřešit, trochu mu pomoct. 

Chlapec přikývl. „Ale vždyť ti to právě říkám: máš s tím problém. Je to ale stejně tak tvoje chyba jako moje: máš velmi defenzivní mysl. A já, já už nemám skoro žádnou mysl! Nebo možná mám, ale ne vždycky na jednom místě a ne pořád. Ano, já vím - myslím, věděl jsem - spoustu věcí. Ale to, co si pamatuji, a to, co zapomínám, se děje absolutně nesouvisle, jako nějaký druh ztráty paměti nebo těžká forma roztržitosti. S tím rozdílem, že je to jinak. Protože víš, já nejsem tak docela tady. Nebo, abych to přiblížil, není tady celé moje já. Což znamená, že nedokážu určit věci na sto procent špatně, ale ani ne zcela správně. Proto se potřebuji soustředit. Ale teď, protože to vypadá, že jsi odhodlán mě odmítnout, bude pro nás zřejmě těžké spolu vycházet. A pro mě bude o to těžší se připravit. Takže, jak dlouho ještě plánuješ, že mi budeš zabouchávat dveře před nosem, Jakeu?" 

„Kdo jsi?" zeptal se Jake namísto odpovědi a uslyšel divné zvonění v uších. Dosud neznámý pocit negativního déja vu: že to není on sám, ale že je tím chlapcem, který tu kdysi - nebo někde jinde - seděl. A Jake cítil, že ví, kde to kdysi bylo. 

Ale ten hoch se teď zamračil a vypadal stejně tak nejistý jako Jake. „Já... já jsem spousta různých lidí a věcí," řekl. „Jsem Alec, Nestor, Nathan, kohokoliv si vybereš. Je ve mně něco jako praotec, nebo byl jsem, nebo budu. A něco ze mě je v mnoha dalších lidech. Všechno to závisí na čase, datu, místu. A čas je relativní: co bude, už bylo, zeptej se kteréhokoliv jasnovidce. Proto se musíme ujistit, že to bude fungovat tak, jak má, nemyslíš?" 

„Ty... ty jsi Harry Keogh!" řekl Jake a zachvěl se, aniž by věděl proč - až si najednou vzpomněl, kdo je ten Harry Keogh. „Ty jsi ten přízrak, o kterém mi všichni vypravují!" 

„A ty jsi ten přístroj," řekl Harry. 

„Ale já jím nechci být!" Jake se zahleděl do tekoucí vody v řece; chtěl utéct pryč, ale nemohl se ani hnout. Bylo to jako v tom snu, v té noční můře - v jedné z těch nočních můr, v níž se snažíte ze všech sil utéct před něčím, co vás pronásleduje, ale nemůžete. 

„Já tě nepronásleduji," namítl ten mladý Harry. „Ty pronásleduješ mě. Pořád se mě snažíš zahnat!" A najednou se Harry začal rozplývat, fyzicky (nebo metafyzicky) rozplývat, jeho postava se stala pouhým obrysem a jeho obličej byl průsvitný. 

„Ale ty chceš uchvátit mou mysl, moje tělo!" křičel Jake. 

Ten chlapec, ten snový Harry, ten duch (který už teď rozhodně vypadal jako duch, nehmotný jako kouř), zoufale zavrtěl tou svou téměř nehmotnou hlavou. „Já ne, Jakeu. To ten Vampýr, který chce dostat tvou mysl, tělo a duši. Já jsem ten - nebo spíše my jsme ti, a možná jsme jediní - kdo ho může zastavit. Neposílej mě pryč, Jakeu. Přestaň se mnou bojovat!" 

A najednou Jake zjistil, že opravdu může, že to vlastně dělá: zahání toho druhého, posílá jej pryč. 

„Já.. já to dokážu, že?" zeptal se a cítil, že přestává mít strach. 

„Skoro se ti to povedlo!" odpověděl Harry a oddechl si, když se opět začal zhmotňovat. „Dobře, možná je to pro tebe příliš zvláštní, nesprávné místo a čas a taky já. Myslel jsem si, že malého chlapce se bát nebudeš, to je všechno." 

„Chlapce, který mluví jako dospělý muž?" Jake znovu cítil, že se chvěje, ale tentokrát to nebylo tak zlé. „Chlapce, který má oči nevinné jako oči malého dítěte, ale přesto je starý celé věky? Kluka, který se dokáže vtělovat, který je momentálně v mojí mysli - zatímco já jsem ta bezmocná, zmítaná loď?" 

„V žádném případě nejsi tak bezmocný, jak si myslíš," odpověděl Harry, možná dokonce s jistým obdivem v hlase. „Ta tvoje mysl: je šíleně tvrdohlavá, s ochrannými štíty, které vůbec nemáš důvod používat! Ale jinak, přenos mysli není nic, co bych... co bych měl v sobě. Jsem tady už nějaký čas, Jakeu, prožil jsem pár životů - a stále je prožívám - ale chápu tě. No tak dobrá, zkusme to jinak. 

Před okamžikem jej příjemně hřálo zapadající slunce, jehož paprsky dopadaly na zem v tetelících se kuželech. Ty paprsky probleskovaly mezi větvemi stromů na protějším břehu řeky a vytvářely třpytivé odlesky uprostřed koryta, kde byl proud nejsilnější. Nyní ale v jediném okamžiku zavládla tma a zima; na zemi ležela hustá námraza a řeka byla jeden velký ledový škraloup, bez pohybu a života. Nízko na větrem vymetené obloze visel měsíc v úplňku a na zemi se po Jakeově pravici před domy leskla trojice zahrad. Jake na ty domy pohlédl a po svém boku spatřil chlapce, se kterým teď kráčel podél zamrzlého koryta řeky. S tím rozdílem, že Jakeův doprovod už nebyl chlapcem, nýbrž dospívajícím mužem. 

Jake se toho cizince polekal - klopýtl, divže nespadl do ostružiní na zarostlém břehu řeky - ale Harry byl rychlejší, uchopil ho za paži a zastavil ho. „To je v pořádku," řekl, aby utišil Jakeův vystrašený výkřik. „Jsme v jiné době, to je všechno a já jsem teď starší. Ale jsme na stejném místě, víceméně. Je to stejná řeka. Byli jsme tamhle," ukázal prstem kamsi do tmy, kde vedla pěšinka, po které teď kráčeli, „několik set metrů po proudu řeky a seděli jsme na mostě. Bylo léto a já jsem se zrovna bavil se svou matkou, když jsi přišel. A teď je... hm, o pěkných pár zim později. Trochu jsem se ti přiblížil věkem, takže si myslím, že se nám teď bude spolu mnohem lépe hovořit." 

Přiblížil se mi věkem? pomyslel si Jake. A taky jsi mnohem silnější. Máš fakt silný stisk, když mě teď držíš, a o kolik silnější je teď tvoje mysl? 

Ale nyní už téměř dospělý Harry jen zklamaně zavrtěl hlavou. „Když budeš schovávat své myšlenky, ničemu to nepomůže. Já jsem tady, vzpomínáš? No, zatím jsem tady, dokud mi to dovolíš." 

„Bože!" zalapal Jake po dechu. „Je to jako z Vánoční koledy! Až se probudím, nebudu tomu chtít uvěřit." 

„Toho se právě bojím," řekl Harry. „A co je ještě horší, možná si to dokonce ani nebudeš pamatovat. Proto musíme jednat, dokud je čas, a doufat, že se ti to vryje do paměti." 

„Jednat?" 

„Dokud mi nebudeš věřit," pokračoval ten druhý. „Dokud mi nezaručíš stálost, budeme se muset pohybovat stylem brzda-plyn. Nikam se nedostaneme, dokud se nedozvím celý příběh, a nebudu ti schopen pomoci, dokud mi neuvěříš."  

„Mám věřit duchovi?" 

„Ale já nejsem duch, ne tak docela. A Jakeu, nevěřil bys - myslím, opravdu bys nevěřil - kolikrát už jsem si tímhle musel projít! Měl jsem hodně velké problémy přesvědčit všechny ty, kteří tady byli před tebou." 

Zatímco Harry mluvil, Jake si jej prohlížel. Byl to ten stejný ,chlapec', o tom nebylo pochyb, ale teď už mu bylo devatenáct nebo možná dvacet let. Byl šlachovitý, mohl vážit nějakých šedesát kilogramů a měřit možná sto sedmdesát pět centimetrů. Jeho neupravené, rozcuchané vlasy měly barvu písku a připomínaly Jakeovi Clinta Eastwooda, který hrával ve starých westernech, před více než padesáti lety. Ale jeho obličej nebyl zdaleka tak tuhý a na tvářích měl stále ještě pihy, které mu propůjčovaly naivní a zcela nepochybně zavádějící chlapeckou nevinnost. 

Více než jakýkoliv jiný rys byly obzvláště zajímavé Harryho oči. Když se na Jakea zadívaly, měl pocit, že se dívají skrze něj (to bylo neklamné znamení ESPerů, jak už Jake nyní dobře věděl), jako by on sám byl tím přízrakem, a ne Harry. A ty oči byly tak neuvěřitelně modré, zářily šokující průsvitnou modrou barvou, která vždy vypadá tak nepřirozeně, takže si každý myslí, že jejich majitel určitě nosí čočky. Více než jen to, bylo v nich něco, co říkalo, že toho viděly mnohem více, než je devatenáctiletému chlapci dovoleno. 

I tak se ale Jake cítil v té nové situaci mnohem uvolněněji. Koneckonců, byl to jen sen. A navíc, ten přízrak, nebo co to bylo, byl hovorný, tak proč si s ním nepopovídat? Nebo se alespoň, v tomhle případě, nepobavit na jeho účet. 

„Přesvědčovat lidi je, jak sám říkáš, velice těžké tak proč se o to za každou cenu pokoušíš?" zeptal se svého zvláštního společníka. 

Došli až k vrátkům zahrady prostředního z domů a zastavili se. Světla v přízemním pokoji vrhala do zahrady černé, hranaté stíny, které tancovaly na trnitých keřích a po zahradní pěšině... pak se objevily stíny mužů, jež se jen letmo mihly před vchodovými dveřmi, pak je za sebou zabouchli a rychle zatáhli přes široká okna závěsy. 

Harry dlouhou chvíli mlčel a na Jakeovu otázku neodpovídal; stál tam, jako by ochromený a díval se k domu skrze vodorovné příčky branky. Ale ten dům byl dokonale zatemněný a světlo unikalo ven v divných úhlech jen nepatrnými štěrbinami v rozích špatně zatažených závěsů. 

Pak sebou ten mladý muž trhl, zamrkal v tom bledém měsíčním světle a bezdeše odpověděl: „Proč se o to snažím? To je prosté, Jakeu. Proto že jsem byl na počátku a musím být přirozeně i na konci." Pak sebou znovu trhl a řekl: „Tady zůstat nemůžeme. Tohle je dům, ve kterém jsem se narodil. Můj nevlastní otec má návštěvu - Borise Dragosaniho a Maxe Batua - později se ho chystám také navštívit. Dnes je ta noc, kdy jsem ho zabil. Ale jsou věci, které nesmíš vidět, ještě ne." 

„Ty... ty jsi ho zabil?" Ten chlad, který Jake cítil, nebyl jenom fyzický, pokud ve snu vůbec mohl být. 

„Teprve to udělám," řekl ten druhý. „Ale nechci to vidět a nechci ani, abys to viděl ty. Takže teď půjdeme. Do jiného času a na jiné místo. Cítíš se na to?" 

„Mám na vybranou?" 

„Můžeš se kdykoliv probudit, ale to bych ti nedoporučoval. Protože tentokrát bylo opravdu těžké se do tebe dostat. A pokud jsi opravdu tak vystrašený, jak..." 

„Vystrašený?" skočil mu Jake do řeči a v jeho hlase se ozývala uražená hrdost. „Možná že jsem, ale taky mě to zajímá - hodně. Chci vědět, kam to všechno směřuje, chci zjistit, co to má všechno znamenat. A protože oni mi to říct nechtějí..." 

„Oni?" (Teď pro změnu zase přerušil Harry Jakea.) 

„Ben Trask a jeho lidi," odpověděl Jake. 

„Aha!" řekl Harry a s uznalým úsměvem přikývl. „Mohl jsem si to myslet. Vlastně jsem to tušil. Už ses o ,nich' jednou zmínil a byl jsem to koneckonců já, kdo tě tenkrát nasměroval na londýnské velitelství pobočky E. To bylo tehdy, kdy jsem si tě poprvé všiml. Ale to už je minulost a teď jsme tady a měli bychom se pohnout z místa. A protože tento dům byl mým domovem po tolik let, asi se vrátíme opět sem. Ale... spletl jsem načasování o spoustu let a nechápu proč. Musí to být mou pamětí, je neúplná. Víš, já jsem neúplný! Nejsem celý tady. Vlastně nejsem celý vůbec nikde! Zdá se, že mě přitahují jenom ty nejsilnější události a místa." 

„Možná je to jen variace na staré téma," nadhodil Jake. „Vrah vracející se na místo - a do okamžiku - činu!" 

„Velice chytré," zabručel Harry. „A možná máš dokonce pravdu - do jisté míry. Vábení silných časů a míst. Ano, může to tak být. Ale vrah?" Pokrčil rameny. „To nemohu popřít, ale ani ti to teď nechci vysvětlovat, teď ne. Takže se tě znova ptám..." 

„Ano," přikývl Jake. „Cítím se na to. Myslím." 

„Výborně," přikývl i Harry. „Ale tentokrát se pokusím dostat na nějaké nevinnější místo." 

„No, ještě než půjdeme," řekl rychle Jake. „Můžeš mi odpovědět na jednu nebo dvě otázky? Tedy dokud stojím oběma nohama pevně na zemi?" 

„Divil jsem se, že ses nezeptal už dříve," odpověděl Harry a jeho oči přitom těkaly skrze příčky branky, která vedla k domu. 

„Proč zrovna já?" zeptal se Jake. „Proč sis nevybral jednoho z těch lidí, které tak dobře znáš, někoho z pobočky E? Určitě by to přijali mnohem ochotněji. Podle toho, co mi o tobě řekli, to vypadá, že tě svým způsobem uctívají." 

„Jenomže ty jsi mladý," odpověděl Harry. „Jsi dost silný, abys dokázal čelit čemukoliv, co přijde. Ben Trask a ti ostatní už jsou staří. A oni nepotřebují..." 

„Ano?" 

„Vykoupení? Ne, to není to pravé slovo. Řekněme prostě jen, že jim nechci přidělávat potíže. Ty v sobě máš velmi mnoho hněvu, Jakeu, výbušnou sílu. A právě to potřebuji. Musíme pro ni najít nějaké uplatnění, ale to správné uplatnění." 

„Takže sis mě vybral jen tak?" zamračil se Jake. „Protože jsem potřeboval, aby mě někdo spasil? Co když nechci, aby mě někdo spasil. Víš, pořád na mě ještě čeká nedokončená práce a já ji dokončím, tak nebo tak. Takže je mi líto, ale se mnou jsi sáhl vedle. Možná neudělám to, co po mě chceš." 

„Ano, přiznávám, že v tvém případě jsem šel tak trochu naslepo," odpověděl Harry. „Ale byly tu také jisté okolnosti, které jsem nemohl ignorovat. V Möbiově kontinuu, v toku budoucích dějů, jsem viděl, jak se tvoje modrá čára života kříží s rudou, vampýří, tam, kde se s nimi setkáte tváří v tvář. Ale tam, kde některé z nich mizí, pokračuje ta tvoje modrá nit stále dál. Déjà vu, Jakeu! To jsem prostě nemohl ignorovat. Chci se ujistit, že modrá čára bude pokračovat stále dál a dál, to je vše." 

Jake zmateně potřásl hlavou. „Nic z toho, co říkáš, mi nedává absolutně žádný smysl." 

„Ale bude, až pochopíš kontinuum. Až mu budeš umět poručit. A až budeš schopen dělat další věci." 

„Poručit mu? Té... věci, která dokáže přenést člověka na jiná místa? Ty říkáš, že se v tomhle dá najít nějaký řád? Že to můžu ovládat? A pokud jde o to, že budu schopen dělat další věci: upřímně řečeno, to mě děsí. Začínáš mluvit jako ti lidi z pobočky E." 

„Jsi dobrý v matematice?" Harry se otočil zády k domu a pohlédl na hvězdami ozářenou ledovou plochu na řece. 

„V matematice?" Jakeovo ohromení ještě vzrostlo. „V počtech, v odhadech." 

„Umím si přepočítat drobné, jestli myslíš tohle." 

„Měli bychom si promluvit s Möbiem," prohlásil Harry. „Jenomže to asi nebude možné, protože už je hodně dlouho mrtev. To je problém. Takže předpokládám, že se to budeš muset naučit tak, že to odkoukáš. Ode mě. No a to by mohl být taky problém, protože já už to dávno dělám instinktivně, pomocí intuice." 

„A ne zrovna přesně," opáčil Jake. „Řekl bych, že je to dost nebezpečné. Na co je všechno to čarování dobré, když tě to nedopraví tam, kam chceš?" 

„Ale ano." 

„Ale ne tentokrát!" Jake ukázal směrem k domu. „Sám jsi to řekl." 

„Hm," zavrtěl hlavou Harry. „Máš v tom zmatek. Pořád zapomínáš, že tohle je jen sen - a k tomu ještě tvůj sen! Mohu tvoje podvědomé myšlenky využít, mohu je zaostřit a přesměrovat, ale neovládám je. Jsem tu jen druhý pilot. Hluboko uvnitř tebe vězí touha dozvědět se o mně víc, o mých časech, místech, historii. A tohle námi hýbe, tvoje potřeba vědění. Takže mi trochu pomoz, abychom se odsud dostali, uděláš to pro mě? Nedokážu se tu pořádně soustředit. Necítím se tu nejlépe." 

„Poprvé jsi žádnou pomoc nepotřeboval," připomněl mu Jake. „Když jsi nás přenesl ze dne do noci, z říčního břehu sem, a..." 

„...a když jsi to nečekal," poznamenal Harry. „Ale za to může ta tvoje mysl. Brání se mi - brání se psychickému nebo metafyzickému zásahu - a její odpor je čím dál silnější. A to je možná další důvod, proč jsem byl přitahován zrovna k tobě: protože jsi byl jedinečný a měl svůj vlastní talent, možná jediný svého druhu, a ten čeká jen na to, až jej rozvineš. Ve skutečnosti má mnoho lidí nějaký druh ESP nadání; u většiny z nich se ale nikdy nerozvine. Řekl bych, že když ESPer zplodí ESPera, síly jejich myslí se vzájemně prostoupí a zesílí. Evoluce, Jakeu: tak tomu bylo i u mě, a tak se to odedávna děje na Sluneční straně. Ochranné štíty Szganyů jsou také velmi silné. Musí být, neboť Szganyové by bez nich dávno vymřeli. Tvůj talent v tobě nečinně zahálí, čekal na svou příležitost, aby se mohl rozvíjet. A teď, když se konečně probudil k životu - možná díky kontaktu se mnou, s mou šipkou, nebo také možná díky pobočce E..." 

„S tvou šipkou? Takže jsi to opravdu byl ty?" Jake se pokoušel absorbovat alespoň něco z toho, co Harry říká. 

„Jenom moje část, něco ze mě. Vědomí, Jakeu, vědomí. Víš, jak nejlépe zmagnetizuješ kus železa? Vhodíš ho mezi hromadu velkých magnetů a je to. A pokud jde o tebe..." 

„Já jsem byl vhozený do hluboké a zrádné vody," dopověděl Jake. 

Jeho společník přikývl. „Zjevně. Takže teď, možná když se trochu uvolníš, snad se dostaneme o kousek dál." 

A Jake se opravdu uvolnil... 

Pro každého jiného by byly ty přesuny v čase a prostoru denervující: z letního dne u řeky do zimní noci prozářené měsíčním světlem a z ní do slabě osvětlené místnosti v malém podkrovním bytečku. Bylo by to denervující, i kdyby to fungovalo podle plánů, jenomže tentokrát to vypadalo, že se někde stala chyba. Protože v té maličké místnosti, v níž se Jake ocitl, byl sám - po jeho společníkovi (nebo duchovi?) nebyla nikde ani stopa. Ale Jake - patřil k těm, co vždycky dokážou rozlišit sen od reality - se nijak neznepokojoval. Vlastně ho to docela potěšilo. Ano, na jedné straně byl rád (protože ten sen se mu začínal vymykat z rukou), ale na druhé straně byl tak trochu zklamaný. Právě když si myslel, že už se pohnul z místa, že už se konečně začíná něco dovídat... Ale vždyť se dovídáš, ozval se Harry. 

Jake se začal polekaně rozhlížet kolem sebe. Dělal to však příliš zbrkle, takže si ničeho nevšiml. Zároveň se jej zmocnil pocit, že Harryho hlas ani tak neslyšel, jako jej spíše cítil. „Telepatie?" zeptal se. „Znamená to snad, že ses sem nedostal? Tak kde tedy zatraceně jsi?" 

Tady, odpověděl Harry. Ukrytý v té nejnevinnější schránce. Alespoň prozatím nevinné. 

To ,tady' bylo jako prst ukazující směr, zřetelnější než jakýkoliv hlas. Když se teď Jake podíval lépe, uviděl něco, co mu předtím uniklo: dětskou postýlku, kolébku stojící v rohu malého pokoje, tam, kde se strop snižoval téměř až k podlaze. Trochu sklonil hlavu, aby se k ní mohl přiblížit. 

V postýlce uviděl nemluvně; leželo tam nahé, baculaté, jen s plínkami a u nohou mělo smuchlanou měkkou, vlněnou přikrývku. Mělo tvář anděla a oči... 

„To jsi ty!" řekl Jake. 

Jiná doba, jiní Harryové Keoghové, odpověděl. „Ale ty a mimino?" 

No, býval jsem jím, za onoho času. Ale ten, na koho se díváš... ne, to nejsem já. Ale i tak jsem tady. Protože jsme se dostali do doby, kdy jsem byl nehmotný, Jakeu, a mysl mého syna byla jako černá díra. Vsála mě dovnitř a poskytla mi ochranu, až do doby, než jsem se mohl stát někým jiným. 

„On... on má tvoje oči," řekl Jake, protože si jinak nedokázal vysvětlit to, co právě slyšel. Přesto mu to něco připomnělo. Ian Goodly se mu přece pokoušel vysvětlit něco podobného. 

Taky má mou mysl! odpověděl Harry a vesele - nebo nešťastně? - si zabroukal ve své postýlce. Obě, mou i svou. A pokud se nepletu, znovu jsme si vybrali velmi nevhodnou dobu. 

„Cože, už zase?" 

Hledal jsem nějaké nevinné místo, až jsem ho našel. Ale jestli je to tak, jak se domnívám, tak tohle by měl být konec. Víš, tentokrát se Harry mladší přenese na Sluneční/Hvězdnou stranu a stane se Obyvatelem. Což na druhé straně znamená... 

Ze sousední místnosti podkrovního bytu se ozval výkřik nějaké ženy. Byl to výkřik plný nejvyššího děsu. 

Neboj se, řekl Harry navzdory tomu, že i v jeho mentálním hlase zazněla nyní určitá naléhavost. To je jeho matka, ale všechno je pod 

kontrolou. Za chvíli budeme pryč. Ale ještě před tím Jakeu, potřebuji jména těch útočníků, těch stvůr, jejichž čáry života jsem viděl v Möbiově kontinuu, jak se protínají s tou tvou. Když budu věděl, co jsou zač, možná bych mohl projít jejich historii a odhalit jejich slabiny a snad i zjistit, jak by ses s nimi mohl vypořádat. 

(Z vedlejší místnosti bylo slyšet hluk padajícího a bortícího se nábytku a pak jeden jediný pronikavý výkřik: „Ne!" Následovaný tupým žuchnutím, slabým zasténáním - a pak ticho. Na chvíli. Náhle se ozvaly těžké kroky a chrčivé, hluboké funění. Zvuky, které mohlo vyluzovat jen zvíře. Velké zvíře.) 

Ta jména! křičel Harry v Jakeově mysli. 

„Jména?" zeptal se Jake s očima upřenýma na pootevřené dveře. „Vládcové Malinari a Szwart a vládkyně Vavara: Vampýři z Hvězdné strany." 

Stejně dobře by se je rovnou mohl snažit vyvolat. Dveře se náhle rozletěly směrem dovnitř, divže nevypadly z pantů, a Jakeův sen se rázem změnil v děsivou noční můru! „Co to...?!" zalapal po dechu. 

Julian Bodescu! zakvílel nekroskopův hlas v Jakeově mysli. 

Ta hranatá věc ve dveřích byl, nebo spíše býval muž; měl na sobě pánské oblečení a stál vzpřímeně, i když se trochu nakláněl dopředu. 

Jeho paže byly... dlouhé! A ruce na koncích těch dlouhých paží byly obrovské a vypadaly jako pařáty, z nichž vyčnívaly drápy. Obličej té stvůry byl naprosto neuvěřitelný. Mohla by to klidně být tvář vlka, s tím rozdílem, že na ní nebyla téměř žádná srst a také nesla určité netopýří rysy. Uši té zrůdy vyrůstaly ze stran její znetvořené hlavy; i ty připomínaly netopýra a trčely výše než jeho dozadu se svažující protáhlá lebka. Jeho nos - nebo spíše čenich - se pohyboval, byl zkrabatělý, nakrčený a na jeho konci zely dvě černé hluboké, rozšiřující se nozdry. Kůže tohoto stvoření byla svraštělá a vypadala, jako by na ní vyrůstaly šupiny; jeho žluté oči s rudými panenkami byly vsazeny hluboko do černých očních důlků. A pokud šlo o jeho čelistí, o jeho zuby! 

Ta stvůra - Julian Bodescu? - Jakea naprosto ignorovala, zamířila přímo k postýlce a sehnula se nad ní. Její oči měly sírově žlutou barvu jako ohně samotného pekla rozdmýchané dychtivým očekáváním! Jake viděl, jak se drápy stvůry natahují po bezmocném dítěti, a mechanicky zašátral po své zbrani, kterou ale u sebe bohužel neměl. Tlumeně zaklel a připravil se ke skoku... a snad by i skočil, ale jeho ruce a nohy jako by někdo přikoval. 

Velkorysé gesto, ale zbytečné, řekl mu Harry. A v normálním světě by ti každopádně pomohlo k rychlému konci. Tohle je scéna z mé minulosti, Jakeu. Samozřejmě jsme ji přežili, já i můj syn, ale bojím se, že tvůj sen to nevydrží. Takže ještě poslední slovo, než se rozloučíme: příště se snaž být uvolněnější, abys dosáhl... 

Celá scéna se najednou zbortila, začala jako by tát, dokonce i když se Jake snažil pohnout - každý jeho sval, až po konečky prstů - všechno selhalo. Snažil se udržet rovnováhu, něco udělat, ale nešlo to, zoufale se snažil pomoci dítěti, navzdory tomu, co mu nekroskop právě řekl. Snažil se vykřiknout, varovat ho, ale vyšlo z něj jen chraplavé zaskřehotání, jakési zažvatlání a všechno marně. Protože najednou se všechno kolem začalo rozplývat. Hrůza, nepředstavitelný děs, který dokáže člověka probudit, dokonce i když ví, že je to jen sen. 

Poslední, co Jake viděl předtím, než se obraz zcela rozplynul, byla ta stvůra: klečela vedle postýlky, v bezmocném vzteku trhala přikrývku na kusy. Ale z toho batolete Harryho tam nezbylo vůbec nic... 

Jake si s úlevou oddechl a hned nato se probudil. Protože těsně předtím, než úplně procitl, jaksi věděl - bylo mu dáno vědění - kam zmizelo to dítě. 

Möbiovým kontinuuem rovnou na pobočku E, samozřejmě. Kam jinam? 

Část třetí 

Začátek 

XVII 

Znovuzvážení situace a jiné, méně pozemské záležitosti 

Liz si všimla Jakeovy úzkosti, vyskočila ze sedadla snajpera do úzkého zavazadlového prostoru, klekla si vedle něj, uchopila ho za klopy bundy a mocně s ním třásla. „Jakeu! Jakeu, vzbuď se!" A pak - když se jeho oči divoce otevřely a polekaně na ni zamrkaly, zafungovaly jeho bleskové reflexy - rukama ji pevně uchopil za zápěstí a snažil se zbavit jejího stisku. „Křičel jsi," vysvětlovala mu. „A teď mi ubližuješ!" 

Pustil její zápěstí, trochu se uvolnil, aby se mohl pohodlněji posadit mezi naskládaná zavazadla, a pak zamumlal: „Cože? Já že jsem křičel?" Samozřejmě že křičel, to je jasné - to proto, že měl noční můry. Ale o čem se mu to zdálo? Najednou byl před ním reálný svět v podobě Liz a ten rychle mazal jeho sny a ukládal je do nejzazších zákoutí podvědomí. Uvědomoval si ale něco z jejich důležitosti, a proto je nechal odejít jen velmi neochotně. „A co jsem křičel?" Protože jeho hlava se rychle vyprazdňovala a noční můra nenávratně mizela, až se úplně ztratila. 

Pak se rozhlédl kolem sebe - zadíval se na hromady zavazadel, na tváře mužů, kteří seděli v přední polovině helikoptéry a teď na něho zírali - a vzpomněl si, kde je. A když se pak z jeho očí postupně vytratil strach, nahradil jej starostlivý výraz. Po obličeji mu stékaly kapičky potu, navzdory tomu, že v... v letounu nebylo nijak horko. Ano, nacházel se v helikoptéře. Ještě pořád se nedokázal plně zorientovat, a tak mu všechno připadalo a znělo tak trochu nereálně. Pak mu ale došlo, že neslyší šumění horizontálních trysek, namísto toho se ozývalo dum! dum! dum! točícího se rotoru. Zřejmě přistávali v Alice Springs. 

„Nevím, co jsi křičel," odpověděla mu Liz. „Většina z toho, co jsi říkal, bylo jen mumlání, chvilku předtím, než ses probudil." Vrátila se zpátky do svého sedadla a zapnula si pás. „To jsi jmenoval Szwarta, Malinariho a Vavaru. A taky jsi sebou strašně házel a škubal. Měl jsi noční můra, Jakeu. Pořádnou noční můru, řekla bych!" 

Pořádnou. Ano, v tom měla pravdu: 

Bizarní tvor - Vampýr!... a jeho spáry, které se snaží uhasit život malého chlapečka v plínkách. 

„Julian Bodescu!" vydechl Jake nahlas a trhl sebou, jako by právě dostal facku. „Víte někdo, kdo... kdo byl Julian Bodescu?" Ale i tahle poslední scéna se rychle vytrácela a následovala zbytky noční můry do zapomnění. 

Nicméně Ben Trask a lan Goodly na předních sedadlech si vyměnili tiché, užaslé pohledy. Nahlas ale neřekli nic... nic, dokud nepřistáli na zemi a neprotáhli si těla. Pak zamířili do společenské místnosti k občerstvovacímu stánku... 

Jake a Lardis seděli u téměř prázdného baru, chroupali oříšky a popíjeli pivo; Liz, Trask a Goodly se krčili se svými drinky u malého stolku a pojídali chlebíčky z talířku. Obrovské ventilátory nad jejich hlavami dělaly, co mohly, aby zchladily nedýchatelný vzduch nebo jej alespoň trochu rozproudily. Dokonce i místní Australané se potili. Byl to takový ten druh nesnesitelného léta. El Nino vysušoval všechno na troud. 

Lardis uznale zamlaskal, zafuněl a řekl Jakeovi: „Tohle musí být jeden z mála opravdových požitků ve vašem světě." Pak si ale všiml barmanova zvláštního zvědavého pohledu a rychle dodal: „Jako v Austrálii, myslím. Jeden z opravdových požitků Austrálie. Vy opravdu víte, jak uvařit dobré pivo, vy Australané." 

Barman přejel Lardise očima od hlavy k patě a řekl: „Taky jsem ten biják viděl, kámo, ještě když jsem byl malý vyžle. Ale nijak zvlášť to neovlivnilo můj styl oblíkání." 

„Cože?" nechápal Lardis. 

„Zatracenej Krokodýl Dundee!" Barman zavrtěl hlavou a přesunul se podél barového pultu o kus dál. „Bože, vy zatracení turisti jste všici fakt divní! To si fakt myslíte, že tu všici žijeme v zatracený buši?" 

Lardis se na sebe podíval: opasek z krokodýlí kůže, mačeta, sandály. Zamračil se. „To měla být urážka?" zeptal se hlasitě. 

Ale Jake měl v tuhle chvíli úplně jiné myšlenky. „Lardisi, vyprávějte mi o Harrym Keoghovi," řekl. „Slyšel jsem Traska, jak mluvil o jeho soucitu, vřelosti a skromnosti, a musíte uznat, že tohle z něho dělá víceméně pacifistu. Ale jestli byl doopravdy tak pokorný, jak je možné, že skončil jako - jako co? Jako zabíječ upírů? A vsadil bych se, že nezůstalo jen u těch upírů." 

„Pokud jde o život Harryho, Obyvatelova otce, na tomto světě," odpověděl Starý Lidesci, když se přesvědčil, že jej barman nemůže slyšet, „neznám celý jeho příběh. Proto jsem mohl vyprávět pouze o Sluneční/Hvězdné straně. Ale podle toho, co jsem viděl... no, já bych si nebyl Harryho ,pokorou' tak jistý, a už vůbec ne jeho soucitem. Koneckonců, Nathan Kiklu byl taky pokorný muž, svým způsobem. Každopádně jsem potkal nekroskopa až ke konci, a nebyl to zrovna příjemný konec..." 

Pak se tón Lardisova hlasu náhle změnil, podíval se podezíravě na Jakea a obořil se na něj: „A teď mi prokaž tu laskavost a přestaň ze mě tahat rozumy, ano? Stejně, co jsem já? Jenom ,zatracený' turista, že?" 

Mezitím probírali vedle u stolu, také z doslechu, Goodly, Liz a Trask úplně jiné téma. „Julian Bodescu?" Trask se podíval na Liz. „Jsi si jistá, že řekl Julian Bodescu? Nám to také tak připadalo, ale seděli jsme příliš daleko a možná jsme jen špatně rozuměli. Řekni mi, jak sakra přišel na tohle jméno? Pokud o něm četl nebo si jej pamatuje z vyprávění někoho jiného, proč se mu vynořilo teď, v jeho snu?" 

Liz na to dokázala jen pokrčit rameny. „Je to opravdu tak divné?" zeptala se. „Je to přece jenom dost neobvyklé jméno, že? Vlastně bych řekla, že je to jméno, které by mi taky utkvělo v paměti." 

Jenomže Trask byl mrzutý a dával to znát. „Posadil jsem tě do sedadla snajpera, blízko něj, abys ho mohla poslouchat," řekl. „V pobočce E víme, jak důležité mohou sny být. A ty říkáš, že nevíš nic?" 

„Tak tedy pro začátek!" Její hlas zněl teď velmi odhodlaně a v žilách se jí začínala vařit krev. „Nechápu..." 

Ale jasnovidec ji rychle utišil: „Psst! Mluv tišeji." 

„Dobrá, jenom nechápu, proč prostě Jakeovi nemůžeme říct o té záležitosti s Julianem Bodeskem!" pokračovala tišším, nicméně důrazným tónem. „A navíc," podívala se na Traska. „Vůbec se mi nelíbí, že jste mi dal zrovna tenhle úkol. Zaprvé, v pobočce E nemáme ve zvyku špehovat své kolegy a..." 

„Nemusíte mě poučovat o pravidlech pobočky - dámo!" Trask zabodl pohled do Liz. „Pokud jde o Jakea Cuttera: nebude naším kolegou, dokud se na sto procent nepřesvědčím, že je na naší straně. Ten muž je nerozhodný, sedí na dvou židlích. Nejsem si dokonce ani jistý, že se při první příležitosti nedá na útěk!" 

„...a," pokračovala Liz, odhodlaná říct pravdu, „když jsem to posledně zkoušela, on... poznal to." 

„Cože?" Goodly na ni vytřeštil oči. 

„Jake věděl, že ho poslouchám," řekla Liz, nyní už klidně. „Zdál se mu sen - bylo to erotický sen, ano, a taky dost děsivý... a když jsem se do toho snu připletla, probudilo ho to. Jak ho mám asi přinutit, aby mi věřil, když je přesvědčený, že ho neustále špehuji?" 

„Takže jsi to nezkusila?" zeptal se Trask. 

„Takhle to není," zavrtěla hlavou. „Pokusila jsem se, jenomže mě něco zablokovalo. Nemohla jsem se dostat dovnitř. Nebo snad mohla, ale bylo to jako prodírat se mlhou, všechno bylo pochmurné a zkreslené. Nedokázala jsem rozlišit jediný jasný obraz." 

„Přesně tohle jsem slyšet nechtěl," zabručel Trask. „Povím vám, proč ještě nechci Jakeovi odhalit celý příběh Juliana Bodeska. Sami dobře víte, že upíra se nezbavíte jen tím, že jej usmrtíte a pohřbíte. Pokud jsme se od nekroskopa něco naučili, pak to bylo určitě tohle. Dokonce i poté, co jsme vypálili veškerou půdu, kde byl pohřbený Tibor Ferenczy, byl ten starý parchant pořád ještě schopen navigovat Juliana Bodeska a informovat ho o pobočce E. Tenkrát to vedlo ke spoustě škod a úmrtí, která nám Julian způsobil, spoustě bolesti..." Odmlčel se a potřásl hlavou. 

„Takže ty si dokonce ani teď nejsi jistý, že je to práce nekroskopa?" zeptal se Goodly. „Myslíš si, že by Jake mohl být pod vlivem někoho nebo něčeho jiného? Stejně jako se Tibor naladil na Juliana, mohl by někdo takhle dostat Jakea?" 

„Musíme mít na paměti, kdo byl Harry a kým se na konci stal" odpověděl Trask. „A nejen on, ale také jeho krásná Penny Sandersonová, Obyvatel i Harryho druhý syn Nestor." 

„Upíry," řekla Liz a otřásla se. 

„Vampýry!" opravil ji Trask. „Všichni. Nekroskop umřel na Hvězdné straně. A teď ta stvůra - tři z těch stvůr - přišly z Hvězdné strany, aby zamořily naši zemi. A Jake je pod vlivem zbytku, nebo ducha samotného nekroskopa. Nesmíme zapomínat na to, že stejně jako Harry zplodil Nathana Kiklua, zplodil i Nestora. Dvě strany stejné mince, chápete to? A vy se divíte, že jsem obezřetný? Samozřejmě že jsem obezřetný! No uznejte, měl bych něčemu takovému dovolit infiltrovat do pobočky E, dostat se mezi nás, dozvědět se naše tajemství, a pak je použít proti nám? Nikdy!" 

„Ale co když se mýlíte?" zeptala se Liz. 

„Doufám, že se mýlím!" odpověděl Trask. „A věřím, že nemám pravdu, chci ji nemít. Ale pokud se přece jen nepletu, pak to chci přežít a vy to přežijete taky, Liz. Podívej se, ty jsi o Harrym jenom četla, ale nikdy jsi ho nepoznala. Nevíš, co všechno dokázal. Nezažila jsi všechny jeho schopnosti. Já ano a nechtěl bych takovou moc vidět v nepravých rukou. To by byl konec s námi se všemi." 

Opřel se o opěradlo své židle a pohledem zalétl k Jakeovi a Lardisovi, kteří seděli u baru, a chvíli je pozoroval, ale jen chvíli. Pak dokončil svou řeč: „Tak to bychom měli. Prozatím to stačí. Nechme to pro tuto chvíli plavat. Ale, Liz, ty si pamatuj, co jsem říkal. A příště, až ti dám nějaký úkol, nechci, abys to takhle zatraceně rychle vzdala a pochybovala o mých důvodech..." 

Mezitím Jake požádal barmana o nějaké prášky na spaní nebo něco, co mu pomůže usnout, až se znovu vydají na cestu. Když pro ně barman odešel, zeptal se ho Lardis: „Ty nejsi dost vyspaný?" 

Jake se na něj podíval. „Spánek je zvláštní věc," řekl. „Víte, co mi řekl můj doktor, když jsem ležel v nemocnici v Marseille po tom, co mě málem zmrzačili?" 

„Jak bych to asi mohl vědět?" odsekl Lardis, dosud jen velmi málo obeznámený s konverzačními hříčkami. „Já jsem tam s tebou přece nebyl, že?" 

„No, nevadí," řekl Jake. „Měl jsem nějakou nedodělanou práci a chtěl jsem odtamtud vypadnout, ale oni mi to nechtěli dovolit. Doktor mi řekl, že musím odpočívat, pořádně se vyspat. Řekl mi, že existuje několik druhů spánku: ten první je z fyzického vyčerpání, zatímco ten druhý z mentálního. A pak je ještě jiný - dokonce i když neprovozujete žádnou fyzickou ani mentální aktivitu, něco vám řekne, že vaše tělo a mozek už příliš dlouho pracovaly bez pořádného odpočinku. Spánek je lék - ten nejlepší, který může člověk dostat - na jakékoliv zranění nebo duševní trauma, ale přemíra spánku může být spíš vysilující než léčivá. Ve spánku může člověk chodit a mluvit, a někdy dokonce vyřešit komplikovaný problém. Můžete brát prášky na spaní, bránit se spánku, odkládat ho nebo přerušovat, ale nikdo bez něj moc dlouho nevydrží..." 

Když se odmlčel, Lardis řekl: „Pcha! A pak se zeptej na něco jednoduchého!" 

Jake souhlasně přikývl a řekl: „Normálně nejsem takhle upovídaný, ale potřeboval jsem to ze sebe dostat - nejde o to, co řekl ten doktor, ale že pár věcí vynechal, prostě se o nich nezmínil. V té době se mě to netýkalo. Jenomže teď ano." 

„Dozvídám se o spánku spoustu zajímavého," zabručel Lardis. „No tak pokračuj." 

„Zdají se mi sny," začal Jake. „Často jsou záhadné, nerozluštitelné a většinou si je ani nedokážu zapamatovat, protože nic neznamenají. Chápete, co chci říct?" 

„Jo, a taky se učím hodně nových slovíček," opáčil Lardis. „Ale pokračuj, pokračuj," 

„Ale čas od času," řekl Jake, „čas od času sny přece jenom něco znamenají. Jsou jako... nevím... čistička na všechen ten balast, který nám prochází hlavou, když jsme vzhůru. A když odklidíte všechen ten zbytečný nános, občas se stane, že vám v rukou zůstane ležet nějaká ta hrouda stříbra." 

„Ty děláš geo— hm, geolo— no..." 

„Geologický průzkum?" 

„Jo! To děláš?" 

„Když jsme letěli helikoptérou," odpověděl Jake. „Ten sen, co se mi zdál - ta noční můra - jsem si jistý, že něco znamenal. Chci se tam vrátit." Unaveně pokrčil rameny. „Myslíte si o mně, že jsem asi blázen, že? Že se chci vrátit zpátky, že se těším, až se zase dostanu do zlého snu? Ale stejně, ten spánek nestál za nic. Možná jsem usnul, ale vůbec jsem si neodpočinul. Únavou sotva vleču nohy." 

„To je tím horkem," řekl Lardis. „Vysušuje a zbavuje člověka sil. Já jsem taky unavený... všichni jsou unavení. Na Sluneční straně bych teď pravděpodobně ležel pod nějakým stromem a spal v chládku v hloubi lesa. Tak či tak, já mám taky potíže se svými sny, Jakeu. Pravda je, že se mi asi brzy začnou zdát sny o tom pekle, které teď nastane na Hvězdné straně! A takový druh spánku... no, máš pravdu: ten nedokáže nic vyléčit." 

„Já to každopádně risknu," zabručel Jake. „Hned jak budu zpátky ve vrtulníku." 

Jakmile pilot nahlásil, že jsou nádrže helikoptéry opět plné, zvedli se nejdříve ze židlí dva technici. Jake a Lardis se vydali hned za nimi a nakonec je následovali i Trask, Goodly a Liz. K přistávací plošině to bylo dobrých sto padesát metrů pěšky. 

„Je to zvláštní," řekl Goodly, když opustili vstupní halu a vydali se pod žhnoucím sluncem směrem k vrtulníku, „ale to, co říkala Liz, mi najednou začíná dávat smysl. Vidím před sebou velice zřetelně Jakea, pouhých čtyřicet metrů ode mě, ale nevidím jedinou událost z jeho budoucnosti. Nevidím zkrátka vůbec nic." 

„Ale to je snad normální, ne?" zajímal se okamžitě Trask. „Přece nám vždycky říkáš, že ten tvůj talent nedokážeš nijak ovládat, že jej nedokážeš jednoduše zapínat a vypínat." 

Goodly přikývl a řekl: „To je pravda. Ale přece jen bych měl mít alespoň nějaký pocit. Moje prvotní předpověď, že Jake s námi nějakou dobu zůstane, se nezměnila. Budoucnost se nedá jen tak useknout a změnit; to, co jsem viděl, je neodvratné... nebo by alespoň mělo být. Tak to prostě bude, ale okolnosti se změnit mohou. Jenomže teď nedokážu u Jakea vidět ani jedinou zatracenou maličkost! Je to, jako by tam vůbec nic nebylo." 

„Jako by byl něčím zastíněný?" Trask byl čím dál zvědavější. 

„Tak nějak, ano," souhlasil jasnovidec. 

„Jím!“ zabručel Trask. „U mě to bylo stejné. Myslel jsem si, že si se mnou jen zahrává moje fantazie. Znám vůbec ještě jeho pravou tvář, realitu? Najednou už si nejsem jistý, čí realita to vlastně je." 

„Harryho šipka?" přemýšlel Goodly nahlas. „Nekroskop měl silné ochranné štíty. Je možné, že by je předal Jakeovi?" 

„Ano, Harry byl dobře chráněný," odpověděl Trask. „On i ten zrádce Wellesley. Ale i Nathan má svoje štíty a funguje to i obráceně - protože je mají i Vampýři! Takže Harry není jediný, kdo mohl Jakeovi něco předat, ať už je to cokoliv. A nemůžu si pomoct, ale mám takový pocit, že v tom nejsou zrovna ty nejčistší úmysly. Proč by nás z toho chtěl jinak vynechat?" 

Ozvala se Liz: „Možná že nejedná úmyslně ani agresivně, ale zkrátka jen... jedná?" 

„Jako že se v něm probouzí něco nového, co se dere na povrch?" zeptal se Trask. „No, je to možné, snad." 

„Vždycky si to můžeš ověřit," vmísil se do hovoru jasnovidec. „David Chung nás může lokalizovat - kohokoliv z nás - tak snadno, jako když luskne prsty. A stejně tak snadno nám může říct, jestli je tu něco, co s námi cestuje." 

„Myšlenkový smog?" zeptal se Trask. 

To ale hrozně vylekalo Liz. „Nebo to prostě může být ta jeho nákaza!" namítla. „Myslím Harryho nákaza. Byl přece..." 

„My víme, co byl," řekl rychle Trask, aby ji umlčel. 

„A tenkrát jsme to taky věděli," dodal Goodly a vzal si Liz stranou. „Jenomže my jsme to akceptovali. A hlavně ty, Bene. Byl jsi to ty, kdo ho nechal jít, pamatuješ? Když jsme Harryho dům - jeho poslední pozůstatek na této zemi - když jsme jej spálili na popel, tenkrát jsi ho mohl zabít." 

„Mohl jsem se o to pokusit," přiznal Trask. 

„Ale neudělal jsi to." 

„Každý z nás má nějaké nadání," namítl Trask. „To moje mi možná říkalo, že to není možné." 

„A možná ti řekl, abys ho nechal žít," opáčil Goodly. (Jako Traskův nejlepší přítel, byl jediným členem pobočky E, který si kdy mohl dovolit s ním takto otevřeně hovořit.) 

„Tenkrát jsem byl mladší," odpověděl Trask nevrle. „A mnohem naivnější. Nekroskop mohl stejně tak lhát, když tvrdil, že opouští zemi a odchází na Hvězdnou stranu. Ať už měl nadání, nebo ne, neměl jsem právo tohle riskovat. Jenomže jsem to udělal. Už jsem přiznal, že to byla hloupost." 

„Byl jsi mladší, ano," přisvědčil jasnovidec. „Ale naivnější? Kdyby nebylo Harryho, co potom? Kdo by byl schopen zastavit Šejtána a položit za nás ve světě upírů život? Jaký by pak byl náš osud? To riziko, které jsi podstoupil, se nám mnohonásobně vyplatilo." 

To už ale dorazili k helikoptéře, ze které se vyklonil Jake a podal Liz ruku, aby jí pomohl nastoupit dovnitř. „Tuhle otázku budeme muset na nějakou dobu odložit," zabručel Trask a jeho hlas nebyl v ohlušujícím řevu motoru a hluku rotoru prořezávajícího vzduch nad jejich hlavami téměř slyšet. „Ale to neznamená, že ho přestaneme pozorovat. A dříve nebo později uvidíme, co se z toho vyklube." 

Nicméně Trask zatím před všemi zatajil skutečnost, že už Davida Chunga kontaktoval. Telefonoval mu z letiště a od té chvíle nejsou jediní, kdo Jakea ,pozoruje'. 

A zatímco Chung, nejlepší lokátor pobočky, bude v čistě fyzickém slova smyslu ukrytý někde v dáli, psychicky bude velice blízko - a pak ještě blíže, až se bude moci připojit ke svým kolegům, posílit je a převzít službu, až dorazí do Brisbane. 

Je to vážně tak zatraceně těžké pustit mě dovnitř!? 

Náznak otázky, ale rozhodně výkřik vzteku, zazněl v Jakeově spící mysli a vylekal ho. Rychle však rozpoznal ten ,hlas' a řekl: „Ty? Doufal jsem, že přijdeš." 

Mohl jsi mě oklamat! řekl bývalý nekroskop. Nebýt toho malého kousíčku mne, který tě vždycky bude provázet, nebyl bych tě schopen najít. I tak je velice obtížné se dostat skrze tvé štíty. Ale... možná je to tak dobře. Jsem si jistý, že to nakonec bude výhoda. 

„Ale kde jsi?" Jake čekal, že se všechno vyjasní, ale nic se nedělo, takže se začal sám sebe ptát: A mimochodem, kde to jsem?  , 

Vznášel se. To ho nijak neudivovalo, protože se mu často zdávalo, že umí létat, a stejně tak často se budil s pocitem zklamání, že to byl jen sen. Ale tohle musí být trochu jiná verze toho snu. A proč se vznáší v temnotě? 

Ty to místo nepoznáváš? zeptal se ho Harryho nehmotný hlas. 

„Místo?" odpověděl Jake otázkou. „Ale já vůbec nic nevidím. Vůbec nic tu není." Líně se otočil (nebo alespoň cítil, že se otáčí) kolem vlastní osy a zjistil, že to, co právě řekl, byla doslova a do písmene pravda. Nebylo tam vůbec nic. Jako by se nacházel na dně bezedné jámy a kolem byla nejtemnější z, temných nocí, nebo... 

Nebo je to prostě nikde a nikdy, to, čím kdysi musel být vesmír, ještě než vzniklo světlo? Ano, já vím, řekl Harry. Kdo to jednou zažil, už na to nikdy nezapomene. Takže když jsme tady byli naposled, musel jsi mít zavřené oči. To chápu. Pokaždé je to stejné, pro každého, kdo si to vyzkoušel poprvé - včetně mne. Takže dovol, abych tě přivítal v Möbiově kontinuu. Žádná gravitace, žádné světlo, žádná hmota, nic. Dokonce ani žádný zvuk, pokud jej ovšem nevytvoříme sami, ale to bych ti neradil. Ne tady. 

„A to je ono? Tvůj způsob... pohybu?" 

Přesně tak. Ale stále je to pouhý sen. Tvůj sen, Jakeu. A jediná reálná věc v něm jsem já. 

„Tak jak jsem se sem dostal?" 

Já jsem to způsobil a tobě se o tom zdá. Chtěl jsem jen, abys to viděl mýma očima a třeba si na to i zvykl. Protože jak jistě víš, už tě to třikrát zachránilo. Třikrát, když sis myslel, že jsi v nebezpečí - dvakrát to bylo reálné - a já jsem ti byl nablízku, abych ti pomohl se z toho dostat. 

„Můj útěk z vězení?" zeptal se Jake. „A potom před Brucem Trennierem, je to tak?" 

Přesně. Ale až se moje šipka - říkejme tomu třeba moje metafyzická intuice - stane tvou nedílnou součástí, už tam nezbude moc místa pro ume. Už teď jsi skoro dosáhl úrovně, kdy jsi schopen mě zahnat. Ale než to budeš moci udělat, musíš se toho ještě hodně naučit. 

„O Möbiově kontinuu?" 

O něm, ano...  

(Jake se stále otáčel; nedokázal rozeznat, kde je nahoře a kde dole, ale vůbec se mu netočila hlava). „A proto jsem tady?" 

To bys měl říct ty mně. Je to tvůj sen! Ale každopádně je to ten nejlepší začátek. 

„Ale ty jsi to přece vyvolal, ne?" 

Ano, ale nebyli bychom zde, kdyby sis to nepřál. Chtěl jsi sem, chtěl jsi to poznat. 

„Myslíš jako, že jsem chtěl vědět, jak to funguje?" Přesně tak. A jakých chyb by ses mohl dopustit. „Cože?" 

No, kdybys teď byl ve skutečném kontinuu, byl bys už pravděpodobně úplně hluchý. Víš, v Möbiově kontinuu se nesmí mluvit, Jakeu - je to místo, kde se i myšlenky dají vážit. 

„Myšlenky tady mají váhu?" 

Ve fyzickém světě ji mají také. Zeptej se jakéhokoliv telepata nebo vědce v tomto oboru. Jsou to takové ty malé jiskřičky, které přeskakují mezi mezerami ve tvém mozku, Jakeu. Pokud by ti nezajistily spojení, nedokázal bys myslet. Napadlo tě někdy, proč mají géniové  myšlenky, které mají velkou váhu? 

„Ale to je přece jenom takové přirovnání, ne?" 

Nicméně v Möbiově kontinuu je to realita. Víceméně. Rozhodně se to realitě dost podobá. 

„Takže... já vlastně nemusím mluvit?" 

Přesně tak. Stačí jen myslet. Ale tady, ve tvém snu, je to jedno - protože ve skutečnosti vlastně nemluvíš. Nanejvýš si možná jen něco mumláš sám pro sebe. 

„Děláš ze mě blbce!" vyprskl Jake. „Nevím, kde jsem ani jak jsem se sem dostal - nebo jak se dostanu odsud - a ty mi chceš namluvit, že se toho ještě musím hodně učit? Mám se učit o ničem, o prázdnotě, nicotě?" 

Ale to není nicota, Jakeu. Není to prázdnota, ale cesta kamkoliv v prostoru a čase! Dovol mi, abych tě o něco požádal... no, spíše abys udělal něco pro sebe. Zkus být na chvíli úplně zticha a jen se vznášet. A snaž se to vnímat! Cítit Möbiovo kontinuum! 

Jake poslechl a skutečně to cítil. „Je to... velké," prohlásil po chvíli, a sám se cítil velice malý. „Je to obrovské! Ví to o mně a moc mě to tady nechce. Ale kde je to, to tady?" 

Všude, odpověděl Harry. Nebo možná nikde. Všude, kde chceš být ty, kam se chceš dostat, stačí jen udat souřadnice. Pojď se mnou. Jen pojď a uvidíš. 

„Myslíš jako, abych tě následoval?" Jake najednou dostal strach. „Ale vždyť tě ani nevidím!" 

Jsem ve tvé hlavě, Jakeu. Stačí se tomu jen poddat. 

„Tobě?" 

Všemu. 

A Jake se tomu poddal, přijal to. Sám v sobě ucítil pohyb a pak cítil, jak se zastavil. U dveří. 

Dveře času, řekl Harry. Dveře do minulosti. 

„Ale tohle je dokonce více než... než... áááááách!" vydechl Jake. Protože nyní stál na prahu a díval se zpátky do minulosti. A i když to nebylo úmyslné, najednou uslyšel ozvěnu toho, co právě říká. 

Dvojhlasné ,Aááááách!' Jako nějaký nekonečný monotónní nápěv, hlasy obrovského sboru andělů, jejichž zpěv rezonuje v kostele nebo katedrále. Ale přesto Jakeovi pouze připadalo, že to slyší; bylo to v jeho mysli a byl to výsledek toho, co viděl, co muselo být nutně doprovázeno tímto zvukem - zvukem života, evoluce, ze samotné jeho prehistorie až po přítomnost, po tuto chvíli, po NYNÍ. 

Pořád ti to připadá jako Vánoční koleda? dokončil Harry Jakeovu myšlenku za něj. Svým způsobem to tak asi je. S tím rozdílem, že tohle není duch minulosti, tohle je minulost - tak, jak ji vidíš v Möbiově čase. 

Jake vyhlédl ze dveří a uviděl něco, co by se dalo nazvat jádrem nějaké velice vzdálené novy, neuvěřitelným neonově modrým výbuchem bomby, jehož záření tvořilo vlákna světla. Myriáda nekonečně se vinoucích, proplétajících se a často se dotýkajících vláken nebo neonových hadů rozbíhajících se z ústřední exploze, proudících směrem k Jakeovi, řítících se k němu jako obrovská sprcha meteoritů. S tím rozdílem, že jejich světlo nepohasínalo, nýbrž zůstávalo vryté v prostoru - skutečně, vryté v čase! Všechno, na co se Jake zmohl, bylo užaslé: „C-co to je?" 

Modré čáry života veškerého lidstva, všech lidí od samotného prvopočátku, odpověděl mu Harry tiše. A ta ústřední nova: to je počátek, zdroj, světlo zrodu, které se rozhořelo před čtvrt miliardou let, když naši předkové vylezli z hlubin, a na plážích z vulkanické lávy se u nich vyvinuly primitivní plíce. 

„Čáry života?" zašeptal Jake. Harryho hlas skoro neslyšel a opakoval jeho slova jako ve snu - což vlastně byl pravý stav věci. 

Stopy, které jsme zanechali v čase, pokračoval Harry, jako metafyzické fosilie. Fotografie šnečí stopy, kterou tady zanechal člověk ve své evoluci, od svých nejskromnějších počátků. A tady leží důkaz, Jakeu, přímo před tvýma očima. Vidíš, jedna z těch čar života se spojuje s tebou. Zkus ji sledovat až k jejímu počátku a uvidíš, jak se rodí, čiré modré světlo, které ti svítí na cestu životem. Ano, to je okamžik, kdy ses narodil... 

„Ty ale žádnou čáru nemáš," podivil se Jake. Ale protože vysvětlení bylo nasnadě, rychle pokračoval dál: „Kdybych zakopl a vypadl těmihle dveřmi, možná bych dopadl až k prvopočátkům a uviděl samotný velký třesk!" 

Ne, odpověděl Harry. Ale pokud by to bylo tvoje přání, mohl bys docestovat až ke svým předkům, na počátek života. Děsivé, že ano? A než nato Jake mohl zareagovat, pokračoval: Tam vzadu, kousek zpátky, jsem viděl tvou modrou čáru, jak se kříží s jasně červenou. Ale tam také ta upíří čára končila, zatímco ta tvá pokračovala dál. Byl to Bruce Trennier a jeho potomstvo, které zahynulo opravdovou smrtí. 

„A ve stejnou dobu..." Jake se zamračil „...vlastně to bylo včera? - jsem obdržel tvou šipku. Není to tak trochu paradox?" 

Ucítil, jak Harry pokrčil rameny a také jeho roztrpčení. Ale to byl přece jeden z důvodů, proč jsi ji obdržel! Čas je relativní; to, co se má stát, už se jednou stalo. Ty bereš čas jako něco, co bylo, je nyní nebo teprve přijde. Ale já vidím čas jako sled různých míst, která jsou všechna na dosah. Je to čtvrtá dimenze, Jakeu. A Möbiovo kontinuum leží paralelně ke všem těmto dimenzím. A pokud jde o paradoxy: ty by byly velice hojné, kdybychom skutečně mohli měnit minulost a vidět budoucnost. A proto mají jasnovidci, jako je Ian Goodly tak náročnou práci. Proto je jim dovoleno nahlédnout do toho, co bude, ale nikdy přesně neví, jak se to stane. 

Jake se znovu podíval těmi dveřmi a mamě se snažil vysledovat tu neonově modrou čáru, která se mu vinula a svíjela u nohou a ubíhala kamsi pryč, směrem k jeho počátkům. Možná by se mohl pokusit uvidět to co Harry: tu temně rudou čáru, která se setkávala s jeho v Möbiově čase a končila kdesi v nedohlednu. Jenomže mezi těmi nesčetnými čárami života se ta jeho brzy ztrácela a nebylo možno ji rozeznat. 

„Veškerá historie světa," vydechl. 

Tentokrát jsem ti ji pomohl najít, řekl Harry. Ale příště - pokud ji ještě kdy budeš potřebovat — si ji možná budeš muset najít sám, takže se snaž si tyto souřadnice zapamatovat. Jsou to dveře do budoucnosti: je to jednoduché. Ukazují prostě opačným směrem, to je vše! Určitě na to přijdeš sám (neskrývaný úsměv), časem. 

„Já... neměl bych tady být," řekl Jake a najednou se mu zatočila hlava. „Nikdo by tady neměl být." 

To je úplně normální reakce. (Jake vycítil Harryho přikývnutí.) Každopádně bychom už měli jít. Ohledně těch jmen, která jsi mi dal: našel jsem souvislost, někoho, kdo je zná... 

„Ale ne v tomhletom světě, tady ne," namítl Jake, když se dveře času začaly zavírat. „Byli to Vampýři a přišli sem z Hvězdné strany." 

To je pravda, souhlasil Harry, ale nepřišli sami. Já... bylo mi doporučeno, abych vyhledal někoho, kdo přišel s nimi. A myslím, že by ses s ním měl seznámit také. 

Jake opět ucítil pohyb - zrychlení - ale spíše to tušil, než cítil. „K-kam to jedeme?" 

Do útulku. 

„Ale ten už přece neexistuje." 

Ale jeho trosky ano. 

„Ale proč jedeme zrovna tam?" 

Abychom si promluvili s někým, kdo tam zahynul. 

„S někým, kdo zahynul? Používáš minulý čas? Ale my se přece nemůžeme přesunout do minulosti. Ty dveře už jsou zavřené." 

To je pravda. Stejně to není ani fyzicky možné, ne pro tebe. Tam by ses nedokázal materializovat. Jedeme do útulku v jeho přítomnosti, ve tvém nyní, ve tvém snu. 

„Jenomže, pokud je někdo mrtvý, jak můžeme...?" 

Moc se ptáš, řekl Harry. A mimochodem, jsme na místě. 

To ,místo' vypadalo děsivě. Jake stál po kolena ve studené vodě v temnotě tak hluboké, jako by se stále ještě nacházeli v Möbiově kontinuu. Ta voda - domníval se, že je to voda z podzemní řeky - se vinula kolem jeho nohou a pokračovala korytem dále, zatímco ze stropu, který v té tmě nebylo vidět, mu za krk kapaly studené kapky sražené vody. Vzduch byl zatuchlý, stále ještě znečištěný zbytky kouře, výpary z výbušnin a... a dalšími pachy a jedy. 

Když se Jakeovy oči přizpůsobily tmě, začaly se mu zjevovat matné obrysy jeskyně... a zjistil, že je to více než pouhá jeskyně. Nacházeli se v odvodňovací jímce, lépe řečeno v tom, co z ní zbylo poté, co v ní hrdinnou smrtí zemřela Zek Föenerová. Nyní si vzpomněl na Traskův příběh a také na něco z toho, co mu řekl Harry Keogh: že jsou tady proto, aby si s někým promluvili (s někým, kdo už je mrtev?), s někým, kdo sem přišel z Hvězdné strany společně s Malinarim a ostatními. 

On je tady, řekl ten nehmotný Harry a Jake sebou opět trhl. Zek je zde také, ale ta má společnost. Dobrou společnost, stejně jako většina mrtvých. Velkou většinu. Až si Zek... až si Zek na všechno tohle zvykne, pak se za ni vrátíme, abychom si s ní popovídali o starých časech, a připomněli jí, že jednoho dne zase budeme spolu - všichni. I když to může ještě nějaký čas trvat. Zek byla skvělá žena. Byla jedním z mých nejlepších přátel až do úplného konce. Což mi připomíná důvod, proč jsme zde... abychom si promluvili také s tím druhým, který tu leží. 

Harryho hlas teď zněl jako hluboké vrčení; Jakeovi připadalo, že se do něj vmísila ta neobvyklá temnota a také zvláštní hrozba. Ve skutečnosti byla tak děsivá, že se Jakeova mysl v příštím okamžiku rozběhla na plné otáčky, když se jí podařilo identifikovat zdroj jeho hlavního zájmu, až doposud ztracený ve změti detailů a spletitostí jeho snění: skutečnost, že tady byl Harry Keogh proto, aby si promluvil s někým, kdo už je mrtev. 

„S tím druhým?" opakoval Jake slova svého ještě stále neviditelného společníka. „Myslel jsem, že je tady dole Zek sama. A stejně, jak můžeš - můžeme - mluvit - s někým...?" Jenomže teď všechno začalo rychle zapadat do sebe, včetně věcí, na které Jake rozhodně nechtěl myslet, ale které tu stejně byly. 

Jako například smysl jednoho názvu, nebo spíše jména: nekroskop. Vzpomněl si, co mu jasnovidec řekl o Harrym: že se nedíval na život a smrt stejně jako ostatní a že způsob jeho komunikace se podobal telepatii, jenomže měl pro to trochu jiný název. 

Jako co? Jako nekromancie? 

„Ty jsi nekromant!" vydechl Jake dříve, než si mohl uvědomit, co říká. 

Ne!!! vykřikl ten neviditelný Harry s odporem a ten výkřik švihl Jakea jako bič, zazněl jako výkřik vzteku v jeho schoulené mysli. Cokoliv jsem nebo jsem kdy byl, nikdy jsem NEBYL nekromantem! Už mi tak nikdy neříkej! 

Najednou se odnikud ozval další hlas, Jakeově vzrušené mysli připadal sladký jako svěží vánek. A navzdory tomu, že ji nikdy nepoznal, okamžitě věděl, komu ten hlas patří: Zek Föenerové. 

Nekromant? Ach, o ne, (její hlas byl jen vzdechem). Říkej mu prostě jen Harry a považuj jej za svého opravdového přítele. A co se týče toho požehnání, které nám dává, to, že nám umožňuje těšit se jeden v druhým během té dlouhé noci smrti — ty si myslíš, že tohle je něco špatného? Pak se ovšem mýlíš. Je to naše jediné světlo v nekonečné temnotě. Můžeš tomu říkat třeba řeč mrtvých... 

XVIII 

Koratův příběh 

Věděla jsem, že se vrátíš, Harry, řekla Zek. Od chvíle, kdy jsem tě viděla naposled odjíždět s Penny na tom obrovském americkém motocyklu na Hvězdnou stranu, pořád jsem věřila, že se vrátíš. Cítila jsem tě v Nathanovi; nebyl jsi to ty, ale... ale on byl něco jako syn svého otce? Tentokrát jsi to ale opravdu ty. A jsi tak odlišný od mrtvých, jako jsi kdysi býval jiný než všichni živí. 

Zek, odpověděl Harry a jeho hlas zněl zahanbeně. Nechtěl jsem tě vyrušit. To je ta poslední věc, kterou bych udělal. 

Ale ty bys měl nejlépe ze všech vědět, že v tom, co děláme v životě, pokračujeme dále i po smrti, pokárala ho, i když jen velmi něžně a laskavě. 

„A byla jste v tom opravdu dobrá," přisvědčil Jake. „Prvotřídní telepatka." 

Ona byla nejlepší, řekl mu Harry. A očividně stále ještě je, i když nyní už to není telepatie, ale řeč mrtvých. 

Tvoje maminka byla kdysi dávno naší mluvčí, Harry, připomněla mu Zek. Ale vypadá to, že to po ní brzy převezmu. Velká většina na tebe nezapomněla a vím, že nezapomenou ani na tvého syna Nathana. Ale o tom až někdy jindy... Víš, vyskytlo se pár problémů. 

Problémy, o kterých tady Jake neví, dodal rychle Harry. A rád bych, aby to tak zůstalo. Už tak pro něj není snadné akceptovat některé skutečnosti a já nechci... víš... přidávat další nejistotu do jeho už tak zviklané důvěry ve mě. A také, pokud se staneš mluvčí, pak budeš komunikovat s Jakeem, ne se mnou. Víš, já tady mám velice malou permanenci. Už tohle mě stojí velice mnoho duševního úsilí. A jakmile Jake převezme mou práci, už mě nebude tolik potřeba a moje přítomnost bude zbytečná. Pokud jde o Nathana, (v jeho vnitřním hlase se nyní ozval dotek smutku) nikdy jsem se s ním nesetkal. Probudil jsem v něm jeho schopnosti, to je pravda. Nicméně, on byl, je a vždycky bude sám sebou. „A já nebudu?" zeptal se Jake zvědavě. 

Vidíš? řekl Harry s nezakrývaným sarkasmem v hlase. Tenhleten Jake Cutter je velice podezíravý muž. 

„Vždyť přede mnou tolik věcí tajíš - jak bych mohl nebýt podezíravý?" oponoval Jake. „Nejdříve Ben Trask s tou svou pobočkou E a teď už i ty. Takže co je to za problémy, co o nich nevím?" 

Všechno se dozvíš v pravý čas, odpověděl Harry. Stát se nekroskopem nějakou chvíli potrvá, Jakeu. U mě to bylo náhodné - nebo jsem to měl možná v genech, ve svém dědictví? To přesně nevím — zatímco u tebe to byla střelba naslepo. Nicméně, ta tvoje čára života, tvoje budoucnost...? (Jake ucítil Harryho hluboké zamyšlení, jako by svraštil čelo a zakroutil nechápavě hlavou.) Každopádně jím jsi nebo určitě budeš, takže si na to zvykej. 

„Já jím jsem? Myslíš jako jedním z nekroskopů?" 

Ne, myslím tím: jediným nekroskopem, odpověděl mu Harry. Ani netušíš, jak jsou tyhle schopnosti vzácné! Nadále bude existovat pouze jeden jediný nekroskop — ty. Alespoň na tomhle světě určitě. 

„A co když nechci být tím jediným nekroskopem? Mám svoje vlastní nevyřešené problémy a ty jsou pro mě důležitější." 

Na dlouhou chvíli zavládlo ticho, až se nakonec ozval Harry: Pak by se také mohlo stát, že se navždy rozloučíš se svým světem. A jeho hlas byl opět velice hluboký. 

„Nedáváš mi moc na vybranou, co?" odpověděl Jake trochu kysele. „Tak proč si prostě... nevím, třeba neprohlédneš budoucnost, nepoužiješ dveře budoucnosti nebo něco takového - a nepodíváš se, jak se budou věci vyvíjet beze mě?" 

Zkus mě konečně začít poslouchat, řekl Harry. Budoucnosti se nedá důvěřovat. Minulosti ano, protože ta je neměnná. Ale ne budoucnosti. Jediná věc, kterou ti můžu říct s určitostí, je, že se setkáš s upíry - Vampýry! Otázkou zůstává: chceš se s nimi setkat a nechat si své schopnosti, nebo si raději vezmeš ty mé? Chceš do toho jít se svými skrovnými znalostmi, nebo s mými zkušenostmi a schopnostmi? Samozřejmě za předpokladu, že tyto schopnosti ještě více rozvineš. 

Jake o tom chvíli uvažoval, ale ve skutečnosti nebylo o čem. Teď už Harrymu Keoghovi věřil - a věřil také svým pěti smyslům - a navíc i těm dodatečným smyslům, které mu byly tak přesvědčivě předvedeny - a zcela věřil i tomu, co mu řekl Trask a všichni ostatní. Když to teď shrnul, nabízel se mu jeden jediný závěr: že tohle všechno je realita a že je v tom namočený až po krk. 

A také po kolena ve studené vodě, i když ještě stále pořádně nevěděl, co tady vlastně dělá. Ale zatímco poslouchal ty hlasy mrtvých ve své hlavě, ve svém snu, nezapomněl se rozhlížet kolem sebe a už si udělat obrázek o tom, kde se nachází. Jediné možné vysvětlení bylo, že mu Harry ukazuje toto místo telepaticky, protože rozhodně nevypadalo snově. Bylo naprosto reálné. 

Zřícený strop jeskyně, který se v některých místech prohýbal a jinde naopak vydouval jako následek ničivého výbuchu náloží, zhroucené nosníky, obrovská spleť roztříštěného železa a betonu, kterou vytvořil výbuch a požár celé dílo dokonal. A kousek dál po proudu kdysi koryta podzemní řeky byla cesta zcela zablokována; strop jeskyně se tam zřítil pod náporem výbušnin a pod tíhou uvolněné skály. 

Pozoruhodné, ale kvůli tomuhle tady nejsme, ozval se Harry, potěšen, že Jake konečně alespoň přijal svůj podíl, ne-li rovnou hlavní roli, kterou bude hrát v tom, co má přijít. Takže mě následuj na místo, kde zemřel. 

Harry byl v Jakeově mysli, vedl jeho kroky; Jakeovi stačilo pouze jít tam, kam směřoval. 

Šli směrem k čtyři metry tlusté betonové stěně přehrady, v níž se nacházela dynama a další citlivé přístroje, které kdysi sloužily k zásobování a monitorování útulku. 

Původně hladký povrch betonové zdi byl teď hrubý a zely v něm díry, které byly občas zčernalé, a přesto byla stále celistvá. Byla vybudována, aby zadržela nápor vody a odolala i síle výbuchu. 

Už jsme dost blízko, řekl Harry a zastavil Jakea tam, kde byla voda trochu mělčí. Tady už určitě budou... zbytky, někde pod tebou, pod vodou a určitě na ně nechceš narazit. 

„Zbytky?" zeptal se Jake. Ale nepotřeboval slyšet více, protože se svým průvodcem komunikoval převážně na úrovni jakoby telepatie, řeč mrtvých většinou obsahovala víc, než bylo ve skutečnosti řečeno. Ty zbytky, na které jej upozornil Harry, byly pozůstatky pobočníka nebo otroka, kterého Malinari s ostatními použili k zablokování potrubí, aby tak přilákali pozornost obsluhy a ta jim otevřela východ z podzemí. 

Jakmile mu to došlo, Jake ztuhl; chloupky na zátylku se mu zježily, když se blížili k tomu místu. Znechuceně nakrčil nos a těžce polkl, aby zahnal to náhlé nechtěné sevření hrdla. Voda v korytě se tady zdála být temnější a dravější. Ze stěny, za kterou se nacházela přehrada, trčela pokřivená ocelová roura. 

Naštěstí bylo vidět jen její konec, zbytek byl schovaný pod hladinou, ve víru temné vody. 

Ježíši Kriste! pomyslel si Jake a vzápětí ucítil Harryho nesouhlas. 

Zkus tohle vynechat, Jakeu! Já vím, že podobné výrazy pronikly do běžné mluvy, ale nikdy se to nemělo stát. 

„Jenomže... oni nacpali chlapa... někoho, kdo byl jedním z nich... do té roury?" Ta představa byla úděsná. Ale zdaleka ne tak strašlivá, jako nový hlas, který se náhle přidal k jejich konverzaci. 

Chlap? (Ten hluboký, basový hlas hřměl a vrčel). Já že jsem byl pouhým ,chlapem'? Korat Myšlenkářův vazal - pouhý chlap? Nenechte se zmást mým jménem, protože pak byste si mohli myslet, že jsem opravdu byl jen pouhým otrokem! Ano, původně jistě. Ale to bylo před třiceti tisíci úsvity, když mě vládce Malinari našel na Sluneční straně. Rekrutoval mne a já jsem se stal jeho otrokem. Později mě povýšil na pobočníka a nakonec jsem byl nejvyšším z jeho vazalů. Stál jsem Malinarimu po boku v dobách jeho moci a zrady, kdy jeho jméno bylo kletbou dokonce i v orlích hnízdech Vampýrů! Byl jsem proklet spolu s ním a stejně jako on jsem byl vyhnán z Hvězdné strany do Ledových pustin. Oba jsme zakusili chlad toho ledu ve společnosti zmrzlých nestvůr. Byl jsem tam se svým vládcem, zamrzlý, a pak, když nastalo tání... takhle se mi odvděčil. 

Jake ustoupil, našel si suchý kus betonu, který se utrhl ze stropu a vylezl si na něj. Schoulil se tam, rukama si objal kolena a třásl se, ale nebylo to chladem. Ten cítil jen ve svém spánku. Ten opravdový chlad byl v jeho mysli, cítil jej z toho hlasu ze záhrobí. Nebo spíše z hlasu nemrtvého, protože Korat Myšlenkářův vazal nikdy nepoznal opravdový hrob. 

„A tohle je... tohle je to tvoje tajemství?" zděsil se Jake, mimo jiné i chladem a nenávistí, která zaznívala z jeho vlastního hlasu. „Tohle tedy znamená být nekroskopem, jediným nekroskopem: snášet promluvu s mrtvými a mluvit s tvory, jako je Korat? Jeho myšlenky jsou... zkažené! Není to tím, co říká, ale tím, jak to cítím. Tebe necítím, Harry; ty jsi tady, v mé hlavě, ale jsi nevtíravý, spíše průvodce než vetřelec. Ale Korat... cítím jeho myšlenky, jsou jako sliz usazující se v mé hlavě a zamořující mou mysl!" 

Ucítil, jak Harry nevesele, leč souhlasně přikývl. Přesně tak. Stejně jako jeho tlející tělo znečistilo tyto vody, než se všechno jeho maso rozložilo a opadalo z jeho kostí. Jenomže tohle je místo, kde zemřel, a tady leží. No a teď už možná rozumíš tomu, proč se Ben Trask zdráhal ti říct všechno. Ne každý by byl schopen rozmlouvat s mrtvými, Jakeu. 

„No, určitě ne s tímhle!" Jake znechuceně potřásl hlavou. „Vlastně si nepřeju nic jiného než odsud co nejrychleji zmizet!" 

NE! NE, POČKEJ! prosil Korat, Myšlenkářův vazal. Neodcházej! Neopouštěj mne! Než jsi přišel ty, byla tady jen prázdnota, temnota a samota, a také vědomí, že jsem byl zavržen. Naslouchal jsem v té nekonečné noci smrti šepotu mrtvých, kteří se přede mnou navzájem varují: že jsem upír, děsivá zrůda, kterou je lépe nechat na pokoji. Ano, byl jsem upírem. Ale nyní... už nemám žádné schopnosti! Nemám nic. Dokonce i maso z mých kostí se rozpadlo a opustilo mě! Copak opravdu neznáte slitování, vy teplokrevní? Nemůžu vám nijak ublížit. Nejsem nic. NEOPOUŠTĚJ MNÉÉÉÉÉ! 

Nenávist byla rázem pryč a Jake se přistihl, že je mu té bytosti líto. Harry jej však vyvedl z omylu. 

Tohle by byla velká chyba. Upíři jsou ti největší lháři a podvodníci, jaké si dokážeš představit. Jsou neuvěřitelně prolhaní. A tenhle Korat není výjimkou. Později se ho přijdeme zeptat, proč si právě jeho Malinari vybral - jeho, svého nejvyššího pobočníka — aby s ním ucpal to potrubí, přestože měl k dispozici nejméně tři další muže. Z rozmaru? To těžko. Přece nebudeš někoho učit a uzavírat s ním smlouvy po tak dlouhou dobu, jak tvrdí Korat Myšlenkářův vazal, a pak ho jen tak bez rozmyslu zabiješ. Malinari k tomu měl určitě důvod. 

NE! zakvílel Korat. To je lež! Ne, ne - omlouvám se - není to lež, ale... ale mylná představa? Malinari neměl žádný důvod; on nikdy nepotřeboval důvod! Byl Myšlenkář, a cokoliv si přál, splnilo se. Potřeboval tělo, aby ucpal potrubí, a moje tělo... bylo pružné a bylo po ruce. To mu stačilo. Žádný jiný důvod nepotřeboval. 

Takže tvoje tělo bylo pružné, zopakoval Harry. 

Zas tak pružné nebylo! přerušil ho upír. Vůbec si nedovedeš představit agónii, kterou jsem... 

A souhlasil jsi. 

To tedy ne! bránil se Korat. Nevěděl jsem o tom! Vládce Malinari vyslal své myšlenky; ty se dotkly toho muže, který se staral o potrubí a rozuměl přístrojům. Jenomže Myšlenkář byl chytrý a opatrný. Na Sluneční straně žijí Szganyové, kteří dokážou poznat, když jsou Vampýři blízko; uzavřou svou mysl, vypnou své myšlenky, a tak se skryjí před velkými upíry. Možná že v tomto novém světě žijí také takoví muži. Malinari se vždy pohyboval nepozorován a pokaždé se ujistil, že o něm nikdo neví. Vzal si vědomosti tohoto údržbáře a přečetl si jeho znalosti o této jímce, což zapříčinilo můj konec. Můj vládce mě ujistil, že tato roura je cesta ven. Nařídil mi, abych se do ní nasoukal a zjistil, jestli máme volnou cestu. Když jsem tam nemohl dostat ramena, spojil svou obrovskou vampýří sílu s Vavařinou a Szwartovou, polámali mi páteř a ramena a nacpali mě dovnitř jako zátku do láhve... 

Zek? Jakeu? ozval se Harry. V jeho hlubokém, záhrobním hlase zazněl nový, jiný tón. Oba věděli, co to znamená: že promlouvá pouze k nim a skrývá své myšlenky před Koratem. Tohle udělám sám.. Zek, jistě to nebude nic příjemného, takže to rozhodně nech na mně. Korat bude vyprávět věci, které určitě nechceš slyšet. A možná ani já ne. 

Máš pravdu, nezúčastním se toho, odpověděla Zek. Já jsem si svůj díl práce s upíry užila dost, jak sám dobře víš, a nepotřebuji to poslouchat. Jakeu, těším se na spolupráci s tebou, pokud mě budeš kdykoliv potřebovat. Zatím... jsou tu ještě jiní, se kterými si musím promluvit a říct jim, že jsi tady. Nebudeš sám, Jakeu. 

Než ale mohl spící Jake odpovědět, tam, kde předtím byla v jeho mysli Zek, teď bylo prázdno, nebo spíše ani ne tak prázdno, jako vědomí, že odchází. „A co já?" zeptal se Harryho. „Mám nějakou možnost se z tohohle taky ,vypnout'?" 

Vůbec žádnou, řekl mu Hany. Ale pokud nechceš, nemusíš se toho účastnit. Každopádně bys měl alespoň poslouchat. Pokud to bude v mých sílách, donutím Korata, aby nám pověděl svůj příběh; nebo ještě lépe, příběh svého vládce. A také příběhy Vavary a Szwarta. Jestli máš porazit své nepřátele, Jakeu, musíš je znát. Tentokrát se ale můžeš uvolnit a jen naslouchat. Dozvíš se něco o Vampýrech a jejich životech, a to přímo z úst jednoho z nich. Harry ani nečekal na odpověď a obrátil se znovu na Korata: Mám sto chuti odejít a nezahazovat se s tebou. , Zanechat tě sobě samému', jak to říkají mrtví, když si mezi sebou povídají. Ale pak bych byl stejně krutý jako tvůj vládce, který tě tady nechal umřít. Takže uvažuji, že bych tu chvíli zůstal a popovídal si s tebou ve tvé samotě, o které sám dobře víš, že bude trvat navěky. Ale na druhé straně - už jsem se s upíry setkal mnohokrát a nevidím důvod, proč bych se měl pouštět do hovoru s někým, kdo je od přírody lhář a nic jiného než lži mi ani neřekne. 

Nato se ozval Koratův nářek: Ach! Ach! Smiluj se! Smiluj se nade mnou! Prosím, měj soucit. Na chvíli už jsem si myslel, že jsi mě opustil, že jsi odešel! Ale pak jsem ucítil tvoje teplo - i když to tvé není tak výrazné jako teplo tvého přítele, hm, Jakea? - a věděl jsem, že jsi stále tady. Poslouchej mě: jsem mrzutý a násilnický upír, to je pravda, ale nebýval jsem vždycky takový. V to mě proměnil Malinari! On mě stvořil a nyní i zničil. Co horšího by mi ještě mohl udělat? Ať jste kdokoliv nebo cokoliv, zůstaňte. Dovolte mi koupat se ve vašem světle, které září jako svíce v téhle nevlídné temnotě. Ptejte se, na co chcete. Nebudu vám lhát. Tak jako lidé hovoří pravdu na smrtelných postelích, tak se jí budu držet i já. 

Vyprávěj nám o Malinarim, řekl Harry. A také o Vavaře a Szwartovi. Chci vědět všechno a pěkně od začátku. 

Na to Korat dychtivě odpověděl: Nikdo nezná jejich příběhy lépe než já. Ale... ale tohle vyprávění zabere mnoho času. 

Já mám času dost, odpověděl Harry. No, do jisté míry. A ty máš také spoustu času. Celou věčnost. 

Mám jednu otázku, přerušil ho Korat. 

Taž se. 

Proč? 

Protože je zničím a s nimi všechno, co k nim patří, odpověděl upřímně a nemilosrdně Harry. Jejich druh není v tomto světě vítán. 

Dobře! vydechl Korat a v jeho hlase se ozvalo vzrušené očekávání. Proč by měli žít oni, když mě připravili o život? Na Hvězdné straně jsme na sebe brali čtyři různé druhy bytí či nebytí. Za prvé: prázdnota před zrozením. Za druhé: období teplokrevného života, stejného, jako jej prožívají Szganyové na Sluneční straně. Za třetí: ,vyšší' existence známá jako neživá, kdy jako člověk můžete dosáhnout věčnosti. A za čtvrté: opravdová smrt, která není ničím jiným než návratem do prvotní prázdnoty Ale já, Korat, jsem zjistil, že to poslední období je lež. Je to temnota, ano, ale v žádném případě ne prázdnota. Opravdová smrt je absence pohybu, ale ne mysli. Myslím! Opravdu! Jsem neschopen pohybu, zapomenut, ztracen v dlouhé, předlouhé noci a nemám klidu. Tak proč by ti, kteří mě sem dostali, klid mít měli? Proč by měli mít cokoliv? Ne, nebudu ti lhát, nekroskope. 

Tak se pusť do vyprávění, řekl Harry. Začni Nephranem Malinarim, protože on je z nich zřejmě ten nejnebezpečnější. 

Tak to tedy není! namítl Korat. Neboť každý z nich je úplně stejně nebezpečný. Proč si myslíš, že byli vyhnáni z Hvězdné strany? 

To nepochybně brzy zjistím, odpověděl Harry. Ale varuji tě: náš čas je velice drahý, takže se nepokoušej vyprávění zbytečně protahovat. Má trpělivost není nekonečná a mám i jiné věci na práci. Rozuměl jsi? 

Ovšemže, odpověděl upír. 

Aniž by se odmlčel, pokračoval; díky povaze řeči mrtvých - a také proto, že vyprávění tohoto bývalého pobočníka bylo doprovázeno živými obrazy jeho mysli - Jake cítil, že byl vtažen do děje. A stejně jako jeho průvodce a učitel i on byl brzy vyprávěním pohlcen... 

„Tento příběh se udál před stovkami let," začal Korat, „i když tím, že jsem strávil tolik času zamrzlý v ledu - zmrzlý a nehybný, v bezpečí dokonce i před svými vlastními myšlenkami - připadá mi, jako by to bylo včera. Nebo za posledního úsvitu. 

Patřil jsem ke klanu Vadastra, byl jsem synem náčelníka, Dina Vadastry. Náš klan sídlil v lesích, mnoho mil východně od hranice s Hvězdnou stranou. Těžce jsme pracovali, abychom nasbírali, vypěstovali a vychovali vše, co jsme potřebovali k přežití, lovili jsme a rybařili. Tím, že jsme sídlili na jednom místě - na rozdíl od ostatních Szganyů, kteří jsou kočovníky - neexistovaly pro mého otce hranice, které by nedokázal dobýt. Rozhodně nám nezpůsobovali nejmenší problém cizí usedlíci; ve skutečnosti se všechny ostatní sousední kmeny tomu našemu vyhýbaly. Protože víte, moji lidé byli prosebníci, kteří odevzdávali naturálie (podíly nebo ,desátky,' jak to nazýváte vy) vládci Nephranovi Malinarimu, zvanému Malinari Myšlenkář, z Malinariho hradu na Hvězdné straně. 

Neptejte se mě, jestli mě to těšilo. Narodil jsem se tak, a proto jsem ani nic jiného nezažil. Ne jinak tomu bylo i u zbytku kmene Vadastrů; pouze ti nejstarší členové klanu bývávali kočovníci, kteří si za svých mladých let užívali opravdového života na cestách. A jim život prosebníka vyhovoval nadmíru; Vampýři netoužili po starém, zvadlém mase a vyschlé krvi. Takže dokud byli stařešinové schopni pracovat (sbírat lesní med a ovoce), mohli se cítit bezpečně. Můj otec byl také v bezpečí, protože ještě zdaleka nebyl tak starý, stále stál v čele našeho klanu, a proto jej Malinari jmenoval strážcem nad desátky... z tohoto důvodu byl velice obáván a ve většině případů jej všichni, bez zbytečných otázek, poslechli. Ano, ve většině případů. 

Můj otec, Dinu Vadastra, byl tvrdý muž: vysoký, se širokými rameny a velmi surový. Pokud si méně důležití muži stěžovali, že jim byly ,ukradeny' ženy, synové nebo dcery a odevzdáni jako naturálie, naložil s nimi velice tvrdě. Dokonce se někdy ocitli na seznamu buřičů a bez ohledu na to, jestli na ně padl los, byli při dalším odevzdávání desátků předurčeni do Malinariho orlího hnízda. 

Potom jsem potkal dívku, do které jsem se zamiloval... alespoň si myslím, že jsem ji miloval, ale tyhle věci jsou pro mě teď už velkou neznámou. Láska? Ta je jen pro teplokrevné. Teď už cítím jen - vlastně cítil jsem - neovladatelný chtíč. Když můj vládce se svými pobočníky lovili mezi takzvanými ,svobodnými' kmeny na Hvězdné straně, ach, tehdy to byl chtíč! Aááááách! 

Omluvte prosím mé toulající se myšlenky. Protože vidím, že tohle vás nezajímá... 

Ta mladá dívka, kterou jsem snad kdysi miloval - o té možná jindy. Pro tuto chvíli postačí, když řeknu, že byla mojí zkázou. Nebo přinejmenším prvním krokem... 

Víte, Malinari nebyl nenasytný - alespoň ne, dokud mezi sebou Vampýři udržovali dobré vztahy a nezuřila válka o krev - ale vždycky byl vybíravý. Jeho výběrčí desátek, pobočníci - ti všichni věděli, že chce jen to nejlepší ze Sluneční strany. Žádný zhořklý med, trpké švestky nebo kostnatý dobytek, nic takového pro Malinariho nebylo, A už vůbec ne slabí hoši nebo křivonohé dívky. A můj otec vždycky úzkostlivě dohlížel na to, aby byl Malinarimu zaslán ,poctivý' desátek. Občas připravil sud s ne úplně nejlepší slivovicí, zamřelou rybu nebo kus ulovené zvěře, který zůstal v oku o pár dní déle, i když nikdy to nebylo nic vysloveně špatného. A stejně tak zacházel s lidským masem. 

Samotáři, kteří za noci spatřili naše táborové ohně a přišli směrem od Bariérového pohoří, aby se trochu ohřáli, byli vždycky vítáni. Dostali jídlo a pití - ano, spoustu pití - před tím, než byli omámeni a odloženi jako naturálie. A pokud se na území Vadastrů objevil vůz nebo karavana nějaké osamělé cestovatelské rodiny, bylo to považováno za bonus. Protože pak bylo potřeba méně našich lidí. 

Bylo nás asi tři sta osmdesát. Tohle číslo málokdy vzrostlo o více než tucet, ale pokud ano, bylo zase rychle zredukováno. Každý rok se narodilo okolo padesáti dětí; polovina z nich se, s trochou štěstí, dožila dospělého věku, zatímco zbytek se narodil jen proto, abychom jej mohli odevzdat na Hvězdnou stranu. Můj pán, vládce Nephran Malinari... byl znám svou zálibou v mlsání malých dětí. 

Ale to bych předbíhal, protože tenkrát to ještě nebyl můj pán. Nebo spíše, nebyl jsem ještě v jeho službách. 

Kde jsem to skončil? Ach, ano: naturálie. 

Ženatí muži, kteří během jednoho nebo dvou let nepočali žádné dítě, spadali obvykle do užšího výběru. A co se týče neplodných žen: jejich budoucnost, nebo spíše jejich konec byl zpečetěn. Stejně tak bylo samozřejmě naloženo i s buřiči. A tak celý kmen přežíval, zuby nehty, a díky desátkům jsme se nikdy moc nerozrostli ani nezanikli. Jednou za tři měsíce se objevili Malinariho výběrčí; přiletěli přes hory z Hvězdné strany, někdy s nimi přiletěl i samotný pán, aby je doprovodil. 

A nyní k té dívce, kterou jsem kdysi dokonce snad i miloval. 

Můj otec ji uchovával před desátky pro mě. Bohužel si tím rozzlobil mnoho svých lidí, kteří mu začali předhazovat, že je v některých svých povinnostech nespravedlivý - například v pravidelných čtvrtletních losováních desátků. Bylo jich mnoho, kteří mu to chtěli vrátit, kteří by rádi viděli jeho milované na seznamu. Nebo spíše jeho milovaného, jeho jediného Korata, jehož matka zemřela při porodu. 

Nicméně ta dívka, Nadia... ona a její matka byly sběračky jako velká většina žen a obě patřily mezi nejpůvabnější ženy z celého kmene Vadastrů. Nadin otec byl velice talentovaný lovec, až do doby, než bylo jeho jméno před devíti měsíci vylosováno. A to byl jeho konec, ale nebylo to vůbec jednoduché. 

Protože byl mladý a silný jako býk; museli ho srazit k zemi a spoutat ho, dokonce mu museli dát roubík, než se jim podařilo jej zklidnit! Ale ještě předtím stačil vmést mému otci do tváře nadávky a obvinění - například, že pokukuje po jeho ženě - a to byl počátek celkové nespokojenosti s tím, že si náčelník ,přizpůsobil' některá pravidla ve svůj prospěch. Myslete si o tom co chcete, ale pravdou je, že potom se Nadiina matka stala Dinovou milenkou... nebo bych spíš měl říct, že se podvolila Dinovi, a jinak to nekomentovat. A co Nadiin otec? Jeho majetek? Jeho poslušná ženuška? Ach, jen poslouchejte a uvidíte... 

Melana Zetrová však upřímně milovala svého muže, a když se vzpamatovala z toho šoku, že její muž byl vylosován jako naturálie - a když se ocitla po boku mého otce a poté, co se jí podařilo zjistit, jak sestavuje seznam - rozhodla se jednat. Nedokážu odhadnout všechny Melaniny důvody pro to, co pak udělala; možná to bylo šílenství, které jí způsobil žal, ale pokud ano, pak dokázala svůj stav dobře zamaskovat. Ale na druhé straně, možná byla mazaná jako liška a prostě vyčkávala, až přijde ta pravá chvíle. 

Mně osobně připadá nejpravděpodobnější, že se chtěla dostat zpátky ke svému muži Banosovi, bez ohledu na to, za jakých podmínek, a byla proto odhodlána podrobit se strašnému osudu. Banos byl odveden Malinarim z Vampýrů; takže Melana chce být také odvedena. Ale než se tak stane, vyřídí si nějaké staré účty. Szganyové dokážou být velice nevyzpytatelní a nemůžu si pomoct, myslím, že tohle mají Vampýři právě od nich. Možná se to přenáší krví? Protože, koneckonců, krev je život. 

Jenomže pokud se Melana chtěla znovu shledat se svým manželem na Hvězdné straně, proč s sebou nevzít celou rodinu? Co její dcera, Nadia? Byla by vůbec sama mezi Vadastry v bezpečí, nebo by jí bylo lépe na Hvězdné straně se svou matkou a otcem? Byla velice pohledná, a tak bylo málo pravděpodobné, že se stane potravou pro divokou zvěř; a možná by se z ni po nějaké době mohla stát i vládkyně! Co bylo horší: být nemrtvý mezi Vampýry, nebo žít v neustálém strachu, že jimi můžete být odvlečeni a sežráni? A jak by se zachovali k donašeči? Bylo by možné, že by - jako prosebník nebo prosebnice v pravém slova smyslu získala jejich přízeň? Tuším, že to byla směsice všech těchto různorodých domněnek, které motivovaly šílenou nebo proradnou Melanu k tomu, aby provedla to, co provedla. 

Nadešel čas losování a Dinu Vadastra si spočítal, že se brzy objeví Malinari se svými pobočníky. Už to bylo nějaký ten pátek, co se Myšlenkář ráčil osobně vydat z Malinariho hradu přes Bariérové pohoří do sametové noci Sluneční strany. 

Obloha byla jako vymetená a měsíc zářil vysoko; všechna obvyklá souhvězdí blikala v kouři našich signálních ohňů, zatímco nízko nad obzorem Bariérového pohoří pomrkávala hvězda signalizující špatné znamení - byla to Severní hvězda, která osvětluje orlí hnízda Vampýrů a omývala vrcholky kopců svou stříbrnou, ledovou září. Krásná noc, to ano, ale jen pro někoho... 

Mohla být alespoň pro mě, když ne pro mou, nyní už téměř zapomenutou lásku Nadiu Zetrovou. Přesto, nemůžu ji z toho vinit, protože jsem si jist, že Nadia neměla ani tušení, co její matka chystá. A pokud ano... je více než pravděpodobné, že bychom se společně pokusili tomuto osudu uniknout a stali se samotáři; nebo bychom se mohli vydat na západ a přidat se k některému z putujících klanů v jejich neustálém útěku před Vampýry; nebo bychom možná byli šťastni jen tak, ona a já, možná by to netrvalo moc dlouho - prostě bychom to nechali osudu, ať rozhodne za nás. Měli jsme mnoho možností, pokud by to Nadia bývala věděla. 

A pokud jde o mého otce: kdyby třeba jen tušil... pak by byl Melanin život zpečetěn dlouho před tím, než by první Malinariho létavci dosedli na půdu Vadastrů. Avšak to samozřejmě nikdo z nás netušil. 

Raději se vrátím zpátky k přípravám. 

Všechno bylo nachystáno. A když se začal snášet soumrak, Dinu poručil, aby byly přineseny dary (vlastně to bylo výkupné zajišťující přežití klanu Vadastrů), které pak byly vystaveny na obětních stolech na jedné z mýtin, kde si je mohl můj vládce spočítat, jak měl ve zvyku. Vedle nich postavili šest sudů oleje, šest sudů s bílým vínem, šest s červeným; šest sudů dobré slivovice (vlastně to byla veškerá dobrá slivovice, protože jedině ta byla určena pro Malinariho), a nakonec šest soudků medu divokých včel. Pár mladých čerstvě poražených volků, patnáct párů holoubat a pět párů kanců; a nakonec jedna velice speciální prémie: živý vlk uvězněný v kleci, polapený v divočině. Vlastně to byla vlčice, a navíc březí! Vampýři mají v oblibě vlčí mláďata, která jejich matky ještě stále kojí, také milují vlčí srdce a vlčí maso vůbec a tvrdí o něm, že je pro ně afrodiziakem a přispívá k jejich dlouhověkosti. Jako by něco takového potřebovali! 

Mezitím Dinova pečlivě vybraná četa těch nejdrsnějších bojovníků hlídala okolí, aby další desátky - ty lidské - neuprchly. Protože zatímco ostatní oběti už vybrány byly, muži a ženy ještě čekali na svůj los, aby se zamezilo jejich útěku někam do tmy. Pak, jak se čas pomalu naplňoval, začal se ozývat nářek a truchlení matek a dcer, klení mužů a vzlykání jejich synů, když jim Dinovi výběrčí desátků oznámili, že jsou jejich jména také na seznamu. 

Samozřejmě že někteří z nich to věděli už dopředu: buřiči ve svých klecích a cizinci, kteří nechtěně vstoupili na území Vadastrů. Ale další oběti: tři muži, tři ženy a šest dětí z klanu - jejich jména byla z důvodů, které už jsem zmínil, vylosována až na poslední chvíli. Ti pak byli shromážděni Dinovými bojovníky, spoutáni řetězy a do úst jim vložili roubíky, dříve než se zmohli na jakýkoliv nářek nebo stihli vyvolat nepokoj. Pak byli svázáni a odvedeni na místo, kde čekali na výběrčí s jejich vládcem Nephranem Malinarim. Pokud šlo o kojence: ti byli zabaleni do zavinovaček a položeni na podstavec společně s dalšími dary - vínem, pokrmy a masem. 

A já? Já jsem byl s Nadiou, ,v bezpečí', ukrytý v obydlí mého otce. Celou scénu jsme pozorovali skulinami skrze stěny z proutí, byli jsme zticha, téměř jsme nedýchali, jen jsme čekali a dívali se, přesně tak, jak nám bylo řečeno. Protože můj otec chtěl uchovat své drahé (pod pojmem ,milované' si bohužel nedokážu nic představit) z dohledu Vampýrů, aby snad nevzbudil jejich zájem. Stejně tak ukryl i Nadiinu matku, Melanu Zentrovou; Dinu jí doporučil, aby se ztratila z dohledu, a také ji ukryl ve svém voze, pro případ, že by jako velice atraktivní žena mohla přilákat nechtěnou pozornost. 

Přišli pátou hodinu po západu slunce. 

Obloha byla bez jediného mráčku, jak už jsem říkal, foukal slabý, teplý vánek, prosycený vůní lesa, který si pohrával s plameny táborových ohňů a jemně ohýbal větve stromů kolem hlavní paseky. Ale Vampýři mají svůj vlastní vliv na přírodu; uplatňují svou vůli na vzduch, půdu i vodu, jako kyselina leptající kov, a přizpůsobují je svým požadavkům. 

Všichni to dobře známe: kolem vrcholků hor se vytvořila mlha, valící se dolů jako nějaká lavina, mléčně bílá ve svitu měsíce. Pak bylo cítit náhlý poryv mrazivého větru od Bariérového pohoří, který rozfoukal plameny našich ohňů, jako by je chtěl uhasit a změnil teplý lesní vánek v zuřivý vichr. A pak, najednou, se zpoza vrcholků objevila první skvrna temných mračen, které si razily cestu odkudsi ze severu a jako hadovité prsty při své pouti zahalily Severní hvězdu. 

A v těchto oblacích se vysoko na nebi objevily první odporné stvůry Vampýrů, poletující jako spadané listí v závanu větru - ale bylo to listí, které někdo řídil a mělo svůj cíl. 

Ach, to sténání a ševelení jedovatých poryvů větru, které vytvářely ty nestvůry – a s nimi i ti, kteří na nich letěli - se pomalu přibližovalo, klesalo níž a zadržovalo vítr ve svých křídlech, až nakonec všichni dosedli na půdu Vadastrů... až na to, že jak jste se už sami domysleli, toto území patřilo kmeni Vadastrů jen podle jména. 

Protože ve skutečnosti patřilo vládci Nephranovi Malinarimu z Vampýrů. A ten si nyní přišel pro svůj desátek..." 

XIX 

Malinari 

V přítmí odvodňovací jímky, v temnotě Jakeova snu - který však byl mnohem více než pouhým snem; ve skutečnosti to bylo metafyzické spojení navázané Harrym Keoghem a napojené na bývalého vampýrského pobočníka - pokračoval Korat Myšlenkářův vazal, ve svém vyprávění. 

„Jsou upíři a upíři. Ve velkých orlích hnízdech Vampýrů jsem viděl některé, kteří jsou nepopsatelně odporní, příliš ohyzdní, než aby se na ně dalo pohlédnout, dokonce i očima sluhy. 

Obvykle si ponechávají svoje lidské rysy, ale různé části těla si přizpůsobují vlastním potřebám. Jejich uši jsou často zkroucené a okousané do bizarních tvarů; stočené nozdry si často propichují a zdobí zlatými kroužky; ruce mívají prodloužené, aby se zvětšil jejich dosah v boji, a zuby mívají trvale protáhlé tak, že jim mnohdy ztěžují výslovnost. Vládci si často ponechávají jizvy z bojů jako nějaké trofeje; roztrženou tvář si nechávají zhojit tak, aby skrz ránu prosvítala bílá kost; vypíchnuté oko si nechají narůst jinde než ve tváři. 

V té době žil mladý vládce jménem Lesk Nenasytný, říkali mu tak podle jeho chuti k jídlu. Jako dítě jej ukradli ze Sluneční strany, pak dospěl a stal se pobočníkem, až nakonec zavraždil svého pána a ukradl mu pijavici. Jenomže Lesk byl šílenec a ta ukradená pijavice ještě vystupňovala jeho šílenství. Když známý válečník jeho zavražděného pána odmítl uposlechnout Leskův rozkaz, Lesk se s ním utkal... a zabil ho! V boji zvítězil, přitom však přišel o jedno oko, a to si pak nechal narůst na rameni. 

Tyto znovunabyté orgány byly často zakrnělé. Někteří vládci si takovéto oko nechali schválně narůst na zátylku... bylo to užitečné pro případ útoku zezadu. Tyto oči neměly víčko, takže se nikdy nezavřely, ani ve spánku. 

O těchto věcech mluvím, abych vám přiblížil ohavnosti, o kterých vám chci vyprávět. Pravda je, že ve skutečnosti obvykle byli vládci - a v některých případech i vládkyně - kteří se takto pozměnili nebo zmutovali, nejslabšími jedinci svého druhu; a znetvořili se jen proto, aby vypadali hrůzostrašněji v boji nebo se mu třeba vyhnuli úplně. 

Vezměme si například Volseho Pineska, zvaného Ulcus. Tohle jeho pojmenování bylo zcela jistě jedno z nejnevhodnějších. Ulcus -jen jediný vřed, když Volse byl s největší pravděpodobností tím nejodpornějším vládcem z Vampýrů? Protože měl ve zvyku pěstovat si ochlupené nežity, hnisající boláky a shluky vředů po celém obličeji a po těle, aby byl ještě více odstrašující. Chápete? Žádný čistotný člověk nebo tvor by se ho nedotkl ze strachu před potřísněním, které v jeho případě rozhodně hrozilo! 

Dokonce i mezi těmi nejvýše postavenými vládci bylo několik takových jako Lesk a Volse. Ale jak jsem již řekl, byli i takoví, kteří žádné přestrojení a mutace nepotřebovali. A Nephran Malinari byl jedním z nich. 

Protože on byl ješitný a také pohledný... jenomže to svým způsobem také byla pouhá maska. Jelikož Myšlenkář byl ve svém nitru opravdová zrůda, odporná jako myšlenka, prominete-li mi tuhle maličkou slovní hříčku. Alespoň na pohled však byl vládce Malinari méně nestvůrný než ostatní Vampýři, připomínal pohledného muže; vládce v pravém slova smyslu. Jenomže pokud je něco tak strašného a přitom tak nádherného, není to vlastně ten nejodpornější klam? Ale zpět k té noci. 

Sedm velkých létavců přistálo na širokém okraji umělého návrší na úpatí hor nad územím Vadastrů. Malinariho mlha (protože nebylo pochyb o tom, že tahle byla jeho vlastní) se odvalila a obstoupila jej a jeho doprovod, pak se rozprostřela a rozplynula v lesích. Tam se smísila s jemnějším oparem, který se zvedal ze země a lesů a ověnčil naše primitivní domy a velkou mýtinu mezi nimi. Všude kolem nás se rozvinulo moře bílé všeobjímající mlhy; a na mýtině samotné se usadil nízký, přízemní závoj - byl ale jiný než kterákoliv přírodní mlha, vnímavý a nezdravý - převalující se a vřící kolem chýší a po dlouhá léta nepoužívaných krytých vozů, opírajících se o vlastní oje. Malinariho myšlenky se v tom závoji vznášely; odhalovaly a sondovaly a hledaly, jestli jej náhodou nechceme podvést. Ale nic nenašly. Alespoň necítily žádnou zradu namířenou proti němu. 

Vítr vanul jižním směrem a noc se znovu zklidnila. Když se mlha pomalu rozplynula, létavci přiletěli blíž z okraje návrší, kde se vznášeli s roztaženými netopýřími křídly nad hlavami shromážděných. 

Ano, ti létající oři Vampýrů jsou opravdu ohavní tvorové, i když ne pro své činy, ale spíše pro své vzezření a povahu. Přestože na první pohled vypadají jako obří netopýři s dlouhými krky a ocasy, když si je prohlédnete zblízka... očividně jsou to stvoření původně lidská! Jejich křídla mají obrovské rozpětí; s dutými, kdysi lidskými kostmi rukou a nohou, s bizarně prodlouženými prsty, které odporně prosvítají přes jejich šedavá křídla. Ta stvoření mají obrovská srdce, to aby mohla pumpovat dost krve do svalů pohybujících křídly; mimoto jsou ovšem tyto bytosti v podstatě jedno velké křídlo spojené chrupavkami a dutými kostmi obalenými lehkým, šlachovitým masem. Zkrátka jsou to dokonalí letci, kteří ale mají jen velmi slabou mysl. Jsou stvořeni k tomu, aby létali a poslouchali příkazy - se svými malými mozky velikosti ořechu jsou mentálně připoutaní ke svému jezdci - a nedělají nic jiného, než co si přeje jejich majitel. V tlamách mají udidla a otěže, aby byli lépe ovladatelní, ale jen pro případ, že se mentální příkaz mine účinkem. 

Takže teď už mi, doufám, rozumíte, když mluvím o ,létavcích, kteří se snášeli na naši mýtinu na svých blanitých křídlech.' A pokud jde o jejich jezdce... 

Ti se také brzy vynořili z mlhy. Tři ze sedmi - ti uprostřed formace ve tvaru písmene V - byli klidní, arogantní a ve svých zdobených, kožených sedlech se povýšeně naparovali; ti ostatní byli mladí pobočníci, kteří se nedočkavě vykláněli ze sedel a oči jim divoce plály. Zřejmě to bylo poprvé, co jim bylo dovoleno vydat se na takovouto výpravu po boku Malinariho výběrčích. Ale postava, na kterou se upínal zrak všech přítomných, stála přímo uprostřed přistávací plošiny. Vlastně se všechny zraky upínaly na něj a jeho létavce. 

Prostřední létavec byl zdaleka největší, nejsilnější a nejzdobnější; na jeho konstrukci bylo v Malinariho hradu na Hvězdné straně použito několik silných mužů - možná šest nebo sedm. Dívali jsme se, jak to stvoření pomalu dosedá na mýtinu a jeho obrovité, nicméně stále ještě lidské oči v napůl lidské hlavě na konci dlouhého hadovitého krku se koulejí a hledají přijatelné místo k přistání; černé a očividně prázdné talířovité oči zasazené v jeho břiše se přitom zakryly víčky, aby se připravily na přistání a nepoškodily se při střetu se zemí. 

Když mluvím o očích, neměl bych zapomenout na oči jezdce - ty zářily v jeho očních důlcích jako malé šarlatové lampy. A jak by ne, byly to přece oči samotného vládce Nephrana Malinariho - Malinariho Myšlenkáře. 

Křídla létavce se proměnila v jakési lapače vzduchu; jeho ocas - prodloužená, lidská, pohyblivá páteř - se pohupoval různými směry, jak se snažil udržet rovnováhu; svinutá chapadla se jako trysky rozvinula z jeho útrob a jejich citlivé konce se snažily nahmatat pevné obrysy země. Pak - s křídly již složenými - se ta věc posadila na zem lehce jako pírko. A na úbočích stejně dosedlo šest dalších nestvůr. Pobočníci bleskurychle seskočili ze sedel a postavili se po boku svého pána. Ten zůstal sedět v sedle svého oře, jako by přemítal. Otěže měl volně odložené, jedním loktem se opíral o rozsochu sedla a podpíral si bradu. 

Pak se napřímil, svižně vyskočil ze sedla, vydechl a prohlásil: ,Tak, jsme tady.' Byl to tichý, téměř neslyšný, šepotavý zvuk, přesto jej díky Malinariho mentální síle všichni muži, ženy i děti v celé osadě Vadastrů slyšeli! A v každé mysli, které se dotkl - navzdory tomu, že jeho hlas byl hluboký a sladký jako med - ulpěl jakýsi zápach. Protože přes všechnu svou moc a klam, který kolem sebe šířil, nebyl Malinari schopen zakrýt ten všepronikající zápach krve linoucí se z jeho úst. 

Jeho mentální schopnosti mají svoje omezení. Teď, když je rozprostřel tak tence, aby s jejich pomocí slídil po nepřátelích nebo Szganyech, kteří se před ním skrývají, nemohl je použít k ničemu jinému. Takže jakmile předvedl svou moc, ihned je zase vypnul. A to rychlé stažení bylo jako voda, která vám vyteče z uší, když se vynoříte z hluboké tůně. Vzápětí zavolal výrazným a silným hlasem na mého otce Dina. Ale zatímco byl ten hlas stále ještě hluboký, ta sladkost medu se vytratila. Nadešel čas dát se do práce. 

Vadastrové (všichni s výjimkou několika oblíbenců, kteří byli dobře ukryti) se shromáždili na vzdálenějším kraji mýtiny, aby mohli přihlížet příletu Malinariho a jeho výběrčích. Můj otec, který stál uprostřed, před celým tím shromážděním, rychle přispěchal, když uslyšel Malinariho volání a vrhl se před svým uznávaným vládcem k zemi. Upíří vládce chvíli mlčky stál a prohlížel si ho, možná si vychutnával tu poctu. 

Jenomže, ááááách - ten Malinari byl opravdu pohledný! Měl celých sto šedesát let, ale vypadal tak na čtyřicet. Jeho černé vlasy se leskly jako křídla nočních ptáků - samozřejmě že se leskly, vždyť byly naolejovány tukem vadasterských žen! Nosil je sčesané dozadu ze svého širokého čela a zastrčené za špičatýma ušima, které nebyly tak velké ani zdeformované, jako lasturovité uši většiny vládců. Ty vlasy byly zkroucené do kadeřavých prstenců, které se mu svíjely na plášti na ramenou, zatímco po zádech mu spadala lesklá černá opona, připomínající spíš kadeře mladé dívky nebo okrasné peří na hlavě černého orla... dokonce mu to propůjčovalo jakési hrdé vzezření velkého dravce - opravdového nočního jestřába, ano! A pro tentokrát to nebyl klam; protože ať už byl Malinari čímkoliv, byl především opravdovým dravcem. 

A jeho obličej, jeho mrtvolná sinalost... hluboko posazené oči pod klenutým obočím... vyčnívající lícní kosti... jeho povýšenecké vystupování... jemně zploštělý nos, jehož stočené nozdry byly téměř nepostřehnutelné... hubené tváře a dokonalé zakřivení jeho krvavě rudých rtů... Ano, krvavě rudých - stejně jako jeho oči. U jakéhokoliv jiného muže nebo upíra by takové oči vypadaly přinejmenším divně, ale k Myšlenkáři se hodily dokonale. Dokonce propůjčovaly jeho tvářím zdravého vzezření, dodávaly jim teplo života, i když ve skutečnosti to byl chladný a krutý pán něčeho úplně jiného než života... ale smrti také ne. 

Byl vysoký: určitě dobrých sto osmdesát centimetrů, možná víc, a útlý jako proutek, přesto silnější než tucet našich nejlepších bojovníků, kteří byli pouhými lidmi. Tohle jsem věděl naprosto přesně, protože slabí se mezi Vampýry nevyskytovali. Ale Malinariho hlavní síla nevězela v jeho svalech; tedy nejen ve svalech, ale i v mozku; a především v mysli. On byl Myšlenkářem! 

,Vstaň,' vyzval konečně mého otce. ,Vstaň a ukaž mi můj desátek.' 

Můj otec nelíbal jeho nohy obuté do sandálů, ani ruce, když se znovu napřímil; nedošlo k žádnému doteku. Taková byla moc Myšlenkáře, že dokonce i pouhý dotek mohl být škodlivý, dokázal odčerpat veškeré vědění jedince nebo vymazat část jeho paměti. A Dinu byl rozhodně oddaným sluhou Malinariho a nedovolil by si před ním cokoliv skrývat. Takhle to mezi nimi alespoň fungovalo po mnoho ostudných let. Ano, ostudných. Protože, pokud jsem zatím ještě neřekl, že jsem nenáviděl tu otrockou, patolízalskou existenci, určitě jste to z mého vyprávění museli vycítit. 

Ale dál: 

Můj otec byl urostlý, silný, vousatý; hřmotný. Povídalo se o něm, že je parchant, ale nikdy se mu to nikdo neodvážil říct do tváře. Nafukoval se svou vlastní důležitostí, to mu ale nebránilo klanět se a tvářit se úslužně, když vedl Malinariho a jeho družinu na místo na mýtině, kde byly obětní stoly prohýbající se pod tíhou desátků. Zde byl Dinu Vadastra tak mazaný, jak jen se odvážil být, a nechal vyrobit stoly tak, aby se prohnuly pod tíhou jakéhokoliv většího nákladu. Jestli tím na někoho udělal dojem, nebo ne, jestli tím někoho dokázal oklamat, nevím, každopádně to ale vypadalo dobře. A Malinari se tvářil skutečně ohromeně. 

Pak se spolu s mým otcem dali do hovoru. A protože Dinův krytý vůz stál blízko obětních stolů a noc byla tehdy velice klidná (a také všichni, kdo nebyli do tohoto hovoru zapojeni, stáli velice tiše), Nadia a já jsme slyšeli každé jejich slovo. 

,Dinu, náčelníku kmene Vadastrů,' řekl Malinari mému otci. ,Vypadá to, že jsi byl o mém osobním příletu zpraven předem. Dokonce jsem si jist, že jsi o něm musel být informován, když jsi mi připravil tak skvělé přivítání! Ba co víc, ať se snažím, jak chci, nemohu si vzpomenout, kdy naposledy mi přinesli moji výběrčí tak štědré dary. Skoro bych si mohl myslet, že mě snad celou tu dobu museli okrádat. Moji vlastní pobočníci se chovají jako nevděční psi, okrádají dům, který jim poskytuje ochranu...' 

Upřel zrak na své muže - ozářil je svýma plamennýma očima, jeho čelisti se prodloužily a on se zašklebil - takže všichni vyděšeně ucouvli... pak se na ně zašklebil znovu, pohodil hlavou a rozchechtal se, až se mu vlasy ve světle měsíce zaleskly. 

,To byl jen žert,' řekl. ,Protože moji pobočníci, otroci a všichni sloužící dobře vědí, že okrást mne znamená rozloučit se s tímto světem. Moje pravidla jsou prostá a pochopí je i hlupák. V mém panství na Hvězdné straně přebývá mnoho hladovějících válečníků, kteří mají potřeby stejné jako vy, lidé; čas od času si užijí nějaký ten pamlsek, a jako všem netvorům jim samozřejmě nejvíce chutnají pamlsky, které se vzpírají, křičí a stříká z nich krev...' 

A po krátké pauze se opět obrátil na mého otce. ,Je to nuda, tohle vtipkování,' řekl. ,Neměli bychom se raději napít, Dinu Vadastro?' Pokynul jednomu ze svých mladých pobočníků, který se postavil po jeho boku. 

To už, jak si sami jistě dovedete představit, musel mít můj otec velikou žízeň. Nechal přinést podnos z tepaného zlata a tři číše vyrobené ze stejného, u nás docela běžného kovu, do kterých nalil bílé víno ze sudu. Tohle byl odvěký rituál: že Dinu osobně ochutnal nápoje posílané vládci Malinarimu. Protože stejně jako všichni ostatní Vampýři - nebo možná ještě víc - byl i Myšlenkář velice opatrný na stříbro, i kdyby ho byl třeba jen kousíček - ano, i zrníčko, nebo dokonce jen stříbrný prach... Stejně si dával pozor na česnek, jehož pouhý zápach by u něj dokázal vyvolat nevolnost a silné dávení. A tak se Dinu napil jako první, což měl být důkaz, že víno není nijak znečištěné; jako druhý se napil výběrčí, který by jako upír nejen ucítil jakýkoliv jed, ale i jeho reakce by to prokázala; a nakonec Malinari, nejdříve si pořádně přičichl, aby nasál vůni vína svými citlivými nozdrami, a pak ho jedním douškem vypil. Protože jakkoliv vznešeně a nadřazeně se snažil vystupovat při různých příležitostech a jakkoliv byl jeho slovní projev ,vznešený' a ,kultivovaný', chování vládce Malinariho u stolu bylo příšerné! 

Stejně tak proběhla ochutnávka u každého dalšího sudu vína; u slivovice a dokonce i u medu. A přestože byl můj otec dost moudrý na to, aby se neopil, stejně už se ke konci trochu potácel. Pokud se jídla týkalo zrní, hlíz a ovoce, zvěře a ostatního, ano, i dětí - to se neochutnávalo, i když se Malinari na chvíli pozastavil nad jedním buclatým chlapečkem, jehož nevinná očka se jen smála, zatímco karmínové zřítelnice té příšery vzplanuly a zablesklo se v nich... 

Pak přistoupil k vlčici uzavřené v kleci. ,Nádherný exemplář, jen co je pravda!' pochvaloval si Malinari. ,Možná si ji nechám i s jejími štěňaty,' dodal a natáhl ruku, jako by ji chtěl pohladit skrze mříže její klece. Ale vlčice na něj hlubokým, drsným hlasem zavrčela a chňapla po něm, takže Malinari rychle ucukl a řekl: ,Nebo možná ne. Protože vlci jsou nepříjemné a zákeřné šelmy. Ale mají výtečné, silné maso, Dinu Vadastro, to se nedá popřít. A když je řeč o mase, kam jste dali zbylou zvěř - tu, co chodí vzpřímeně?' 

Na to byli všichni ti spoutaní nešťastníci předvedeni a postaveni do řady - muž, dívka, mladík a tak dále - aby si je mohl Malinari prohlédnout. Všichni byli předem připraveni (aby byli ,čistí') byli umyti, upraveni a oděni do čistých kožešin přepásaných zlatými sponami. A nyní tu stáli nastoupeni, většinou se sklopenou hlavou, i když několik mladých mužů si něco mumlalo a bručelo (což nebylo zrovna moudré) a ženy obvykle plakaly. Tu a tam některá z mladých dívek, příliš hrdá a vědomá si svých szganských půvabů pozvedla hlavu a vzrušenýma, vyzývavýma očima pohlédla na Malinariho, možná dokonce doufala, že na něj učiní dojem. Jenomže Malinariho nebylo snadné jen tak něčím zaujmout. 

Procházel řadou nastoupených - nebo spíše kolem ní proplul s tím svým klamným půvabem Vampýrů - a jeho výběrčí jej následovali: ti starší v čele průvodu, podřízení zcela vzadu. A kdykoliv se Malinari zastavil, aby si některou z mužských obětí prohlédl zblízka, okamžitě k němu přiskočil někdo z pobočníků, uchopil jej a otevřel mu ústa, aby si vládce mohl prohlédnout jeho zuby. Pak mu odepli zlatou přezku a obnažili jeho tělo, které Malinari občas zhodnotil uznalým přikývnutím, pochvalně zamlaskal nad jeho svalnatými pažemi a širokými rameny. ,Myslím, že tenhle se bude hodit. Moje kádě na hradě jsou už úplně prázdné.' Nebo: ,Tenhle je bojovník, vysoký a svalnatý.' Nebo neřekl vůbec nic, jen potřásl hlavou. Ne vždy musel všechno komentovat. 

Po chvíli dorazil k jedné z těch hrdých dívek, která se odvážila na něho pohlédnout, a zastavil se. Opět přiskočili výběrčí, jeden jí sevřel hrdlo a násilím jí otevřel ústa. Jenomže tahle dívka byla opravdu krásná a pobočník byl příliš dychtivý. Vládce Malinari si toho všiml, uchopil jeho ruku a zastavil ho, pak přivřel oči, zamračil se a řekl: ,Podívejme, jak se tvá krev zpěnila, Stefanu. Cítím, jak protéká tvými žilami jako rozbouřená řeka! Ty jsi ale chtivý, není-liž pravda? A víš, že když o tom tak uvažuji, často jsem se divil, proč vždy, když pošlu tebe, abys vyzvedl můj desátek, dostanu tak málo panen?' 

,Pane, já...' začal koktat Stefanu a ustupoval. 

Ale Malinari jej sevřel pevněji a povídá: ,No tak, stůj klidně!' A pak se svým ukazováčkem dotkl čela toho muže. Stefanu sténal, trhal sebou, snažil se zvednout pravou ruku, na které měl vražednou železnou rukavici. Jeho pohyb byl samozřejmě zcela reflexivní, na nic víc se nezmohl, jenomže Malinarimu to neuniklo. Jeho oči najednou vzplály, zářily pod jeho obočím jako uhlíky. Čelisti se mu protáhly a ohrnuté rty obnažily dlouhé, šavlovité zuby. Stefanu padl na kolena a jal se prosit o milost. 

Malinariho ukazováček se dlouho chvěl na čele pobočníka a jeho obličej byl zkřivený emocemi, když četl jeho myšlenky, alespoň ty, které pro něj byly důležité. Až se najednou napjal a jako by ohromnou silou vůle odtrhl svou ruku a zavrčel: ,Ach, ty proradný, neřestný zvrhlíku! Můžeš se pokládat za výjimečně šťastného, protože jsem si přečetl tvé myšlenky, ale tvou mysl jsem nechal neporušenou. Ne proto, že bych tě měl nějak v oblibě, Stefanu, můj vazale - kradeš mi ženy ještě před tím, než je mohu mít já - ale proto, že tě budu možná brzy potřebovat. Ty zrádče. Neviděl jsem snad, jak zvedáš ruku, svou válečnou rukavici, proti mně? Ty sis dovolil pomyslet na to, že bys mě udeřil? Zřejmě ano! Pro tuto chvíli... kliď se! Táhni! Zmiz mi z očí. Vrať se ke svému létavci a počkej tam na mě a přemýšlej nad svými zrádnými činy: co jsi dnes v noci udělal a komu, a také se zamysli nad tím, jaké by to bylo strávit zbytek svého života svíjením se a slintáním někde v díře, ve svých vlastních výkalech, zbavený rozumu - což tě možná ještě čeká za to, co jsi mi provedl!' 

Pustil Stefanua a ten se odpotácel pryč. Malinari se podíval na dívku. ,Podej mi ruku, drahá.' Dívka jej okamžitě poslechla. Pak použil svou mentální sílu a uviděl to, co mohl vidět jen on. ,Jsi opravdu panna?' zeptal se jí. 

,Ano, můj pane,' odpověděla. 

Malinari jen přikývl a usmál se. ,Kdybys řekla ne,' prohlásil ,,učinil bych z tebe za tvou upřímnost pobočníkovu ženu. Jenomže já nenávidím lháře, i když jsou pohlední - a hlavně nesnáším takové malé coury, které se snaží mě podvádět tím, že přede mnou ukrývají své myšlenky. Takže... žádné vysoké postavení, mladá dámo. V mém panství je spousta obyčejných otroků, kteří tě rádi zaučí. Nebo můžeš zkusit zaučit ty je, jak je libo!' Ohrnul nos, pokrčil rameny a pokračoval v prohlídce. 

Jakmile Malinari skončil, obrátil se na Dina Vadastru a řekl: ,Nejsem nespokojen s tebou a s těmito dary. Ale sám jsi viděl, jak nakládám s těmi, kteří mi odepírají to, co mi patří. Takže mi teď řekni po pravdě: je tohle to nejlepší, co mi můžeš nabídnout?' 

,Vadastrové ještě nikdy neměli tak dobré víno a slivovici,' odpověděl můj otec. ,A co se týče potravin, je to to nejlepší, co jsme vypěstovali a ulovili, nejčistší med a nejsladší ovoce, které jsme sklidili. Přísahám, můj pane, že tohle je to nejlepší.' 

,A co mé lidské desátky?' Malinari přejel pohledem nastoupenou řadu spoutanou řetězy a oděnou do kožešin. ,Jsou tihle ti nejlepší, které mi můžeš nabídnout, nebo sis nějaké nechal pro sebe?' 

,Opět jsem vybral jen to nejlepší,' prohlásil Dinu. , Ale je samozřejmé, že si něco musíme nechat i pro sebe - dobrou krev, dobré maso, aby přineslo potomky - jinak Vadastrové zeslábnou a stanou se pro vás neužitečnými.' 

Na to Malinari přikývl a řekl: , Ano, tak zněla naše dohoda. Ale Dinu, dej si pozor, přicházejí zlé časy a mé potřeby jsou nemalé. Vidíš ten temný mrak, který visí nad námi jako zlá předzvěst? Co na to řekneš, náčelníku Vadastrů? Mně se zdá, že nevěstí nic dobrého.' 

A když můj otec zvedl svůj zrak k obloze - opravdu spatřil temný mrak, kterého si do této chvíle vůbec nevšiml. Pomalu se na temné noční obloze otáčel a v té svíjející se mase rozrážející těžký vzduch jako by se schovávaly další temné stíny. 

Dinův hlas najednou znejistěl, hrdlo se mu stáhlo a zajíkal se, když se zeptal: ,C-c-co to znamená, můj pane?' 

Myšlenkářův ,ušlechtilý' tón v hlase se proměnil ve velmi hluboký a hrozivý a jeho šarlatové oči doslova vzplanuly: ,To znamená, že navzdory našemu - našemu přátelství - a navzdory tomu, že jsi pravdomluvný a čestný muž...' 

Na ta slova se mezi shromážděnými strhl jakýsi rozruch: a na okraji mýtiny se objevila rozčilená postava. ,Cože? On a pravdomluvný a čestný muž? Dinu Vadastra? Ten takzvaný náčelník? Sprostý zloděj to je! Vyslechněte mne, pane, věnujte mi chvíli ze svého času, abych vám dokázala, že se mýlíte!' křičel pronikavý ženský hlas. 

Načež Nadia, která se ke mně tiskla v otcově krytém voze, sebou trhla, vyjekla a rychle si rukou zakryla ústa. Neboť ten hlas velice dobře poznala: byla to její matka, Melana Zetrová, která vyšla ze svého úkrytu a nyní běžela k místu, kde stál Malinari s mým otcem: 

,Ale, copak to je?' Malinari pozvedl obočí a na čele se mu objevila vráska. ,Někdo se opovažuje zvýšit hlas, a dokonce Nephranu Malinarimu rozkazovat?' 

Dinu Vadastra na chvíli ztuhl; a stejně tak i zbytek klanu, včetně mě a Nadii. Ale když Melana přiběhla blíže, s vlasy rozcuchanými a obličejem bledým od strachu - zhrozená tím, co se chystá udělat - bylo jasné, že má na sobě oblek obětí. A opravdu, ona se chystala nabídnout své tělo, sama, ze své vlastní vůle, Malinarimu a jeho výběrčím! Jenomže se toho chystala nabídnout ještě mnohem více. 

,Cože?' zopakoval Malinari v naprostém ohromení, když před ním ta žena padla na kolena a nehty se zaryla do země u jeho nohou. 

, Je snad šílená, že se nás opovažuje obtěžovat?' 

,Šílená žalem!' zavzlykala Melana a začala ze sebe trhat oděv, až tam klečela úplně nahá. ,Šílená hněvem a ponížením. Protože jsem byla oklamána a zneužita. Moji lidé také, a dokonce i vy, můj pane! My všichni jsme byli oklamáni - tímhle mužem!' A ukázala chvějícím se prstem na Dina. 

A to byl začátek konce. Každý, kdo tomu přihlížel, by si teď mohl myslet, že i samotný Dinu je Vampýr - podle toho, jak vypoulil oči, jak mu vylézaly z důlků jako švestky a jak obnažil zuby, když přiskočil k Melaně a srazil ji k zemi. Pak se zaleskl jeho tasený nůž... ale to už jej Malinari uchopil a nůž odletěl stranou. Pak Vampýr popadl Dina za zátylek a zvedl jej ze země. 

,Mluv!' poručil Nadiině matce. ,Jak jsem byl podveden? A buď si jistá, že si to mohu zjistit sám, svými vlastními prostředky. To by se ale neobešlo bez následků a tvůj náčelník by tak mohl ztratit veškerý zdravý rozum. Kromě toho chci, aby si na vlastní uši vyslechl, co mu může uškodit možná ještě více. Takže mluv, ženo: pověz mi, jak mě Dinu Vadastra podvedl?' Pohlédl na mého otce, který se svíjel v jeho sevření. Jeho nohy obuté do sandálů se téměř nedotýkaly země. Malinari zavrčel a odhodil jej, načež se náčelník svalil na zem a možná by byl Melanu znovu napadl, nicméně jej obklopili dva z nižších pobočníků s připravenými bojovými rukavicemi, takže se neodvážil ani pohnout. 

Pak Melana spustila a výčitky a stížnosti, které ze sebe vysypala, byly stejné jako ty, co už dlouho nosil na srdci každý muž, žena i dítě z klanu Vadastrů: každý, kdo byl schopen zdravého úsudku a myšlení, jen se to nikdy neodvážil vyslovit. Vyprávěla mu o náčelníkově zaujatosti, o jeho oblíbencích - mezi něž patřila například i ona - které před velkým vládcem z Vampýrů ukrýval pokaždé, když přijeli jeho výběrčí, aby vyzvedli naturálie; a o tom, jak Dinu zradil své vlastní lidi: o tom, jak, když někomu záviděl jeho sílu nebo když se mu někdo u táborového ohně postavil kvůli sebemenší maličkosti, mohl si být jist, že se jeho jméno objeví na příštím seznamu obětí. I proto se tak dlouho nikdo neodvážil Dinovi postavit. 

A Melana mluvila dál a dál a její řeč nebrala konce. Neboť jako milenka mého otce byla od doby, kdy byl její dobrý manžel Banos odvlečen jako desátek, v jeho voze svědkem mnoha dalších nepravostí všech jeho spiknutí s jeho důvěrnými přáteli. Bičovala Dina svým nemilosrdným jazykem a v jejím hlase se po celou tu dobu odrážela hořkost; protože Melana věděla, že ať se stane cokoliv, kostky jsou už vrženy a ona už nemusí nic tajit. 

Nakonec se rozpovídala o svém manželovi, Banosi Zetrovi; při tom se však zhroutila, vzlykala a její nářek zněl od srdce, když vyprávěla, jak Banos - lovec, jehož přínos pro kmen byl nezanedbatelný - byl odvlečen do Malinariho hradu na Hvězdné straně jen proto, že Dinu Vadastra chtěl ji - jeho ženu pro sebe. 

,A teď tady klečím před vámi,' končila své vyprávění. ,Živoucí důkaz toho, co jsem vám právě vyprávěla. Ale můj muž je na Hvězdné straně a tady pro mě už stejně není místo, proto jsem odhodlána se s vámi vydat přes Bariérové pohoří, do temnoty, společně s těmi, které před vámi Dinu ukryl, velký vládce. A se mnou i moje dcera, kterou si šetří pro svého vlastního, ničemného syna. Ano, je to tentýž syn, Korat, který se nyní ukrývá jako zbabělý pes ve voze svého otce.' S těmito slovy padla k zemi a vzlykajíc objala Malinariho nohy. 

Malinari chvíli mlčel, přemítal nad tím, co právě slyšel. Ale jeho muži nezaháleli. Dva z nich se vydali k proutěným dveřím otcova krytého vozu; ty dveře byly z vnitřní strany zabarikádované, takže je vytrhli z pantů. Pak jeden z nich vstrčil hlavu dovnitř, uviděl nás a zvolal: ,Jsou tady, můj pane. Mladík a dívka, choulí se tu ve tmě jako dvě myši. Ta žena měla pravdu.' 

,Tak,' řekl Malinari a jeho hlas byl nyní osudně tichý, tak tichý jako ty hrozivé mraky, které kroužily nad jejich hlavami. ,Jestli ta žena mluvila pravdu, pak mi někdo jiný lhal. Přiveďte mi ty myši.' 

Ale můj otec vykřikl: ,Můj pane! Smiluj se, prosím tě! Je to můj syn a ta dívka je jeho ženou a...' 

,...a ty jsi je přede mnou ukrýval,' dodal Malinari a umlčel jej pohledem. ,Neukázal jsi mi je ani ses mě nezeptal, jestli je chci. Předtím jsi mě nežádal o smilování, až nyní, jako dítě, které ukradne švestku a pak se teprve zeptá, jestli smí. A v tomto případě jde o dvě švestky... nebo tři, když budeme počítat i tuto statečnou ženu.' 

Sklonil se a zvedl Melanin oděv, vzal ji za ramena a pomohl jí na nohy. ,Obleč se,' řekl. ,Věřím, že v Malinariho hradu na Hvězdné straně najdu uplatnění pro pracovitou ženu - jako dozorkyni nad ostatními ženami. Mimoto, vím o jednom sluhovi, který se jmenuje Banos a za dobu, co u mě slouží, si ještě nevybral žádnou ženu z mého panství. A Banos mi slouží velice věrně... na rozdíl od jiných, které bych mohl jmenovat.' Zamračil se na Dina Vadastru a pak pohlédl přes mýtinu, kde na svém létavci seděl obkročmo jeden z jeho pobočníků. 

I když si Melana znovu oblékla svou teplou kožešinu, stále se chvěla. Ucítila ten zvláštní chlad, když se jí Malinari dotkl, tu mrazivou sílu sálající z jeho prstů. Přesto, přese všechno byla statečná. ,A co má dcera, můj pane? Moje milované dítě, stále ještě nevinné, navzdory Koratovým odporným dotekům?' 

Malinari na ni pohlédl a pozvedl obočí. ,Měla bys vědět,' řekl, ,že mezi statečností a naprostým bláznovstvím existuje velice tenká linie. Nejsem zvyklý poslouchat stížnosti, a už vůbec ne plnit přání.' Pak si ale povzdechl a řekl: ,Nejdříve si ji prohlédnu, tu...' 

Jmenuje se Nadia,' řekla rychle Melana. 

,Jak myslíš,' přikývl Malinari.,Tuhle Nadiu. A při té příležitosti i toho ničemného Korata.' A jeho pobočníci přivlekli mě i s Nadiou před něho. A tak jsem se poprvé setkal s vládcem Nephranem Malinarim z Vampýrů! 

, Jsi synem svého otce?' zeptal se. 

,Cože? Co, prosím?' (Protože jak chcete na takovou otázku odpovědět?) 

,Cože? Co, prosím,' vysmíval se mi. ,Jsi také takový podvodník a lhář jako tvůj otec, Dinu Vadastra?' 

No, nebyl jsem úplně stejný jako můj otec. Ale byl jsem statný a silný a možná i trochu hloupý. ,Nejsem žádný podvodník,' odsekl jsem. ,A nikdo mi nebude říkat, že jsem lhář.' 

Ani jsem nezpozoroval, že se pohnul. Ale jeho ránu jsem ucítil, když mě udeřil ze strany do hlavy tak, že mi zazvonilo v uších a já se skácel k zemi. No, bylo jasné, že jsem jej urazil. Teď mě zcela určitě čekala smrt - ale nemínil jsem se vzdát bez boje. Vyskočil jsem - ale okamžitě jsem byl spoután muži, kteří nás přivlekli z vozu. Vzpouzel jsem se jako šílený, ale nedokázal jsem je ze sebe setřást. A Malinari se jen zasmál a řekl: ,Uklidni se a poslouchej. Jsi urostlý, pohledný a silný jako býček... a teď jsi můj! Ničemný? No, možná. Počkám si a uvidím, jestli se to, co je v krvi, přeneslo na potomka. Ale nejdříve tu mám pro tebe práci. Dám ti šanci se projevit, na Hvězdné straně.' 

Obrátil se k Nadie. ,Jsi obrazem své matky, ale jsi také tak odvážná? Půjdeš se mnou na Hvězdnou stranu ze své vlastní vůle, abys tam žila se svou matkou a otcem v podobě upíra?' 

,Jiný život nemám, pane,' odpověděla. 

,Ale máš,' ujistil ji Malinari. ,Protože se staneš mou děvečkou, budeš se starat o létavce v mých stájích.' 

Pak se vmžiku, svým tekutým pohybem, který nebylo možno okem postřehnout, sehnul a kousl ji do krku! Trvalo jen okamžik, než do ní vpravil svůj život - nebo spíše, než ji učinil neživou. Poté kousl i její matku, která se i se svou dcerou v mdlobách skácela k zemi. Nakonec se Malinari znovu obrátil ke mně. 

Protože mě jeho muži pevně drželi a také že jsem byl ztuhlý hrůzou, nezmohl jsem se na nic než stát jako přikovaný, jako býk, kterého vedou na porážku, a před očima jsem měl mlhu. 

Jenomže on se na mě skoro ani nepodíval a zbytek práce vykonali jeho pobočníci ..." 

XX 

Temní vládci z Hvězdné strany 

Korat, Myšlenkářův vazal, byl přítomný v hlavě Jakea Cuttera stejně jasně jako jeho vlastní myšlenky, takže Jake ten příběh spíše prožíval, než slyšel. 

A to je nebezpečné, řekl Harry Keogh, který Jakea ,probudil' a ukázal mu, že se ve skutečnosti nachází v odpadní nádrži opuštěného rumunského útulku. Až na to, že ani to nebyl opravdový obraz (nebo jeho opravdová poloha), protože se na tomto místě nacházel jen díky spojení skrze Harryho mysl. Jakeovo hmotné, spící a snící tělo sedělo v helikoptéře, která letěla východním směrem někde nad Simpsonovou pouští v Austrálii. 

„Nebezpečné?" zeptal se Jake, který seděl na kusu rozbitého betonu spadlém ze stropu, rukama si stále ještě objímal kolena a sledoval temný proud, který před jeho zraky divoce bublal. „Co je nebezpečné?" 

Dovolit upírovi - třebas mrtvému - dostat se tak hluboko do tvé mysli, odpověděl Harry temným hlasem. To je nebezpečné. A já si myslím, že náš přítel Korat to svoje vyprávění trochu příliš natahuje. 

Vždyť ten příběh vyprávím tak, jak se doopravdy stal! zaprotestoval Koratův ,hlas'. Poručil jsi mi, abych vám vyprávěl o Malinarim Myšlenkáři. Jak po vás mohu chtít, abyste příběh pochopili, aniž bych nejdříve nepopsal jeho činy a nepřiblížil jeho ohavnost? 

Dobrá tedy, souhlasil Harry. Přijímám to. Ale určitě to můžeš alespoň trochu zkrátit. Náš čas tady je omezený. 

Udělám, co bude v mých silách, zabručel Korat. Stejně, zbytek té noci je pro mě ztracen v mlze, protože jsem byl kousnut a přeměněn Malinariho pobočníky. Co se stalo pak ... v mé mysli splývá v jednu mlhavou skvrnu. Možná bych jim to měl prominout, protože to, co z nich zbylo... není nic příjemného. A Vadastrové byli koneckonců mými lidmi... 

Na několik chvil se odmlčel, až po chvíli navázal na nit svého příběhu... 

„Upíří kousnutí vám navodí slabost, letargii a způsobí těžkost údů i myšlenek. Pokud by mě kousl samotný Malinari - a přitom přenesl do mé krve něco ze své vampýří esence - nebyl bych si schopen po dlouhou dobu pamatovat vůbec nic. Ale já jsem byl silný a ti upíři byli pouhými otroky. Jistě, byli mocní a každý z nich byl čekatelem, nicméně to ještě nebyli Vampýři. 

Pokud jde o Nadiu a její matku, viděl jsem, jak je nesou k létavcům, zatímco já jsem byl zavěšen mezi těmi dvěma, kteří mě kousli. A Malinari, který si všiml, že jsem při smyslech, uznale přikývl - zřejmě oceňoval mou sílu. Já jsem však měl mozek jako na vodě, jako bych vypil příliš mnoho slivovice; pokud by mě některý z jeho pobočníků upustil, určitě bych spadl. 

Pak... pamatuji si... nebo se mi zdá, že si pamatuji... se Malinariho hlas ozval silněji, protože mluvil k mým lidem, k celému klanu Vadastrů, kteří byli shromážděni na druhém konci mýtiny. ,Pojďte, připojte se ke mně,' zvolal. ,Jezte a pijte, berte si z mého. Protože dnes v noci vás osvobodím od vaší tyranie. Váš nenáviděný náčelník - Dinu, na kterého jsme si právě vyslechli žalobu - už není. A já od vás od této chvíle už nebudu nic vyžadovat. Protože jsem usoudil, že už jste mi dali dosti. Propouštím vás, můžete si dělat, co chcete, jít kam chcete a být čím chcete. Tak káže Malinari... tak se staň.' A jeho oči se rozhořely ještě jasněji, když použil mentální sílu, aby odeslal svůj vzkaz, a poslal své upíří myšlenky, které se dotkly myslí těch lidí. 

Byl jsem omámen - nebo spíše nakažen upíří esencí, která mi už začala kolovat v žilách - přesto jsem však viděl obrazy, které vysílal Malinari do myslí přítomných lidí. Opravdu, dokonce jsem je díky té esenci viděl ještě jasněji; jenomže z téhož důvodu jsem také věděl, že ty obrazy lžou. 

Ty šťastné, rozzářené obličeje mladých lidí, kteří se potulují, ruku v ruce lesy. Táborové ohně, kde hudebníci hrají na bazoury a bubínky; maso se peče na rožni, zatímco muži tleskají a mladé dívky se točí v tanci. Kryté vozy projíždějí lesy jako v dobách dávno minulých a v nich sedí lidé, svobodní jako ptáci; nebo alespoň osvobození od Nephrana Malinariho, když už ne od všech ostatních Vampýrů. Znovu jsou z nich opravdoví kočovníci v lesích na Sluneční straně - a to všechno jsou lži. 

,Pojďte, vezměte si poháry,' volal Malinari.,Napijte se se mnou, připijme si na vaši svobodu!' A jeho muži se vydali mezi mé lidi a dovedli je ke stolům, které se prohýbaly pod tíhou desátků. 

A já, zavěšen mezi těmi, kteří mě nakazili, s tou svou ubohou klátící se hlavou jsem viděl, jak se ten zvláštní temný mrak - ten mrak věštící neštěstí - začal snášet na mýtinu a jak se ze země znovu začala zvedat mlha. Pokud šlo o mého otce, nemohu o něm říct, že to byl dobrý muž, ale když jsem jej viděl, jak se choulí pod botou jednoho z pobočníků... jaké myšlenky se mu asi honily hlavou? Jedna určitě: věděl, že Malinari je velký podvodník a že obrazy jeho mysli jsou lži. A také věděl, že je s ním konec; nebo jak prohlásil sám Malinari, ten ,nenáviděný náčelník' kmene Vadastrů ,už neexistuje.' Proto neměl co ztratit. Alespoň učiní svému trápení rychlý konec. 

Vyprostil se zpod upírovy boty, vyskočil na nohy, ukázal prstem na vznášející se mrak a zvolal: ,To jsou jeho válečníci! Svolává je na vás! Chce vybít celý klan Vadastrů! Prchněte! Zachraňte si život!' 

Ale už bylo příliš pozdě, protože Malinari znovu použil sílu svá mysli, tentokrát aby jim ukázal pravdivé obrazy. 

Válečníci kroužili po obloze zahalení mrakem, který ulpíval na jejich zcela naplněných plynových měchýřích, zatímco roztahovali svá blanitá křídla a kroužili na stoupavých proudech vzduchu z nočních lesů Sluneční strany. Pak začali hnát plyn do svých trysek, křídla složili a střemhlav se snášeli přímo na klan shromážděný na mýtině. Vmžiku ji obklopili, utvořili pevnou vzdušnou formaci a vypustili ze svého středu hejno létavců s jejich nedočkavými jezdci, upířími pobočníky vyzbrojenými bojovými rukavicemi. Jejich záměr byl zcela jasný! 

Desátky? Pche! Nemluvte mi o desátcích. Ještě nikdy v historii Sluneční strany nikdo nedostal takový desátek. Daň? Ano, a Malinari si přišel vyzvednout tu největší daň ze všech: celý klan! 

Lidé se rozprchli. Kašlali a dusili se, přiotráveni jedovatými výpary Malinariho válečníků; utíkali se ukrýt do lesů... jenomže, jak jsem již řekl, bylo příliš pozdě. Noc se záhy změnila v tu nejděsivější noční můru. Odporné stvůry nalétaly na kryté vozy a primitivní přístřeší v okolí centrální mýtiny a srovnávaly je se zemí. Upíří sluhové se spouštěli ze svých létavců na lanech a obklíčili všechny lidi. Nebylo úniku! 

A nad vším tím chaosem zazníval odporný smích toho démona. Můj otec, klečící před ním na kolenou se sepjatýma rukama, se jej ptal: ,Ale proč, pane, proč? Řekněte mi, že tohle jsem nezpůsobil já.' 

Skrze vřavu běsnících válečníků, křik chtivých pobočníků a sluhů ;i vřískot všech odsouzených lidí ho vládce Malinari uslyšel. Narovnal si svůj plášť, z opasku si sundal válečnou rukavici, nasadil si ji na ruku a pak odpověděl: ,Tvoje vina? Jestli je to tvoje vina, Dinu? Opravdu si myslíš, že cokoliv jsi kdy udělal, má nějaký význam pro tento svět? Nebo snad narážíš na to, že jsi udělal chybu? Ne, ty blázne, nic z toho jsi nezpůsobil ty! Na Sluneční straně nikdy neexistoval žádný správce na celém jejím území, odtud až po rozpálenou poušť - který by nebyl lhář a podvodník! Máš to v povaze, stejně jako já.' 

,Ale pane, pokud to tedy není trest za moje prohřešky, proč to děláš? Kvůli čemu...?' Dinova ústa se otevřela; vytřeštil oči a v jeho obličeji se zračila touha po odpovědi. 

,Potřebuji zásoby,' odpověděl mu Malinari. ,Značné zásoby! Moje panství je pevností, kde se nám v mírových dobách daří docela dobře. Ale mír brzy skončí. Potřebuji si vybudovat armádu, Dinu, a nespokojím se jen tak s kdečím. Protože se na Hvězdné straně začíná schylovat k válce o krev a k té je potřeba hlavně více krve. V tomto případě vaší!' 

S těmito slovy si připevnil bojovou rukavici ježící se všemi těmi háky a čepelemi. Pak zvolal na své poddané a létavce: ,Mladé a zdravé se snažte zajmout a udržet naživu, jak jen to půjde. A co se týče dětí, starých a nemohoucích - ty si vezměte jako potravu.' Pak se obrátil k mému otci: ,A ty, Dinu... bohužel, už patříš mezi ty staré.' 

Jeho železná rukavice zasvištěla mlhavým, těžkým vzduchem, a když ji znovu zvedl, zářila rudě - mokvala rudě. Byla skoro tak rudá jako jeho oči. 

A pak jsem neviděl už nic... 

Až do chvíle, kdy jsem procitl v Malinariho hradu, v panství svého vládce na Hvězdné straně. 

Jeho orlí hnízdo je prostě orlí hnízdo, všechna jsou si více méně podobná. Nebo alespoň tenkrát, za starých časů, byla. Od té doby Hvězdnou stranu navštívila jakási strašlivá pomsta; neboť jsem měl možnost vidět trosky těch impozantních obydlí, roztroušené po planině jako kostry obrů, které tam ležely zhroucené a zničené. Zbyly z nich jen prázdné pahýly, němé přízraky hradů, které kdysi bývaly tak mocné. 

Jenomže v době, o které mluvím, se Myšlenkářovo panství nacházelo daleko na planinách, na okraji velkého shluku jeskyní, věží a pevností a vampýří vládci měli ve zvyku si svá sídla chránit. Byla střežena nižšími patry - v sutinách na úpatích, na jejich vysokých zdech a v pevnostech - měl Malinariho hrad velké množství nelétavých válečníků, kteří byli oddáni pouze jemu, svému stvořiteli. Byli vychrtlí a hladoví a velice bdělí. 

Pokud jde o orlí hnízdo samotné: byla tam sklepení se studnami, ochablí sifónovci ve věžích a mezi tím všechna ostatní poschodí, která poskytovala přístřeší Malinariho mužům a netvorům, kádím pro metamorfózu a dalším dílnám, stájím pro létavce a válečníky, přistávací plošiny, kasárna pro vojáky, kuchyně, různá pracoviště a ubytovny pro specializované sloužící, jako tkalce, pracovníky s kovy a kůžemi, a dokonce hudebníky. Ano, hudebníky! Protože Myšlenkář měl slabost pro szganské melodie. Ty strunné bazoury s jejich rychlými, sladce tekutými tóny byly jako balzám zmírňující bolesti v jeho neklidné hlavě. Pro Malinariho byl jeho mentalismus požehnáním i kletbou. Jedna věc je slyšet veškeré hlasy lidí - když máte tu moc je zastavit jediným příkazem nebo pouhým gestem - ale něco jiného je, když slyšíte všechny jejich myšlenky, jak se navzájem překřikují a skládají v kakofonie, takže musíte bojovat, abyste je zahnali! 

To bylo prokletí Malinariho mentalismu: že tam byl, ať jej potřeboval, nebo ne. Jeho ovládání bylo vyčerpávající a odstínění nepoužitelného myšlenkového šumu - směsice myšlenek veškerého osazenstva orlího hnízda - bylo prakticky nemožné! A když vyšlo slunce a Bariérové pohoří bylo ozářeno zlatou září, nastaly by mému vládci bezesné dny, nebýt hudebníků, kteří omývali jeho mysl písněmi ze Sluneční strany. 

Ale znovu jsem odbočil. Protože jsem chtěl vyprávět o Malinariho hradu a místo toho jsem se zase vrátil k vyprávění o Malinarim. Nebo možná ne, protože tohle jste přece chtěli: slyšet o Myšlenkáři a jeho zvycích. A jak už jsem říkal, orlí hnízdo je orlí hnízdo a všechna jsou vcelku stejná. Takže dosti o Malinariho hradu. 

Co víc bych vám mohl povědět o svém pánovi? Počkejte, musím se nad tím zamyslet... 

Odkud pochází? Ale ano, i to vím. Neboť časem, poté, co jsem se osvědčil jako jeho otrok a stoupal jsem vzhůru, dosahoval jsem různých hodností, až jsem se stal pobočníkem — a pak jsem se během válek o krev stal jeho nejvyšším pobočníkem - jsme se Malinari a já sblížili. No, byli jsme si tak blízko, jak si jen pán a otrok mohou být. 

A jednou, během krátkého období klidu, když jsme si udělali krátký odpočinek v Malinariho hradu, pamatuji si, že mi řekl: ,Víš, že to, co je v krvi, se přenáší i na potomky?' 

Načež jsem já odpověděl: ,Pane?' 

,Tvůj otec,' řekl. , Víš, jak se stal náčelníkem Vadastrů?' 

,Byl jsem tehdy ještě malý kluk,' odpověděl jsem. ,Ale ano, pamatuji si to. Ty jsi jej jmenoval náčelníkem, můj pane.' 

,A víš proč?' 

,Nemám ponětí, pane.' 

,Z několika důvodů. Za prvé: protože po tom toužil. Mezi szganskými žadateli jsem musel vybrat toho nejsilnějšího - muže se silným žaludkem - který jako náčelník dokáže obětovat vlastní lidi. Za druhé: protože byl silný a bezcitný, rozený surovec, což je vlastně totéž, co první důvod. A za třetí: protože Dinu byl jiný než ostatní muži, vzácný exemplář, jeden z mála, se kterými jsem snesl konverzaci. Nebo spíše, se kterým jsem se dokázal bavit na určité úrovni a nemusel jsem se při tom starat, jestli mi lže, nebo říká pravdu, a ani mě to nezajímalo.' 

,Snažím se to pochopit, pane,' řekl jsem, protože jsem cítil, že očekává nějakou odpověď. 

,Dokážu číst myšlenky lidí,' vysvětlil mi Malinari. ,Když si něco pomyslí a je to namířeno proti mně, mám... vztek. A když jsem zlý, ztrácím dobré muže. Proto mi někdy vyhovuje, když je přečíst nedokážu! A řeknu ti, lhal jsem tvému otci, když jsem mu tvrdil, že vím, že mi lže. Možná jsem to tušil, ale nikdy jsem si nebyl jistý, až do té noci, co se objevila ta žena, kterou zneužil, a odhalila jej. Ne, že by na tom nějak záleželo; Vadastrové byli i bez toho odsouzeni jako zásoby pro mou válku. Faktem ale je, že mysl tvého otce přede mnou byla uzavřená. Stejně jako je i tvoje.' 

,Moje, pane?' 

,Přesně tak, protože co je v krvi, přenáší se i na potomky. Jsi dědicem Dinových mentálních pochodů... vaše mysli jsou si velice podobné, takže i vaše myšlenky jsou pro mě nejasné a zahalené a já je vidím jako by skrze převalující se mlhu. Ach, mohl bych se k nim dostat; řekněme přímým kontaktem? Kontaktem s mozkem, který je ukrývá? Protože, jak určitě víš, moje prsty jsou svým způsobem velice nadané. Bohužel by to zřejmě znamenalo ztrátu dalšího dobrého muže. A to je luxus, který si nemohu dovolit.' 

,Ne, pane,' řekl jsem a přiznávám, že jsem o krok ustoupil. ,To opravdu ne, pane!' 

Malinari však ani nehnul brvou, jen potřásl hlavou, pak sebou nepatrně trhl, jak měl občas ve zvyku, a řekl: ,Ne, ne! Nemusíš mít strach, Koráte. Protože zatímco zbytek mého panství je naplněn lidmi a tvory - tvory s myšlenkami, které jsou hlučné a žvatlají a řvou v mé hlavě, dokonce i když všechno ostatní utichne! - tebe neslyším. Jsi jako ta velká prázdnota mezi hvězdami. Ach, ano, a za to tě mám rád.' 

A pak jsme vysedávali v soukromí komnat mého pána a společně poslouchali jeho hudbu - a já jsem se ze všech sil pokoušel nemyslet... 

Vyprávěl mi o svých počátcích. 

Jeho otec byl Vampýr: Giorgas Malin dokázal vyčenichat dokonce i toho nejchytřejšího Szganye, protože cítil auru jeho strachu. Nebyl mentalista - nedokázal číst myšlenky - ale dokázal vnímat pocity a vycítil, když se někde blízko nacházely inteligentní mysli naplněné strachem. Cítil chvění a děs mysli své kořisti, i když ona sama zůstávala schoulená, nehybně a tiše. Proto se kočovníci na Sluneční straně báli Malina více než kteréhokoliv jiného vládce: obvykle je dokázal vystopovat navzdory jejich dovednostem ukrývat myšlenky. Jeho nadání bylo zkrátka podobné nadání jeho syna. Vlastně byl zdrojem Malinariho mentální síly. 

Nebo jedním ze zdrojů. Protože Malinari měl samozřejmě pravdu: to, co je v krvi, se přenese i na potomka. Ale k tomu, aby byl stvořen pokrevní potomek, je potřeba dvou jedinců. Matka Myšlenkáře byla szganská vědma, která měla ruce léčitelky. Víte, jak to myslím? Dokázala vyléčit nemocné a postižené horečkou tak, že je držela, hladila, konejšila ukolébavkami a svými láskyplnými doteky. Ale vidím, že i ve vašem světě existují takoví lidé... uzdravující vírou. Také vidím, že někteří z nich jsou podvodníci, stejně jako v mém světě. Ale Illula podvodnice nebyla. 

Jedné noci, když byl Giorgas na lovu, našel Illulu Léčitelku - neměla žádného muže, protože svůj život zasvětila svému povolání - a také si všiml, jak je krásná. Už o ní slyšel; neboť Vampýři měli na Sluneční straně své špehy, a tak Vládcům z Hvězdné strany téměř nic neuniklo. V Giorgasově panství však nebylo žádného léčitele zapotřebí, stejně jako v jiných orlích hnízdech, protože běžná onemocnění se mezi Vampýry neobjevovala. Jejich organismy jsou tak prostoupeny zlem, že méně závažná zla se v nich nemají šanci uchytit. Samozřejmě nemluvím o různých mutacích, autismu, metamorfizmu a šílenství, kterými byli velcí upíři odjakživa sužováni, pokud sužováni je to pravé označení. 

Protože kromě šílenství - a samozřejmě lepry, takzvané ,kletby upírů' byly ty ostatní neduhy jen zřídkakdy nazývány nemocemi; byly to prostě všeobecně známé projevy jejich života a dlouhověkosti. Protože stejně tak, jako jsou lidé ve svém pokročilém věku náchylní, na bolesti a onemocnění, jsou i upíři náchylní na různé projevy výstřednosti. 

Tak či tak, třebaže Giorgas neměl z Illuliných schopností žádný užitek, její krása - nehledě na její panenství, které je u žen jejího věku naprostou raritou, dokonce i na Sluneční straně - ho okouzlila. Rozumí se, že ji o to panenství připravil a pojal ji za ženu. Protože Giorgas toužil po synech, kteří se postarají o jeho orlí hnízdo, a jak je získat lépe než od krásné ženy? Podle vládce Malinariho byl jeho otec také velice pohledný; což také vysvětluje Myšlenkářovu temnou krásu. 

Jenomže to vzácné spojení Malinariho rodičů a jejich schopností vyústilo v to, že oplýval něčím víc než pouhou fyzickou krásou... 

Illula Léčitelka byla tedy vampyrizována a upadla do metamorfického spánku. Když pak procitla, byla z ní Vampýrka. Tak mělo Giorgasovo panství vládce i vládkyni. Jenomže pokud by muži měli být opatrní ve výběru svých manželek, oč opatrnější by měli být Vampýři? A obzvlášť vampýří vládci. 

Tak či tak, Illula se stala Vampýrkou a v jejích žilách teď kolovala Giorgasova esence; dokonce i v prvních uzlinách a vláknech a zárodečném znečištění její parazitické pijavice, která se formovala v její páteři a živila se jejím morkem.To je odvěký princip. Ale jako by se chtěla odvděčit za to ničení a pustošení, vyvíjející se upír trvale získá její schopnosti. Nejen, že pijavice posílí pět jeho základních smyslů, ale také protože je to pro parazita výhodné - získá další, dodatečné smysly... 

Illula a Giorgas spolu sdíleli lože a je vcelku přirozené, že když teď byla jeho ženou a Vampýrkou, během těch dlouhých dní na Hvězdné straně, kdy jsou věže nejvyšších orlích hnízd ozářeny zlatými paprsky slunce žhnoucího na Sluneční straně, k němu přilnula. Kdykoliv sebou vládce ve svém spánku trhl nebo zasténal (neboť i ti nejobávanější Vampýři trpí nočními můrami, a někteří dokonce značně - je to zřejmě důsledek jejich vzpomínek na přeměnu), použila svoje léčivé doteky, aby ukonejšila jeho bolest a její tiché ukolébavky zahnaly démony, kteří napadali jeho sny. Ale za soumraku, před setměním - když navzdory její péči procitl a spánek už mu nepřinášel úlevu ani odpočinek - byla Illula bezmocná; a vládce Malin se pak ploužil Malinariho hradem, jako by trpěl nějakou vysilující malátností... a také jí trpěl. A původcem té jeho nemoci byla ona. 

Zhouba vězela v jejích kdysi léčivých rukou, v těch konejšivých písních, v samotné její léčivé přítomnosti. Protože nyní, když byla posílena Giorgasovou upíří esencí a svým vzestupem, se její léčivé schopnosti obrátily. Dříve rozdávala Illula život - nebo jej alespoň navracela - teď jej vysávala. Živila se jím, jako... ano, doslova jako upír. Protože dokonce i kdyby ty schopnosti stále měla, její upír by jí je odepřel. A nikdy přece ještě neexistoval upír, který život rozdával, a nikdy ani existovat nebude. 

A tak byla z Giorgase postupně vysávána jeho životní síla a zatímco on slábl, ona sílila a její upír byl stále mocnější. Byla Vampýrkou a přetvářela se v monstrum. K tomu už však nedošlo. 

Protože s Giorgasem otěhotněla a v den, kdy on zemřel, ona porodila syna, kterému dala jméno Nephran, neboť to bylo szganské označení pro zlo, které nemůže být nikdy odčiněno. Illula věděla, že zplození tohoto dítěte do tohoto světa byla chyba, ale její mateřský instinkt ji přinutil si jej ponechat. Pokud šlo o jeho příjmení: jeden z klanů (jehož příslušnicí byla i Illula) používali ,ari,' jako označení pro své ,syny'. Takže místo Malin-syn, se z něj stal Nephran Malinari. 

A jak dospíval v muže, začala se v něm projevovat zvláštní směsice nebo mutace propojených schopností jeho rodičů - těch schopností, které kolovaly v jejich žilách - a které se přenesly na jejich syna a vyvíjely se v něm. Ale na rozdíl od svého otce, který oplýval jen polovičním mentalismem, Nephranova schopnost byla zcela rozvinutá, a na rozdíl od Illulina léčivého doteku, ten jeho hned od začátku život pohlcoval. Postupně vyspěl do podoby, kterou známe i nyní: do podoby Malinariho Myšlenkáře. 

Svou lásku k hudbě zdědil po matce. Stejně tak i úporné bolesti hlavy: i ty mu předala. Byla to odplata za její léčitelské úspěchy na Sluneční straně - nebo možná nesplacená daň - za dobré činy, které vykonala; něco z nemocí jejích pacientů se při léčení přenášelo na ni. Nephranovy migrény však byly ještě mnohem horší, posílené zuřivými, dunícími myšlenkami druhých. 

Ale dost o mém pánovi. Vraťme se k jeho matce: 

Jak plynul čas, začala Illulu opouštět mysl... nebo s ní spíš začala mít problémy. Postupně se u ní projevovaly další a další nemoci, vředy a krevní sraženiny, zhoubné nádory a gangrény, bolesti a všeobecná nemohoucnost. Bylo toho tolik, že se s tím její pijavice nedokázala vypořádat. Sotva vyléčila některý z neduhů, objevil se další na stejném místě. 

Když se Illule občas ulevilo, snažila se své problémy bagatelizovat: všechno to byla onemocnění, která kdysi vyléčila na Sluneční straně, a nyní se na ní projevovaly. Protože její nadání konat dobro ji opustilo a s ním i schopnost držet toto skryté zlo na uzdě. 

Možná by umřela pomalou smrtí nebo by ji možná dřív odstranil Malinari, ale to se nestalo. Illulin čas se pozvolna naplňoval a ona to věděla. Když její syn dosáhl osmnácti let, předala mu Malinariho hrad, osedlala si létavce a před úsvitem odletěla na Sluneční stranu. Slunce si ji našlo za Bariérovým pohořím a tam se také i se svým ořem rozplynuli v dým, páru a zápach. 

Tolik o původu Nephrana Malinariho." 

S tím se Korat odmlčel. Alespoň na chvíli... 

Zatím sis vedl dobře, Korate, řekl Harry, ale jeho hlas byl nyní o poznání slabší. Než však stačil mrtvý upír cokoliv odpovědět, ozval se Jake: „Jsi v pořádku, Harry?" 

Já... volají mě z mnoha míst, odpověděl Keogh. Můžu se stát sám sebou v době, kdy jsem byl ještě malým chlapcem nebo mužem, nebo se můžu postavit opodál a sám sebe si prohlížet, ale nedokážu nijak ovlivnit to, co už se stalo. Ale existují místa, na kterých bych měl být, kde musím být mnohem úplněji než zde. Nic z toho by ti asi nedávalo smysl, já vím, Ale fyzicky tady mohu ovlivnit jen velice málo, snad jen to, co dělám skrze tebe. 

A Korat dodal s nadějí v hlase: A skrze mě? 

Ale Harry zavrtěl svou nehmotnou hlavou. Ty jsi ještě méně než já. Nedokážeš ovlivnit vůbec nic, alespoň pokud nebude někdo tak bláhový a nepustí tě hluboko do své mysli, do svých kostí - což se ale nestane. Jakeu, dávej si pozor: Korat byl upírem celých čtyři sta let. Pokud s ním budeš chtít ještě někdy hovořit, neotevírej mu svou mysl, ne zcela. Nikdy jej nevpusť dovnitř, jinak to s tebou může dopadnout tak, že ho v sobě budeš navždy nosit. 

Jake se zachvěl, přitiskl si kolena ještě více k bradě. „Nemusíš se tím znepokojovat. Pokud nebudu mít opravdu dobrý důvod, nikdy se na toto místo nevrátím." Načež voda zahučela temněji a z podzemního koryta ucítil pach zatuchlých trhavin, děsu a smrti a rozpadajícího se betonu roztrhaného při explozi. 

Pak tedy... jste zde skončili? zachvěl se Koratův dávno zatracený hlas. Je mým osudem zde zůstat sám na věky? Vždyť jste mi ani nepoděkovali, ani jste mě nepolitovali za to, co ze mě zbylo a čím jsem se stal! 

Děkovat ti? opáčil Harry stále ještě velice vzdáleným, slabým hlasem. Litovat tě? Kolik žen jsi znásilnil a vampyrizoval, když jste ty a tvůj pán lovili Szganye na Sluneční straně? Kolik silných mužů jsi zabil svou železnou rukavicí nebo holýma rukama? 

Oóóóóóóch! zanaříkal Korat. Ach, ne, ne... nepřipomínej mi to! prosil. To jsem nebyl já! Nebo možná byl, ale byl jsem k těmto činům donucen. Byl jsem k nim donucen... poháněn svou... (Zde se ale zarazil - náhle, jako by se kousl do jazyka.) 

Svou pijavicí? dokončil za něj větu Harry. Svou pijavicí, Korate? A potom se obrátil na Jakea: Už chápeš, co se ti snažím vysvětlit? Nic není tak nevyzpytatelné jako upír, dokonce i když je mrtvý. Tenhle už si vytvořil pijavici a byl připravený povýšit. A Malinari udělal dobře, že si ho ponechal, protože on je ideální materiál. 

„Jenomže teď je mrtvý," odpověděl Jake. „A když je mrtvý, jaké zlo ještě může způsobit?" 

Někdy nevím, jestli mě vůbec posloucháš! zabručel Harry. Jen doufám, že si něco z tohohle vybavíš, až se probudíš. 

„Bože, kdo by si to chtěl pamatovat?" odpověděl Jake, pak se otřásl a ještě více se schoulil. „A když mluvíš o probouzení - nebo alespoň přesunu na jiné místo - myslíš, že už jsme tady skončili?" 

Jakeu, (povzdechl si Harry). Zapiš si to konečně v té své tvrdé hlavě. Nevím, jestli se vrátím. Možná nebudu schopen se znovu vrátit. A dokud jsem tady, snaž se zapamatovat si všechno, co ti říkám. A cokoliv děláš, pamatuj si, že v budoucnu jsem viděl tvou modrou nit života zkříženou s rudou nití upírů. Takže ať se ti to líbí, nebo ne, jednou to přijde. 

A Harryho záhrobní hlas - přestože byl teď ještě slabší - zněl tak upřímně a naléhavě, že Jake nakonec přece jen věnoval pozornost tomu, co se mu snaží sdělit. Rezignovaně se zeptal: „Takže... co dál?" 

S Koratem jsme ještě neskončili, odpověděl Harry s povzdechem 

- ale tentokrát to nebylo zklamáním, ale určitou úlevou. Stále ještě nevíme, proč se sem odebral - proč se sem všichni odebrali. Zatím jsme slyšeli jen polovinu příběhu, ale ještě nám neřekl skoro nic o Vavaře a Szwartovi. 

Tady mu mohl Jake oponovat, neboť už o Vavaře a Szwartovi slyšel od Lardise Lidesciho. Ale než mohl něco říct: 

A už se o nich ani nic nedozvíte! (zazněl Koratův nevrlý hlas). Ode mě tedy ne. Protože jste nevděční a já jsem s vámi skončil. 

Ještě jsi zdaleka neskončil, ujistil ho Harry. Můžeš se vztekat, jak je libo, Korate, ale já ti přikazuji, abys mluvil. 

Takže jsi nakonec přece jen nekromant? zeptal se Korat sarkasticky. Jestli ano, měl bych ti připomenout, že už na sobě nemám ani živé, ani žádné mrtvé maso, které bys mohl prozkoumat pinzetou a nažhavenými nástroji. 

To je pravda, odpověděl Harry. Ale myslím, že bych dokázal najít jednu nebo dvě kosti, které zůstaly uvězněny někde v rouře - kdybych byl nekromantem. Jenomže nejsem a ani to nebude třeba. Protože ty víš stejně dobře jako já, že jsi téměř nic, a když odejdeme, budeš ještě nicotnější. Nebo je ti snad naše společnost málo? V tomto případě musíme předpokládat, že dáváš přednost této nekonečné temnotě, věčnému tichu, a opravdu se vzdálit. A nechat tě zde samotného navěky. 

Uplynula dlouhá chvíle, během níž se zdálo, že Korat vzlyká, i když jen velice tiše. Nakonec řekl: Ty jsi ale chladný a krutý, Harry Keoghu. 

To proto, že jsem měl dobré učitele, odpověděl Harry. Byli to také upíři. Takže povídej, dokud máš ještě šanci, Korate, a dokud jsme zde, abychom si tě mohli vyslechnout... 

XXI 

Temná vládkyně... a ještě temnější vládce 

„Války o krev Nephrana Malinariho byly pro veškeré lidství neuvěřitelnou pohromou," pokračoval Korat ve vyprávění svého příběhu. „Protože dokud on sám neustával v plenění Sluneční strany, aby mohl doplňovat válečníky na svém panství v Malinariho hradu, museli i ostatní Vampýři drancovat pro případ, že by Malinariho armáda převýšila tu jejich a pak je smetla. A tak Szganyové trpěli jako ještě nikdy předtím - alespoň ne za posledních šedesát tisíc úsvitů—" (dvanáct set let) „—od dob mýtických a dávno zapomenutých velkých válek Šejtána Nenarozeného, před tím, než byl sesazen a vyhnán na sever do Ledových pustin. 

Myšlenkář měl spoustu nepřátel a jen málo přátel. A ani jeho přátelé nebyli opravdovými ,přáteli' ve vašem slova smyslu, takový svazek je u Vampýrů velice vzácný; ve své podstatě je to něco, jako mýtus. Jeho nejistými spojenci se však stali Vavara - vládkyně vším kromě označení, jemuž se vyhýbala, aby si někdo nemohl myslet, že je něco méně než ,vládce' - a Szwart; to jméno mu sedělo naprosto dokonale. Szwart totiž znamená temnota. A on skutečně byl temnota sama: doslova a do písmene byl nejtemnějším ze všech vampýřích vládců, ale to se pokusím objasnit později. Pro tuto chvíli nechám vyprávění o Malinariho spojencích stranou. Jistě, byla i hrstka dalších, ale Nephran, Szwart a Vavara (která navzdory svým naprosto zničujícím ženským půvabům a vlastnostem trvala na společenském postavení muže), ti byli generály, triumvirátem, velkou trojkou. 

No a pak tu byli Myšlenkářovi nepřátelé, opravdoví nepřátelé; první a největší, Dramal Hnijící, který byl ve své době nejmocnějším z Vampýrů. O nějakých třicet let dříve, když byl na vrcholku své slávy, onemocněl Dramal leprou. Dostal ji od jedné půvabné szganské ženy, na které se nemoc zatím neprojevila, nicméně v ní dřímala; no a od té doby byl znám pod jménem ,vládce Hnijící'. Protože jeho tělo bylo samozřejmě odsouzeno k zániku, bez ohledu na to, jak dlouho ještě může této ,kletbě upírů' trvat, než je zahubí. 

Jaký byl Dramalův přídomek před tím, než se dopustil té fatální chyby, to opravdu nevím. Ale vím, že jeho orlímu hnízdu, Dramalovu hradu - jednomu z největších ze všech - se každý vyhýbal jako moru. Dokonce i v mých dobách. Přesto však před tím, než se lepra začala na Dramalovi projevovat - dá se říct, že to bylo během Malinariho války - sdílel své orlí hnízdo se svým podřadnějším ,kolegou', vládcem Zaddokem Zangastarim, který obýval nejvrchnější hradby a předposlední patro hnízda (tu část nazýval Zadscar, neboť to byla jeho država, kterou měl jen pro sebe.) Ne, že by se Zaddok neobával o své zdraví, ale takové spojenectví bylo výhodné pro případ války: Dramalův hrad (včetně Zadscaru) se nacházel v těsné blízkosti Temné věže - panství vládce Szwarta blízko středu shluku hnízd a bylo výhodnější, když Dramalovo velké orlí hnízdo obývaly dvě armády. Společně vytvářely silnou hráz uzavírající propast, kterou byli odděleni od Szwarta, a ohrožovaly jej nebezpečím alespoň částečného obležení. 

Pokud jde o válečné taktiky... musím uznat, že k těm jsem neměl přístup. Mohu vám říct jen to, co jsem vyslechl a co si pamatuji z toho mála příležitostí, kdy se u Nephrana konala porada těch tří - jeho, Szwarta a Vavary. Po vyhlášení válečného stavu se obvykle setkali v některém ze svých orlích hnízd, aby se dohodli na společném postupu. O tom ale až později, nejdříve vám představím ty ostatní: 

Vedle Dramala a Zaddoka tu byl ještě vládce Belat, mladý vládce, který měl zatím jen jediné jméno bez příjmení svého otce a přídomku. Možná se za jeho původem skrývalo nějaké tajemství a on si nepřál, aby bylo odhaleno. Pokud jde ale o označení nebo přídomek, který by ho vystihoval nejlépe - všeobecně byl znám jako ,Belat Zvíře,' i když jsem si jist, že do očí mu to nikdy nikdo neřekl. Je třeba k tomu něco dodávat? 

Ale pokud měl Belat zvířecí pudy, co potom vládce Lesk, známý jako Lesk Nenasytný? Protože Lesk byl mladý a vášnivý. Byl povýšen teprve nedávno a nedokázal se krotit ani v boji, ani ve své nenasytnosti. Snadno se urazil, dokonce byl znám tím, že se mnohdy cítil dotčen i svými vlastními válečníky! Když byli pomalí a nepřispěchali ihned na jeho zavolání, Lesk dostal záchvat zuřivosti, vyzval je na souboj a nemilosrdně je pobil... než je opět naházel do metamorfovacích kádí, aby se vrátili ke svým počátkům. A když pak začal jeho hněv ustupovat a jeho nálada se zlepšila, našel si čas a znovu je oživil. Takže zatímco Lesk nebyl nikdy velkým stratégem, byl s největší pravděpodobností silným nástrojem zkázy. 

A nejinak na tom byli i ostatní upíří vládci vládnoucí nepřirozenou silou a nestvůrnými zvyky; mnohé z vládkyň z Hvězdné strany byly nepochybně jejich spojenkyněmi. Ty byly ve své zlobě a intrikaření mnohdy ještě prohnanější a zrádnější. Vavara, která stála Malinarimu po boku (ještě se k ní dostaneme), byla toho zářným příkladem; ale byly i další, které byly ve své zlomyslnosti nepřekonatelné. Třeba taková vládkyně Jemma Freydaskith, z Čarodějné věže. 

Jméno jejího panství hovoří za vše! Jemma byla čarodějnice a byla to ta nejvitálnější, nejstarší, nejstrašnější a nejseschlejší čarodějnice, která kdy existovala! Podobně jako jméno jejího orlího hnízda popisuje její povahu, její příjmení nám přibližuje její původ. Protože mezi Vampýry existovala v dějinách jen jedna Freyda, a tou byla Freyda Ferencova v dobách Šejtána Nenarozeného. Jemma Freydaskith znala mýty spojené s tímto jménem a i ty si přisvojila a aplikovala je na své osobité zvyky - své výstřednosti - a tak připisovala svůj původ této pradávné linii. No, za normálních okolností by to bylo sporné; Vampýři nebyli příliš dobří ve vedení si svých záznamů; tím, že žili tak dlouho (někteří z nich), byla pro ně historie jako včera; a tak neviděli důvod, proč by se v ní měli šťourat hlouběji, než kam sahali jejich přímí předkové. Ale Jemma byla známá tím, že jí bylo víc než sedm set let! A protože nikdo už si tyto dávné časy nepamatoval, kdo by se s ní přel o to, co tvrdí? 

A zatímco záznamy o pravdivých událostech, rodokmenech a liniích byly mezi Vampýry velice vzácné, šířily se mezi nimi různé mýty, které naopak přežívaly celé věky. Legendy, které kolovaly o Freydě Ferencové jejíž osoba už mezitím dávno upadla v zapomnění - byly podobného druhu. Jemma byla bezesporu z rodu Ferenců, což samo o sobě dodávalo na vážnosti jejímu tvrzení, do té míry, že Ferencové byli součástí každého mýtu nebo legendy Hvězdné strany (nebo alespoň těch několika málo, které se tradovaly), dokonce i těch nejstarších. A jaké že měla Jemma... záliby? Zdálo se být samozřejmostí, že něco z krve Freydy si našlo cestu skrze věky a usadilo se i v ní. 

Freyda Ferencyová byla velice hrubá - jak chováním, tak i vzezřením. Se svou bradavičnatou kůží ropuchy a spáry válečníka vypadala jako trol. Muži, dokonce i ti nejmocnější vládci, před ní ustupovali (nebo možná spíš před jejím tělesným pachem: nikdy se nekoupala) a byla proslavená svou odpornou zálibou dusit muže i ženy svým pohlavím. Což samo o sobě z ní nesporně dělalo legendu už za jejího života, takže se stala mýtickou postavou... ale to nebylo vše. 

Freyda byla upíří matka, ta vzácná výjimka, která dokázala na vrcholu své zralosti a plodnosti vyprodukovat stovku vajíček. To ji nakonec vyčerpalo tak, že z toho celá seschla a zemřela. Také její potěr, z nějž se nakonec zachránilo jen jediné vajíčko, byl nezdravý a brzy pomřel. To jediné vejce, které přežilo, splynulo s Belou Maneulim, szganským sluhou, a ten se pak stal dědicem Freydina hradu. 

A zde máme ten rozhodující důkaz Jemminy příslušnosti k linii Ferenců (pokud je ho vůbec zapotřebí): jejím otcem byl vládce Bela Belari, tedy ,Belův syn' - který sám o sobě žil ve velice dávných dobách - a to znamená, že Jemma mohla být vlastně pravnučkou Freydy Ferencyové! Tím, že si neponechala jméno svého otce, ale začala si sama říkat ,Freydaskith' -jí toto příjmení zůstalo po třicet pět tisíc úsvitů, během kterých způsob jejího života více než dostatečně prokázal její nárok na tu zhoubnou spojitost s předky, s nimiž se ztotožňovala... 

To jsem ale trošku odbočil! Nicméně... z vašeho mlčení usuzuji, že jsem vás zaujal...Na druhé straně ale také cítím vaši netrpělivost, a tak budu s dovolením pokračovat. Je však ještě jeden vládce z té éry, kterého stojí za to představit... 

Šejtán Nenarozený, který před svým vyhnanstvím rozšířil své zárodky po rozlehlém území Hvězdné strany. V těch bájných časech žili dokonce i vládci, kteří vypadali spíše jako troglodyté než jako lidé... což samo o sobě vypovídalo o Šejtánově zvrhlosti. Jenomže tady opět vidíte, že mezi Vampýry jsou mezidruhový styk, incest, bestialita a další perverznosti naprosto běžné záležitosti. Ale kdo jsem já, abych kritizoval? Šejtán byl koneckonců první ze všech a neexistoval nikdo, kdo by mu mohl ukázat cestu, když zbloudil, nebo mu řekl ne, když chyboval. 

A i když on už dávno nebyl, jeho potomstvo žilo dál. Pokrevní synové a také několik dcer, kteří celé věky nosili jeho jméno a podobu. A každý z nich byl na svůj původ stejně pyšný jako svého času on, pýchou, která neznala studu, za což nakonec také zaplatil. Nicméně jeho dědicům to nijak zvlášť nevadilo a zajímalo je jen to, že byli zplozenci z podhoubí Šejtána Nenarozeného, prvního velkého upíra, jediného opravdového vládce a předka všech Vampýrů. 

A stejně jako si jeho potomstvo propůjčovalo jméno svého proslulého předka z legend dávné minulosti Hvězdné strany (vládci a vládkyně, jako například Šílara Děvka, Šejtar Šejtánson, Šejlar Zatracenec, Šejtag Mučitel, Šang Šajtari a Šejtos Dlouhoruký), půjčovali si jej i následovníci v mých časech - nebo možná bych měl říct následovník, protože v té době žil jen jediný z jeho ,čistých', a tedy přímých potomků - a ti dál šířili jeho nezměrnou domýšlivost. A jméno toho jediného potomka bylo Šejtis. 

Šejtis byl tehdy ,mladý' vládce, bylo mu něco málo přes sto let. Samozřejmě mohl vypadat tak starý, nebo tak mladý, jak si přál; byla to jen záležitostí přísně kontrolovaného metamorfizmu. A vládce Šejtis - který neměl jiného jména ani přídomku, protože považoval své křestní jméno a svůj erb a konotace s ním spojené samy o sobě za dostačující a výmluvné - byl rozhodnut zůstat krásným a mladým navždy. 

A také krásný byl, navzdory tomu, že byl stejně zlý jako všichni ostatní vampýří vládci, a možná ještě víc než většina z nich; kromě toho oplýval i chytrostí a obratností v manipulaci s podřadnějšími vládci, kteří byli jen bezmocnou chátrou pod vedením Dramala Hnijícího, bez větších strategických schopností. A nejen s muži - Šejtis to uměl i s netvory: ve svých kádích pěstoval velké množství hrůzných válečníků. 

Všechny jeho vůdcovské schopnosti se projevily během Malinariho válek o krev, které trvaly tisíc úsvitů, a nakonec jej vynesly na úroveň samotného Dramala, který si jej vybral jako svou pravou ruku. A zatímco mnoho vládců přišlo v tom masakru o život, Šejtisova moc rostla a rostla, takže čekal, že se jednoho dne stane tím nejmocnějším... 

A pravděpodobně by se jím i stal, jenomže já jsem se toho bohužel už nedočkal. Protože můj pán, společně se svými spojenci boj prohráli. Malinari, Vavara a Szwart byli zcela smeteni, jejich orlí hnízda byla vydrancována, jejich majetky zabaveny a jejich otroci a stvůry převzati. 

A jak v těch dobách bývalo zvykem, byli navždy vyhnáni na sever, do Ledových pustin. A já, Korat Myšlenkářův vazal, vrchní pobočník svého pána... jsem šel samozřejmě s nimi. 

Takto se to všechno událo: 

Zpočátku Malinari neměl mnoho přátel. Tak tomu bylo vždycky, už od těch dob, co se jeho matka Illula vydala vstříc zářícímu slunci a jemu zůstal celý Malinariho hrad. O ,přátelství' ostatních vládců a vládkyň jej připravil právě jeho zvláštní talent. Nemohli mu důvěřovat; dokonce se k němu báli i přiblížit, aby se nevkradl do jejich myslí. Kromě toho, jeho panství bylo nedobytnou pevností zásobenou muži a nestvůrami, a tak mnozí cítili, že jeho ambice přesahují jejich možnosti. Což byla samozřejmě pravda: to platilo pro všechny vládce, protože chtíč, žravost a teritorialismus byly nedílnou součásti jejich existencí. 

A neříká se, že člověk, který si nedokáže udělat přátele, si obvykle nadělá mnoho nepřátel? Brzy se začaly šířit zvěsti, že si Malinari hledá spojence, připravuje své hnízdo na války o krev, které mají dokonce předčit mýtické boje dávné minulosti. Nicméně když jsem řekl, že se začaly šířit zvěsti, zapomněl jsem dodat, že se nešířily nijak rychle; musím vám připomenout, že čas je pro Vampýry bezvýznamný, a tak se nenávist, která panovala mezi Myšlenkářem a ostatními, ve skutečnosti vyvíjela několik desetiletí. 

Proto když Malinari pustošil klan Vadastrů, té noci, kdy jsem byl odvlečen a moji lidé pobiti, nebylo toto jeho tažení za získáním nových zdrojů jen výplodem jeho hlavy. Přidal se k němu i vládce Hnijící a s ním i další upíří vládci. 

A to všechno jen proto, že se báli jeden druhého. Strach vyvolává další strach, chápete? 

Je tedy přirozené, že když si Myšlenkář poprvé všiml, jak jej jeho mentální schopnosti izolují od ostatních, začal hledat další, kteří se cítili stejně tak ohroženi, aby získal jejich pomoc. A nemusel hledat dlouho: 

Jednou z nich byla vládkyně Vavara (používám titul ,vládkyně', který by ona nepoužila, protože jsem na ni pohlédl a stál jsem blízko ní; a vidět ji... neexistuje dokonalejší definice ženskosti, ačkoli jestli nějak ovlivnila svůj vzhled - jako například Šejtis svým metamorfizmem - to opravdu nevím. Pokud ale byla původním výtvorem přírody... proč potom byla její práce tak dokonalá, když se jednalo o Vampýrku? Je to paradox, na který neznám odpověď. Nedokážu prostě uvěřit, že by něco takového mohla stvořit sama příroda. 

Takže jsem ji viděl a ocitl se v její blízkosti - příliš blízko a příliš často, proto věřím, že to byla Vavara, která přiměla Malinariho, aby mě napěchoval do té roury! - přesto si ji nedokážu přesně vybavit. Možná i tohle vypovídá o její kráse: že je její moc tak velká, že muže úplně zmate... a stejně tak i ženy. A zde je další paradox: protože navzdory tomu, že byla tak krásná - přesto si stále nebyla jistá a pochybovala o sobě. Nedokážu vám nabídnout jiné vysvětlení pro to, co dělala, než že byla jako bohyně (třebaže démonská bohyně) natolik pobouřena pomyšlením, že by i někdo jiný mohl být krásný, že to nedokázala unést. A tak měla ve zvyku odstraňovat svým otrokyním prsy, rty, nosy a jiné části těla, aby je zohavila. 

No a to je Vavara v kostce. A stejně jako je můj upíří svět rozdělen na dvě zcela rozdílné části, Sluneční a Hvězdnou stranu, byla rozdělena i ona: její zářivý zevnějšek ostře kontrastoval s jejím temným a záludným nitrem. 

Stala se Malinariho prvním spojencem - jeho první volbou; ne proto, že by po ní toužil, ale spíše proto, že věděl, jak po ní touží jiní vládci. Vavara byla odhodlaná nestat se ženou žádného z nich a ani by si nikdy nevzala žádného jiného muže, pokud by nebyl alespoň stejně tak přitažlivý jako ona. Což bylo málo pravděpodobné, protože to byla právě ona, kdo označil Šejtise - všeobecně považovaného za božského - za ,tuctového' muže! Ale jistě, měla muže, samozřejmě, ale všechno to byli její otroci, a tak se jich mohla lehce zbavit, pokud by se vyskytly nějaké komplikace. 

I Vavara tedy zaslechla zvěsti o válce o krev, ke které se schylovalo, a také chlubivé řeči Leska Nenasytného o tom, co se jí chystá provést, až dobude její Labyrint-její štíhlé, vysoké orlí hnízdo ježící se věžičkami, které se nacházelo nedaleko Malinariho hradu a Szwartovy Temné věže. A také jak uhasí ty její rubínově rudé oči a zničí jejich kouzlo, jak sežehne její obočí, dlouhé řasy i vlasy a udělá z ní ošklivou čarodějnici. A pak ji bude tak dlouho šoustat do všech tělních otvorů, až z nich budou obrovské díry dobré leda tak pro býka v říji. Pche! Tolik k Vavařině kráse, pokud by Lesk Nenasytný dostal svou příležitost! Je tedy něco divného na tom, že se spojila s Malinarim? 

No a nakonec tu máme vládce Szwarta. Ale pokud nebylo snadné popsat Vavaru, co říct o Szwartovi, který byl - a stále ještě je - doslova nepopsatelný? Protože jsou samozřejmě všichni tři stále naživu.... Podle vašeho mlčení usuzuji, že jste odhodláni dozvědět se všechno, co vím, třebaže je toho velice málo. No budiž; povím vám všechno, nic víc, nic míň. 

Pokud jde o to, kdo nebo co je Szwart: nejlépe se to dá vystihnout slovem - Vampýr! Jenomže on je vampýří esencí, destilovanou nebo filtrovanou nemravností svých předků, zmutovaný k nepoznání ne díky přírodě, ale z nezbytné potřeby. Je více pijavicí než vládcem a je v pravém slova smyslu kusem temnoty. 

Třepotající se světlo svící, svítilny, táborového ohně - svit uměle vyrobeného ohně - tohle jsou jediné zdroje světla, které jeho oči snesou, a i ty mu nejsou příliš příjemné. Ale když světlo ohně odpovídá barvě jeho očí, může se cítit relativně v bezpečí. Pokud je světlo jasnější, cítí bolest! A každý, kdo Szwartovi způsobí bolest... nechť je probodnut stříbrným kůlem, k jeho krku ať přivážou balvan a shodí jej z nejvyššího orlího hnízda! Pak bude teprve v bezpečí před Szwartem. 

Nebo stačí, když někdo otevřeně vyjádří svou nenávist ke Szwartovi - když svou averzi hlásá veřejně nebo se o ní zmíní před svými druhy a pak dovolí, aby se tyto řeči dostaly až k černému vládci Temné věže - no a bez ohledu na to, kdo je tímto křiklounem, zda je mocný, či stojí nízko na žebříčku vampýří hierarchie, může si být jist, že Szwart udělá cokoliv, aby ho umlčel. 

Ano, a když Szwart udělá cokoliv... 

Kdysi žil jakýsi Narkus Stakis, vládce Narkovy tvrze, který obýval zříceninu na západním okraji velkého shluku. No a vládci Szwartovi se donesly zprávy, že prý Narkus prohlašuje, že jej nenávidí. Proč přesně měl o Szwartovi tak nízké mínění, se neví - možná zavětřil, že si vládce Dramal opatřuje novou armádu a připravuje se na válku, a také možná zaslechl, že chce vymýtit všechny ,devianty' (za které se dají pokládat všichni jeho nepřátelé, ti praví i ti potencionální) z řad Vampýrů. 

Pokud to byla pravda, pak by blízké sousedství Szwartovy Temné věže a Dramalova hradu v centru velkého shluku skutečně dělalo z temného pána jednoho z jeho úhlavních nepřátel. Protože pokud by chtěl vládce Dramal dále rozšiřovat své území (za předpokladu, že to byl jeho záměr), musel by nejdříve zabrat Temnou věž, Szwartovo ponuré, stíny obestřené panství, rozkládající se na druhé straně malé propasti. Z těchto důvodů a také proto, že Dramal měl pod kontrolou velkou část armády Hvězdné strany, odhodlal se nakonec Narkus Stakis, jeden z nejnižších, že se přidá na jeho stranu - ať už o něj Dramal stál, nebo ne. 

Bohužel pro něj, když vyhlásil své rozhodnutí a zejména svou nenávist vůči Szwartovi... 

Vládce Szwart byl temný; jeho hnízdo bylo temné a z velké části bylo zastíněno mocným Dramalovým hnízdem; jeho válečníci i létavci byli temní a jeho médiem byla černá noc. Hnízdo Stakise, vládce Narkovy tvrze, bylo spíš rozštěpeným pahorkem než opravdovým hnízdem. 

Stálo na západním okraji velkého shluku nízko nad zemí. Jeho silueta proti severní záři připomínala spíše rozeklaný hrb, než jedový zub a jeho neustálým společníkem byla tma. 

Té noci, kdy Narkus zemřel, byly měsíc a hvězdy zastřeny obrovským mrakem. Hvězdná strana ještě nikdy nebyla tak tmavá. Ty mraky přicházející ze Sluneční strany byly černé a nabubřelé, těhotné deštěm, který nemilosrdně bičoval orlí hnízda Vampýrů. Z těch mraků šlehaly nad Bariérovým pohořím neskutečné blesky a širé lesy Sluneční strany musely být zcela jistě zaplaveny dešti, které se z nich řinuly. Tohle nebyla dobrá noc na lov Szganyů, ne v tomhle vzduchu plném ozonu, kdy by na sebe mohli neopatrní létavci přivolat pekelný oheň z nebe, který by je spálil a srazil k zemi. Z těchto důvodů zůstala většina vládců a vládkyň ve svých hnízdech. Většina. 

Ale během té noci si několik hlídačů v orlích hnízdech poblíž západního okraje, střežících hranici sousedící s polorozbořeným panstvím vládce z Narkovy tvrze, všimlo, jak jeho noční ohně - výhně se žhavými uhlíky na cimbuří, ve výklencích střílen a pochodně ve věžičkách stráží - jeden po druhém pohasínají, jako by byly uhašeny urputnými dešti. S tím rozdílem, že k tomu došlo dlouho poté, co déšť ustal. 

Pak přišlo ráno; Vampýři zůstali v postelích, zatímco proklaté slunce stoupalo po obloze stále výš a výš ke svému zenitu, až nakonec olízlo nejvyšší věže svými paprsky, a upíři byli nuceni zatáhnout mnohavrstvé závěsy, aby se vyhnuli jeho smrtícímu žáru. Den pomalu ubíhal, stejně jako obvykle; pak zase přišla noc a vládci a vládkyně se probudili a ožili. Ve všech orlích hnízdech se rozhořela světla - s výjimkou Narkovy tvrze. 

Pomalu, ale jistě začala na povrch vyplývat pravda. Hrstka přeživších otroků přiletěla na létavcích nebo přispěchala pěšky přes balvanitou pustinu do sousední Zjizvené a Vábící věže a prosili o poskytnutí útočiště u pána a paní těchto menších sídel. Ze Zjizvené věže byla vyslána letka do Narkovy tvrze, aby ji prohledala. Když se kolem půlnoci vrátila, podala hlášení vládci Ouliosi Zjizvenému o tom, že na místě našli Narkuse, tři jeho pobočníky a tělo (nebo těla?) jeho otroků. 

Tato zvěst se rychle rozšířila do všech vampýřích pevností. A ostatní si začali vybavovat útržky toho, co se stalo minulé noci: 

Když byl nad Dramalovým hradem déšť nejsilnější, byla jeho kolonie Desmodů vytržena ze spánku. Tisíce velkých netopýrů, bez zjevného důvodu panicky švitořících a kroužících pod stropem obří jeskyně, tu do sebe naráželo a chňapalo po sobě navzájem. Vládce Dramal Hnijící, který dřímal ve svých soukromých komnatách, se probudil, vyrušen mentálními zprávami těchto jeho netopýrů: Temný stín - cizinec, bezpochyby nepřítel - se najednou zjevil v našem panství. Přestože byl zahalen tmou, cítili jsme ho, jeho zářivé oči byly upřeny na Dramalův hrad. Žhnuly a byly plny nenávisti! 

Ale Dramalovi hlídači, choulící se zimomřivě ve svých větrem bičovaných baštách a studených kamenných výklencích, stejně jako jejich nelétaví váleční hlídači, bručící za svými náspy mezi balvany ve vchodech do Dramalova hradu neviděli nic než prchavý stín: pouhý mrak, říkali. Studený, mokrý a pošmourný. Nenapadlo je, jak je zvláštní, že se pohybuje na západ, a ne na sever. 

Proto Dramal přikázal svým Desmodům: Upokojte se a jděte spát! Byla to jen noční můra. To ten prudký déšť a blesky vás probudily a vyrušily ve vaší jeskyni. Žádný cizinec, který by mně nebo vám chtěl ublížit, v Dramalovu hradu není. 

Ne, opravdu tam nebyl a nechystal se ublížit jemu ani jeho sloužícím, avšak... 

Podobné vyrušení bylo zaznamenáno i v Karlově věži Karla Szorkaly. A dále na západ, na území Vábící věže vládkyně Saši Vábící labutě napadl jeden z jejích pozemních válečníků v zadní části věže temnou postavu nejasného obrysu, která se pokoušela přistát těsně za hranicemi Sašiných pozemků - ano, na území vládce Stakise. 

A pokud jde o hlášení, se kterým se vrátili vyslanci vládce Ouliose Zjizveného z Narkovy tvrze: sídlo bylo netknuté, stejně jako jeho létavci a válečníci. Všichni byli v pořádku na svých místech, přestože byli vystrašení, opuštění a nenakrmení. Na druhé straně, upíří sluhové - muži i ženy, eunuchové a válečníci, dohromady možná dvacet jedinců - leželi mrtví ve svých postelích nebo na místech, kde vykonávali svou práci: na chodbách, na náspech, i v Narkusově harému. Samotný Narkus a jeho tři pobočníci leželi mrtví ve svých komnatách. 

Narkova tvrz nebyla ani zdaleka tak dobře opevněná jako věžatý Dramalův hrad. A Narkus mu vládl jen s několika málo muži a stvůrami. V porovnání s mocnými orlími hnízdy bylo to jeho opravdu malé. I sebemenší invaze, pokud by se odehrála tajně a pod dobrým velením, by pod rouškou bouře dokázala proniknout strážemi Narkovy tvrze. Ale tak to utečenci do Zjizvené a Vábící věže nelíčili. 

Podle jednoho z nich, nočního hlídače, se to seběhlo takto: ,Noc byla temná a zatažená; dešťová voda crčela ze střech, opěrných zdí, náspů a různých převisů. Mrznul jsem, byl jsem promočený a krčil jsem se ve svém výklenku. A přiznávám, že jsem se držel co nejvíce v suchu, abych ještě více nepromokl. Ale ta noc byla také plná stínů. Když jsem pak na chvíli vyšel ze svého úkrytu, abych zkontroloval okolí, podíval jsem se i dolů na ochoz pod sebou, kde hlídal jeden z mých kolegů. Neviděl jsem ho, a tak jsem usoudil, že se skrývá před deštěm. Ale uviděl jsem stín - nebo se mi to alespoň zdálo - který proletěl po ochoze a zmizel ve výklenku, pak se vrátil a pokračoval ochozem dále. Skvrna, stín, proč ne... ale pohybující se? 

Jenomže ta noc byla plná stínů a mraků a mé oči jsou jen oči otroka. Oči pobočníka by možná byly ostřejší, viděly by lépe, jenomže pobočníci nedrží stráž na ochozech. Oči mého pána Stakise by si jistě všimly čehokoliv divného nebo mimořádného, jenomže ten dlel ve svých komnatách. 

Když jsem se znovu podíval dolů, ohřívadlo se žhavým uhlím mého kolegy bylo vysunuto ven; syčelo a stoupal z něj dým. Napadlo mě, že začalo znovu pršet nebo že si můj kolega nedával pozor na oheň. A noc pak byla ještě temnější. 

Moje strážnice byla spoře osvětlena dvěma loučemi umístěnými pod břidlicovou stříškou, která mě chránila před deštěm. Vyměnil jsem je a pak jsem se vrátil zpátky do svého výklenku a tam jsem se ještě více schoulil. Čas ubíhal; zdálo se mi, že jsem zaslechl nadávku nebo výkřik tlumený výkřik? - ze severní strany. Proto jsem se znovu odhodlal vyjít na déšť a vydat se na nejsevernější konec mého rajónu, kde jsem se naklonil ze střílny, abych se podíval dolů na spodnější ochoz. V zamlženém přítmí jsem na plošině neviděl žádného strážce, pouze z jeho vyhaslého ohniště stoupal dým! 

Nejvyšší čas podat hlášení, řekl jsem si. Byl jsem přeměněn teprve nedávno, takže moje upíří schopnosti byly slabé; stále ještě jsem nebyl propojen se svým pánem. Pokud bych na něho chtěl zakřičet svou myslí, vládce Stakis by ,neslyšel' mé varování. A na to, aby zaslechl můj hlas, jsem od něj byl příliš daleko na ochoze. Musel jsem se rozhodnout: mám opustit svou pozici a zajít za velitelem stráží, který má skutečně nesnesitelnou povahu? A když to udělám a zjistí se, že je všechno v pořádku, co potom? 

Znovu jsem se naklonil a podíval jsem se dolů... a okamžitě jsem se zase stáhl! Protože přímo pode mnou přebíhal po stěně opevnění napříč přes zvětralý, kluzký, kamenný povrch, přičemž se skoro ani nezastavil, aby prozkoumal další cestu - beztvarý stín, jako tmavá skvrna v o něco menší tmě. Ale řekl jsem stín? Byl černý! A když se smísil s dalšími stíny, ztratil se docela, aby se vynořil o chvíli později, a při tom se neustále přibližoval k cimbuří, kde jsem stál. 

Nyní už mi bylo jasné, že musím utíkat podat hlášení - nebo přinejmenším utíkat, když už nic jiného! Ale ten stín se mezitím natáhl, hledal cestu ve tmě, šmátral jako prsty nějakého fantóma po cimbuří mezi mnou a vchodem do východního křídla Narkovy tvrze. I kdybych teď běžel ze všech sil, ta věc by tam byla první a možná by si na mě počkala. Neexistovala žádná jiná cesta, kterou bych se mohl dostat dovnitř - nebo utéct - z místa, kde jsem se nacházel. 

Já neutíkám před každým stínem. Tmavé soumraky a zvláštní mlhy nad bažinami na Sluneční straně mě nikdy neděsily. Ale tohle nebyl obyčejný stín. Bylo v něm něco zlověstného, inteligentního; pohyboval se, jako by byl na nějaké výpravě, a já jsem ve svém nitru věděl, že jej nedokážu zastavit. A kdybych se o to jen pokusil... on by určitě zastavil mě! Zatím ale vůbec netušil, že tam jsem. Nebo jsem v to alespoň doufal. 

Tak tiše, jak jen to bylo možné, jsem se odplížil do svého výklenku a co nejvíce jsem se stáhl mezi pavouky a brouky-pak jsem se schoulil ještě více, až mě ostré úlomky kamenů bodaly do zad - a potom jsem tam v tom prachu a tmě tiše znehybněl. Absolutně. 

A nakonec něco přišlo. 

Neptejte se mě, co to bylo, ale přišlo to a bylo to součástí té tmy. A přestože jsem to neviděl, věděl jsem, že je to tam. A pak... 

,Samozřejmě že jsem tady!' ozval se hlas podobný šustění listů stromů. Byl tak blízko, že jsem cítil jeho dech! A pak pokračoval:  

,Vidím, že se mě bojíš, a to je dobře. Jen se boj, můj příteli, a nepokoušej se křičet. Zůstaň tam, v té těsné štěrbině, hodně, hodně dlouho, zatímco já si půjdu vyřídit své záležitosti a neublížím ti. Ale pokud vyjdeš ven... ach, to by pak byla rychlá, nicméně pro tebe velmi nešťastná záležitost. Takže jsme dohodnuti?' 

Jediné, na co jsem se zmohl, bylo přikývnutí. A i když já sám jsem neviděl nic, ten stín mě viděl. ,Dobrá,' zašuměl ten hlas a pak bylo ticho. 

Byl jsem zase sám - a byl jsem rád, že jsem sám - po hodně dlouhou dobu... 

Jak dlouho to bylo, nedokážu odhadnout. Ale když jsem se konečně odvážil ven, mé louče už byly dávno vyhaslé. Prohlédl jsem si je zblízka a zjistil jsem, že byly úmyslně uhašeny. A nejen mé louče, ale i všechna ostatní světla v Narkově tvrzi, jedno po druhém, takže se teď celé orlí hnízdo ponořilo do černočerné tmy. 

Když jsem pak vešel dovnitř, našel jsem, co jsem našel, a objevil jsem hrstku dalších, kteří byli schovaní v různých skrýších a měli úplně stejný zážitek jako já. A tím chci říct... může nás někdo vinit z toho, že jsme opustili to začarované místo a vydali jsme se sem, abychom vám o tom pověděli...?' 

To byl příběh toho sluhy a dalších, kteří také přežili a nyní svorně potvrzovali vše, co vyprávěl. Ale co vlastně přežili?" 

Protože byla odpověď na poslední otázku Korata Myšlenkářova vazala zcela jasná, odpovídat se zdálo být zbytečné. Harry Keogh však přesto odpověděl: Přežili útok vládce Szwarta, samozřejmě. 

Harryho slova - nyní jasnější a přesvědčivější - vytrhly Jakea Cutiera ze snění navozeného Koratovým vyprávěním; to, co bylo ve skutečnosti snem ve snu, se zdálo být v popisech bývalého pobočníka tak reálné, jako by byl Jake přímo u toho, v jiném čase a jiném světě. 

„Cože? Kde?" trhl sebou Jake. Začal se rozhlížet na všechny strany a zjistil, že všude kolem je jen suť: zkroucené nosníky a roztříštěné kusy betonu spadané ze stropu, lesklé potrubí zkroucené žárem, vyčnívající z divoce rozvířené temné vody. To bylo místo, kde se nacházel tento fragment upířího světa: ta odporná roura, kde Korat zemřel opravdovou smrtí a kde se stále ještě nacházely jeho kosti, čisté a doběla umyté vodou. Jake se otřásl hrůzou. 

Harry vycítil jeho rozpoložení a zeptal se: Jsi v pořádku? 

„Ne," odpověděl Jake. „A myslím, že už nikdy ani nebudu." 

Ale budeš, uklidňoval jej jeho průvodce. Musíš být. Přesto, ještě stále jsme zde neskončili. Chci vědět více o Szwartovi - čím je a jak se tím stal - a myslím, že to Korat ví. Ale domnívám se, že vyprávění schválně natahuje a brzdí. 

Na to Korat okamžitě zareagoval: Samozřejmě že máš pravdu! Protože už mi došlo, že si tímhle stejně nepomůžu. Až se dozvíte všechno, co potřebujete, co pak bude se mnou? Žádné odpuštění - budou se mi vyhýbat jak živí, tak mrtví a voda vyplaví mé kosti, až ze mě nezůstane vůbec nic a rozplynu se v neznámém světě? Pche! Ale možná si dokážu poradit jinak. 

Jsi mrtvý, řekl Harry. A tyhle věci se mrtvým, v případech jako je ten tvůj, stávají. 

Jenomže vaši mrtví spolu komunikují! namítl Korat. Vím to, protože jsem slyšel, jak si ve svých hrobech šeptají. A když cítí, že je poslouchám, hned ztichnou nebo mě vyženou. Tak proč se mnou nemluví? 

Nemají tě rádi, odpověděl Harry. Chceš je za to obviňovat? Jsou mrtví a nenávidí smrt a vědí, že ty jsi z ní těžil! 

Dělal jsem jen to, co dělají ostatní upíři. To neznají slitování? S tebou ne. 

Pak já nemám slitování s vámi! odsekl Korat vzdorovitě. Vy si troufáte jít proti Vavaře, Szwartovi a Malinarimu... A přitom o nich nevíte to nejdůležitější? Takže vám přeji hodně štěstí. Už teď jste mrtvoly. Jednou si na mě zkuste vzpomenout, až budete někde ležet polámaní nebo vysátí nebo rozsekaní na kusy jako potrava. Pak si možná pomyslíte, že jste tu měli zůstat trochu déle a poslouchat mé vyprávění, ale už bude příliš pozdě. Už ode mě neuslyšíte ani slovo. Pak se odmlčel. 

Nedokážeš si představit, jak mě unavuje to tvoje věčné zastrašování a vyhrožování, řekl mu Harry. Co ode mě očekáváš? Co pro tebe můžu udělat? Jsi mrtvý, Korate! 

Ty také, odpověděl mu Korat. A přesto se můžeš pohybovat, máš přátele... a budoucnost? 

Se mnou je to jiné, odpověděl Harry. A pokud jde o budoucnost: nikdy ji nepodceňuji. 

A Jake? Co jeho budoucnost? 

V Koratově záhrobním hlase zazněla lstivost, a to se Harrymu nelíbilo. Napadlo ho, jestli v tom nezazněla nějaká skrytá narážka, nebo ještě spíš výhrůžka. Jake je ve svém snu, řekl Harry. Momentálně není nic víc a nic míň. Je mým učedníkem, jestli chceš, a v tomto okamžiku toho o těchto věcech mnoho neví - ale naučí se to. 

„Pche!" ohrnul Jake nos. „Vypadá to, že se to naučím, dokonce i když nechci!" 

Anóóóóóó, vydechl Korat. A já cítím tvůj strach. Ale Harry má pravdu, měl by ses... učit. A když ne od něho, co třeba ode mě? 

Harryho přepadl strach. Ty víš, co od tebe chceme. Ale to je vše, nic víc. A ty víš, co to je. 

Szwartův původ? 

(Ucítil Harryho přikývnutí ze záhrobí.) A další informace o Malinariho válce o krev - jak přežil mráz Ledových pustin a také jak se nakonec dostal sem. 

Korat si povzdechl a řekl: No, dobrá. Protože já vám odpouštím, i když vy třeba ne. 

Chvíli bylo ticho, pak se ozval povzdech a nakonec souhlas: Takže zbytek příběhu... 

XXII 

Ti, kteří přežili 

,,Szwartův původ přesně neznám," řekl Korat, když načal poslední kapitolu svého příběhu. „Můžu vám jen přetlumočit to, co jsem o něm slyšel, když jsem byl ve službách svého pána, Malinariho z Malinariho hradu. A samozřejmě vám také můžu popsat to, co jsem sám zažil, protože Szwart byl koneckonců spojencem Malinariho, společně s Vavarou, sdílel s nimi vyhnanství, když byli přemoženi armádou Dramala Hnijícího. 

Ke Szwartově ,návštěvě' vládce Stakise z Narkovy tvrze: mimo to, že to byla jen předehra k dalším nepřátelským výpadům, byl to samozřejmě také důležitý faktor ve vystupňování napětí mezi stranami připravujícími se na válku. Pamatuji si, že brzy po Narkově smrti, když zesílilo harašení zbraněmi v okolních orlích hnízdech, domluvil Malinari poslední z několika setkání se svými budoucími partnery, Vavarou a Szwartem. 

Jakmile opustili svá vlastní hnízda, všichni tři ,poražení' - lépe řečeno, zapuzení, vyloučení, vyhnaní zbytkem Vampýrů - se měli neustále na pozoru před jakýmkoliv konfliktem: spory o vzdušný prostor, pohraniční šarvátky nebo napadení ze zálohy byly však velice nepravděpodobné. Jelikož jejich sídla tvořila semknutý trojúhelník v centru shluku a území mezi tímto trojúhelníkem patřilo jim, přelety mezi hnízdy se většinou obešly bez protestů. A toto těsné sousedství jejich orlích hnízd bylo samozřejmě dalším dobrým důvodem pro vznik aliance: společně tvořili nebezpečnějšího nepřítele. 

Tak či tak, Szwart a Vavara přiletěli na svých létavcích přes vlastní propasti z Temné věže a Labyrintu, aby navštívili mého pána v Malinariho hradu. To bylo poprvé, co jsem spatřil Szwarta na vlastní oči. Na rozdíl od některých szganských vyprávění z těch dob, vládce Szwart byl viditelný, když si to přál. V jakémkoliv přiměřeném množství světla a když na sebe zrovna chtěl vzít nějakou přijatelnou podobu (což ho vždycky stálo a stále ještě stojí nemalé úsilí), byl viditelný - i když většinou být viděn nechtěl. Ale v jeho stavu... no, bylo pochopitelné, že viděn být opravdu nechce. 

Cítím, že jsem vzbudil vaši zvědavost. Chtěli byste vědět, o jakém ,stavu' to mluvím a co myslím tou ,přijatelnou podobou'? K tomu se ještě dostaneme. 

Tak tedy, vládce Szwart přiletěl z Temné věže a já jsem byl poslán, abych jej přivítal v Malinariho hradu a postaral se o ustájení jeho létavce. Totéž jsem dělal pro Vavaru, když chvíli před tím přiletěla z Labyrintu, ze svého hradu závratných balkonů a jehlovitých vížek. 

Pamatuji si, že bylo několik hodin po soumraku a poslední paprsky umírajícího slunce malovaly obrysy vrcholků Bariérového pohoří zlatou barvou. Tyto zbytkové záblesky obvykle neznamenaly žádné velké nebezpečí pro Vampýry (dokonce i v pravé poledne ozařovaly smrtící paprsky jen vrcholky věží nejvyšších orlích hnízd), ale pro Szwarta byl tohle problém, jelikož se obával, že by mohl být spatřen. 

A tím se dostávám k jádru věci: 

Strach vládce Szwarta ze světla totiž neměl příčinu v tom, že by mu snad mohlo ublížit, on se bál, že by jej mohlo učinit viditelným! Tato zvláštní fobie ze světla nebyla ani tak fyzického, jako spíše psychického původu. Což pravděpodobně vysvětluje jeho samotářskou povahu, jeho pověstný celibát a fakt, že se jen zřídkakdy vydával za hranice svého orlího hnízda (a to jen na Sluneční stranu, aby mohl lovit) a nikdy se nestýkal s nikým jiným než se svými sluhy a stvůrami, které si sám stvořil ve své osamělé, stíny obestřené Temné věži. 

Nicméně ten problém nevězel pouze v jeho hlavě. Příčinou byla především jeho fyzická ohavnost a Szwart by nesnesl, kdyby ji kdokoliv spatřil. A nebyla pouze zdánlivá. Byla skutečná a vrozená... 

Vládce Szwart tedy dosedl do přistávacího výklenku v Malinariho hradu. Jeho létavec byl černý jak noc; když kroužil nad propastí, byl dobře viditelný, ale ve stínu Malinariho hradu se doslova ztratil. Stál jsem ve vchodu na přistávací rampu a čekal jsem - a najednou se Szwart objevil! Černý stín prořezávající noční temnotu se blížil směrem ke mně a pak se z něj vynořil Szwart se svým létavcem. Zatímco sesedal, zavolal jsem na otroky, aby se postarali o jeho zvíře. Když přišel blíž, přikázal mi: 

,Ty, pobočníku, zaveď mě k Malinarimu.' 

Lapal po dechu, funěl a jeho hlas byl jako kvílení větru skrz úzkou škvíru. Stál tam přede mnou, Szwart osobně, celý oděný v černém - jen skvrna tvaru postavy, která neměla ani rysy a ani nic jiného, co by připomínalo, že byl dříve člověkem - v mihotajícím se světle louče na přistávací rampě! 

Ale zatímco Szwart jako takový byl bez rozeznatelných rysů a jeho hlas byl jen šumem netopýřích křídel, jeho přítomnost budila hrůzu; byla stejně hmatatelná jako mohutné balvany na pustinách Hvězdné strany. A jeho aura v noci: ta působila tak děsivým dojem, že i mně na mém upířím těle naskakovala husí kůže - a to jsem byl pobočník! Teď už jsem chápal, jak se asi museli cítit obyčejní otroci z Narkovy tvrze, když se setkali tváří v tvář s vládcem Szwartem. 

Jeho oči žhnuly jako žhavé uhlíky a byla to jediná část jeho těla, která nebyla černá. ,No? To mě necháš, abych si vyhledal cestu sám?' zeptal se. Byl jsem tak ohromen, že jsem se nezmohl na jediné slovo! 

,Ne, pane,' odpověděl jsem rychle. ,Doprovodím vás. Ale tady v Malinariho hradu vyžaduje protokol, abych zůstal mlčky stát, dokud mi to nepřikážete.' 

,Hlupáku!' řekl. ,Vždyť už jsem ti rozkaz dal! Ihned mě doveď k Malinarimu! Nebo ti snad připadá, že... že jsem tak trochu divný? Je to tak?' S těmito slovy se ke mně přiblížil a jeho obrys zcela ztratil svou lidskou podobu; teď z něj byl jen pouhý černý stín, vypadal jako beztvarý kus masa odněkud z temných sklepení Malinariho hradu. 

,To v žádném případě, pane!' řekl jsem a bezděčně jsem před ním ucouvl. ,To mě jen přemohla úcta k váženému hostu mého pána - tolik, že se mi jazyk... přilepil... na patro.' Což vůbec nebyla lež. 

,Pokládej se za šťastného, že ten jazyk pořád ještě máš,' zašeptal Szwart a zpod pláště vysunul něco, co jen ztěží připomínalo ruku, která se mě snažila uchopit. ,A také máš štěstí, že můj protokol zakazuje zabíjet pobočníky mých spojenců na jejich půdě.' 

,Ano, pane!' Uklidnil jsem se a dříve, než se mohla přihodit nějaká další nepříjemnost, otočil jsem se a donutil své ztuhlé nohy, aby mě nesly ke komnatám mého pána. Vládce Szwart mne následoval. Cítil jsem jeho přítomnost, tichou, mocnou a překypující; i když ve skutečnosti to zřejmě nebyly jeho myšlenky, které překypovaly, ale jeho osobnost! Ano, možná to tak bylo. Nedokážu to říct přesně, protože jsem se neodvážil ohlédnout... 

Když Szwart odlétal, znovu jsem u toho byl, abych se na něho podíval, i když tentokrát jsem jej nevyprovázel. Stál jsem u okna ve vyšším patře orlího hnízda, když mu Malinariho hlídač stájí podával otěže jeho létavce. Odtamtud jsem viděl, jak nasedá a odlétá pryč. 

Ano, a také jsem viděl jeho lidskou postavu, jak se mění, až se z ní stala rozteklá skvrna, která jako by se shrbila a splynula s obrysem jeho černého létavce. A také jsem viděl ty žhavé oči - velké množství očí - které se z toho beztvarého hrbu upíraly na Malinariho hrad, když jejich majitel vycítil, že jej někdo sleduje! 

Pak zmizeli, létavec i jeho jezdec, oba černí jako noc, zmizeli do zející propasti, jako hořící cár látky nebo potrhaný prapor, který sklouzl ze své žerdi a třepotal se ve větru kvílejícímu kolem orlích hnízd Vampýrů... 

Ve stejné době: 

Jakmile se Szwart ztratil z dohledu našeho vznešeného sídla, vrátil jsem se ke svému pánovi a k oslňující Vavaře - Szwartově pravému opaku - kteří spolu stále ještě debatovali v Malinariho soukromých komnatách. Szwartova nepřítomnost stočila debatu právě k jeho osobě. Jakmile jsem uslyšel, že zmínili Szwartovo jméno, a protože mě jeho osoba velice zajímala, skryl jsem se ve stínu a poslouchal. 

,Měl to v krvi,' prohlásil Malinari (takže jsem věděl, co bude následovat), ,a co je v krvi se přenáší i na potomky - nebo ve Szwartově případě, co je v krvi, za to zaplatí potomek!' A hned to také vysvětlil. 

,Před sedmdesáti lety - chvíli před tvým zrodem, Vavaro - se Szwart narodil vládci a vládkyni z Vampýrů. Tento fakt jej sám o sobě činí výjimkou z obvyklého pravidla. Protože určitě dobře víš, že když pro Vampýra nastane jeho čas, přenese své vejce, aby zplodil vaječného syna nebo dceru; nebo si najdeme szganskou ženu - ehm, promiň; nebo muže - a počneme pokrevního potomka. Ale jen vzácně se stává, že si vládce vybere za svou ženu vládkyni anebo opačně. A v případě vládce Szwarta, si jeho otec vybral svou vlastní sestru! 

Incest? - nic neobvyklého mezi Vampýry. Ale krvesmilný sňatek mezi dvojčaty? 

Pokud tě zajímá důvod, musela by ses vrátit zpátky do minulosti, ale ne příliš hluboko. Szwartův děd, jeho pokrevní děd, byl proklet zvláštní poruchou, o které se náš druh nerad zmiňuje. Ovšem pokud je to jedna z našich dovedností - příšerná schopnost - mluvíme o ní s hrdostí! Nicméně, pokud se vyvine v šílenství, pak o ní raději mlčíme. Ano, mám na mysli metamorfizmus. Ale říkám to šeptem, protože o takových věcech se musí mluvit opatrně. 

Před tím, než děd vládce Szwarta zjistil, že jej napadla tato strašná a nejodpornější z nemocí, našel si szganskou dívku a zplodil s ní dvojčata. Bratra a sestru, kteří vyrůstali v orlím hnízdě svého otce - ve Středním sídle, které tak bylo pojmenováno podle své blízkosti k centru shluku - a tam také vyspěli a povýšili. Stali se z nich Vampýři! 

Mezitím už se ale neduh jejich otce projevil a začalo se o něm mluvit na veřejnosti: až příliš experimentoval se svým metamorfickým potenciálem, což velice vysílilo jeho pijavici, a ta to nakonec nevydržela a zbláznila se. Své tělo už nedokázal udržet pod kontrolou. Tohle se stane jednou za tisíc let: namísto aby spolu pijavice a tělo žili ve vztahu symbionta a hostitele - dvě na sobě závislé bytosti v jednom těle - vzájemně se smísí a to, co z toho vznikne je jen tupý, ohavný hybrid. 

Tento proces byl postupný; vládce ze Středního sídla se nezbláznil najednou, a věděl stejně jako jeho potomci, co se s ním děje. Hrůza z budoucnosti mu užírala mozek, až jí nakonec podlehl. Někdy, když se probudil ze svých děsivých nočních můr, byly jeho ruce a nohy roztaženy po celém pokoji, jako lana! Nebo se třeba ve svém spánku někam vydal - chytal a proměňoval svoje vlastní věrné sluhy tak, že je pohltil a vstřebal. Nejen krev, celá jejich těla byla jako živá hmota! On sám rostl do obrovských rozměrů, zatímco někdy bylo jeho tělo měkké, jako bahno, jindy bylo zase ztvrdlé a zrohovatělé. Měnil dokonce i barvu už neměl mrtvolné zbarvení nemrtvého těla, ale skvrnitý, malomocný odstín své pijavice. 

Ve svých světlých okamžicích, když se jeho mysl na chvíli uklidnila, nutil své potomky, aby mu slíbili, že nebudou tuto záležitost nikde rozšiřovat. Byl velkým upírem a jako takový byl zlomyslný, ale nikdy by nic takového nepřál nikomu jinému. Byl si totiž dobře vědom, co má v krvi, a oni také, a pokud by to nedrželi pod kontrolou, přeneslo by se to dále. Proto tomu nesmí dát šanci... 

Mezitím dvojčata dospěla a naplánovala si, že svého otce svrhnou do jámy; neboť podle tradice nebo historie Hvězdné strany z toho mála, které kdy bylo zaznamenáno - to bylo obvykle to nejlepší řešení. Mohli jej také zabít okamžitě, tak, že jej lapí do pasti, ze které není úniku a spálí ho dřív, než se stane absolutně neovladatelným. 

Jenže k tomu nedošlo. Měl rád létání, a tak se přetvořil v létavce a jedné noci zamířil k propasti. Samozřejmě ho to stálo nemalé úsilí které se vymklo kontrole, jakmile se ocitl vysoko nad planinou s balvany. A ta stvůra, kterou se stal, přeměna, jež se mu vymkla z rukou, způsobila jeho zkázu. Zřítil se na zem jako kámen, a to byl jeho konec. 

Tolik o dědovi vládce Szwarta. 

Jeho potomci uzavřeli dohodu: nespojí se s nikým jiným, aby svou kletbu nerozšířili dál, ale namísto toho přilnou jeden k druhému a tak se celá záležitost udrží pod pokličkou. A tak, celou tu dobu, rok za rokem, žili oba ve strachu, že to mají v sobě - a také, že měli. Ale protože tento neduh drželi pod přísnou kontrolou a metamorfózu používali jen velice šetrně, zlá kletba se jim vyhnula - aby se projevila v dalším pokolení. 

Ano, projevila se v mladém Szwartovi. Jeho upíří esence, kterou jeho rodiče neustále potlačovali, měla úplně jiné složení. Jak to nejlépe vysvětlit? Když se člověk narodí slepý, ostatní jeho smysly se vyvinou mnohem silněji, aby tu ztrátu nahradily. V případě Szwartových rodičů byla potlačena základní funkce jejich vampýřích pijavic - což ale přispělo jedině k tomu, že se esence, kterou předali Szwartovi, ještě zesílila! 

Jen díky své vůli se dokázal Szwart udržet relativně zdravý, ale jinak je to absolutně uzavřený tvor. Spí sám, aby nemohlo dojít ke zplození pokrevního syna, s nímž by se jeho nemoc přenesla na další generace. Jeho ohyzdnost je tak strašná, že při pohledu na něj... při jeho nejhorší vnější podobě se člověk klidně může zbláznit. Dnes v noci si přisvojil v podstatě lidskou podobu, aby tu mohl být s námi, ale obvykle nechce, aby jej někdo spatřil, a právě proto nesnáší světlo a společnost. Samota pro něj neznamená žádné velké utrpení; Vampýři byli odjakživa samotáři, ale běda, když o něm někdo řekne, že je zrůda - nebo se při pohledu na něj rozklepe strachy: jeho fobie tím ještě zesílí. A přesto, že o své ohavnosti dobře ví a zná pravdu, každého takového provinilce zabije už jen proto, že mu připomněl jeho chorobu.' 

A Vavara řekla: ,Přesto ale tvrdíš, že není šílený?' 

,Zatím ne,' odpověděl Malinari. ,I když jednou k tomu nevyhnutelně dojde. Možná za sto let, možná za padesát, možná dříve. Dnes večer tu byl; viděla jsi ho; stále mu to myslí.' 

,Ano, viděla jsem ho,' přisvědčila Vavara. ,Jeho myšlení je zdeformované a proměnlivé stejně jako jeho tělo. Připadal mi jako šílený nebo napůl šílený.' 

,Jak myslíš,' řekl jí můj pán. ,Ale pokud je to šílenec, pak je to pro tuto chvíli náš šílenec. A také je to vládce Temné věže, velitel mužů a monster, a Temná věž nám kryje bok...' 

Pak nějaký čas mlčeli, až se Vavara zeptala: ,A co se stalo s jeho rodiči, s těmi krvesmilnými dvojčaty?' 

,Szwart se narodil jako krásné dítě, vypadal dokonale zdravě,' odpověděl Malinari. ,V sedmnácti letech povýšil. A v osmnácti ho jeho otec našel v Temné věži v kolonii Desmodů. Visel mezi netopýry u oprýskaného stropu - ale visel tam jako beztvará hmota, jako kus těsta, ze kterého si Szganyové pečou chleba. Ve své žravosti spořádal příliš mnoho netopýrů a pak usnul. 

Otec se ho společně s matkou pokoušel polapit a upálit jej. Jenomže on polapil a upálil je - tak se to alespoň traduje. A moje rada: nikdy neohrnuj nad Szwartem nos jenom proto, že na něj není pěkný pohled. A ohledně jeho způsobů: jsme Vampýři a máme různé způsoby - dokonce i ty, Vavaro, jak se říká. Přesto se s výjimkou našich společných nepřátel nikdo nezajímá o naše malé... výstřednosti? A pokud jde o Szwarta, který je naším spojencem: nevysmívej se mu, ani jím nepohrdej. A také ho nepodceňuj...' 

Korat se na malou chvíli odmlčel. Možná se pohroužil do minulosti. 

Harry jej vyrušil svou myšlenkou: Korate? 

Ozvalo se zabručení: Hm? 

Můj čas zde se začíná naplňovat (Harryho záhrobní hlas byl mdlý a rozechvělý.) a Jake se za chvíli také probudí. Dostali jsme se daleko v mnoha ohledech, ale rozhodně jsme zde ještě neskončili. Až odejdu, tvůj kontakt s Jakeem zmizí se mnou. Pak budeš sám. A pokud se s námi budeš chtít znovu setkat - protože kdo ví? Možná, že tě ještě někdy budeme potřebovat - pak nám raději svůj příběh dopověz až do konce. Ale pokud možno jej zkrať. Takhle nějak to asi bylo: 

Malinari s ostatními prohráli válku o krev a byli vyhnáni. Pak jste po čtyři sta let čekali zamrzlí v Ledových pustinách, až jste se nakonec vrátili na Hvězdnou stranu. No a vydali jste se sem. To je celý příběh, jen nám pověz podrobnosti. 

Ale to může nějakou chvíli trvat! namítl Korat. 

Ale ne příliš dlouho, varoval ho Harry. 

Jake tentokrát neprotestoval. Byl natolik ,na' Hvězdné straně - Koratův příběh ho tak zaujal - že chtěl znát zbytek příběhu, bez ohledu na to, jak je strašný. 

No tak dobře, řekl Korat. Tedy s tím skončeme... 

„Takže, Malinari, Vavara a Szwart byli označeni za podivíny, zrůdy a vyděděnce. Ve skutečnosti však nebyli o nic divnější než většina vládců a vládkyň v alianci Dramala Hnijícího. Jenomže vládce Hnijící měl své vlastní problémy. Prozatím to vypadalo, že má svou lepru pod kontrolou, to ano, ale co budoucnost? Dokonce i muž tak mocný, jako byl Dramal, měl své slabiny a stejně tak i jeho vampýři pijavice. Věděl, že je čas upevnit si díky pochybné budoucnosti svou pozici pro případ, že se stane slabým a zranitelným. 

Jelikož se jeho orlí hnízdo nacházelo v blízkosti centra shluku, Dramal se rozhodl obsadit všechna sousední hnízda a podmanit si je, nebo je alespoň získat jako své spojence a uzavřít s nimi nezlomný pakt. Takto bude obklopen ,přáteli,' kteří jej, až se jednoho dne - třebaže to bude za dlouho - stane bezmocným, ochrání před nepřáteli. A tady je v kostce základ toho, čemu se nesprávně říkalo ,Malinariho válka o krev': ve skutečnosti byla vyprovokována samotným Dramalem. 

Můj pán i jeho spojenci ale byli každopádně odhodláni bojovat a vytěžit z toho co nejvíce a také to udělali. Takže ve stručnosti: 

Malinari, Vavara a Szwart se pustili do práce; posílili opevnění na úpatích svých sídel a obsadili je tím nejohavnějším, co dokázali ve svých kádích vytvořit. Trojúhelník pusté země mezi jejich třemi orlími hnízdy se stal první obrannou linií. Pokud jde o samotná hnízda: Malinariho hrad nebyl zcela nedobytný, přesto se Malinari cítil relativně v bezpečí. Přistávacích ramp a zděných výklenků nebylo mnoho a byly dobře chráněné vyzbrojenými válečníky, kteří byli ve své krutosti téměř nedostižní. Nad každým potenciálním vchodem byly umístěny chrliče ve tvaru zvracející hlavy válečníka, z nichž bylo možné lít na útočníky vařící moč a rozžhavený dehet. 

Pokud jde o Vavařin Labyrint, tam to bylo problematičtější. Měl svoje slabé, ale i své silné stránky. Jeho silueta vypadala jako převrácený strop pravěké jeskyně s krápníkovými brčky, které, namísto aby směřovaly dolů, rostly směrem nahoru. Mezi těmito krápníky byly na různých úrovních vztyčeny náspy a opěrné pilíře, které byly zastřešeny dřevem ze Sluneční strany a pokryty břidlicovými taškami vytěženými ze suťovitých svahů Bariérového pohoří. Uvnitř pevnosti byly mnohé z kamenných věží spojeny tlustými zdmi a ty pak tvořily jádro samotného hnízda. Zvenčí jste mohli zahlédnout lesklé dřevěné trámy z habrových lesů Sluneční strany, které podpíraly břidlicové střechy a dřevěné hradební ochozy. Kamenné zdi postavené dávnými předky měly za úkol chránit celé sídlo před napadením po zemi. 

Když nastal boj, Labyrint utrpěl největší škodu od válečníků, kteří střemhlav naráželi do křehkých věží, a tím je bořili a obnažovali jejich nitro, chodby, kasárna a další místnosti. Pokud přežili první náraz, obětovali se tito slabomyslní válečníci, kteří byli stvořeni jen pro tyto účely, a vrhli se proti střeše. Někdy to fungovalo, ale často se stávalo, že střechy byly falešné a pod nimi se ukrývaly zaostřené kůly. Takto nabodnutí válečníci byli zapáleni a uškvařeni v ohni svých vlastních plynových měchýřů; jejich roztavený tuk a žíravé tělní tekutiny byly odvedeny a použity do chrličů. 

Ukázalo se, že Szwartova Temná věž je nejurputněji se bránící z Dramalových cílů a Szwartovi muži byli ti nejzuřivější bojovníci. V každé jeho stvůře bylo totiž něco ze samotného Szwarta. Jeho válečníci byli v sutinách na úpatí Temné věže ti nejčernější a ostatní pěšáci je vždy spatřili, až už bylo příliš pozdě; jeho muži ozbrojení válečnými rukavicemi nikdy neustoupili ani o krok, ale vždy bojovali dokud nepadli; ti další, kteří obsluhovali chrlíce - v případě že došly horké tekutiny nebo rozžhavené kameny - se, místo aby bezmocně utekli ze svých ochozů, střemhlav vrhali na houfy nepřátel. Taková obětavost!... pro tohle ale existuje jednoduché vysvětlení. Muži, stejně tak jako stvůry, dostali na vybranou: buď se postaví nepříteli, nebo budou mít co do činění se Szwartem. 

No a to je všechno... obraz, který jsem vám ukázal, není úplný, nicméně jste sami chtěli, abych to zkrátil. Byl to dobrý boj, třebaže jsme ho na konci prohráli. Tři hnízda proti přesile celé Hvězdné strany? Přesto si myslím, že boj byl nevyhnutelný. Hrabivost, krvelačnost a rozpínavost: tyto věci jsou zdrojem života, nebo spíše neživota nebo opravdové smrti Vampýrů. Ale alespoň jsme byli ušetřeni opravdové smrti. Kdybychom padli v boji, bylo by to něco jiného. To se však nestalo. Když byl konec nevyhnutelný a my jsme se choulili v hořícím srdci Malinariho hradu Szwart oslepen ohněm, Vavara umouněná, zakrvácená a zchřadlá a Malinari téměř zbavený příčetnosti pod nesmírným náporem telepatických požadavků, které k němu vysílal zbytek jeho válečníků - vyzval nás Dramal, abychom se vzdali. Co jiného jsme mohli dělat než uposlechnout? Nato jsme byli popliváni, zbičováni, různě ponižováni a vypuzeni. 

Nechali nám jen malý válečný doprovod, naše létavce, hrstku pobočníků a několik otroků. Nic víc. Žádný velký průvod, nicméně žebráci si nemohou vybírat. 

A tak jsme se vydali na sever do Ledových pustin. Nejdříve to byl jen třpyt někde v dáli, pak mlhavá šedavá pokrývka jiskřící proti horizontu, zvlněná polárními zářemi a třpytem ledových hvězd. Od chvíle, kdy jsme se vydali na cestu, nikdo z nás nevěděl, jestli se tam vůbec dostaneme, nebo spadneme do mrznoucího oceánu a utopíme se. Nakonec jsme to ale zvládli... 

Krajina pod námi se měnila, i když jen pozvolna. 

Nejdříve to byla nevlídná, bíle olemovaná země; pak modrošedá jezera, jejichž chlad a lenivé vlny jako by se loudaly k pobřeží; a nakonec nekonečné bílé závěje, které se táhly do dáli, směrem k severu, až kam oko dohlédlo. Sníh pro nás nebyl něčím novým; už jsme se s ním setkali, i když jen zřídka, na nejvyšších vrcholcích Bariérového pohoří - nikdy ho však nebylo tolik! Pokrýval celou zem; nevěděli jsme ani, jestli se nacházíme nad pevninou nebo nad oceánem. Sebe a své létavce jsme živili krví a masem velkých ledních medvědů - a když nebylo zbytí, otroky - a pomalu jsme postupovali kupředu. Neměli jsme na vybranou; kdybychom se pokusili tajně vrátit na Hvězdnou stranu, znamenalo by to pro nás všechny opravdovou smrt. 

Byly to těžké časy. Když jsme neulovili medvěda, upíjeli jsme opatrně z krve našich létavců. Jeden z Vavařiných pobočníků neovládl svou chtivost, a když se jeho létavec začal bezvládně snášet k zamrzlé zemi, letěli jsme za ním a nakrmili jsme se na něm i na pobočníkovi, protože bez svého létavce by stejně nebyl schopen letět dál. 

Jindy se zase strhla sněhová bouře. Nemohli jsme si dovolit plýtvat energií, takže jsme přistáli a skryli jsme se v závětří jednoho mohutného Malinariho válečníka. Tehdy se můj pán nakrmil na mně - vypil víc, než jsem dokázal snést, takže mě to oslabilo. Ale na druhé straně do mne přenesl svou silnou upíří esenci, která mi pomohla přežít - ano, tehdy jsem získal houževnatost velkého upíra. 

Tam, kde byla polární záře nejvyšší, začínaly hory; byly nižší než Bariérové pohoří mezi Sluneční/Hvězdnou stranou a nerostly na nich žádné stromy, ale byly plné ostrých útesů, roklí a ledových jeskyní, a dokonce i ledových řek, zamrzlých na svazích těchto hor! Když nic jiného, alespoň nám to zpestřilo tu obrovskou nudu nad tou nekonečnou bílou plání. 

Ano, byli jsme zlomení a vyčerpaní, a tak jsme nakonec přistáli. Nejhůře na tom byl jeden z Malinariho válečníků, který se každou chvíli chystal vypustit duši. Postarali jsme se o to, aby jeho tělo nepřišlo nazmar. Nakonec zůstaly jen kosti, a jeho hrudní koš nám na chvíli posloužil jako kostra ledového přístřeší, které jsme si vybudovali. Ale ještě předtím, dokud jsme měli dostatek masa z těla válečníka, jsme se vydali na průzkum okolí. 

Na jižní straně se na horizontu objevila trhlina a z ní se linulo tlumené světlo: úsvit na Sluneční straně, tak slabý a vzdálený, že si ani Szwart nestěžoval! Využili jsme té trochy tepla, které z té strany sálalo - my čtyři, Szwart, Vavara, Malinari a já - a vydali jsme se prozkoumat to ledové pohoří. Můj pán a já jsme se vydali na západ, Vavara se Szwartem na východ. Když se znovu snesla úplná tma a na oblohu se vrátila polární záře, sešli jsme se u kostry válečníka, abychom se vzájemně zpravili o výsledcích. Zbytek našich mužů a nestvůr (čtyři mladí pobočníci a jejich létavci, protože to bylo vše, co nám zbylo) se živil z mrtvého těla válečníka. V tom chladu vydrželo jeho maso dlouho čerstvé... 

Letěli jsme mnoho kilometrů. Malinari, jehož létavec se téměř dotýkal křídla mého, byl ve svém zdobeném sedle pohublý. Pohublý a tichý, takže mě přirozeně zajímalo, na co myslí - možná byl hladový a měl už po krk toho páchnoucího masa mrtvého válečníka. 

Ano, nemýlil jsem se. Myšlenkář však nemyslel na mě, protože jsem jeho myšlenky cítil. Propátrávaly vzduch před námi a hledaly život, který by se v této bílé pustině mohl nacházet. 

Pak ukázal prstem a zavolal na mě: 

,Tudy: v tom oceánu, se v hlubinách ukrývají velké ryby, které občas vyplavou na povrch, aby prolomily led a nadechly se. Jenomže tohle jsou velká a silná horkokrevná stvoření a neexistuje žádný szganský háček a vlasec, který by je dokázal ulovit!' Pak potřásl hlavou a řekl: .Tohle místo - tato země a tyto hory - je studené a opuštěné, a přesto...' Zamračil se. 

,Pane?' nechápal jsem. 

,Něco—' řekl a stále ještě se mračil. , Něco je tam, vepředu.' 

A zhruba po dalším kilometru... kouř v dálce! Na několika místech stoupaly k nebi šedivé proužky dýmu. Přeletěli jsme nad větrem vymodelovanými ledovými jeskyněmi a ledovými hroty vrcholků hor. 

Nyní byla Malinariho mysl upřena na sloup dýmu, který se objevil před námi. Viděl jsem to, co on, nebo si to alespoň myslím: ohnivou horu, černou proti bílému pozadí, neboť na jejím úpatí roztál veškerý sníh. 

Pak najednou Malinari mocně zatáhl za otěže a pobídl svého létavce ostře vzhůru. Udělal jsem to po něm, ale než jsem se stačil na cokoliv zeptat - nebo spíše než se k tomu odhodlala moje mysl - zvedl ruku, aby mě utišil. Jeho mentální sonda začal vysílat tak mocný signál, že i já jsem ,slyšel' jeho otázku, která byla namířena na toho, kdo se ukrýval v útrobách hory: 

Kdo jsi, ty tam v té hoře? Co tady děláš? Je to tvoje území, a jestli ano, jaké máš na něj právo? Vydobyl sis jej, nebo ses tu pouze usadil? 

Odpověď přišla s takovou silou, s takovou zničující kadencí, že jsme okamžitě věděli, já i můj pán, že to, co jsme právě objevili, není žádná průměrná inteligence nebo moc: 

Je to moje území, protože je moje. Mám na ně právo. A pokud o něm chcete pochybovat, poslužte si. Mám stvůry, které vás roztrhají na kusy. 

Nebo běžte pryč a možná vás nechám odejít v klidu - a v míru. A pokud jde o to, kdo jsem: jsem, kdo jsem. K tomu co jsem byl: byl jsem prvním, ale možná nebudu tím posledním. Jsem tady už tisíc let, takže mám na toto místo dostatečné právo. Takže, kliďte se! 

Malinari rychle odpojil všechny svoje telepatické kanály. Cítil jsem, jak se v něm alarmují veškeré jeho ochranné mechanismy, když se ke mně otočil a zíral vytřeštěnýma očima. ,Já vím, kdo to je!' řekl užasle. ,Něco z něho je v každém z nás!' A na chvíli ztratil řeč... 

Pak jsem na okraji velkého zamrzlého jezera spatřil pár velkých ledních medvědů. Prolomili díru do ledu a rybařili v tmavé vodě. Ukázal jsem je Malinarimu, a tak jsme se oba snesli níž, abychom se mohli vrhnout na naši kořist. Medvědi, překvapení naším nenadálým útokem, se vrhli do vody a zmizeli pod ledem. Malinari rychle sesedl ze svého létavce; čekal u díry, až se jeden z medvědů objevil. Pak udeřil - udeřil silou tří nebo čtyř mužů - a jeho bojová rukavice rozdrtila medvědovi ucho a celou jednu stranu hlavy. Medvěd byl na místě mrtev. Vytáhli jsme ho z vody na led, když tu se objevil ten druhý. Než ale Malinari stačil svou obrovskou silou zvíře udeřit, velká bílá šelma vztekle zařvala a ukousla mu ruku v lokti. Když potlačil svou bolest, vytrhl mu ruku z tlamy. Pak, zatímco jsme pojídali medvědí srdce a naši létavci upíjeli krev toho zvířete, řekl: 

,Moje zranění není velké a rychle se zahojí. Tenhle medvěd už se neuzdraví nikdy. Silnější přežívají. Ty jsi silný, Korate, a bdělý. Takže přežiješ. Kdyby sis těchto medvědů nevšiml, možná bych nepřežil ani já. Protože bych tady chtěl na chvíli zůstat a prohlédnout si ty ledové zámky a k tomu potřebuji krev a maso. No a kdybychom neměli maso těchto zvířat, co potom?' A jeho rudé oči zaplály. 

Tomuhle jsem dokonale porozuměl, takže jsem se ani neobtěžoval mu odpovídat. 

Vydali jsme se na průzkum a co jsme nenašli...! 

,Korate,' řekl můj pán, když jsme vstoupili do ledové jeskyně. ,Před tím, než jsem vytušil, že se v té hoře skrývá velká moc - jestli je ta ohňová hora činná, i když si osobně myslím, že ten kouř má na svědomí spíš nějaký tvor než příroda - ucítil jsem z této zamrzlé jeskyně slabší myšlenky, snové myšlenky. Ano, a také z jiných tady v okolí. Ptám se tě, kdo spí na takových místech?' 

Brzy jsme to zjistili. 

Našli jsme tam scvrklé tělo vládce z Vampýrů, zmrzlé na kost a uvězněné v ledu - bylo jím zcela obaleno, doslova v něm bylo pohřbeno. Tělo bylo celé svraštělé; jeho pokožka byla bílá jako sníh a v některých záhybech jí jako by prosvítala jeho divně bledá pijavice. Podle toho isme usoudili, že tu leží už hodně dlouho. Jenomže co bylo nejdivnější, jeho oči byly otevřené, i když zakalené. 

,Tady je jeden z těch spáčů,' řekl Malinari, a dokonce v té studené rezonující jeskyni ztlumil hlas. ,S tím rozdílem, že nesní, ale spíše prožívá noční můry.' 

,Spáč, pane?' zeptal jsem se. , Vždyť je zcela jistě mrtev.' 

,Jakže?' pozvedl opovržlivě obočí. ,Kde je tvá víra, Korate? Nebo je možné, že by se Nephran Malinari mohl mýlit? A v tom případě, kde je tvá důvěra ve Vampýry, v jejich houževnatost a dlouhověkost? Slyšel jsem myšlenky toho, co tu leží, to ti říkám - a cítil jsem jeho strach! Ne, není mrtvý. A podívej se sem.' 

Podíval jsem se na místo, kam ukazoval. 

Ten tvor se nacházel nějaké čtyři, možná pět metrů pod ledem. Ale v úrovni jeho žeber byla směrem k němu vyvrtána řada děr o průměru asi šesti centimetrů, které dosahovaly do hloubky možná jedné třetiny tloušťky ledu. Na zemi se přímo pod vyvrtanými otvory nacházely hromádky ledových úlomků. 

A Malinari povídá: ,Myslím, že nepotřebujeme pátrat po příčině zděšení v jeho tváři. Něco se tady hodně snažilo dostat k němu! Jenomže tento led je starý stovky let a je tvrdý jako ocel - vybral si opravdu dobré místo pro svůj úkryt. Až nastane ta chvíle a my se budeme muset také takhle zmrazit - až nám dojdou zásoby jídla - uděláme totéž...' 

,Až nastane ta chvíle... se zmrazit?' opakoval jsem jeho slova. 

Podíval se na mě. ,Na tomhle mrazivém místě, je to jediný způsob, jak přežít následující staletí. Stejně jako tento Vampýr se ukryjeme v ledu. Nejdříve se ale ujistíme, že si od něj zachováme dostatečný odstup.' 

Jako nějaký hlupák jsem znovu opakoval jeho slova: ,Odstup?' 

Načež můj pán jen zamyšleně přikývl a řekl: ,Odstup mezi sebou a Šejtánem. Před více než tisíci lety byl vypuzen a nyní žije v té ohnivé hoře. Ostatní, jako je tenhle, kteří sem přišli před ním nebo po něm, si našli vlastní způsob, jak přežít ty roky: spí v ledu. Jenomže Šejtán bdí! A můžeš nějak vyvrátit, že ty díry způsobila některá z jeho nestvůr? Ano, využívá tu horu a její teplo ke svému úkrytu a není pochyb, že ji brání nestvůrami, které dokážou takovéto věci. No a my hladovíme. Máme jen jednoho mrtvého válečníka, který nám ale nebude stačit na dlouho. Takže jsem si jist, že jediným možným řešením je pro nás led. Ale zde ne, ne v takové blízkosti Šejtána a jeho ohnivé hory.' 

Poté jsme se vrátili zpět k medvědům, naložili jsme jejich mrtvá těla na létavce a vydali se zpátky na místo setkání s Vavarou a Szwartem... 

Malinari oznámil svým kolegům, co jsme našli. Přesvědčil je, že ten, který vládne celému západnímu území, je opravdu Šejtán Nenarozený, a oni mu uvěřili. I když ze začátku trochu váhali, když jim oznámil svůj plán, jak dlouhodobě přežít. Vavara poznamenala: ,Nikdy nezjistíme, jestli to byla dobrá volba, ledaže se jednoho dne znovu probudíme. A pokud ne, pak jsme měli smůlu.' 

Válečník nám chvíli vydržel. Pomalu jsme ujídali maso z jeho kostí, až nakonec zbyla jen ohlodaná žebra, která tvořila jádro našeho provizorního ledového příbytku, po další sněhové bouři zcela zasypaného sněhem. Ke konci už byli Malinari, Vavara i Szwart tím vším stejně unaveni, takže jsme byli připraveni zahájit náš ledový spánek. Mezitím jsme totiž prozkoumali okolí a našli jsme jeskyni, která vyhovovala našemu záměru. 

Byl to výklenek, dost široký u svého vstupu, zatímco směrem dozadu se postupně zužoval do ztracena. Rozmístili jsme se. V přední části zůstali tři pobočníci (teď už zbyli jen ti tři); pak všichni létavci, pěkně pohromadě na jednom místě a pod jejich křídly se skryli Malinari a ostatní Vampýři. Já jsem byl umístěn na okraj, abych měl výhled na přední část jeskyně. 

V takovéto pozici to budou nejdříve pobočníci, kteří ucítí jakékoliv narušení a vrtání do ledu zvenčí. S trochou štěstí se jejich fyzická agónie změní v mentální a donese se až k Malinarimu. On a ostatní pak budou schopni díky své vůli roztát a dostat se z ledu... pokud jim ještě zbude nějaká síla. 

Ale nejjistější cesta, jak přežít a zůstat nedotčen všechna ta těžko odhadnutelná léta, bude vytvořit si takový ochranný štít, skrze který se nikdo a nic nedostane. S tímto cílem vytvořilo trio Vampýrů mlhu tak hustou jako ještě nikdy předtím, vyvolali ji z ledem pokryté země a z četných girland krápníků a rampouchů visících ze stropu jeskyně, ze zkrystalizovaných stěn, ale hlavně ze svých vlastních pórů. Vytvořila se všude kolem nás a postupně zamrzala, vrstvu po vrstvě, na led mnohem silnější, než jaký jsme viděli u toho tvora, kterého jsme našli v jeskyni blízko ohnivé hory. 

Dlouhou dobu jsem pozoroval, jak se tvoří - až do doby, než mi zamrzly oči, a pak už jsem neviděl nic... 

Probudili jsme se! 

Led tál a vzduch - byl teplejší! Stále byla zima, nicméně znatelně se oteplilo. Dva z pobočníků byli mrtví - a také tři létavci. Takže i ten třetí a poslední pobočník byl bez svého oře nepoužitelný. Byl to Szwartův muž, a i když byla jeho krev ztuhlá a bledá, přesto mu stále kolovala v žilách... dokud ji Szwart nezastavil - navždy. 

Pak ho ti tři velcí upíři vysáli a já jsem dostal část jeho seschlého masa. Seschlého, svraštělého, tuhého: my jsme na tom byli podobně, a také naši létavci. Ale alespoň jsme byli naživu. 

Ze stropu jeskyně tekla voda a venku... 

Jaká to změna! Nad jižním horizontem se objevila záře, jakou nad Ledovými pustinami ještě nikdy nikdo neviděl. Nemohlo to být nic jiného než slunce, které bylo na obloze viditelné, nicméně bylo nízko nad obzorem. Malinari a Vavara ucítili jeho paprsky okamžitě; ne, že by přímo pálily, ale byly nepříjemné. Naštěstí bylo to slunce daleko a jeho záře byla tlumena mlhou nad oceánem. Přesto bylo zřejmé, že vládce Szwart trpí; musel se zakrýt svým pláštěm, odvrátit oči a vrátit se do temnoty. Domnívám se, že jeho utrpení bylo spíše mentální než fyzické. 

V okolí se vyskytovalo velké množství ledních medvědů, z nichž mnozí měli mláďata, a dokonce i několik bílých lišek, které hledaly na okraji vody těla uhynulých ryb. V moři byly vidět obrovské ryby, velké jako válečníci. Jídla budeme mít víc, než si můžeme přát,' řekl Malinari. ,Bude stačit, abychom se mohli dostat bezpečně domů.' 

Ale Szwart chtěl vědět: ,Co se to tady stalo?' 

,Vrtoch počasí,' odpověděl mu můj pán. ,To je jediná možná odpověď. A znamená to, že máme volnou cestu a můžeme se vrátit na Hvězdnou stranu!' 

,Byli jsme vypuzeni,' odpověděla Vavara, která teď vypadala jako čarodějnice, i když postupně nabírala svoji ztracenou krásu. 

,Ano, ale to bylo velice, velice dávno,' odpověděl Malinari. Pak ji vzal k místu, kde kdysi stálo jejich ledové přístřeší s hradním košem dávno mrtvého válečníka. 

Kostra byla ohlodaná medvědy, vlky, liškami a dalšími zvířaty. Většina z kostí byla odvlečena, nyní už tam na studené blátivé zemi ležel jen zbytek. ,Sto let,' řekl Malinari. ,Nebo dvě stě, možná tři sta - nebo i víc! A naši nepřátelé na Hvězdné straně? Už jsou beztak mrtví, padli ve válkách o krev. A ten nemocný tyran, Dramal Hnijící: teď už nežije určitě, jeho maso opadalo z kostí, shnilo a nezbylo z něj nic. Ale my, dávno zapomenutí, žijeme dál. Přežili jsme, Vavaro. A vracíme se!' 

A to jsme také udělali. Ale ještě předtím, jsme zaletěli na západ, abychom prozkoumali ohnivou horu Šejtána Nenarozeného. Odvážili jsme se toho jen proto, že tam už nebyl; Malinari jeho přítomnost v té vyhaslé sopce necítil a už z ní nestoupal dým z jeho ohnišť. Našli jsme obrovské kádě s plazmatem; tím, že byly zamrzlé a nyní rozmrzly, bylo žluklé, plné červů a zapáchalo. Tyto a další stopy ukazovaly na to, že tady žilo stvoření, které se odstěhovalo teprve nedávno. 

,Vypadá to, že se také vrátil zpět na Hvězdnou stranu,' prohlásil vládce Szwart. 

No, ať už tomu bylo jakkoliv, nikde jsme ho tam nenašli..." 

XXIII 

Nathanova válka 

V odvodňovací jímce bývalého útulku (a přesto ne zcela tam, protože Jake Cutter ve skutečnosti spal v kabině vrtulníku, který měl namířeno přes nekonečnou Simpsonovu poušť na východ směrem k Brisbane, a zdály se mu divné sny), se naposledy ozval záhrobní hlas Harryho Keogha, který vytrhl Jakea z toho zvláštního snění navozeného Koratem, Myšlenkářovým vazalem. 

Vedeš si dobře, Korate, už jsme téměř u konce, řekl Harry. 

Téměř? zeptal se upír sklíčeně a s jistou rezignací v hlase. Co víc byste ode mě ještě mohli chtít? 

No, víme, co jste nenašli, když jste se vrátili zpět na Hvězdnou stranu, odpověděl bývalý nekroskop, nebo spíše jeho přízrak - nebo ještě lépe, jeho pouhý aspekt. Nenašli jste Šejtána a ani žádného dalšího Vampýra, a dokonce ani jejich hnízda! Místo toho jste našli opuštěné pahýly těchto kdysi honosných sídel, která jste byli nuceni použít jako dočasná přístřeší. A pak jste znovu začali lovit mezi Szganyi na Sluneční straně. A dál pokračuj ty. 

Mně připadá, že je to zbytečné, protestoval Korat. Neboť mi připadá, že to stejně už všechno víte! 

Všechno ne. (Ucítil, jak Harry zavrtěl svou nehmotnou hlavou.) Například jak Malinari s ostatními znovu drancovali Sluneční stranu? A také chceme vědět, jak je Szganyové... přivítali? A v neposlední řadě, co přimělo ty tři velké upíry opustit Sluneční stranu, riskovat tím, že vstoupili do zapovězené podzemní brány, která je přivedla sem. A protože ty jsi byl s nimi, koho jiného bychom se měli ptát? 

Dobrá tedy, zaskřípal Korat zuby a bylo zřejmé, že už mu došla trpělivost. Když vám to udělá radost... 

Udělá, přisvědčil Harry. A ty tím docílíš toho, že zde setrváme o nějakou tu chvíli déle. 

Korat si tedy s povzdechem začal vybavovat poslední detaily svého příběhu: 

„Letěli jsme domů, tedy tam, kde se náš domov kdysi nacházel. Máš pravdu: všechna orlí hnízda byla zničená, vypadala jako obrovské kamenné kostry zhroucené na planině s bludnými balvany. Přiletěli jsme hodinu před východem slunce, takže jsme byli nuceni najít si úkryt v některé z těch ruin. 

Kolonie Desmodů tu žily i nadále a také nás uvítali potomci potomků našich dávných známých. Alespoň vypadali podobně! A stejně jako netopýři, i my jsme se ukryli před sluncem (protože se zdálo, že nad Bariérovým pohořím stoupá poněkud výše) v jejich skromných, oprýskaných jeskyních a v rezonujících sklepeních zničených orlích hnízd. 

Přišla noc a s ní i obava, že Szganyové už možná také vyhynuli: že snad i oni podlehli té strašné pohromě, která se zde udála. Ale když jsme vyletěli nad vrcholky Bariérového pohoří a podívali se dolů směrem na Sluneční stranu... 

Ach! Szganyové tam byli a k tomu v tak hojných počtech! 

Jejich táborové ohně - a v mnoha případech také trvalé osady a města osvětlovaly noční oblohu jako roje světlušek v temných lesích, které stejně jako my nemohly za našich dávných časů spatřit takováto noční světla, snad jen kouř vesnic nebo kamen na krytých vozech prozrazující přítomnost lidí! A teď tady žili, naši milovaní Szganyové, veselí, plní sladké krve a nikde ani známka strachu. Zvuky jejich hudby doléhaly k našim nadšeným upířím uším a vůně jejich pokrmů - a jich samotných k našim napjatým, citlivým nozdrám. Ach, to byla nádherná chvíle! 

A Malinari řekl: ,Vampýři jsou pryč. My tři jsme jako jediní z velkých upírů přežili.' (Samozřejmě nepočítal mě.) ,Vidíš, Vavaro? My jsme ti, co nakonec přežili, jediní, kdo přežili! Takže jsem měl pravdu.' 

,Tak poleťme,' šeptal Szwart. ,Na hostinu!' 

,Ale ne, ne takhle,' namítl Myšlenkář a zvedl ruku, aby nás zastavil. ,Ty klany tam dole nevědí, že jsme se vrátili. Pokud se na ně jen tak vrhneme, bude jim to hned jasné. A příště už to budeme mít mnohem těžší. Jenomže my si musíme vybudovat a vybavit orlí hnízda a k tomu potřebujeme pobočníky a otroky, kteří budou v kádích pěstovat válečníky a létavce. Ale nejdříve budeme muset nějaké kádě najít nebo vykopat ze sutin zničených sídel. 

Také musíme vypátrat, co se to tady vlastně stalo. Zničili Vampýři sami sebe, nebo je zničilo něco jiného? A pokud ano, co to bylo? Szganyové? Ach ne, vládče Szwarte, přežili jsme Ledové pustiny a já nebudu spěchat, abych se jim hned ukázal. Protože jsem vyslal své myšlenky a vycítil u Szganyů zvláštní pocit bezpečí a svobody. Proč se nebojí? Protože už nemají důvod se bát. Což by ale na druhé straně mohlo znamenat, že my ten důvod máme. Proto musíme být opatrní a ze všeho nejdříve vypátrat tajemství všech těch změn a jejich příčinu.' 

,Takže co navrhuješ?' sykl Szwart., Abychom tady zůstali celou 

noc sedět a obdivovali jejich ohně?' 

Malinari zavrtěl hlavou. ,Ty klany tam dole žijí v těsném sousedství, v centru Sluneční strany - pokud nějaký dnes v noci napadneme, ráno to budou vědět všichni. A my potřebujeme čas, abychom se trochu vzchopili. Takže uděláme tohle: dnes v noci se rozdělíme. 

Vavara se vydá co nejdál na západ, ty pojedeš na východ, ale vyhneš se centru. Já zaútočím na opačné straně proti tobě. Můžeme se nasytit, to ano, ale hlavně potřebujeme rekruty – spoustu rekrutů, kolik jich můžeme dostat. Svůj lup si pak spravedlivě rozdělíme, budeme společně budovat, zůstaneme spojenci stejně jako dosud. A tak se také postupně dozvíme, co se to tu vlastně děje: jak se věci mají a co je příčinou všech těch změn.  

Souhlasíte? 

Po chvíli dohadování všichni souhlasili, a jak Malinari předeslal, ,zuřivě' jsme sháněli nové rekruty. Měnili jsme muže v otroky a mezi nimi jsme si vybrali pobočníky; ti byli brzy schopni sami rekrutovat nové otroky - a tak pořád dál. Také jsme hromadili zásoby pití a potravy (ano, i další potřebný materiál) ze Sluneční strany a určili zvláštní jednotky, které kopaly a pracovaly na hromadách suti rozpadlých orlích hnízd, stavěli zdi kolem našich vybraných bydlišť a zastřešovali je. 

Během všech těchto prací se našim dělníkům tu a tam dařilo odkrýt kádě, plynové komory pro růst stvůr a hmotu pro výrobu ochranných pouzder pro kukly. Samozřejmě že většina z tohoto kdysi živého materiálu byla shnilá a nepoužitelná; něco z toho ale ještě obsahovalo zárodky života a bylo to stravitelné nebo se to dalo smíchat s novým, čerstvým materiálem ze Sluneční strany. A tak jsme se pomalu rozvíjeli. Čas ale plynul a Szganyové se postupně dozvěděli o naší přítomnosti - od kmene ke kmeni, od klanu ke klanu - až všichni lidé na Sluneční straně věděli, že Vampýři se opět vrátili na Hvězdnou stranu. Netrvalo to dlouho, možná deset nebo dvanáct úsvitů. 

Mezitím jsme ale stihli naverbovat nějakých osm set mužů, žen a dětí. Kromě toho objevili naši pracovníci hluboko pod základy zničeného orlího hnízda skrytou zásobárnu zachovalých metamorfických tekutin, které ke svému oživení nepotřebovaly mnoho - dávku esence a několik ganglií základní inteligence - aby podnítily jejich růst. A nyní už jsme měli volnou cestu k naplnění kádí upířím životem. 

Nejdříve jsme úspěšně stvořili létavce. Pak jsme se pokusili o válečníky, ale tehdy nastaly potíže. Postavil se nám do cesty jeden z kmenů, v minulosti proslulý svou agresivní povahou a i nyní stále stejně divoký: kmen Lidesciů, jehož území se nacházelo na středozápadě Sluneční strany, v úrodných lesích pod úpatími kopců, v kraji četných slují a jeskyní. 

No a tito lidé si našli hrdinu, mladíka nebo muže zvaného Nathan Kiklu, který se vydal do zakázaných míst a vrátil se se strašlivými zbraněmi. Byl to příběh, který jsme slýchali pořád dokola od otroků rekrutovaných ze Sluneční strany: jak se Nathanův bratr stal Vampýrem - vládce Nestor z orlího hnízda tak mocného, že to mohl být jedině Dramalův hrad nebo jak se tomu říkalo za jeho časů - a jak ho napadlo vrhnout svého szganského sourozence do Brány vedoucí do Pekelných krajů. 

Ano, ta Brána byla legendou; za našich časů byla používána jako trest a žádný z mužů nebo nestvůr, kteří byli vhozeni nebo ,vykázáni' do té bílé záře, se nevrátil, aby o svých dobrodružstvích pověděl ostatním. Ale to bylo tehdy a teď byla jiná doba a onen Nathan byl nade vši pochybnost stále naživu; a velice záhy jsme měli příležitost poznat jej na vlastní kůži. 

Byl členem kmene Lidesciů. Už to nebyl kočovný kmen - Lidesciové si postavili rozlehlé město nebo opevnění nazvané Osada. A když jsme na ně poprvé zaútočili - což bylo zároveň i naposledy - okusili jsme, co se skrývá pod označením ,strašlivá zbraň'! 

Naši válečníci - které bylo mnohem komplikovanější vypěstovat než létavce - ještě nebyli tak dokonalí a dospělí. Napadli jsme Osadu ze vzduchu na létavcích, posílení pěší jednotkou a hrstkou pobočníků, kteří vedli válečníky do boje. S tím rozdílem však, že jsme nezamýšleli vyvolat bitvu, ale všeobecný chaos a paniku, při které by se Szganyové snažili někam ukrýt a my bychom si vybírali ty nejzdatnější. Vavara a Malinari vytvořili mlhu (Szwart byl proti takovýmto prostředkům, a pokud možno se jim vyhýbal; protože se jednoduše dokázal ztratit a splynout s tmou, považoval takovéto triky za zcela zbytečné). Takže z úpatí hor se začala valit mlha a postupně polykala celou Osadu. Hluboko ve studeném srdci toho města Lidesciů bylo vidět jen mihotající se světla místních ohňů. 

Pak jsme pobídli naše létavce a vydali se tím směrem... a vlétli jsme přímo do spárů pekla! 

Naštěstí jsme jako velitelé nebyli přímo v čele té výpravy; po varování mého nedůvěřivého pána jsme se drželi vzadu, abychom zjistili, jaká bude první reakce Lidesciů. Protože jakmile Malinari vyslal hluboko do nitra mlhy nad Osadou své telepatické sondy, ucítil něco podivného - mentální ticho, připravenost, hrozbu. A měl pravdu. 

Noc ožila ohlušujícími explozemi, oslňujícími záblesky světla a pronikavými výkřiky - ale nebyly to výkřiky Szganyů! Byl to vřískot našich otroků a pištivé výkřiky umírajících létavců. Z dřevěných stěn Osady k nám doléhaly zvuky ostrých, pronikavých ran, jako by kamenů praskajících v ohni nebo lámání stromů při pádu laviny. A z mlhy vylétávaly velké, oslnivé ohnivé koule, jež zasahovaly létavce, kteří se snažili přistát. Každý zasažený létavec okamžitě vzplál plamenem tak prudce, že běsnící otroci stěží stačili vyskočit ze svých sedel! 

Nakonec přiletěly vzduchem další ohnivé koule: tentokrát byly namířeny na nás, na úpatí hory, kde jsme z ,bezpečné vzdálenosti' nevěřícně sledovali celou tu scénu. 

,Dost!' zakřičel Szwart, zaklel, vyhoupl se do sedla a ztratil se do noci. Více utrpení a ponížení už nedokázal déle snášet; ustoupil před oslňujícími záblesky těch umělých ohnivých koulí. 

Malinari a Vavara použili svůj vampýří mentalismus, aby odvolali zbytek své armády, z nichž mnozí jedinci byli těžce raněni a neměli šanci doletět přes Bariérové pohoří zpět na Hvězdnou stranu. A jakmile se z mlhy vynořil ten ubohý, deprimující a skomírající zástup - šťastný, že to bouření a vřavu vůbec přežil - nasedli jsme na létavce, vznesli se na teplých proudech do výšin a zamířili jsme do našich domovů....abychom zažili největší překvapení našeho života! 

Když jsme začali klesat nad trojúhelníkem sutin, kde jsme začali budovat svou novou říši, spatřili jsme něco, čemu jsme nedokázali uvěřit - taková zkáza! Naše centrální plynové komory pro růst stvůr byly roztrhány výbuchy a jejich obyvatelé byli na cáry, rozervaní explozemi vlastních plynů. Kádě pro výrobu válečníků hořely ostrými modrými plameny, které ty kňučící stvůry doslova tavily. A dokonce ještě když jsme kroužili nad tím místem v němém úžasu, zaslechli jsme ohlušující explozi, která vymrštila roztrhaná těla upířích sluhů a tkání do vzduchu přes zeď jedné z nedokončených Malinariho pevností (byl to přístřešek pro válečníky, který už nikdy nebude dostavěn), a tlaková vlna následně prolomila i samotné stěny. 

Rychle jsme v tom nečekaném chaosu přistáli a můj pán se svými spojenci se bez jakýchkoliv ceremonií zuřivě vrhl na otroky, které tam před svou cestou zanechali, aby dohlédli na stavební práce. Ale než stačili vyslovit první otázku, popravit prvního z otroků... 

,Hej, vy tam!' ozval se zvláštní hlas někde z výšky-ale nebyl v něm krutý tón, varovné burácení ani výhrůžný sykot Vampýrů. Ne, tohle byl hlas mladého muže, obyčejného člověka. 

Stál na římse rozbitého ochozu, zády ke strmé zdi. Neměl šanci se dostat ani dolů, ani nahoru, aniž by se nesetkal s Vampýry nebo alespoň s jejich pobočníky a sluhy. Byl vysoký, ale křehký, neměl nic z velikosti upírů ani olověný pohled vládce. Byl to do slova a do písmene muž - Szgany. 

,Kdo jsi?' zeptal se Malinari. ,Nejsi náhodou ten Nathan? A tohle je tvoje práce? Jestli.ano, pak jsi mrtvý muž!' Cítil jsem, jak se můj pán snaží soustředit, jak z něj sálají vlny nenávisti a jak se vší svou mocí snaží dostat do mysli toho muže a otupit ji. 

A on, přestože byl mladý a očividně šílený (nebo možná ne?), se jen mile usmál, potřásl hlavou a řekl: ,Ach ne, můj mentálně nadaný příteli, moje mysl je chráněna. A když se do ní nedostal Maglore, Věštec, jakou šanci můžeš mít ty? Ale máš pravdu: já jsem Nathan a tohle je moje práce. A ještě jsem tu neskončil.' 

Malinari vydal pokyn (ve své mysli); otroci se připlížili směrem k rozbitému schodišti, které vedlo k Nathanovi. On se na ně podíval, viděl, jak se přibližují, ale nevěnoval jim skoro žádnou pozornost. Mezitím se slova ujala půvabná Vavara. Fyzicky téměř zářila, použila nejsilnější auru svých ženských vnad. Její ústa poslala směrem k Nathanovi polibek a příslib; usmála se na něj, jak tam stál na římse - mazaný úsměv děvky, který však vždycky pronikne do mužova srdce, pokud nějaké má - ozářila noc smyslným žárem svých jantarových očí, které uprostřed zářily karmínově rudou barvou. 

Shodila si z hlavy kapuci a rozepla si límec, rozpustila si černé havraní vlasy a rozhalila dlouhou pláštěnku z netopýří kůže. Její blůza byla ušita z jediného pruhu látky táhnoucího se od ramene k pasu a zakrývala jen jedno ňadro, to druhé zůstávalo obnažené. Její pleť byla ve svitu měsíce a hvězd jako mramor a to hrdé, nahé ňadro, pevné a klenuté se lesklo oleji, které používala. Začala kroutit boky, až se její pletená sukně rozvlnila - pak najednou strnula jako socha. Mučivě krásná tam stála s pláštěnkou rozevlátou větrem. Vystavovala na odiv své pevné, rozkročené nohy, stehna jako pilíře, zadek oblý jako jablko, s tmavým kožíškem v důlku, kde byla odtržena stopka. A já jsem na ni zíral a slintal jsem touhou, protože jsem cítil svůj stonek, který by tu její stopku velice rád nahradil. To už se ale Vavařina pláštěnka zavřela a zakryla její tělo. Ten obraz však zůstal vryt do paměti všech přítomných. 

Cítil jsem, jak se mi vaří krev v žilách; možná bych se na ni býval vrhl - což by byla moje zkáza - ale Malinariho ruka mě držela za rameno; naštěstí mě zastavil. A ten vysoký, bledý szganský spratek, ten Nathan, si z výšky prohlížel tu kněžku rozkoše, prohlédl si Vavaru... a ohrnul nos! 

Vavara žasla; cítila, jak její aura pohasíná, když ten bezvýznamný muž pohrdavě řekl: ,A pokud jde o tebe: měla bys vědět, že jsem byl sváděn opravdovými ženami! Moje mysl je před tebou uzavřena stejně jako před tímhle Myšlenkářem. A mimochodem, já vás všechny znám. Tebe Vavaro, i vás, Malinari a Szwarte. Byli jste legendami a nyní jste realitou, přišli jste z Ledových pustin zpět. Ale na vašem místě bych se tam raději vrátil, hned. Pro vás tady neexistuje nic jiného než opravdová smrt. A stejně jako můj otec, který zničil tyto příbytky zla a rozmetal je na kusy po celé planině, zničím i já vás. To slibuji, jako že jsem muž z kmene Szganyů Lidesci.' 

Mezi tím se Szwart ve změti kamenů a suti proměnil v temný stín a pohybem myslícího lišejníku - živé skvrny - se přibližoval k rozpadajícímu se schodišti. Také Malinariho otroci se za tu dobu stačili vyšplhat do poloviny věže, i když výš už se stejně nedostali. 

,A ty, Szwarte,' pronesl ten mladík z výšky nějakých patnácti metrů, kde stál na zbytcích starého schodiště. ,Myslíš si, že se ke mně dokážeš nepozorovaně připlížit a zničit mě? Legenda říká, že jsi spřízněný s nocí a že se v ní dokážeš ztratit. Ale my oba víme, že lidé - a stvůry - nemůžou jen tak zmizet. Nemám pravdu, Szwarte?' Zatímco mluvil, vytáhl cosi ze svého szganského kabátu, několikrát to převrátil v ruce, pak to vyhodil do vzduchu a nechal to schod po schůdku padat dolů. ,No, možná že alespoň u tebe to tak je," řekl. „Ale co se mě týče: už musím jít. Možná, že už se nesetkáme, ale určitě o mně ještě uslyšíte.' To dořekl a zmizel ve stínu za rohem věže. 

Vládce Szwart přelétl přes zeď, kde stál Nathan a odkud se vysmíval všem třem Vampýrům. Szwartova temnota se zde ještě více zhutnila, vířila a měnila tvary, pak se přesunula do stínů, kde se před chvílí ukryl ten šílenec. Věděl jsem, že tohle je konec Nathana Kiklua, ať už to byl kdokoliv. Protoplazma vládce Szwarta jej uchvátí; jeho zvláštní metamorfické kyseliny jej rozloží, až se scvrkne a svalí se na zem, pak se rozpustí a stane se součástí temného pána. Nebo spíše jeho zkapalněné tělo na chvíli zvětší objem Szwartova stínu, který jej přemění na pohonnou látku. 

Ta věc tvaru vejce, kterou Nathan odhodil, dopadla mezi skupinu tří otroků. Tam explodovala a vytvořila záblesk tak silný a jasný, že na chvíli zazářila jasněji než slunce! Světlo, žár a výbuch neznámé energie roztrhal těla těch nešťastníků a odmrštil je z kamenného schodiště dolů do sutin. Byli na kusy, mrtví dříve, než dopadli na zem. A Szwart syčel a vřískal, svíjel se nahoře na schodišti a snažil se znovu získat podobu člověka. Nepodařilo se mu to a znovu se zhroutil do jednolité skvrny. 

Ano, tohle všechno pro nás bylo šokující, ale nic nebylo horší než to, co nám oznámil Szwart, když se dal znovu dohromady, když se přeměnil do tvaru vhodného pro let a hledal místo, kde by mohl přistát a získat znovu svou podobu. 

,Nebyl tam!' ječel. ,Není tam! Ten chlap není člověk, ale duch! Možná vtělení všech Szganyů, které jsme kdy zabili, do jediného mstícího se ducha!' 

Malinari se obrátil k Vavaře a povídá: ,Szwart má pravdu. Ne v tom, že je Nathan duch, ale v tom, že už tam není. Na malou chvíli jsem se dotkl jeho mysli - byla opravdová, stejně tak jako štíty, které pozvedl proti mně - a vzápětí byla pryč! Takže jestli si myslíš, že jsme dnes v noci viděli strašlivé zbraně v akci, teď jsem spatřil jednu z nich: je to ten muž, ten Nathan. Ale tohle všechno mě nutí zamyslet se a já se pokusím to zvážit velmi pečlivě.' 

A navzdory tomu, že Myšlenkář volil svá slova velmi opatrně, možná proto, že cítil, že si musí zachovat alespoň částečně chladnou hlavu, jeho šavlovité zuby se pokryly jeho vlastní krví od toho, jak si je zaryl do rtů a odhalených dásní. 

Ano, Malinari to opravdu zvážil velmi pečlivě, stejně jako my všichni; ale žádná myšlenka nemohla nahradit naši ztrátu nebo vymyslet úspěšný způsob obrany proti dalšímu drancování toho démona Nathana. Podtrženo a sečteno, celá ta noc byla jedna velká pohroma a nic nezaručovalo, že by se situace mohla někdy zlepšit. 

Odstěhovali jsme se do podzemí. Je to nemyslitelné, co - Vampýři utíkají před člověkem?! Před sluncem, to ano, ale před jediným mužem? Přesto, bylo tomu tak. Když jsme nebyli schopni vybudovat si sídlo na zemi, museli jsme pod ni, tam, kde se základy zničených orlích hnízd křížily s tunely, jeskyněmi a slujemi, které za starých časů obývali snad jen netopýři a hmyz. 

A navzdory tomu, že naše síly byly omezeny - také naši létavci a válečníci se uvařili ve svých kádích - stále ještě jsme měli několik stovek otroků a dost zásob. 

Otroci se dali do práce; odklidili pozůstatky starých obydlí, přestěhovali naše zásoby do bezpečí a vybudovali obranné pozice na povrchu země. Objevili jsme a vykopali nové kádě pro metamorfózu, do kterých jsme obětovali třetinu našich dělníků jako surovinu pro budoucí létavce a válečníky. A také jsme začali stavět hlídky... Dokážete tomu uvěřit? Vampýři se chrání před možností sabotáže, kterou je schopen spáchat pouhý člověk! A navíc to byla mnohem větší hlídka, než bývaly ty, co drželi naši zmizelí předkové proti sobě navzájem. 

Jenomže to bylo nutné, protože kdykoliv jsme se teď vydali na lov Szganyů, mohli jsme si být jisti, že nás nemine odplata. A ten Nathan Kiklu - muž nebo duch, ať už byl čímkoliv - byl všude. Jakmile jsme se vydali na daleký západ Sluneční strany, setkali jsme se brzy se skupinou bojovníků Lidesciů, kteří měli ,pistole', ,granáty' a ,rakety', jež zapalovaly křídla našich létavců, oslepovali je stříbrnými střelami a shazovali ze sedel naše sluhy, ještě než mohli přistát na zemi. Takže za každého muže, kterého jsme na Sluneční straně získali, byl Nathanem a jeho szganskými bojovníky zabit jeden z našich. Po každém kroku, o který jsme se posunuli kupředu, následoval jeden krok zpět. 

Na východ, nebo na západ, kdekoliv jsme udeřili, objevil se Nathan a jeho lidé v trojnásobné přesile. Jak? To jsme nedokázali pochopit. Navíc na nás střílel z úkrytu z velké dálky, zabíjel naše sluhy v jejich obranných pozicích ve strážných věžích. Nakonec byli můj pán a jeho spojenci nuceni vymyslet novou strategii. 

Namísto toho, aby obývali jen jednu centrální oblast starých ruin, rozhodli se umístit do každého zničeného orlího hnízda a hromady sutin na Hvězdné straně své muže. Protože jedna věc byla jistá: ať už byl Nathan kdokoliv nebo cokoliv a ať už byl schopen se objevit jako kouzlem během krátké chvíle kdekoliv, nemohl být všude najednou! A tak se nám podařilo udržovat jakousi rovnováhu, i když jsme dělali jen malé pokroky... 

Jedné noci se můj pán vydal ven sám. Za chvíli se vrátil a hořce si stěžoval: ,Ten zatracený szganský spratek - má špehy v Bariérovém pohoří! Pche! Takhle se tedy dozvídá o našich nájezdech: sledují nás, jak vzlétáme z planiny, vidí, kterým směrem se vydáváme, a pak mu podávají hlášení. Vystopoval jsem je svým mentalismem - a našel jsem ten jejich!' 

,Cože? Tihle muži jsou zloději myšlenek?' nevěřila Vavara svým uším. ,Mentalisté?' 

Malinari se rozchechtal jako šílený a odpověděl: ,Jsou to stejní mentalisté jako my, ano. To říkám já, Malinari Myšlenkář, největší z vás. Ale... oni nejsou lidé!' 

,Nejsou to lidé?' Szwart byl zmatený. ,Říkáš, že to nejsou lidé? Tak kdo potom - trogové?' 

Malinari rázně zavrtěl hlavou a zamával rukama. ,Žádní trogové -psi!' řekl. ,Divocí vlci, kteří uvažují jako lidé. A co je ještě divnější, říkají tomu Nathanovi strýc! On je jejich příbuzný!' 

,Pak je to psí vládce!' uvažovala Vavara. ,To je jediné možné vysvětlení. Ten náš nenáviděný nepřítel je Vampýr! Sídlí vysoko v horách, vládne Sluneční straně a nechává si Szganye pro sebe. Jeho potřeby jsou tak malé, že jej kmeny trpí za to, že je ochraňuje. Musí to tak být. Nathan je podvrženec.' 

A Szwart povídá: ,Ale psí vládce? S jeho schopnostmi a mocí? A pokud ho trpí jen proto, aby je ochraňoval - proti čemu? Co tu bylo před tím, než jsme se vrátili?' 

Můj pán rozhazoval rukama a křičel: ,Já nevím! Já už nevím vůbec nic... jen to, že už mám toho Nathana, téhle zříceniny a celé té nekonečné, zbytečné práce plné zuby. Snažíme se a nikam to nevede...' 

Začali jsme útočit odděleně, ale koordinovaně, na různých místech daleko od sebe a přitom jsme se snažili co nejvíce skrývat svou přítomnost. Protože znovu platilo pravidlo: že Nathan nemůže být najednou na více místech. Nakonec se tedy přece jen dostavil úspěch - který ale netrval příliš dlouho. On sice nemohl být všude, ale jeho zbraně ano. 

Od čerstvě rekrutovaných sluhů jsme se dozvěděli, jak rozmisťoval svá ničivá zařízení - své zbraně a granáty a tak dále - mezi ostatní kmeny. A jak je učil je používat. Ale tyhle zbraně a ,munice', kterou používali nebyla nevyčerpatelná. Čas od časuje Nathan musel doplňovat tím, že se pro ně vydal do Pekelných krajů. 

A tady se nabízela otázka: jak mohl Nathan pořádat výlety do Pekelných krajů bez toho, aby použil Bránu na Sluneční straně? Neboť ta Brána už přece nebyla přístupná. Zatímco za našich časů se nacházela na dně kráteru na závětrné straně úpatí hor nedaleko velké hranice, nyní byla vyzvednuta a nacházela se uprostřed jezera! A na tom jezeře naplněném bílou vodou se tvořily víry, které vás dokázaly utopit. 

Často jsme to při našich výpravách na Sluneční stranu přes Bariérové pohoří vídávali: gejzír vody, zevnitř osvětlený, stoupající do výše do noci a padající zpět do jezera. 

Abychom tento problém vyřešili, vydali jsme se jedné noci ven; nebo spíše Malinari a Vavara se vydali ven v doprovodu několika pobočníků a otroků. Protože vládce Szwart odmítl vydat se do blízkosti takového zářivého zdroje světla, i když nevyzařovalo teplo. 

Ach, a že to ale byl úspěšný výlet - alespoň pro Vampýry, když ne (jak se později ukázalo) pro mě; i když jsem to samozřejmě nemohl tehdy tušit. Tak či tak, během předchozího dne, zatímco upíři spali nebo plnili své pracovní povinnosti v podzemí pod ruinami starých orlích hnízd, jezero najednou vyschlo! 

A pod ním se objevila Brána, obklopená svým kráterovým ložiskem, svítící do noci jako bílé slepé oko nějakého mrtvého kyklopa. Ale co se týkalo jezera a jeho gejzíru mléčné vody: zmizely, nezůstala po nich ani kapka! Země vyschla, popraskala a na dně bývalého jezera se utvořily kanálky, které vypadaly jako cesty do pekla a naznačovaly, kudy se voda ztratila, když stékala do díry ústící do podloží. Zvláštní věc, ta Brána; divná jako bílý měsíc cestující po obloze nebo ledové hvězdy a stejně tak nevysvětlitelná. 

Malinari, Vavara a jejich muži sesedli ve stínu úpatí hor mezi bránou a planinou ze svých létavců, dost daleko od Brány samotné. Své oře otočili čelem k Bráně, dolů z kopce, aby mohli v případě potřeby okamžitě vzlétnout. Byla to bezpečnostní opatření pro případ, že by se museli dát rychle na útěk. Z toho vidíte, že i mezi velkými upíry měla Brána do Pekelných krajů zlou pověst. 

Rozdělili jsme se na malé skupinky, z nichž každá se vydala jiným směrem - opět kvůli bezpečnosti. Pohybovali jsme se od balvanu k balvanu a vždy jsme se snažili držet ve stínu, zatímco jsme se pomalu přibližovali k Bráně. Stále jsme ještě byli v dostatečné vzdálenosti, když tu zvedl můj pán ruku a vyslal nám všem mentální signál, aby nás varoval. 

Něco přichází Branou! šeptal jeho hlas v našich myslích, zatímco jsme se rychle snažili skrýt do stínů. 

A měl samozřejmě pravdu. Cítil odlišné myšlenky těch mužů z Pekelných krajů (tedy od vás), když vystoupili na povrch našeho světa. Mnohem důležitější ale bylo, že Malinari cítil jejich nepřipravenost. Ano, měli zbraně stejně ničivé, jaké měl Nathan, ale měli je připravené pro případ obrany, ne k útoku. A také měli jen chabou představu - nebo možná vůbec žádnou - o tom, co můžou na Hvězdné straně očekávat. K.e všemu byly jejich mysli obtěžkané touhou po těžkém, žlutém, tvárném kovu, kterému vy říkáte zlato a který je v mém světě tak běžný. 

Bylo jich celkem třicet tři, polovina z nich byli vojáci, kteří zaujali pozice na úbočí Brány, zatímco zbytek se shlukl do neuspořádaného, chaotického davu. Pak se vydali směrem k planině. Dva z vojáků řídili hlučné stroje s koly, které prořezávaly tmu kužely bílého studeného světla; ti se vydali napřed, aby svítili na cestu mezi balvany rozesetými po krajině. My jsme ještě pořád čekali tiše a nehybně ukryti ve stínech, nechali jsme je projet mezi skupinami našich lidí. 

Nakonec se ozval Malinari: Tito muži nejsou jako Nathan. Jsou jako děti a nemají ani tušení, kde se ocitli! Ti muži na okrajích - vojáci - mají zbraně. Až zahájíme útok, pobijte je jako první, co nejrychleji. Není jich o nic víc než nás a nebudou pro nás znamenat velký problém; tentokrát je moment překvapení na naší straně. Ohledně té skupiny uprostřed: to jsou intelektuálové, bez svalů... podle mého odhadu jsou slabí a není mezi nimi žádný mentalista. Jdeme na to; a nezapomeňte, ty slabochy musíme dostat živě, abychom je mohli podrobit výslechu. Připravte se - za pár vteřin se vaše osudy mohou změnit k nepoznáni! 

V čemž měl samozřejmě pravdu. 

Nevím, jak pojmenovat to, co se dělo následně, protože tohle nebyl ani ,boj', ani útěk, neboť žádná z našich obětí neměla šanci cokoliv podniknout. Moment překvapení byl opravdu na naší straně a v kombinaci s naší bleskovou rychlostí a obrovskou upíří silou srovnatelnou u každého z nás se čtyřmi nebo pěti muži... byl výsledek zdrcující. Byli to muži z Pekelných krajů, ale ještě nikdy nezažili takovéto peklo, jaké jsme jim připravili my té noci. 

Chvíli se ozývaly výstřely, ale ty byly brzy umlčeny. Ztratili jsme pobočníka a tři otroky. Muži z Pekelných krajů ztratili všechno - svoje takzvané ,vojáky' určitě. A ohledně těch dvou na ,motorkách': ti se vrátili, aby se podívali, co se to děje, a jakmile to zjistili, ani nezastavili a rovnou se rozjeli zpátky na planinu mezi balvany. Pochytali jsme si je později. 

Ty čerstvě ulovené jsme vzali s sebou a vhodili je do kádí, živé si vzal k výslechu Malinari. Nedokážu odhadnout, která z těch skupin měla větší smůlu, jestli ta živá, nebo ta mrtvá... spíše ta živá. Každopádně to bylo jedno; stejně se brzy připojili ke svým mrtvým kamarádům. 

To, co se ale dozvěděl můj pán - to bylo velice užitečné! Doslova ho to nadchlo - a jeho upíří kolegy také. Pro mě to byl ovšem začátek konce..." 

Korat na chvíli umlkl. Když opět promluvil, zaznělo to v Jakeově spící mysli jako povzdech a v Harryho metafyzické mysli to byl hlas ze záhrobí. 

Zbytek znáte. Za nějaký čas, jakmile Malinari vytáhl a vstřebal všechny informace z myslí ,vědců' a jejich vojenského velitele, nastal čas opustit Hvězdnou stranu. 

Před tím, než jsme tak učinili, si Myšlenkář, Vavara a Szwart zajistili velký počet pobočníků; nejdříve je učinili nemrtvými, aby následně povstali jako rychle se rozvíjející Vampýři! Mezi ně pak rozdělili všechny zbylé otroky, létavce a hotové válečníky, všechna území, která měli ve svém držení, majetek a tak dále. Byl to projev jejich zlé vůle a nepřátelství; když nemohli ti tři velcí upíři mít Sluneční/Hvězdnou stranu jen pro sebe, pak ji nebudou mít ani Nathan a jeho klan Lidesciů a ani Szganyové jako národ - ať o ně bojují opět celé věky a platí za to vlastní krví. Takže si můžete být jisti, že na Hvězdné straně znovu žijí noví vládci, zatímco na Sluneční straně teče krev jako za starých časů... 

Korat konečně dovyprávěl svůj příběh a ozval se Harry: Z toho všeho, co jsi nám řekl, vyplývá, že jsi neměl zrovna šťastný osud. A musím také přiznat, že tvůj konec nebyl spravedlivý. 

Jsem rád, že to konečně uznáváš! zaradoval se mrtvý upír. 

Alespoň podle toho, co jsi nám vyprávěl, dodal Harry. Ale spíše mě zajímá to, co jsi nám neřekl, což je možná důležitější než všechno ostatní. Ti Vampýři jsou v našem světě už nějakou dobu, ale vypadá to, že zatím nedosáhli valného úspěchu. Co dělají, Korate? Jaké jsou jejich plány? Byl jsi jedním z nich a určitě to víš. 

Aááááách! ozval se ten druhý lstivým tónem, který naznačoval odmítavé zakroucení nehmotnou hlavou. Tohle je to jádro problému. Ale ne - to, co žádáš, je mé tajemství a vy si to budete muset zjistit sami a pátrat po tom po dlouhou, dlouhou dobu, až bude možná příliš pozdě. Protože tohle je koneckonců můj poslední trumf, poslední eso v rukávě - poslední šance, jak se s vámi na něčem dohodnout. Až budete mít tohle, mně už nezbude vůbec nic. 

„Dohodnout se?" zeptal se Jake, tak trochu překvapen svým vlastním hlasem, který po dlouhé době opět zazněl. „Jsi přece mrtvý! Jaké bys ty chtěl uzavírat dohody - co bychom ti my mohli nabídnout - kromě své společnosti, kterou ti můžeme poskytnout, a trochy té útěchy?" 

No, tím bychom mohli začít... 

Do toho se ale vmísil bývalý nekroskop: To už jsme ti poskytli: společnost i útěchu a možná že obojího bylo až příliš. Není dobré trávit dlouhou dobu ve společnosti upírů. Ne, neexistuje dohoda, kterou bychom mohli uzavřít, Korate Myšlenkářův vazale. Navíc cítím, že tvoje vůle je velice silná. Jsi mrtvý, ale tvá vytrvalost je plná života! Jakeu, je čas odejít. 

„Už jsem si myslel, že se toho nedočkám," odpověděl Jake. 

Jen doufám, že si něco z toho zapamatuješ, pochyboval Harry. 

„Ještě si nejsem stoprocentně jistý, že chci," zabručel Jake. 

No, na tvém místě bych si tím jistý byl! opáčil Harry a v jeho záhrobním hlase se zračilo zklamání a hněv. Závisí na tom budoucnost celého tvého světa. Takže když už nic jiného, snaž se zapamatovat si alespoň tohle: 

Neuvěřitelná řada čísel - vířící jako na obrazovce počítače se rozvinula v jeho mysli, z ní vystupovaly symboly a rovnice a měnily se, až dosáhly určité kritické hranice... a utvořily dveře. Möbiovy dveře! A Jake jaksi věděl, že to, co zbylo z Harryho, se v těchto dveřích ztrácí a mizí do jiného světa a možná jiného času. 

„A... a tohle si mám pamatovat?" zeptal se, zatímco se díval jak se dveře bortí a on zůstává v zatuchlé a bublající podzemní šachtě bývalého útulku. Sám, i když ne úplně osamocen. 

Neznepokojuj se, Jakeu Cuttere, ozval se Koratův žádostivý záhrobní hlas ze tmy, která Jakea najednou v té podzemní nádrži obklopila. Byla to tma předcházející světlo reálného světa. Buď klidný, neboť jsem si jist, že se budeme schopni domluvit... 

...ehm... já a ty? 

Jake už ale neodpověděl a pokud přece jen, zůstalo to ztraceno někde v dáli mezi snem a skutečností... 

XXIV 

Shoda okolností 

Liz se nad ním opět nakláněla. „Co si máš pamatovat?" ptala se. 

„Cože?" Jake ospale mžoural a protíral si oči rukama. 

„Mumlal jsi cosi o tom, že si musíš něco zapamatovat," nechápavě opakovala Liz. A zatímco on poroučel svým myšlenkám, aby pro něj vydolovaly nějakou odpověď, ona pokračovala: „A před tím, než se zeptáš - ne, nešpehovala jsem tě. Přišla jsem, abych s tebou zatřásla; něco jsi mumlal a já si myslela, že mluvíš se mnou." 

To sice ne, ale s někým přece jen mluvil. S Harrym? S Koratem? Ale kdo je sakra Korat? To jméno mu bylo v jedné chvíli strašně povědomé, a vzápětí už nedávalo žádný smysl, zcela mu vyklouzlo z paměti. A teď, jen o chvíli později, už si Jake ani nebyl jistý, jestli to jméno vůbec kdy slyšel. 

Pamatuj si! ...pamatuj si ...pamatuj si (znělo jako ozvěna v jeho paměti). A čísla - vír čísel, rovnic a symbolů, jako noční můra matematika - se slila v jednu velkou nulu, v nic, zatímco ještě před chvílí cosi znamenala. 

„Čísla?" opakovala Liz. „Co je s nimi?" 

Teď už byl Jake zcela probuzený. Zamračil se. „Jsi si jistá, že jsi tam se mnou nebyla?" Pak uviděl ten pohled v jejích očích: „Dobře, dobře! Jen se ujišťuji." Ještě jednou se protáhl a neohrabaně se narovnal. „Myslím, že se mi zdálo o... sakra, já nevím - o všem možném." Podíval se na své boty, pak se předklonil, ohmatal si kalhoty a divil se, proč si myslí, že by mohly být mokré. „Už si nepamatuji. Vlhké místo? Hlasy? Čísla?" 

Ale Liz jen pokrčila rameny. „To musíš vědět ty," řekla a odvrátila se od něj, takže si nemohl všimnout, jak mrkla na ostatní, kteří seděli v přední části kabiny. A přes rameno mu řekla: „Chystáme se přistát. Naše příští zastávka - Brisbane." 

Ben Trask, Lardis, Goodly a ostatní na Jakea mlčky hleděli, jak si protahuje ztuhlé klouby a pak se připojil k Liz u sedadla snajpera. Zatímco si zapínala pásy, Jake ukázal na otvory pro zbraň a zeptal se: „Můžu si to otevřít? A na které straně je Brisbane?" 

Jeden z techniků mu odpověděl, „Jasně - klidně si ty dveře otevři. Ale raději se nejdříve připoutej. Brisbane je na levé straně." Ze stropu visely bezpečnostní popruhy. Jake si jeden přitáhl a připnul ke svému opasku, dobelhal se ke dveřím na levé straně a odsunul je. Dovnitř se vedral čerstvý vzduch, podtlak od vrtule a následně dum, dum, dum, ohlušující rytmické dunění rotorů. 

Liz se také připoutala popruhem a přisedla si k Jakeovi. „Už jsi tady někdy byl?" zeptala se, ale její slova zanikla v hluku. Vůbec to nevadilo, protože ji Jake i přesto ,slyšel' a odpověděl: 

Ne, nebyl. A začínáš v tom být vážně dobrá. 

Jen se na něho podívala a řekla: Ale nemám to od přírody - neumím odesílat, ještě ne - takže jsi možná ty ten, kdo je v tom dobrý. 

Ne. Zavrtěl hlavou, aby svým myšlenkám dodal důraz. Děláš to ty, Liz. Je to tvoje nadání, které se neustále zdokonaluje. A možná se mezí námi vyvíjí jakýsi zvláštní vztah. To bylo poprvé, kdy se odvážil přiznat něco takového. 

Jejich pohledy se setkaly, na chvíli se zastavily a oba věděli, že myslí na totéž: že Jake zčistajasna začal přijímat telepatii mnohem snáze - jako by ji procvičoval. A také oba věděli, kde tuto schopnost získal. Stejně jako když předtím vysvětloval Lardisovi: spánek a podvědomí jsou zvláštní věci. A sny mohou být ještě podivnější. Někdy se můžou proměnit dokonce v něco víc než pouhé sny. 

Oba se podívali dolů, na malou přistávací plochu dvě stě metrů pod nimi a pak tři nebo čtyři kilometry na východ na centrum Brisbane. 

Brisbane bylo velké a rozlehlé, ale nepostrádalo určitý řád a harmonii. Právě naopak, bylo až příliš symetrické, ultramoderní. Jeho ulice byly příliš široké, s mnoha parky, jezírky a zelenými pruhy. Mohlo by budit zdání jakési chladivé a osvěžující oázy, což by v tomhle parnu, kdy dokonce i rotorem rozvířený vzduch byl pekelně horký, bylo velice vítané. Nicméně, řeka, která tu protékala, nepřipomínala tlustého vlnícího se stříbrného úhoře, ale spíše tenký, hadovitý řemínek biče. Většina jezírek byla vyschlá a na zelených pruzích prosvítaly žluté skvrny. 

Jake se zamračil a chtěl k tomu něco říci, jenomže obzor se rychle zvedal a Brisbane se začalo zplošťovat, až nakonec úplně zmizelo za letištními budovami. A o chvíli později už dosedli na zem. 

Když se rotory začaly zpomalovat, jejich ječení se stalo neúnosným. Jake se zašklebil a rychle zavřel dveře... 

To malé letiště - no, spíše jen přistávací plocha - patřilo soukromému leteckému klubu, jehož členy byli zámožní obyvatelé Brisbane. Pilot helikoptéry byl nasměrován vzdušnou kontrolou, která zase dostala pokyny od vyšších úřadů. Mohlo by to vypadat podezřele, kdyby na hlavním mezinárodním letišti přistála polovojenská trysková helikoptéra... zejména když vezla kontingent pobočky E, jejíž členové už začínali vypadat tak trochu zanedbaně. 

Trask odvysílal svoje požadavky už dopředu, ještě než sbalili svůj tábor na druhé straně kontinentu; diskrétní opatření byla učiněna, už když byla helikoptéra na cestě, a nyní byli uvítáni dvojicí perfektně upravených uniformovaných ,šoférů', řidičů limuzín s neprůhlednými skly, a Trask se se svými lidmi brzy ocitli na cestě do města. 

Když opouštěli letiště a mířili na hlavní silnici, míjeli malé parkoviště. Tam, na kapotě otlučeného šedomodrého vozu podobného Range Roveru, seděl vysoký, hranatý muž v džínách, polokošili a s širokým kloboukem na hlavě a upřeně sledoval dalekohledem oblohu nad letištěm. Jeho obličej byl pod lemem širokého klobouku a v záři odpoledního slunce absolutně nerozeznatelný. 

Nebylo na něm nic zvláštního - jen Liz se nezdál. Všimla si, jak v poslední chvíli, než jim kola auta zastínila výhled oblakem prachu, obrátil ten muž svůj dalekohled a prohlížel si jejich vozidla. Liz se zamračila a poklepala Traska, který seděl na předním sedadle, po rameni. 

„Ten muž tamhle," řekla. Právě projížděli zatáčkou a parkoviště i s tím mužem pomalu mizelo ve zpětných zrcátkách řidiče. Trask se ohlédl, podíval se směrem, kterým ukazovala Liz; neviděl nic než oblak prachu a vzdálené chvění horkého vzduchu. 

„Muž?" zeptal se. „Co je s ním?" 

Interní komunikace ve voze byla zapnutá a řidič - speciální agent - se zeptal: „Něco podezřelého, madam? Říkala jste muž? Tam vzadu? Co dělal?" 

„Seděl na kapotě auta," odpověděla Liz. „Prohlížel si dalekohledem oblohu." 

„Milovník letadel?" Přes sklo, které dělilo Liz a toho řidiče, si všimla, jak pokrčil rameny. „Toužící po tom, stát se členem klubu. Hm! Může doufat. Létání je pro bohaté lidi." 

Ale Liz se naklonila dopředu a tiše zašeptala Traskovi přímo do ucha: „Jenomže v poslední chvíli jsem ho zahlédla, jak si prohlíží nás." 

Právě najížděli na hlavní silnici a nabírali rychlost. „Nech to plavat," řekl jí Trask. „Zřejmě to nic nebylo a v každém případě už je pozdě. Pokud o nás někdo ví, pak jsme byli prozrazeni. A pokud jsme byli prozrazeni, pak byl samozřejmě někdo vyslán, aby zjistil situaci - a určitě byl vyslán někým. No a my budeme muset zjistit kým a odkud." 

Liz přikývla a řekla: „A... taky se zajímal o nás." 

„To je všechno, co máš?" 

„Ano." 

Trask pokrčil rameny, ale ne lhostejně. „Možná byl jen zvědavý. A na druhé straně, možná nejsme tak nenápadní, jak jsme zamýšleli. Dvě limuzíny s řidiči, čekající na malém soukromém letišti? Chápeš? Podívej se na to z druhé stránky, já sám bych byl zvědavý. Myslíš, že bys ho příště poznala?" 

„Možná," odpověděla. „Bylo na něm cosi nepříjemného, jakoby pavoučího." 

„No, jestli ho zahlédneš, dej mi vědět," řekl Trask. „Poprvé je to shoda okolností. Podruhé... je lepší toho pavouka zašlápnout." Auta uháněla směrem do nedalekého města... 

Ten vysoký, štíhlý muž na parkovišti mezitím nastoupil do svého auta a vyťukal číslo na mobilu. Ozval se nezaujatý ženský hlas: „Xanadu; recepce." 

„Chci mluvit s Milanem," řekl jí ten hubený muž. Chvíli bylo ticho a pak řekla: „Vaše identifikace?" Teď už zněl její hlas zaujatěji. 

„Nepleťte se do cizích záležitostí," odpověděl ten muž s důrazem na slovo ,záležitosti', i když v jeho hlase nebyla žádná výtka nebo rozladění. Bylo to zkrátka jen heslo. 

„Okamžik, pane," řekl ta dívka. V telefonu se ozvala neutrální melodie. 

Zatímco čekal, odkašlal si, aby si pročistil hrdlo, otřel si pot z čela a uspořádal si myšlenky. Jeho zaměstnavatel - pan Milan, kterému se teď chystal podat hlášení - dokázal uspořádanou mysl ocenit; jednoznačně dával přednost jasným a uceleným myšlenkám a také je rád slyšel z první ruky. 

Za chvíli se ze sluchátka ozvalo: „Tady je Milan." Hluboký, důrazný, zjevně kultivovaný, přesto však jemně hrozivý mužský hlas, který přerušil hudbu. „Co si přejete?" 

A ten hubený muž pověděl svému zaměstnavateli o helikoptéře a stručně mu popsal lidi, které viděl nastupovat do limuzín před budovou letiště. Nakonec dodal: „Odjeli směrem na Brisbane." 

Nastala krátká pauza a pak se ten na druhém konci drátu zeptal: ,,A ty jsi za nimi nejel?" 

„Kvůli těm šoférům," odpověděl hubeňour. „Na řidiče byli až příliš dokonalí. Nikdo nedokáže v tomhle horku vypadat tak upraveně, čistě a chladně, jako vypadali oni - bez vynaložení většího úsilí. Určitě je poslala vláda. A pokud ano, přilepili by se na mě jako mouchy na trus hned, jak bych se jim objevil ve zpětném zrcátku." 

„Chápu," řekl hlas pana Milana s charakteristickým středomořským přízvukem. A po chvíli dodal: „Poznal bys ty lidi, kdybys je znovu potkal?" 

„Jasně." 

„Dobře. Myslím, že tohle je přesně to, na co jsem čekal. Můžete odvolat zbytek svých pozorovatelů, pane Santesone. Ať vám přijedou podat hlášení sem do Xanadu. Myslím, že vám bude víc po chuti, když své povinnosti přenesete sem a budete je vykonávat tady v mém středisku. Jen se za mnou nezapomeňte zastavit, jakmile sem dorazíte." 

„Hned se do toho dám," řekl ten hubený muž. A když zavěsil telefon, mumlal si pod vousy: „Kdo vůbec jsi - nějaký čtenář myšlenek? Ale ano, máš pravdu - to je přesně to, co jsem chtěl slyšet po dni stráveném pozorováním a čekáním. V tom vedru jsem zpocený jako myš, a ještě se mám snažit vypadat nenápadně. Zatracená práce, v takovémhle počasí. Ale tam v tom rekreačním středisku..." 

Tam v tom rekreačním středisku, pomyslel si, když startoval auto a opouštěl parkoviště, je život jeden velký přepych! Bazény, děvky v bikinách, dobré jídlo a pití - a dokonce kasino, hm - kde můžu utratit všechny svoje prachy skoro tak rychle, nebo dokonce rychleji, než mi je ten podělaný pan Milan dá!  Pak se zašklebil. 

Ale na druhé straně, nikdo o Milanovi nemohl říct, že je zlý. Garth Santeson, který byl už přes dvacet let soukromým detektivem, ještě nikdy nebyl tak dobře placen. Cože? Milan a zlý? Nikdy! Podezřelý, to ano - jak jinak popsat chlápka, který chodí ven jenom v noci? Ale určitě není zlý - sakra, to ne! Způsob, jakým kolem sebe Aristotel Milan rozhazuje prachy, to je jako... jako kdyby zítra už neměly mít žádnou hodnotu! 

Ani netušil, jak blízko pravdy se ocitl, a to hned v několika ohledech. Santeson řídil svůj omlácený vůz na jih směrem k obchvatu, který obepínal Brisbane. Pak našel ceduli, která mu ukázala cestu do Beaudesertu, a z něho dál k Macphersonovu pohoří, přímo na hranici s Novým Jižním Walesem. Dobrých sto třicet kilometrů cesty, než dorazí do hor. 

A nakonec až ke Xanadu... 

*    *    * 

Na cestě do města se ozval Jake: „Už si vzpomínám!" „Na svůj sen?" zeptal se Lardis Lidesci. „Cože?" Jake se na něj podíval. 

„V letadle jsi měl sen. Když tě Liz probudila, nemohl sis vzpomenout." 

Jake zavrtěl hlavou. „Ne, na to ne," řekl. „Mluvím o Brisbane - vzpomínám si na tohle místo. Když jsem se na to město díval z helikoptéry, zdálo se mi příliš uhlazené, příliš nové. No, asi proto, že nové je." 

Jake a Lardis seděli v první limuzíně spolu s nejlepšími techniky týmu, párem mladých počítačových maniaků, kteří byli plnohodnotnými členy pobočky E, přestože neoplývali žádnými ESPerskými schopnostmi. Jeden z nich byl Jimmy Harvey - podsaditý, předčasně lysý, možná šestadvacetiletý muž, se šedýma vodnatýma očima. Svými bujnými rezavými licousy a hustým obočím se snažil zamaskovat lysinu, nicméně byl to geniální elektrotechnik - a ten začal na Jakeovi vyzvídat: „Jakeu, kde ses schovával poslední tři, čtyři roky? Myslím jako, že na Richterově škále národních katastrof se velký požár v Brisbane roku 2007 nachází o několik stupínků výše než potopení Titaniku a někde na úrovni výbuchu Krakatoy!" V jeho slovech nebyl žádný nebo jen docela malý sarkasmus, jen podiv. 

Jake si povzdechl, omluvně pokrčil rameny a řekl: „Jo, na to jsem si právě vzpomněl. A pokud jde o to, kde jsem byl: zaobíral jsem se převážně svými záležitostmi. Můj svět zahrnoval... nevím - prostě dost malé území. Dlouho jsem neměl myšlenky na nic než svoje osobní problémy, věci, které si pořád ještě potřebuji vyřídit." 

„Jasně," zabručel Lardis. „Tvůj slib! Chápu tě." 

„Můj slib?" Jake se zachmuřil. Lardis pro něj byl jako obvykle jedna velká hádanka. Tentokrát mu ale svoje prohlášení vysvětlil. 

„Na Sluneční straně," řekl Lardis, „když se muž ocitne před nějakým problémem - křivdou, kterou je třeba napravit - složí slib, obvykle veřejně. Toho se pak drží, dokud svůj úkol nesplní. I já jsem kdysi dávno takový slib složil, ale pořád ještě se mi jej splnit nepodařilo. Ale když nemůžu zabíjet ty krvelačné parchanty tam, alespoň je pomáhám zabíjet tady." 

I Jimmy Harvey, který nebyl zasvěcen do Jakeovy minulosti, cítil, že to chápe. „A co ty, Jakeu?" zeptal se. „Říkal jsi něco o věcech, které ,pořád ještě potřebuješ' vyřídit. Takže jsi stejně jako Lardis ještě neskončil, nemám pravdu?" 

„Ne, úplně ne," zavrtěl hlavou Jake. „Ale pořád mám ještě spoustu času." A pak rychle změnil téma: „Vyprávěj mi o Brisbane. Co mi ještě uniklo?" 

Jimmy se nepokoušel dál vyzvídat; jedna z věcí, kterou se za dobu práce u pobočky naučil, bylo, že její lidé neradi mluvili o svých soukromých životech a totéž platilo o jejich divných ,schopnostech'. Pokud šlo o ně, většina z nich je nevnímala jako výhodu, spíš naopak, obvykle je považovali za břemeno. Jake byl u pobočky teprve krátce a pro Harveyho byl naprostým nováčkem. Nicméně byl členem týmu, takže jej Harvey bral jako ESPera. No, nikdo nemůže vědět všechno, ale... velký požár Brisbane? Něco takového že uniklo jeho pozornosti? To si Jake musel dělat legraci. Jenomže to tak nevypadalo. A tak začal vyprávět. 

„Stalo se to přibližně touhle roční dobou," začal Harvey. „A jak asi víš, rok 2007 byl dalším rokem El Nina, stejně jako ten letošní - asi nějaká shoda okolností. Každopádně, tyhle abnormální roky se v poslední době vyskytují až příliš často. 1997 a 1998 a pak znovu v roce 2002 a nakonec 2007. No a letošní rok. 

Při El Ninu se proudy v Tichém oceánu zblázní. Začnou se pohybovat opačným směrem nebo co. Voda se ohřeje tam, kde má být studená, a obráceně. No a protože všechno závisí na teplotě oceánu - chápeš, jako třeba celý ekosystém - počasí začne dělat psí kusy. Zasáhne to všechno a všechny. 

Přidej k tomu kácení deštných pralesů, erozi půdy, kyselé deště, ozonové díry, tání ledovců, zemětřesení a vulkány chrlící lávu nalevo, napravo a doprostřed... všechno tohle jsou projevy klimatických změn. Nebo bych spíše měl říct byly to projevy klimatických změn, v minulém čase, protože tohle nejsou pouhé projevy, tohle už je choroba naší planety. Zkrátka, jsme v tom až po uši! Konečně se lidi začínají scházet a poslouchat ekology a ochránce přírody, ty, kteří byli ještě donedávna považováni za senzacionalisty a apokalyptiky. 

Tenkrát v letech 1997 a 1998 byly ty změny opravdu citelné. Jasně, mluvíme tady o časovém rozmezí nějakých dvanácti nebo třinácti let, ale rychlost, s jakou se věci mění, je opravdu závratná. Vždyť klimatické změny, které normálně probíhají tisíc let, se teď vejdou do půl druhé dekády. 

Ale vraťme se do let 1997 a 1998 a k tomu, co jim předcházelo. 

Z Antarktidy se začaly odlamovat ledovce větší než velká anglická hrabství. Na místech, kde kdysi býval jen led, začaly růst mechy, trávy a květiny. Totéž se dělo v Arktidě, kde se led, který pokrýval mořskou hladinu, každým rokem neustále ztenčoval, a takzvaný ,trvalý' led už trvalým nebyl a ledová pokrývka se postupně rozpouštěla. No a všechna ta voda se musela někam podít, že ano? Můj odhad: vypařila se do atmosféry, Jakeu. A jak se říká, co se ocitne nahoře, musí spadnout dolů - v podobě srážek. Kamaráde, a že zapršelo! 

Holandsko: obrovské záplavy... tak hrozné, že to na chvíli vypadalo, že to nevydrží ani jedna velká přehrada. Německo a Polsko: všechny řeky se vylily z břehů. Řecko: nečekané, neobvyklé krupobití. Kroupy velikosti pingpongových míčků, které zničily veškerou úrodu. USA: Můj Bože, Mississippi! Všechna ta voda, která neměla kam odtéct, a Bůh pomáhej všemu, co se jí postavilo do cesty! A rok 1997, přímo tady v Austrálii: nejdříve tu měli požáry, které vyháněly lidi z jejich domovů - zničily tisíce hektarů prérií, lesů a národních parků a zabíjely lidi, domácí i divoká zvířata - a pak monzunové deště, aby jim to náhodou nebylo líto. Bylo to opravdu zatraceně šílené počasí! 

Ale nejhorší na tom všem bylo to, že tohle bylo teprve varování. El Nino je varování; tající ledovce jsou varováním a stejně tak i ozonová díra. Jsou to alarmy naší planety, které už dlouhou dobu zvoní, a všechny marně, protože je nikdo neslyší. Nebo spíše nikdo neposlouchá ty, co na ně upozorňují... 

Na dálném východě nepřestali vypalovat dešťové pralesy. Američané se cítili ukřivděni, když jim ostatní vytýkali, že emise z jejich aut překračují všechny možné limity. Ale pak jim spadl hřebínek, když se v létě 1998 proměnil Texas v poušť!  Horká vlna? Ještě nikdy nic podobného nezažili! A co se týče Rusů: no, jako obvykle tajili, maskovali a zatloukali každý přečin, který spáchali. Pche! Ale co můžeš očekávat od lidí, kteří jsou schopni udělat z Aralského moře Aralskou stoku? Lidi, kteří mají více toxického nukleárního a chemického odpadu na hektar, než většina zemí na čtvereční kilometr! V pobočce E - tedy, během těch tří let, co u ní pracuji - se snažíme Rusy monitorovat. Někdy se na to Bena Traska zeptej." 

„O tom všem něco málo vím," poznamenal Jake. „Třeba jak se zbavují svých nefunkčních ponorek." 

„To je část problému," souhlasil Harvey. „A zbytek je stejně děsivý. Ale to jsme odbočili od tématu. O čem jsme to vlastně mluvili...?" 

„O velkém požáru," připomněl mu Jake. „A pak jsi začal mluvit o jiných věcech." 

Harvey přikývl. „Jo, velký požár v Brisbane roku 2007. Bylo to zhruba v tuhle roční dobu a El Nino na nás zkoušel ty svoje neobvyklé legrácky. Počasí bylo vrtkavé úplně všude, hlavně ve Velké Británii. Patnáct let všechny možné statistiky upozorňovaly na klesání podzemní vody. Celou zimu mohlo pršet jako obvykle, ale pak stačily tři dny pořádných veder v červenci a chlápci z vodohospodářství začali vyskakovat, rvát si vlasy z hlavy, zatahovat hydranty a naléhat, aby lidé začali šetřit tím, že se budou méně koupat, do splachovacích nádrží svých klozetů si hodí cihlu... a tak dále a tak dále, až do nekonečna. Mohli bychom se tomu zasmát, ale ne v naší situaci! Celou tu dobu nás příroda varovala a říkala nám, že přijdou velké změny. 

No, a v roce 2007 to u nás v Anglii přišlo a toho roku jsme neměli léto." 

„Odplavilo ho to?" zeptal se Jake.  

„Úplně ho to spláchlo!" ujistil ho Harvey. 

„Myslím, že něco z toho si pamatuji," řekl Jake. „Ale nebyl jsem u toho, byl jsem na kontinentu." 

„Ale určitě jsi o tom četl nebo jsi to viděl v televizi?" 

„Už jsem ti říkal, že jsem měl svoje vlastní problémy. Na kontinentu." 

„Jo," souhlasil Harvey. „To bylo asi tak jediné místo na světě, kde bylo počasí celkem normální. Měl jsi štěstí. V Anglii pršelo a pršelo a pršelo! No a ohledně těch klesajících spodních vod: na to zapomeň. Od té doby máme vody dostatek. Všechno, co se nacházelo pod úrovní mořské hladiny, se proměnilo v bažinu. Bariéry na Temži selhaly a vysoké přílivy v kombinaci se zanesenou řekou zaplavily město do výšky dvou metrů. Trvalo to celý červen, červenec, srpen a září - pche, po Oxford Street se plavily gondoly! No jo, možná trochu přeháním - zas tak hrozné to nebylo, ale situace byla vážná. A mohl bych pokračovat pořád dál a dál. Až na to..." Znovu se zarazil. 

„Až na to, že to bylo v Británii," pomohl mu Jake. „A všichni byli dostatečně varováni, a tak obětí nebylo mnoho. Jasně, teď už si vzpomínám. Ale ty jsi mi chtěl vyprávět o Brisbane, což je trochu dál od Evropy." 

„Nejde jen o Brisbane," řekl mu Harvey. „V roce 2007 šlo o celou Austrálii. Jak jistě víš, podnebí v Austrálii funguje obráceně než u nás. Leden je mnohem teplejší než červenec: mám na mysli rozdíl mezi létem a zimou, chápeš?  No jo, jenomže v tom roce 2007 bylo všechno jinak. V únoru začalo léto a trvalo až do zimy, která prostě nebyla, vůbec se neochladilo. Podobně jako teď, vlastně to bylo stejné, jako je to teď. Počasí bylo nejrozmarnější z rozmarných." 

Podíval se ven přes tónované okno limuzíny a ukázal na předměstí Brisbane, kterým právě projížděli. „Jen se podívej, přesně tohle mám na mysli." 

Jake se podíval a zvedl tázavě obočí. „No a?" 

„Všechno je vysušené, vyprahlé, bez života. Zahrady, které by normálně měly být zelené, připomínají malé pouště. Tráva je vyschlá na troud a listí ze stromů a keřů opadalo. Skoro všechny bazény jsou prázdné a rostliny už dávno nikdo nezalévá. Normálně by teď mělo být tak patnáct, možná osmnáct stupňů, ale je hodně přes dvacet pět, a to je skoro večer. Takže je přirozeně vyhlášeno oficiální sucho. Skvělé!" 

„Proč skvělé?" Jake byl opravdu zmaten... a už ho unavovalo, jak Harvey neustále odbočuje od tématu, místo aby mu už konečně řekl něco o tom požáru. 

„Rok Země!" řekl Harvey. „Zítra začíná přímo tady v Brisbane velká konference, jednání o ekologii na nejvyšší úrovni. Zase shoda okolností, nebo možná ani ne. Přirozeně si toto místo vybrali kvůli tomu ohni." 

„Tomu zase nerozumím," řekl mu Jake. „A navíc jsme se pořád ještě nedostali k tomu ohni." 

Harvey omluvně pokrčil rameny. „Promiň - to je tou mou roztěkanou myslí. Začnu mluvit o nějakém tématu a úplně mě to pohltí. Tak zpátky k tomu požáru. 

Byla to vůbec ta nejdivnější věc, co se kdy přihodila - něco, co se stane jednou za tisíc let, nebo alespoň v to všichni doufají. Rok 2007 byl doposud ten nejhorší vůbec: nejhorší tornáda, která kdy v USA zažili, nejhorší povodně, největší výkyvy a zvraty klimatu po celé naší zeměkouli. A v Austrálii zase požáry. Ale ne, to ještě zdaleka není všechno. 

Brisbane bylo jako křesadlo. Celé východní pobřeží od Rockhamptonu po Canberru - obvykle je to zelený pás v závětří Velkého předělového pohoří, kde bylo vody vždycky dostatek a srážek za rok více než dost - bylo vyschlé na troud kvůli suchům, která trvala už osmnáct měsíců. Jistě, zapršelo, ale na druhé straně těch hor! A teploty přes den se šplhaly ke čtyřicítce. 

A tehdy se to stalo. Bylo to jako... jako tornádo? Strašlivé tornádo, hotová smršť. Ale ohnivá! Matka příroda se tenkrát hodně zapotila, Jakeu. Začalo to na naftových polích v Gidgealpě a Moombě, ale jak se to stalo, to nikdo neví. Existuje několik verzí, ale žádná z nich není potvrzená. Ačkoliv to bylo celé kilometry daleko, právě tyhle ropné nádrže a věže se staly epicentrem obrovské ohnivé koule. To by samo o sobě vydalo na katastrofu, ale nebylo to nic proti tomu, co mělo teprve přijít. 

Ohnivá koule, obrovská, žhavá, poháněná svou vlastní energií, nasávající vzduch jako palivo; nasávající vzduch k vytvoření obrovského, ohnivého, neovladatelného tornáda, které si to ze Stuartovy pouště namířilo rovnou na jih a přitom se neustále rozšiřovalo. Byl to sloup ohně osm kilometrů vysoký a patnáct široký. Rychlostí více než sto padesát kilometrů v hodině udeřil na Dirranbandi a celé to město vypálil, prostě ho vzal s sebou. A všechno, co se tomu ohnivému tornádu připletlo do cesty, jej ještě více rozpalovalo a rozdmýchávalo. Řítilo se pořád dál. Pohybovalo se jako opilec - ne rovně kupředu, ale přesně jako tornádo - sloup ohně sahající až do nebe. 

Samozřejmě že jej monitorovali; tisíce lidí toho byly svědky. K některým městům se to přiblížilo do opravdu nebezpečné blízkosti, sežehlo je to, ale jinak je nechalo netknuté; zato na jiné se doslova vrhlo, vyhodilo je do vzduchu a roztrhalo na ohnivé cáry. Hasiči se snažili mapovat jeho směr ze vzduchu; některá letadla se snesla příliš nízko, a to byl jejich konec: nasálo je to a spálilo na popel. Rotace toho tornáda se postupně zrychlovala, a aby toho nebylo dost, postoupilo na východ, aby načerpalo pohonné hmoty na Altonském naftovém poli... 

No a tak to pokračovalo dál a dál, ale nepamatuji si všechny podrobnosti. Jenomže kdo by si je chtěl pamatovat? Stejně se to všechno vysílalo na každém televizním kanálu. Každý Australan po celém světě to sledoval a nemohl s tím vůbec nic udělat. Úřady si myslely, že hory to běsnění zastaví - ale mýlily se. Prorazilo si to cestu přes Předěl a za sebou to zanechalo černý, doutnající pás široký dvacet kilometrů a další vedlejší požáry, které se také draly kupředu. Ty pak hořely celé týdny, až je nakonec uhasily prudké deště. 

Lidé z Brisbane dostali varování pouhou hodinu předem - jenomže to bylo zmatené varování, protože nikdo nedokázal odhadnout, jak se ta věc bude chovat - a pak to přišlo, ten pekelný oheň, jaký ještě nikdy nikdo neviděl. Nikdy předtím a nikdy potom, díky Bohu! 

Všechno, co mohlo shořet, shořelo. Všechno, co neshořelo, bylo upraženo. A co se nedalo upražit, to se roztavilo. A řeka Brisbane: na tu zapomeň. Už tak z ní po těch devíti měsících zbývala jen stružka. Ta ohnivá bouře si vzala zbytek té vody, během několika vteřin ji proměnila v páru a pokračovala vesele dál. 

A ta pec, pohybující se stopadesátikilometrovou rychlostí zabila všechno a každého, kdo navzdory varování nestihl uprchnout nebo se o to ani nepokusil. Ne všichni uhořeli; mnoho lidí se schovalo do sklepení a tam se udusilo, protože oheň potřeboval kyslík. Všechen. 

Nakonec se ta věc dostala až k moři a do svých běsnících útrob nasála vodu. Voda oheň uhasila, zůstala jen oblaka páry, ze kterých se utvořily mraky. Ty se pak dostaly nad pevninu a spadly na to strašné peklo, kde kdysi stávalo Brisbane. A tím to skončilo. To je všechno..." 

A po chvíli: 

„Bože!" zašeptal Jake s hrůzou v hlase. A pak se vzpamatoval a řekl: „Máš vážně encyklopedické znalosti, Jimmy. Nejsi náhodou odborník na světové katastrofy?" 

Harvey pokrčil rameny a trochu rozpačitě - možná až ostýchavě - dodal: „Já? Ne - ale znám jednu ženu, která odbornicí je. Než jsme sbalili náš tábor a vydali jsme se sem, musel jsem s naším vrchním velitelstvím projednat několik komunikačních problémů. Zrovna měla službu Millicent Clearyová. Stará se o běžné denní záležitosti; má neuvěřitelnou paměť, dokáže si zapamatovat všechno, co se právě děje nebo událo. Tak jako Ian Goodly vidí budoucnost, ona zná nedávnou minulost; ale samozřejmě má jednu velkou výhodu; to všechno se už stalo. A na rozdíl od Iana, její vědomosti jsou úžasně detailní. Takže když jsem jí řekl, že se chystáme do Brisbane, pověděla mi o tom městě všechno, včetně toho požáru a konference k Roku Země. No a to je celé: o tom požáru jsme mluvili s Millicent Clearyovou, proto si na něj pamatuji tak podrobně." 

Harvey se uvolnil a podíval se ven z okna svého auta. Po chvíli ticha řekl: „Vlastně, bych byl radši, abych na něj zapomněl..." 

V druhé limuzíně bylo setkání s vysokým, hubeným milovníkem letadel (pokud to skutečně milovník letadel byl) všemi dávno zapomenuto. Kromě Liz Merrickové. Ta se to také snažila vypustit z hlavy, ale věděla, že bude schopna znovu si toho člověka vybavit, až bude třeba... 

Jeho silueta se jí vryla do paměti: ten hranatý obrys. A okraj širokého klobouku, který chránil jeho oči před slunečními paprsky. Způsob, jakým byl jeho dalekohled upřen na... upřen na co, na prakticky prázdnou oblohu? Ano, tohle ji znepokojovalo! To a způsob, jakým se jeho sluneční brýle rychle sklopily směrem k limuzíně. 

V tu chvíli byla její mysl nejblíže té jeho a ona vycítila jeho zájem o vozidlo a jeho pasažéry... 

„Tak co?" zeptal se Ben Trask a Liz sebou trhla. Natáhl ruku, aby vypnul interkom, který je spojoval s řidičem. 

„Cože?" nechápala Liz. „Ach, promiňte, Bene. Asi jsem se zamyslela. Co jste to říkal?" 

„Jake ve vrtulníku? Co se s ním dělo? Zjistila jsi něco?" 

Obraz vyhublého muže s dalekohledem najednou z její mysli zmizel a vystřídala ho otázka, o které Liz věděla, že ji nebude moci jen tak zodpovědět. 

Nejdříve jí to připadalo jednoduché, svým způsobem dokonce vzrušující, morbidní. Byla to odpověď nejen na jednu otázku, ale na mnoho dalších. Ale když nad tím teď uvažovala, uvědomila si tu obrovskou škodu, kterou tím může způsobit, takže musela nutně najít způsob, jak se tomu vyhnout. Pokud jí to Trask dovolí. 

„Ale já myslela, že o tomhle už jsme mluvili," koktala. „Nechci Jakea špehovat a..." 

„A co?" přerušil ji. „V té helikoptéře jsi přece naznačovala, že něco máš. Tak proč váháš, Liz? Co se to tu, sakra, děje?" Na Traskově tváři se objevil nechápavý výraz; byl si jist, že tohle už si vyjasnili a že dohoda byla jasná. Tak co se přihodilo, že změnila svůj názor? 

„Já... já si nejsem jistá, co jsem to vlastně zjistila!" vyhrkla a lhala při tom tak nepřesvědčivě, že to Trask musel poznat i bez svého talentu. Také hned z jeho očí a podle trpně sevřených rtů poznala, že je mu to jasné. „Ale... ale on je můj partner!" rychle dodala na svou obranu. „Musí mi přece věřit. Zachránil mi život a..." 

„Pro Boha, ušetři mě toho!" odsekl Trask. Ale než mohl cokoliv říct... 

„Zatraceně!" utrhla se Liz. A pak už trochu tišeji, dokonce až zoufale dodala: „Vy to nechápete? Já se vás snažím ušetřit, Bene!" 

Což ho trochu vyvedlo z míry, protože viděl, že to myslí vážně. A navzdory tomu, že se Trask stále ještě mračil, jeho tón už nebyl tak tvrdý: „Dobře, tak nemusíš zacházet do detailů." 

A po chvíli, jelikož Liz mlčela, dodal: „Podívej se, ať je to cokoliv, jsme tu jen já, ty a Ian, nikdo jiný nás neuslyší. Tak si to pojďme vyříkat, dokud máme soukromí. Protože jestli to má co do činění se mnou - nebo jestli to má cokoliv společného s pobočkou nebo s touhletou misí - pak to samozřejmě musím vědět." 

„Ale vždyť je toho tak málo," odpověděla. „Měl aktivovány své štíty, které byly jako peřina překrývající jeho myšlenky a..." 

„Liz, já to musím vědět!" trval na svém Trask. „Nezáleží na tom, jak zbytečné se to zdá tobě, ale může to být velice důležité pro všechny ostatní." 

„Svým způsobem ano," přiznala Liz. „Jen chci najít způsob, jak vám to říct - myslím, jiná slova - bez toho..." 

„Bez čeho?" zeptal se Trask. „Liz, pokud mi budeš znovu lhát, poznám to." 

Podívala se na něho, pak na Iana Goodlyho, zhluboka se nadechla a zavrtěla hlavou. „Nechtěla jsem lhát, ale ani jsem vám nechtěla ublížit. Víte, jde o to, kde Jake byl - myslím jako ve svém snu – a s kým tam mluvil." 

„Pokračuj," pobídl ji Trask. 

„Byl ve zničené jímce bývalého rumunského útulku," řekla. „Ale Bene, musel to být více než jen sen, protože podle toho, co jsem viděla přestože tam byla tma a všechno bylo zahaleno mlhou - bylo to tak opravdové!" 

„Útulek?" opakoval Trask. „Jakeovi se zdálo, že byl v té zničené podzemní jímce? A s někým... s někým mluvil?" 

„A nejen s jedním," opravila ho Liz. Nyní, když už to nakousla, rychle pokračovala dál. „Určitě víte, že se sny obvykle zdávají několik minut před tím, než se probudíte? No, tak tenhle byl jiný. Začal hned, jak Jake usnul, a skončil až jeho probuzením. Byl to víc, než sen, Bene." 

Traskův obličej zešedl, zbledl v náhlé předtuše toho, co se mu Liz chystala říct. Věděl to, ale přesto se zeptal. „S kým Jake mluvil?" 

„S Harrym Keoghem," odpověděla. „A pak tam byl ještě někdo jiný, koho neznám a koho ani nikdy poznat nechci. Nedokázala jsem ho přečíst - byl úplně prázdný - ale cítila jsem jeho přítomnost, byla jako nějaká odporná chuť v mých ústech. Kromě nich tam byl ještě někdo jiný, naprostý opak toho předešlého ... jehož dech byl jako čerstvý vánek. Byl to někdo, koho jsem nikdy nepoznala, ale lituji toho." 

„To byla Zek!" zašeptal Trask. „On mluvil se Zek. Jake navštívil Zek skrze Harryho." Uchopil Lizinu ruku do své: „Liz, co říkala? Co říkala moje Zek?" 

„To nevím," zavrtěla hlavou a chtěla Traska obejmout, ale neudělala to ze strachu, že by ho to zlomilo. A stejně, její paže nebyly paže Zek. „Slyšela jsem jen něco z toho, co říkal Jake - i když toho nebylo mnoho, protože on většinou mlčel - ale neslyšela jsem nic z toho, co říkali ostatní. To mi zůstalo skryto." 

„Samozřejmě že ti to zůstalo skryto," ozval se Ian Goodly. „Slyšela jsi Jakea, protože ten je naživu. Díky své telepatii, Liz. Ale Harry a ti druzí... s těmi je to jiné, ti používají jiný druh komunikace." 

„Řeč mrtvých, ano," přisvědčil Trask, bledý a očividně otřesen, s hlavou opřenou dozadu o sedadlo a se zavřenýma očima. „A ať se mi to líbí, nebo ne, vypadá to, že se s tím budu muset opravdu smířit. Jake je náš nový nekroskop a Harry jej představuje... lidem, kteří mu budou schopni pomoci. A co se týče těch čísel, která mumlal Jake, když se probouzel - a kterým nedokázal porozumět - myslím, že ta mohou znamenat jen jedinou věc." 

Trask pohlédl na jasnovidce a ten souhlasně přikývl. „I když je pro mě momentálně Jakeova budoucnost nejasná a nedokážu ji vidět," řekl, „nezbývá mi než s tebou souhlasit. Byla to nekroskopova hvězdná matematika, byla to jeho čísla, která mu umožňovala pohyb. A teď to vypadá, jako když starý mistr ukazuje své tajné triky svému učedníkovi." 

XXV 

Další shoda okolností 

Na území parku New Merchant severně od města byl pro pobočku E připraven v ústraní dům. Byla to ošklivá dvoupatrová budova s hliníkovým obložením, které svou barvou a provedením chabě imitovalo dřevo; v Brisbane neměli od jisté doby pravé dřevo v oblibě. 

Dům byl umístěn dále od hlavní silnice a vedla k němu krátká, palmami lemovaná příjezdová cesta; brána toho domu, otevíratelná dálkovým ovládáním z limuzíny, jim otevřela cestu do zanedbané zahrady. Na štěrkovém parkovišti před domem stály dva nevinně vypadající luxusní automobily střední třídy. Ve skutečnosti měly okna z neprůstřelného skla, opancéřovanou, vyztuženou kapotu a další protinárazové/antiteroristické vybavení. Řidič takovéhoto vozu by se nemusel obávat zranění ani při čelní srážce ve vysoké rychlosti a ani kdyby v blízkosti tohoto vozidla vybuchla bomba. Tato auta zde byla připravena pro Traska a jeho lidi. 

Kromě parkoviště byla celá zahrada porostlá trávníkem a dokola byla ze všech stran obehnána vysokou kamennou zdí; každý kousek trávníku (nebo v tomto období spíše seschlého strniště) byl ze všech oken obou podlaží dobře viditelný. Pokud šlo o samotný dům: ten měl neprůstřelná okna s těžkými záclonami a byl vybaven nejmodernější bezpečnostní technikou proti průniku zvenčí. V přízemí se nacházely čtyři dlouhé místnosti - na každé straně jedna - každá vybavená a zařízená v poněkud staromódním stylu, aby nebylo poznat, že tohle sídlo je ve skutečnosti luxusní soukromá vila. V centrální místnosti, kterou nebylo možno vidět ze zahrady, bylo zřízeno operační a komunikační centrum s obrazovkami a počítačovým vybavením. 

Obytná část (ve skutečnosti dvojice stísněných ložnic s kapacitou pro čtrnáct, nebo při troše dobré vůle i osmnáct osob a několik závěsy oddělených jednotek pro VIP návštěvníky) byla v prvním patře. Nahoře na střeše se nacházela plošina se ,solárními panely' (ve skutečnosti tónovaná okna), ve které byly zabudovány nejmodernější satelitní i terestrické antény. 

Agenti-řidiči provedli Traska a jeho šestičlennou skupinu celým domem a zeptali se jich, jestli nepotřebují s něčím pomoci. Trask to zkonzultoval s Jimmym Harveym a Paulem Arensonem - kteří se mezitím seznámili se zařízením v operační místnosti a spustili ho - a Arenson prohlásil: „Veškeré zařízení je plně kompatibilní. Dejte nám deset minut, abychom si mohli zapojit naše přístroje, a my vás pak spojíme na tamhleté obrazovce s dozorčím na našem hlavním velitelství tak dokonale, že si budete myslet, že jste v Londýně." 

„Zakódovali jste všechno?" zeptal se Trask. 

„Jako obvykle, ano," odpověděl mu Arenson. 

S těmito slovy Trask poděkoval mužům z australské speciální jednotky, kteří se vydali zpět na letiště, aby se mohli spojit s druhou helikoptérou pobočky, která vezla na palubě velící důstojníky a tři další členy pobočky. Jakmile se všichni zabydleli a než dorazila i pomalejší pozemní protiteroristická četa, která obsadila své taktické pozice, měla tato první skupinka trochu času... 

Ve skutečnosti trvalo technikům půl hodiny, než zapojili všechny své přístroje. Mezitím si napůl zlomená Liz našla čas uvařit hrnek Earl Grey pro sebe a Traska a kávu pro Jakea a ostatní. Goodly si svůj šálek odnesl do operační místnosti. Trask se se svým čajem usadil v jednom z obývacích pokojů a při tom zkoumal podrobnou mapu příhraničních oblastí Queenslandu a Nového Jižního Walesu. Bylo to někde v těch místech, v blízkosti hranice, kde vycítil lokátor Chung myšlenkový smog, pravděpodobně způsobený mentální aktivitou Vampýra. Pravděpodobně, ale ne určitě, ne se stoprocentní jistotou; pobočka už dlouho odhalovala tyto psychické ,aktivní body', které ukazovaly na hojně se vyskytující slabší lidská ESP nadání. Tentokrát měl ale David Chung ,tušení', že je to trefa do černého, což také nepřímo potvrdila souběžná ,náhoda', při které byl zabit pobočník Bruce Trennier. 

Jake si vzal svoji kávu ke stolu, kde pracoval Trask, a díval se, jak používá svůj červený zvýrazňovač při zakreslování přerušované linie podél hranice od Stanthorpe do Coolangatty a pak si celé toto území kroužkuje světlejším červeným perem. Když Trask vzhlédl od svého stolu, Jake tázavě nadzvedl obočí. 

„Pokud se náš terč nachází zde," vysvětloval Trask, „a pokud se usadil, žije někde tady uprostřed tohoto kruhu. Já osobně si myslím, že tam je. Znám Davida Chunga už dost dlouho a vím, že se moc často nemýlí. Byl to právě on, kdo odhalil Trenniera. Jakmile nám udal jeho přibližnou polohu, ověřili jsme si u místní policie několik pohřešovaných - Trennierových rekrutů, těch, které jsme zabili v té staré čerpací stanici. Jenomže tam to bylo docela snadné; v oblasti tak málo obydlené, jako je Gibsonova poušť, si lidé většinou všimnou, že se jejich přátelé a známí ztratili! Ale tady na východním pobřeží..." Odmlčel se, znovu se podíval na mapu a zavrtěl hlavou. 

„Je to tu hustě zalidněné," přikývl Jake. „A ten kruh, který jste zakreslil, může zaujímat kolik - tak tři, čtyři tisíce čtverečních kilometrů?" 

„Spíše pět," upřesnil Trask mrzutě. „A lidi tady mizí každou půlhodinu, stejně jako v ostatních takto zalidněných oblastech naší planety." 

Lardis Lidesci hovořil s Liz. Teď ale přišel blíž, zapíchl prst do mapy a zeptal se: „Tady?" 

„Hory," odpověděl Trask. 

„Hm!" zabručel Lardis. „Myslel jsem si to. A ta hranice tamtudy vede, že jo?" 

„Částečně," přikývl Trask. „Je to přírodní hranice, ano." 

„Stejná nepřírodní hranice, jako je na Sluneční/Hvězdné straně!" na to Lardis. „I když Bariérové pohoří je úplně jiné, a navíc nikdy nepoznalo takový sluneční svit jako tyhle hory. Ale žebráci, a dokonce ani Vampýři si vybírat nemůžou. Ne v tomhle světě. Tak vidíš. A teď to území můžeme klidně zmenšit." 

Traskova pozornost byla upřena na mapu a téměř neposlouchal, co mu Lardis říkal. Ale najednou zvedl hlavu od svého stolu. „Cože?" 

„Hory," opakoval Lardis. „V těch se vyznám. A stejně tak i Vampýři. A pokud je tohleto vampýří vládce, kde si myslíš, že bude?" 

„Kde si já myslím, že...?" Trask svraštil čelo, znovu se podíval na mapu, pak se napřímil a luskl prsty. 

„Ano, v horách," přisvědčil Lardis a mračil se, aby ho napodobil. „Ve svém orlím hnízdě, samozřejmě. To je logické, nemyslíte? A ještě něco: pokud je to jeden z nich, není to Szwart. V tomhle vedru a světle? Ani náhodou - nepřipadá v úvahu. I pro mě je to náročné, co by tomu teprve řekl Szwart. Pche! Ten je přece chodící temnota!" 

„Sakra! Asi máš pravdu!" uvažoval Trask. 

V té chvíli se k nim přidal i Ian Goodly, který přišel z řídicí místnosti. „Všechno je na svém místě a už to běží," oznámil. „A Bene, David Chung je na obrazovce a čeká na tebe..." 

„Mám pro tebe horké novinky," řekl Chung Traskovi, jakmile se objevil v zorném poli obrazovky. 

„To je toho," odpověděl Trask unaveně, s trochou sarkasmu v hlase, ale bez známky nepřátelství. „To může být cokoliv! Máme spoustu práce, museli jsme se narychlo přesunout, teprve jsme sem dorazili. Tak co se událo tak převratného, že je to tak horké?" 

Chung pokrčil rameny. „Co se událo tak převratného? Nic extra. Ale chtěl jsem jen využít příležitosti, abychom si společně mohli promluvit s naším starým přítelem, pokud máš zájem?" A pak dodal vážným hlasem: „Jde o Gustava Turchina. Má se účastnit konference k roku země v Brisbane. Tady je momentálně..." podíval se mimo obrazovku „...něco málo po osmé ráno. Ale asi před hodinou se nám ozval Turchin a v šifrovaném telefonním hovoru z Moskvy se nás ptal, jestli se také účastníš té konference. Byl velmi opatrný, zdvořilý a diplomatický jako obvykle, ale dozorčím byl v té době zrovna John Grieve a ten si jej přečetl jako knihu. Premiér Turchin je celý dychtivý se s tebou setkat, Bene. Volal nám na poslední chvíli, možná jej monitorovali, pak hned nastupoval do vrtulníku Aeroflotu Atmozkim a letěl rovnou do Brisbane. A John říká, že Turchin především zdůraznil fakt, že jej bude doprovázet ,několik členů jeho personálu'." 

„To je velice zajímavé," odpověděl Trask. „Jeho osobní ochranku bude tvořit speciální policie, něco jako KGB - hlídací psi nejvyšších představitelů, všechno vysocí důstojníci, jako třeba Michail Suvorov a ti budou dohlížet na to, aby neudělal ani krok vedle. Takže Turchin je zřejmě na cestě dolů, jeho dny moci jsou sečteny. Ale já se s ním samozřejmě setkám. Musím mu položit pár otázek, a dokud má pořád ještě nějaké slovo, chci ho také požádat o jednu laskavost." Trask se zadumaně podíval na Jakea a pak zpět na obrazovku. 

„Takže děkuji za informace, Davide," dodal. „Buď si jist, že je využiju. Ale teď mi pověz něco o našem hlavním problému. Jak pokračuje pátrání? Zjistili jste něco nového od našeho posledního rozhovoru?" 

Chung se zašklebil. „Něco tam je, na to mohu přísahat. Ale je to příliš daleko, příliš zastíněno štíty, doslova na druhé straně planety! Na tvojí straně planety, Bene. Takže pokud bys chtěl nějaké přesnější informace, musel bych být tam, kde jste teď vy. Jak můžu lokalizovat něco nebo někoho, když mi v cestě leží dvanáct tisíc kilometrů skály a rozžhaveného magmatu?" 

„Chceš se do toho také zapojit?" Traskův obličej byl bez emocí. 

„Samozřejmě!" 

„A nehraješ to na mě se svým talentem, jen aby ses mohl poflakovat tady po Austrálii?" 

Chung se zatvářil zmateně. Protože pravdou bylo, že by si hluboce přál ,poflakovat se' po Austrálii se svými kolegy z pobočky E - a když to teď popře, Trask pozná, že lže! Takže poté, co se na jeho obličeji vystřídala řádka vzájemně protichůdných výrazů, konečně prohlásil: „A není tahle otázka tak trochu od věci? Spíše ses měl zeptat, jestli si myslím, že vám budu užitečnější a lépe najdu to, co hledáte, když tam přijedu za vámi... a já bych samozřejmě odpověděl, že ano." 

Nyní se Traskův kamenný výraz změnil v široký úsměv. „Já vím," řekl. „Jsem v kladení trapných otázek dost dobrý, že ano?" 

„To tedy ano!" Chung si pohladil bradu a zatvářil se ublíženě - až se ho o chvíli později Trask zeptal: 

„Dobře, takže jak rychle se sem dokážeš dostat? Faktem je, že ty můžeš Gustava Turchina mnohem lépe seznámit s tím, co jsi zjistil o nelegálním znečišťování oceánů ruským námořnictvem... a když navíc máme ten Rok Země! Což mi nahraje do karet, neboť se ho chystám požádat o laskavost. Pokud to ovšem vůbec bude třeba, o čemž pochybuji. Protože Gustav Turchin není zase tak špatný chlapík." 

Jake na obrazovce na stěně pozoroval, jak na Chungově obličeji roste očekávání, a pomyslel si: Další shoda okolností! jako nějaký druh divné slovní asociace. Pobočka E: Gustav Turchin: znečišťování oceánů vysloužilou ruskou vojenskou technikou: konference ke Dni Země. A všechno se to sejde tady a teď, v Brisbane - a na to se možná nabalí ještě další svinstvo. 

Lokátorův úsměv na obrazovce se mezitím rozšířil a muž řekl: „Já... no... už jsem se zmínil Johnu Grievovi o tom, že mě možná budete potřebovat. S radostí mě tady zastoupí, a tím pádem nemusíte nikoho shánět. Takže... kdy mi letí první letadlo?" 

Trask uznale přikývl. „Jsem si jist, že tohle si lehce zjistíš sám. No, pokud už jsi to ovšem neudělal." 

Načež se Chung zasmál a řekl: „Mám hodinu a čtyřicet minut na to, abych se dostal na letiště Heathrow!" 

„Myslel jsem si to," odpověděl Trask. „Výborně, Ian Goodly se teď pustí do práce a pak tě může vyzvednout z letiště. Za několik málo hodin jsi tady. A samozřejmě budeš cestovat pod jiným jménem." 

„Samozřejmě." Chung se stále ještě usmíval, když obrazovka zhasla a Trask přerušil spojení. 

Chung nebyl jediný, koho očekávali za několik hodin na letišti. Premiér Gustav Turchin tam byl o chvíli dříve, společně se svým doprovodem. Nikdo jim ale nevěnoval mnoho pozornosti. 

Rusko už dávno nebylo světovou velmocí - vlastně se velice rychle rozpadalo a nacházelo se v obležení, avšak ne v obležení okolního světa, ale bylo obléháno zevnitř, svými vlastními lidmi, politickou a ideologickou nestabilitou, korupcí, organizovaným zločinem a beznadějnou chudobou - ale i tak byl Turchin pokládán za jakéhosi vůdce, i když to byla více méně pouhá figurka bez většího vlivu. V každém případě, konference k Roku Země neoplývala diplomatickými ceremoniemi; toto setkání bylo trochu jiné, organizátoři si nepotrpěli na okázalé představení, spíše požadovali okamžité jednání. 

Austrálie byla nyní republikou a také mocností a stále se na ni pohlíželo jako na ,čistou' zemi, která byla odhodlána čistou zůstat. Zatímco velice časté El Nino a další ekologické katastrofy nebyly zapříčiněny Australany, Australané samotní trpěli jejich následky. Takže nyní se společně s ostatními stejně smýšlejícími národy - přesně řečeno správně smýšlejícími národy - chystali zorganizovat konkrétní právoplatné politické a ekonomické kroky proti národům s velkou ekologickou kriminalitou. No a protože Rusko bylo v tomto ohledu pokládáno za více než ,podezřelé' a protože přítomnost premiéra Turchina na této schůzce byla schválena na poslední chvíli, nečekal na něho a jeho doprovod žádný červený koberec. 

Byla připravena limuzína s řidičem - což bylo doslova to nejmenší, co museli organizátoři udělat, aby nevypadali jako hrubiáni - ale Trask dohlédl na to, aby byla odvolána. Nebyla to zrovna jednoduchá věc, ale Traskovy konexe byly nemalé. 

Diplomatická imunita ruského premiéra a jeho jednolité čtyřčlenné ochranky s kamennými obličeji zajistila všem rychlé a bezproblémové odbavení. Navíc, každý z nich si nesl v ruce jen skromný kufřík. Tuto skupinku už v letištní hale čekal párek ,řidičů', kteří se představili jako pan Brown' a ,pan Smith'. Rychle se za jejich doprovodu přesunuli do podzemních garáží, kde byl Turchin usazen na zadní sedadlo jedné z limuzín... její dveře se okamžitě zavřely a uzamkly. Všechny, kromě dveří řidiče, které zůstaly otevřené. A než mohl kvartet dezorientovaných bodyguardů v šedých oblecích kráčejících daleko za Turchinem cokoliv namítnout, pan Smith usedl na místo řidiče a odjel. 

Jakmile ochranka nastoupila do druhé limuzíny, jeden z jejích členů se neohrabaným přízvukem okamžitě zeptal: „Kdo byl ten muž na předním sedadle té první limuzíny?" 

„No, to byl pan Smith," odpověděl pan Brown. „Je to vysoce postavený pořadatel konference. A myslím, že je jedině správné, aby takto vysoce postavený člověk přivítal vašeho premiéra osobně." 

„Ach... rozhodně, to ano!" odsekl ten druhý nevrle. A pak se zamračil: „Ale, no... nejmenoval se náhodou ten řidič taky pan Smith?" 

„Přesně tak," odpověděl pan Brown, který se rychle snažil zamluvit toto faux pas. „U nás žije neuvěřitelně mnoho pánů Smithů, víte - a když jsme u toho, tak i pánů Brownů. Dokonce jsme kdysi měli premiéra, který se jmenoval Smith! A stejně, je na tom něco divného? Myslím, že je to podobné jako třeba s Ivany a Ivanovovy ve vaší zemi." 

„Ano, samozřejmě. Chápu. Omlouvám se." A aby zakryl své rozpaky, rozkašlal se do kapesníku. 

Pan Brown se usmál do interkomu a řekl: „Přiznejme si to, tohle je Austrálie! Myslím tím, kdo jste si mysleli, že vás bude vítat - Marx a Engels?" 

„Cha cha cha cha!" Bodyguardi se hloupě rozchechtali, téměř jednohlasně. „Ne, to vůbec. V žádném případě!" Ale jakmile se uklidnili, jejich vedoucí se opatrně zeptal: „Ehm, jak dlouho nám bude trvat cesta do hotelu?" 

„Cože?" zeptal se pan Brown se širokým úsměvem. „Tak to vážně nevím, kamaráde. Jediné, co vím je, že mám rozkaz následovat tamhleto auto, co jede před námi, to je vše. Ale odhaduji to tak na hodinu - možná déle, možná méně. A teď, když dovolíte, musím se soustředit na řízení." 

„Ano, samozřejmě. Hlavně abyste se držel toho auta před námi." Nicméně to auto už mezitím zmizelo z dohledu. 

„Nedělejte si starosti, já ho neztratím. O to nemusíte mít strach. Ale rozumím vašim obavám. Musí to být velice vysilující, neustále sledovat někoho, jako je Gustav Turchin. Je prohnaný, co?" 

Nyní už ale familiární tón pana Browna začínal být až příliš troufalý. „Co jste to říkal?" zeptal se velitel ochranky přísně. „Řekl jste prohnaný? A že ho sledujeme? Poslouchejte mě, pane..." 

„No, ale je to přece vaše práce, ne?" přerušil ho Brown. „Hele, jak dlouho už vy všichni pracujete u speciální policie - u bývalé KGB - nebo jak se teď jmenujete?" 

Ti čtyři teď sevřeli rty a zamračeně se podívali jeden na druhého. A velitel, jehož ústa se zkřivila a oči téměř zčernaly, pomalu odpověděl: „My jsme... no, jak to říct - specialisté? ...troufám si říci, mnohem déle, než vy jste šoférem, pane Browne!" 

S těmito slovy se Brown podíval dozadu, usmál se a pak vypnul interkom... 

Na přístupové komunikaci směrem z letiště si Trask přesedl z předního sedadla limuzíny dozadu k Turchinovi. Potřásli si rukama a Turchin Traska podle ruských zvyku objal. „Je to zvláštní, ale ještě nikdy jsme se nesetkali takhle tváří v tvář," prohlásil Turchin. „Ale i přesto mi připadá, jako bychom se znali." 

„Jakési setkání myslí?" opáčil Trask. „Poslyšte, omlouvám se za tu malou lest, ale vaši přátelé..." 

„To nejsou žádní přátelé!" odsekl Turchin. „Vlastně jsou tady, aby dohlédli na to, že neřeknu něco irelevantního. A než se mě zeptáte... ano, vím o ohavných a ničemných aktivitách našich ozbrojených sil. Jsou jako psi kálející na sousedově zahradě. Ale, Trasku, pochopte: já nejsem ten, kdo ty psy pustil z řetězu. Kamaráde, v dnešním Rusku se takovíto psi vyskytují opravdu hojně. Ve skutečnosti můžu být rád, že si dokážu uhájit ten zbytek moci, co mi ještě zbývá. Ale pokud bych chtěl na této konferenci říct všechno, co vím, pak přijdu i o to málo a naše momentálně neklidné vztahy mezi Východem a Západem se ještě přiostří." 

Trask přikývl. „Chápu a přiznám se, že jsem to tušil. Ale, pane premiére, tohle mi nemusíte vysvětlovat, opravdu. Já vím, že nebudete schopen - že nebudete moci - tohle vysvětlit na konferenci. Tak proč jste tady?" Nastalo ticho, Trask čekal, až začne hovořit ten druhý. Možná se tak dozví něco víc. 

„Kolik máme času?" zeptal se Turchin. 

„Řidiči jedou delší cestou," odpověděl Trask. „Chtěl jsem, aby nám dali alespoň půl hodiny, v lepším případě hodinu. Ve skutečnosti bychom tam mohli být už za dvacet minut, ale nebyl jsem si jist, jestli bychom spolu mohli hovořit někde jinde takto otevřeně." 

„Půl hodiny?" opakoval Turchin. „Dobře. Myslím, že nám to bude stačit, ale musíme si pospíšit. A co se týče soukromí někdy později - hm!" 

„To je moje chyba," omlouval se Trask. „Měl jsem být chytřejší. Nechtěl jsem to řešit takhle, ale prostě jsem neměl čas udělat to jinak." 

„Ne," zavrtěl hlavou Turchin. „Takhle se věci zkrátka mají. Udělal jsem si několik nepřátel. Když je země bohatá a silná a její lidé mají co jíst, pak si politik může dovolit být nepopulární a dělat věci podle svého. Já, já si nemohu dovolit udělat podle svého vůbec nic! Jediný důvod, proč se snažím pokračovat, je naděje, že se věci možná změní. Ale ty změny mohou nastat až za dlouhou dobu." 

Trask jej pozoroval. Ruský premiér už vůbec nebyl tím mužem, kterého znal z dřívějška. I když jej Trask vždy viděl jen v televizních vysíláních nebo na obrazovce na vedení pobočky E, přesto z něj vyzařovalo mnohem více energie než nyní. Trask si vzpomněl, jak před pěti lety vedl s tímhle mužem jednání ohledně Brány v Perchorsku. 

Tehdy působil Turchin neotřesitelně. Byl jako skála. Zavalité tělo, hranatý obličej a krátký krk - husté černé vlasy a obočí, tmavé, jiskřivé oči nad tupým nosem a úzkými, chladnými rty - byl opravdovým buldokem. A dokonce už tehdy měl tento premiér problémy. S Traskem se ale společně shodli, a to je semklo ve vzájemně prospěšné přátelství. 

Nyní... nastaly změny. Turchin byl mnohem hubenější, prošedivělý v místech, kde měl vlasy sčesané dozadu z čela, a jeho oči ztratily lesk; dokonce i z jeho hlasu se vytratilo cosi z jeho dřívější autority. Intelekt si nicméně zachoval - stále ještě dokázal být nebezpečný, jak Trask předpokládal - ale jeho elán se pomalu vytrácel. Sedm let politické moci, ze které už nezůstalo vůbec nic a která si na něm navíc vybrala svou daň. 

Ale způsob, jakým si ruský premiér prohlížel Traska... hlava pobočky E nedokázala potlačit posměšné odfrknutí. Pokud se Traskovi zdálo, že se Turchin změnil, co si pak musel myslet premiér o něm? 

A jako by si přečetl jeho mysl, Turchin poznamenal: „Osud nám nebyl nakloněn." 

Trask se unaveně usmál a řekl: „Není to léty, spíše vzdáleností." Pak nasadil vážný tón a řekl: „Máme dlouhodobý a jednoznačný důkazný materiál o tom, co dělá vaše loďstvo. Samozřejmě že se o tom tady v Brisbane nezmíním. Tu ostudu vám neudělám. Vlastně, nejsem tady vůbec kvůli konferenci ke Dni Země a pochybuji, že se nějaké schůze zúčastním. Ale měl byste vědět, že dříve nebo později - pravděpodobně dříve - to budu muset předat k projednání naší vládě, která má také své pravomoci." 

„To samozřejmě oceňuji, hm, Benjamine?" 

„Ben." 

„Pak mě ovšem oslovujte Gustave. Každopádně ale nejste jediný, kdo se sem vydal za úplně jiným účelem, než se zdá. Ve skutečnosti jsem tady proto, že jste tu vy! Ano, naléhají na mě, abych se zúčastňoval všech podobných setkání po celém světě, ale prozatím se mi vždycky dařilo to odkládat. Admirálové, generálové, lupiči a tak dále, mě nutí, abych kvůli nim lhal - pche! No a teď, když jsem tady, se pro ně chystám lhát, říct Brisbane a celému světu o tom obrovském úsilí, které Rusko vyvíjí, aby dalo do pořádku své činy. Ale vy i já známe pravdu. A jak jste správně podotkl, budou ji znát v blízké době všichni. To je ale bohužel nejmenší z mých obav - a pokud ne nejmenší, pak to určitě není moje největší starost. Ne, protože mě znepokojuje něco úplně jiného." 

Trask přikývl. Na chvíli se odmlčel a zamyslel, pak řekl: „Možná bych se vám měl přiznat. Myslím, že je fér, když vám řeknu, že vím o tom, že Michail Suvorov podnikl ,expedici' za doprovodu vojáků a vědců skrze Bránu v Perchorsku na Hvězdnou/Sluneční stranu, do světa Nathana Keogha." 

Teď byla řada na Gustavu Turchinovi, aby se hořce usmál. „Ach!" povzdechl si. „Opozice! Podvodníci jako obvykle. Ano, máte pravdu: je to můj problém. A bohužel i váš." 

„Možná víc, než tušíte," odpověděl Trask. „Ale snad bych si měl nejdříve vyslechnout vaši verzi příběhu." 

„Má verze je jednoduchá," na to Turchin. „Před pěti lety unikl Turkur Conov před spravedlností tím, že zmizel bránou v Perchorsku na Hvězdnou stranu, zatímco někteří jeho spolupracovníci byli zatčeni. To byla moje chyba; měl jsem je nechat zastřelit za spiknutí, neplnění svých povinností, sabotáž... a spoustu dalších zločinů. Ale neudělal jsem to, takže se jednomu z nich podařilo promluvit si s Michailem Suvorovem. Pro něj to ale nebyl zrovna nejlepší tah, protože Suvorov je zastřelit nechal! Nebo spíše dohlédl, aby byli zneškodněni. Takže následně se přihodilo několik velice nešťastných náhod." 

Trask to pochopil a řekl: „A tak se stalo, že Michail Suvorov zůstal jediným dědicem všeho, co se na Sluneční/Hvězdné straně nacházelo. A také věděl, že jej Brána dovede do neznámého světa, věděl o zlatě a chtěl jej získat pro sebe." 

„Zlato a s ním i všechno ostatní, co tam najde," odpověděl Turchin. „Nový svět, který obsadí a okrade o jeho bohatství. A také získá kontrolu nad bránou. Když se na to dívám s odstupem, zdá se to jasné: pokud by chtěl Suvorov získat tyto věci pro dobro své země, pro Rusko což mi řekl - přirozeně by vysvětlil svůj záměr všem ostatním; svým vojenským kolegům a celé zemi a nejen... nejen mně." S těmito slovy sklopil hlavu. 

„Řekl vám, že se chystá projít bránou? A vy jste se nepokusil ho zadržet?" Trask Turchinovi věřil a chápal některé z nesnází, kterým musel čelit, ale chtěl to slyšet z jeho úst. 

„Jak jsem ho asi mohl zastavit?" ohradil se Turchin. „Když byl perchorský komplex zaplaven, poslali tam taktické uskupení vojenských inženýrů, aby odstrojili olovo z krytu v rokli. Tohle mi namluvili a já jsem tomu uvěřil, i když později se ukázalo, že tam byli posláni ještě i z jiného důvodu. Navíc mnozí z těch mužů byli těžcí zločinci odpykávající si trest v pevnosti Beresov a Uchta. Michail Suvorov si je osobně vybral a dal jim na výběr mezi vězením a službou jemu: to byl jeho první krok, jak si zajistit Perchorsk. Poté, co se z Perchorsku všichni ostatní vystěhovali a jeho mužstvo splnilo první úkol, Suvorov je na oplátku ubytoval. Nechal přestavět horní patra komplexu na obytnou část, která byla napájena elektřinou z hydroelektrárny na vodní nádrži. K dispozici měli vozidla a dokumenty, které jim umožňovaly čerpat zásoby z Beresova. Tím se stali ,oficiálním' týmem techniků, který se staral o chod a údržbu přehrady. Co se týkalo dalšího provozu přehrady: ten se dal jednoduše ospravedlnit, neboť přehrada produkovala elektřinu, kterou byly napájeny místní dřevorubecké závody a některé obce..." 

„A vy jste o tom všem nevěděl?" Navzdory tomu, že si Trask Turchina vážil - a také navzdory faktu, že každé premiérovo slovo bylo dosud pravdivé - nehodlal přestat, dokud všechny jeho otázky nebyly zodpovězeny. 

„Nikdo mi o tom neřekl!" řekl mu Turchin. „Bene, já nemám pod palcem ozbrojené síly a ani jsem nikdy neměl. Pokud chtějí, abych se o něčem dozvěděl, řeknou mi to. A pokud chci něco já od nich, požádám je. To je vše." 

„Nastolit demokracii není jednoduché," poznamenal Trask. 

„A co teprve zničit komunismus!" povzdechl si Turchin a hned to vysvětlil: „Pořád ještě žijí zastánci tvrdé linie. A my se nacházíme-jak to říct - mezi dvěma mlýnskými kameny? Na jedné straně stojí stará garda a na druhé straně všichni nenasytní oportunisté, jako je třeba Suvorov. Víte, co se stane ruské bance, když jí dojdou peníze?" 

Trask pokrčil rameny. „Zbankrotuje?" 

„Ne, přestavějí ji na pizzerii! Hm! Tenhle ,vtip' momentálně koluje mezi Moskvany. A tady je další, který ovšem není vtipný: co udělá generál, když nemá peníze na své přehlídky, nemůže zaplatit své vojáky a za svou rentu si koupí akorát tak levnou vodku a boršč?" 

Trask přikývl. „Stane se zlatokopem. Víte, nikdo nežije věčně. Ani já, ani vy. Někde se musí nacházet dokumentace Perchorského projektu, Brány, komplexu a všeho, co se tam událo. Dokud jsme naživu, uděláme samozřejmě, co je v našich silách, abychom ochránili tyto záznamy a tajemství. Ale až budeme mrtvi nebo až už nebudeme zastávat své posty - co potom? Když ne Suvorov, tak se o to dříve nebo později pokusí někdo jiný." 

„Na to už dávno myslím," odpověděl Turchin. „Také jsem měl rád Nathana a jsem si jist, že bych měl rád i jeho lidi. Bylo v něm něco velice ruského, víte? A co se mě týče, jsem také humanista... a to mi budete muset věřit. Takže jsem učinil veškerá opatření, která byla v mých silách." 

„Opatření?" 

„Dlouho před tím, než se Michail Suvorov dozvěděl o Perchorsku, zničil jsem všechno o tom místě, co jsem našel. Veškerou dokumentaci, záznamy, hlášení, všechno. Ne ten experiment, chápejte, ne samotný projekt - protože je lepší, když se lidé poučí ze svých chyb - ale tu hrůzu, která následovala, veškeré poznatky o upířím světě. A docela se mi to podařilo, možná jsem toho zničil až příliš. Ale nyní... dokonce i takzvaná opozice o tom ví mnohem víc než já a každopádně má v rukou více informací než kdokoliv jiný!" 

„My jsme o tom také vždycky věděli," řekl Trask. 

„Samozřejmě že jste o tom věděli, ano - a je jasné, že o tom víte protože vy jste tam byli, ve světě Nathana Keogha, v té cizí, paralelní dimenzi. Ale není tohle sama o sobě podivná náhoda, když Perchorsk společně s bránou leží hluboko v nitru mé země? A kdybyste byl na mém místě, necítil byste se... mimo hru?" 

„Ne tak docela," zavrtěl hlavou Trask. „Nikdo z těch, kdo viděli to, co jsem viděl já, a zažili to se mnou, by se tam nechtěl vrátit. Věřte mi, můžete se pokládat za šťastlivce. A co se týče Michaila Suvorova, tak toho můžete považovat za nešťastníka. Je mrtev, Gustave." 

„Ano?" Turchin nadzvedl své husté obočí. „To tedy vysvětluje spoustu věcí, že? Tu nehodu nebo vandalský čin nebo co se to tam v tom rumunském útulku stalo? To byl Suvorov?" 

„Vy víte o tom útulku?" 

„Mám své zdroje," pokrčil Turchin rameny. 

Trask se zatvářil, že tohle přeslechl, a pokračoval: „Ne, nebyl to Michail Suvorov - nicméně, byl to přímý důsledek jeho ,invaze' na Sluneční/Hvězdnou stranu. Tím to všechno začalo." Rychle vysvětlil ruskému premiérovi, co se stalo, včetně faktu, že se teď v našem světě někde ukrývají tři velcí upíři a že se on, společně s členy své pobočky E, snaží je vystopovat. „A proto jste tady?" 

„Máme podezření, že se jeden z nich ukrývá tady v Austrálii, ano." „Hmm!" řekl Turchin. „Takže to by vysvětlovalo, proč jste byl původně na druhé straně kontinentu, a ne tady, v Brisbane. Je to pouhá shoda náhod, že vás stopa zavedla až sem: vy si myslíte, že on - řekněme váš ,muž' - je někde tady blízko?" 

„Není daleko, to je jisté," odpověděl Trask. „A nyní mám já jednu otázku." 

„Ptejte se." 

„Když jste věděl, že jsme na západě, v Gibsonově poušti, na druhé straně Austrálie, proč jste se na mém velitelství ptal, jestli se účastním té konference? A také, jak jste se vůbec dozvěděl, že jsme v západní Austrálii?" 

„To jsou dvě otázky," usmál se Turchin. 

Trask přikývl. „Ano, ale prosím vás, nekazte to tím, že mi teď budete lhát." 

„Vám?" Turchin opět nadzvedl obočí. „Myslíte si, že to přichází v úvahu, Bene?" 

„Ne, já si myslím, že je to nemožné," odpověděl. „Jen jsem vás na to chtěl upozornit, to je vše," 

„Nepotřebuji, abyste mě na to upozorňoval," odsekl premiér. „A říkám vám znovu, nejsem tady proto, abych vám lhal, ale abych vás požádal o pomoc. Vy se mě ptáte, odkud o tom všem vím. Dobře, tak poslouchejte: 

Když se rozpadl ruský ekvivalent vaší pobočky E - a že se rozpadl s velikou pompou, za přispění Harryho Keogha - ESP byla jako zbraň značně zpochybněna a tato ruská organizace byla zrušena. Nebo alespoň byla ,oficiálně' rozpuštěna. Protože naši vojenští velitelé, zabedněnci, kteří jsou spíš ochotni věřit tradičním technikám špionáže, s tím nechtěli mít dál nic společného. A to byl ideální nástroj pro premiéra, jehož..." 

„Jehož moc byla značně okleštěná, ale i tak se zoufale snažil držet věci pod svou kontrolou," dokončil Trask větu. „Vy sám, Gustave, máte nyní na starost opozici!" 

„Ano, tajně ji řídím. To, co z ní zbylo," přikývl Turchin. 

„A k tomu používáte své špiony myslí, abyste nás mohl sledovat?" 

„Netvařte se tak uraženě, Bene! Neděláte náhodou vy to samé nám a mně?" 

Trask se nad tím zamyslel a usmál se... ale pak opět nasadil vážný tón. „Stále jste mi ještě neřekl, proč jste se ptal na mém hlavním velitelství, jestli se zúčastním konference." 

Turchin se také usmál. „Byl to způsob, jak vám říct, že já tam budu, a nepřímo vás tak vyzvat k setkání." 

„Stále stejně mazaný," řekl Trask. „Dobře, takže jak už teď asi víte, já mám také jeden problém... sakra, celý svět je v průšvihu! Jsou tři a jsou mocní. Ale váš problém musí být také urgentní a možná i osobní, jinak byste tohle všechno neriskoval kvůli setkání se mnou. Očividně potřebujeme uzavřít obchod a myslím, že se dohodneme. Bude to vzájemně prospěšné. Ale nemůžu udělat ani slíbit nic, dokud nebudu váš problém znát." 

„Urgentní, to ano, rozhodně," řekl Turchin. „Ale osobní? Ne, už ne, ne po tom, co jste mi teď řekl. Protože mi připadá, že náš problém je společný, totožný. Výborně, teď už ho znám - a vypadá to, že je to opravdu náš společný problém - a ten nejhorší možný: Do našeho světa se dostali upíři. Ale jaksi tuším, že to není všechno. Nemám pravdu?" 

„Je to velice zamotané, ano," přikývl Trask. „Nicméně je to souběžné, všechno se to najednou setkává ve stejném čase. A mezitím ten čas běží. Dobře, takže vy první. Jaký je ten váš problém, kamaráde?" 

XXVI 

Dilemata, sny a záhrobní hlas 

„Moje problémy: jsou množného čísla. A nejsou jednoduché," začal Gustav Turchin. „Suvorov řekl hrstce svých důvěrných vojenských přátel, že chystá něco opravdu velkého; a také to, že na nějakou dobu odjíždí, a jestli to prý bude trvat příliš dlouho, mají kvůli zodpovězení případných otázek navštívit mě. No a před nějakými osmnácti měsíci se mě začali vyptávat. Těch otázek nebylo mnoho, protože se zmizením Suvorova si všichni začali hrabat na svém písečku. Jsou to lidé, kteří mají své vlastní malé armády a mám takové tušení, že jsou dotovány z drogového obchodu, protože by si na ně asi těžko mohli vydělat legálně. Proč ne? Vždyť ty zdroje jsou přístupné! Každopádně dříve nebo později začnou naléhat a já jsem ten, z koho budou páčit informace. Já jim samozřejmě nechci o Perchorsku nic říkat, takže co jim mám povědět? 

A další problém: perchorský komplex je stále ještě suchý, Brána je otevřena a na Sluneční/Hvězdnou stranu se vrátili Vampýři. Což samozřejmě znamená, že tu Bránu musíme zavřít. Ale jak, když tam stále ještě vládne gang zločineckých ,techniků' Michaila Suvorova, drží tam pravidelnou stráž a čekají na jeho návrat? Což navozuje další otázku: jak dlouho bude trvat, než někoho z nich napadne vstoupit do té Brány? 

Takže navzdory tomu, že je komplex izolován a nachází se na odlehlém místě - nemohu jej napadnout. Dokonce i kdybych měl takovou vojenskou sílu, netroufal bych si, protože by to mohlo přilákat pozornost dalších Suvorovových ,kolegů'. No a tady to máte: je to začarovaný kruh a upřímně řečeno, nevidím žádný rozumný způsob, jak tuto situaci vyřešit." 

„Já také ne," řekl Trask a zamračil se. „Ale to neznamená, že žádná šance neexistuje. V pobočce E mám pěknou řádku lidí, kteří jsou na řešení problémů experti, takže vám slibuji, že udělám všechno, co bude v mých silách. Ale nejdříve si to ujasněme. Ví ještě někdo o pokladech Sluneční/Hvězdné strany?" 

„Nyní, když je Suvorov mrtev, ne. Alespoň já o nikom nevím." 

„A neexistují dokumenty, které by tam někoho mohly nasměrovat?" 

„Tuším, že ne," zavrtěl Turchin hlavou. 

„Takže já to vidím takhle: musíte najít způsob, jak říct starým přátelům Michaila Suvorova, že je mrtev, a ujistit se, že se jej nevydají hledat." 

„Cože?" polekal se Turchin. „Aniž bych jim řekl, jak a kde zemřel... Vy nechcete zachránit Nathanův svět před totální destrukcí? Protože jestli jste si jen na chvíli pomyslel, že jej nebudou hledat, ošklivě se mýlíte. Budou. A zjistí to, co zjistí, a až to zjistí... pak převrátí celý Nathanův svět v nukleární, chemickou a biologickou pustinu!" 

„Pokud se jim podaří vrátit se zpátky sem, na Zemi, a někomu o tom říct," opáčil Trask. „Ale v každém případě, máte pravdu: musíme se dostat do Perchorsku a tu Bránu zavřít, a tentokrát nadobro." 

„Přesně tak. Ale do té doby náš problém trvá..." 

Trask chvíli mlčel a pak řekl: „Pokud jde o to, o čem jsme právě mluvili, tedy jak se dostat do Perchorsku a zavřít Bránu: alespoň na tuhle otázku budu mít možná brzy odpověď. Ale ne hned. Pracuji na tom." 

„Harry Keogh by to dokázal," prohodil Turchin vážným tónem. 

„Harry je mrtev," namítl Trask. 

„Ale Nathan není," odpověděl Turchin. „A navíc je mi zavázán." 

Trask zavrtěl hlavou. „Ne, Nathan nám nepomůže. Teď určitě ne. Má svoje vlastní problémy na Sluneční/Hvězdné straně. A také jej nemáme jak kontaktovat." 

„Ale neříkal jste, že na něčem pracujete?" 

„Na něčem - na někom - ano. Ale na nic víc se mě neptejte." 

Turchin přikývl. „Aha..." 

„Ale neztrácejte naději," řekl mu Trask. „Jak už jsem říkal, uděláme, co bude v našich silách. Prozatím budete muset vyčkávat a hrát mrtvého brouka." 

„Hrát mrtvého brouka?" nechápal Turchin. „Možná, že jsem premiér, ale tyhle lidi nedokážu vodit za nos do nekonečna! Suvorov a spousta dalších mužů, vědců i vojáků, se ztratilo a oni tuší, že já znám odpověď na tuhle otázku. A když jim nic neřeknu, pak si budou myslet, že s tím mám něco společného." 

„Pak se snažte jim vyhýbat, jak nejdéle to půjde." 

„To mám také v úmyslu," přikývl Turchin. „A to je další z důvodů, proč jsem v Brisbane. Protože alespoň nemusím být v Rusku. A proto jsou se mnou i mí ,přátelé' v tom druhém voze, ti..." 

„Ti troubové?" 

„Ano, ti troubové, kteří jsou tady jako můj doprovod." Turchin se pokusil o úsměv, leč marně. „Protože se chtějí ujistit, že zase najdu cestu zpátky domů. Pche!" 

„Můžete požádat o politický azyl." 

„Což by mohlo vyřešit můj problém, ale nevyřeší to ten váš, ten ruský, ani ten světový." „Takže co budete dělat?" 

„Vypadá to, že tyhle konference nikdy neskončí. Každopádně alespoň ne pro letošní rok. Tady, v Londýně, v Bruselu, Rio de Janeiru, Kalkatě a tak pořád dokolečka. Zúčastním se všech, pěkně jedna po druhé, pokud je to proveditelné. A samozřejmě se budu potit a strachovat a čekat na vás, že se ozvete s nějakou odpovědí." 

„A současně uděláte také něco pro mě," ozval se Trask. 

„Ach, ano! Vaše problémy," vzpomněl si Turchin. „Málem bych zapomněl, že to není jen jednostranná záležitost. Tak tedy, co pro vás mohu udělat?" 

„Souvisí to s tím vaším problémem," začal Trask. „Mějte to na paměti a prosím, řiďte se mými pokyny. Nejdříve odvolejte svoje mentální špiony. Pokud máme pracovat společně - nebo alespoň na stejné vlnové délce - nemusíte mě sledovat. Ale na druhé straně, budu potřebovat, aby někoho sledovali oni pro mě. Lépe řečeno, aby sledovali upíry. Protože tady je ve hře více než jeden druh krvesaje. Zmínil jste se o nezákonném obchodu s drogami. Je všeobecně známo, jak tak zvaná ruská mafie ničí vaše lidi a minuje celou vaši zemi. Ale na druhé straně, mají souvislost i s naším problémem. Takže já potřebuji, abyste udělal tohle..." 

Rychle vysvětlil, co potřebuje: informace od Turchina o spojení moskevské mafie s Marseille, a to zejména o organizaci Luigiho Castellana a jeho napojení na severní středomoří. 

„Ten muž, Castellano, je pro nás klíčovou osobou," zakončil. „Je to černý kůň. Moji lidé z pobočky zatím nebyli schopni jej vystopovat a Interpol o něm nemá také téměř nic. Chápu, že pro drogového bosse není utajování totožnosti nic výjimečného, ale tenhle je skoro neviditelný. A upřímně řečeno, chtěl bych ho vidět houpat se na oprátce." 

Turchin se tvářil zmateně. „To je ale přece práce policie, ne? Jak ten zapadá do našeho problému?" 

„Pokouším se pomoci někomu, kdo bude možná velice brzy schopen pomoci mně - nebo nám," odpověděl Trask. „Pokud ho teď podpořím já, s trochou štěstí nás pak podrží i on." 

Na to Turchin přikývl. „Uvidím, co bude v mých silách. Potřebujete ještě něco?" 

„Můžete zjistit, proti komu přesně půjdeme, pokud nebo až se vydáme převzít Perchorsk," řekl Trask. 

Ruský premiér se na něho podíval; jeho černé, třpytivé oči se do něj doslova zabořily, když se zeptal: „Máte na mysli to, že se tam vydáte s britskou armádou? V tom případě ale budete muset požádat o vstup. Nemluvě o odchodu, únikové cestě." 

„Dobrý nápad," prohlásil Trask. „Tak na tohle se také můžete zaměřit. A popřemýšlejte, jak nás můžete ochránit v případě, že nás napadnou vaši diplomaté a tato záležitost bude mít politickou dohru - tedy pokud si někdo všimne, že jsme do toho také zapleteni. Ale pro tuto chvíli to nevidím jako velký problém. Je to tak, jak jste říkal: Perchorsk je odlehlý, izolovaný." 

„Opravdu? A vy si můžete dovolit vejít a odejít na území cizí země a cizích lokalit, jak se vám zachce?" Turchinův pohled byl teď ještě intenzivnější. 

Na to Trask odpověděl: „Myslím, že už jsme se dohodli a náš čas je vyčerpán." Pak zapnul interkom a řekl: „Pane Smithi, do hotelu, prosím vás." 

Po chvíli Turchin znovu promluvil. „No, vypadá to, že náš obchod je pro tuto chvíli uzavřen. A jestli je to všechno a jestli vaše plány nakonec vyjdou, vypadá to, že jsem z toho vyšel jako vítěz." 

Trask se na něj podíval a zavrtěl hlavou. „Chápu, co máte na mysli, Gustave, ale myslím si, že se na to díváte jen z jedné strany. Já to vidím tak, že z toho celý svět vyjde jako vítěz. A navíc z toho vyvázneme živí... a jako lidé." 

Turchin pokrčil rameny a řekl: „Ano, ano, samozřejmě máte pravdu. Přesto z pohledu jednotlivce je naše kůže velmi drahocenná." 

Na to Trask pouze opáčil: „A co teprve naše duše?" 

A o chvíli později, zatímco nad tím Turchin přemýšlel, jestli nad tím vůbec přemýšlel, dorazila limuzína k jeho hotelu. 

Trask byl už dávno pryč, když dorazila i druhá limuzína. A Turchin zatím ,nasupeně' přešlapoval sem a tam a čekal na své hlídače. 

„Hmm!" bručel, když vystupovali z auta. „Nemohli jste se alespoň jeden z vás pokusit se mnou zůstat?" 

„Ale premiére..." protestoval velitel ochranky. 

„Žádné ale!" utrhl se na něj Turchin. „Vaši neschopnost nahlásím na velitelství v Moskvě. A také si budu stěžovat!" 

„Stěžovat?" veliteli ochranky spadla čelist. 

„Samozřejmě, hlupáku! Ne, ne na vás, ale na svého řidiče a toho zatraceného úředníka, toho pana, hm..."  

„Smithe?"  

„Přesně tak, ano!" 

„Oba dva, řidič i úředník, se jmenovali Smith." 

„Aha? Ano, vím o tom, idiote! Neříkejte mi věci, které vím. Zatraceně! Mysleli byste si, že alespoň jeden z nich zná cestu k hotelu, že ano?" 

Zatím jasnovidec Ian Goodly vyzvedl z mezinárodního letiště v Brisbane lokátora Davida Chunga.Trask byl ve své posteli a spal. Ale na lístku zanechal vzkaz, aby jej nikdo nerušil, a k tomu ještě připsal nějaké pokyny: 

Vítám tě, Davide... 

Obávám se, že se budeš muset začít ,poflakovat' až zítra ráno. Momentálně si nutně potřebujeme odpočinout a pár hodin se vyspat. Myslím, že na tom určitě budeš podobně, když máš za sebou tolik hodin strávených v letadle. 

Iane: připomeň dozorčímu, aby mě vzbudil, pokud se během noci objeví něco důležitého. V opačném případě mě vzbuď až vyjde slunce a bude pro mě připraven šálek kávy. Diky... 

Jake Cutter se vyspal v helikoptéře; alespoň si to myslel. Seděl v přízemí a hrál tichý poker s dozorčími důstojníky vojenského kontingentu ze druhé helikoptéry. Ve tři hodiny ráno už všichni zívali; rozhodli se tedy, že si konečně půjdou lehnout, a všichni se odebrali do svých stísněných ložnic. 

Jake to netušil, ale vedle něho se za tenkou stěnou ze sádrokartonu uvelebila na svém lůžku Liz Merricková. Jednala podle Traskových instrukcí, takže se chystala vstoupit do jeho mysli a vysledovat, jaké dělá pokroky ve svých tajuplných aktivitách, které se odehrávají v jeho - nebo v kterékoliv jiné - hlavě nebo hlavách. Stále nebyla přesvědčena, že to, co dělá, je správné, přesto si uvědomovala důležitost tohoto úkolu. 

Zklamaná tím, že Jake zůstal vzhůru, snažila se na něj čekat, ale marně. Nakonec přece jen přišel ke svému lůžku a převracel se a převaloval, až se konečně uvelebil, takže to Liz vyrušilo a probudila se. Ihned se pokusila o telepatické napojení. Když se Jake uklidnil a jeho dech se zpomalil, Liz své spojení s jeho podvědomím ještě upevnila a prohloubila a pozvala jeho ,nezávislé' myšlenky, aby se smísily s jejími. 

Pak se na chvíli nedělo nic a Liz cítila jen nezřetelný neklid Jakeovy duše, než se jeho štíty uvolnily a jeho myšlenky se automaticky začaly formovat do podoby typických snových obrazů, nebo možná do podoby něčeho jiného. Zanedlouho podřimovala i samotná Liz... 

Až se najednou s leknutím probudila do jakéhosi nepřirozeného psychického ticha nebo stísněného uvědomění, které mělo svůj původ v Jakeově mysli. Ležel ve vedlejším pokoji, nehybně a fyzicky spal; ale psychicky byla jeho mysl někde jinde. Byla sice také nehybná, čekala se zatajeným dechem jako kočka na to, až myš vyleze ze své díry; nebo spíše (jak Liz usoudila) jako někdo, kdo je v noci v prázdném domě a najednou zaslechne neznámý zvuk. 

Jake se snažil něčemu naslouchat - a velice soustředěně! - a Liz si chvíli myslela, že odhalil její přítomnost. Ale ne, jeho pozornost byla nepochybně upřena na jakési jiné podvědomí, ne na ni. Ale na co tedy? 

A tak se Liz celou hodinu snažila ,naslouchat' Jakeovi, stejně bedlivě jako Jake naslouchal tomu druhému nebo druhým, které ona ovšem neslyšela. Sama neslyšela téměř nic, nebo spíše vůbec nic, jen chvílemi Jake ožil a zeptal se: „Kdo jste?" Nebo: „Já vím, že tam jste - slyším, jak si šeptáte - tak proč se bavíte o mně, a ne se mnou?" 

A i když Liz zaslechla něco z toho, co říkal, spíše to vycítila, než slyšela', protože (a) Jake nehovořil přímo k ní, a (b) jeho nedávno objevené štíty, přestože nebyly plně zapojeny, částečně jeho myšlenky halily. 

Protože nedokázala déle unést to nevědomí, pokusila se ho vyrušit a zeptat se: „Kdo je to, Jakeu? Znáš je? O čem se baví?" V tu chvíli se ale dveře Jakeovy mysli zabouchly a ona se ocitla v prázdnu. Alespoň na chvíli. 

Ležela na posteli a cítila, že ví, s kým se to Jake pokoušel komunikovat. Při té myšlence ji zamrazilo v zádech, takže dokonce i v tom nesnesitelném horku El Nina, pocítila najednou chlad. A také věděla, že ji vystopoval a vyloučil ze své mysli. A cítila ten rozdíl. 

Protože jasnovidec Ian Goodly měl pravdu, když říkal: „Slyšela jsi Jakea, protože ten je naživu. Díky své telepatii, Liz. Ale Harry a ti druzí... s těmi je to jiné, ti používají jiný druh komunikace." 

Hlasy ze záhrobí. Cítila ten rozdíl mezi konverzací s živými a mrtvými... 

Hovořili - hádali se mezi sebou - kvůli němu, Jakeu Cutterovi. A on to věděl. Více než to, věděl nebo tušil, kdo nebo co to je, a to bylo něco, co si bude muset teprve zapamatovat a smířit se s tím, až se probudí, právě proto, že žádný zdravý jedinec by si tohle nebyl schopen připustit. No, možná s výjimkou hrstky pochybných psychických médií. 

Mrtví ve svých hrobech si o něm povídali. Jake je slyšel a jeho hlasy mu připomínaly bzučení včel v jetelovém poli, nebo možná spíše šustění suchých listů na promrzlé zahradní pěšině. Protože včely a rozkvetlý jetel připomínají bující život, zatímco šustění spadaného listí... ne. 

Všechny ty hlasy patřily cizím lidem; neznal - nebo nikdy nepoznal ani jednoho z nich. A zatímco bylo zcela jasné, že oni ho slyšeli, nikdo se neobtěžoval mu odpovědět, přestože se Jake několikrát pokusil vmísit do jejich konverzace; a jeho marné pokusy netrpělivých otázek se vždycky setkaly s dlouhým mlčením. 

A nejhorší na tom všem bylo to, že se ty hlasy bály promluvit nahlas: šeptaly, takže bylo pro Jakea těžké porozumět tomu, o čem se baví. Ale vypadalo to, že zvažují všechna pro a proti a vyzvedávají Jakeovy kladné stránky proti těm záporným. Ale k čemu to vedlo, si netroufal odhadnout. 

Nemůžeme - netroufneme - si jej vpustit mezi nás! řekl jeden z hlasů velice zřetelně. Zatímco jiný zamumlal: 

Ale on není jedním z nich. Podívejte, jeho světlo září ve tmě jako lucerna a cítíme jeho teplo. Pouze nekroskop - pouze Harry Keogh a jeho synové vyzařovali takovéto světlo - byly to majáky v naší nekonečné noci a místa, kde jsme se mohli v přítomnosti někoho živého ohřát; naše kontakty se světem a našimi milovanými, kteří po nás zůstali. 

A další hlas řekl: Ale nakonec podlehl i samotný nekroskop. To chceš, abychom udělali? Spřátelili se s ním a umožnili mu vstup mezi mrtvé? A pokud bude i on nakažen - co potom? Bude mezi námi upír, takový, který zná všechny naše myšlenky a tajemství? Ale rozdíl mezi nekroskopem a nekromantem... je obrovský. 

A nestvůrný! dodal další, jehož hlas se chvěl hrůzou. Nemůžeme si dovolit riskovat to, že předáme tento dar někomu, kdo jej zneužije. 

Ale on už ten dar má! namítl ten hlas, nebo jeho vlastník, který se pokoušel Jakea bránit. A dal mu jej samotný Harry, pokud můžeme věřit tomu, co nám ona říká. 

Jenomže ona je mrtvá teprve krátce. A pořád ještě je naivní. Co ta může vědět? 

Znala Harryho. 

A k čemu jí to bylo? Stejně jako mnozí další před ní a stejně jako samotný Harry se i ona stala obětí. Ne, té věřit nemůžeme. A co se týče Harryho: nemluvte o něm. My mrtví o něm víme všechno. 

Ale Harry nám nikdy neublížil! Byl náš přítel a zastánce, až... až do konce. Tady se ale ten hlas ztišil a zněl nejistě. 

Jenomže jaký to je konec, řekl další slabý hlas, když nekroskop musí uprchnout ze svého světa, aby si zachoval svou víru! 

Byla poslední z živých, která se s ním setkala, zazněl znovu ten nebojácný hlas. Říká, že složil sliby - a dodržel je. 

To je pravda, řekl další, smutný hlas. Ale Harry se izoloval kvůli živým, ne kvůli mrtvým. 

Říkám, že bychom té ženě měli důvěřovat, naléhal jeden z nich. 

Ne, trval ne svém ten smutný hlas. Protože i ona na sebe na konci přivolala ZKÁZU. A měla štěstí, že pouze zemřela! A teď'-pokud budeme jejímu slovu důvěřovat - může třeba přivodit ZKÁZU nám všem. 

V tom se ozval Jake: 

„Zek?" snažil se vmísit do rozhovoru. „Mluvíte o Zek, že ano? O Zek Föenerové?" 

Následovalo dlouhé, dlouhé ticho. Až se zčistajasna ozvalo: 

Řekla jsem jim o tobě, Jakeu, a teď je musíme nechat to projednat. (Byl to hlas Zek, který Jake ihned rozeznal.) 

„Co chtějí projednat? Nerozumím tomu." 

Pokud se Velká většina, mrtví, rozhodnou, že nechtějí, abys vlastnil nebo používal záhrobní hlas, vysvětlovala Zek, pak můžeš mluvit, jak chceš, stejně tě nebudou poslouchat. Prostě tě budou ignorovat. Jsou nerozhodní - všichni jsme přitahováni tvým teplem, Jakeu - ale na druhé straně se tě bojí. I Nathana se báli, kdysi dávno, ale Nathan se osvědčil, ukázal jim, že se mýlí. Kdyby tady teď byl... no, obhajoval by tě mnohem lépe než já. 

„A co Harry?" zeptal se Jake. „Kde je? Nemůže mě, hm ,obhajovat' nekroskop - nebo jak tomu říkáte - mnohem lépe?" 

Teď už ne, odpověděla Zek. 

„On je něčím popudil?" 

Něco... se mu stalo, odpověděla Zek opatrně. 

„Takže Harry je mrtvý, ale Velká většina s ním nechce mít nic společného. Ale ty s ním vycházíš dobře a i ta stvůra dole v jímce se na něj docela lepila. Je to všechno strašně divné." 

Pokud chce pobočka E nebo samotný Harry, aby ses určité věci dozvěděl, pak jsem si jistá, že by ti to pověděli, řekla Zek. 

Ale Jake se stále snažil tomu porozumět. „Trask, Ian Goodly a Lardis - ano, i Liz - mi všichni něco naznačili, ale neřekli mi nic konkrétního. Myslím, že jsou znepokojeni tím, že až budu vědět všechno nebo až spatřím celý obraz, tak od nich uteču. Ale určitě je to něco velkého, když to děsí Velkou většinu, který už přece nemá co ztratit! A přitom se mnou dokonce ani mrtví o tom nechtějí mluvit. Šeptají, jako by se báli o tom mluvit dokonce i mezi sebou. A nejen to, ale i Harry Keogh, kdysi obrovská metafyzická mysl, je mezi svými vlastními vyvrhelem. Tak co sakra udělal?" 

Jake tušil, že už je blízko. A tušila to i Zek, která se ho snažila opatrně nasměrovat jinam. 

Jakeu, ujistila ho, určitě se dočkáš vysvětlení. Všechno se postupně vyjasní - nebo si to třeba odvodíš sám - ale teď to prosím tě nechtěj vědět a nech mrtvé v klidu rokovat. Moudrost věků je někde tam, pod zemí, Jakeu. Určitě v tvém případě neudělají chybu a já vím, že tě pustí mezi sebe... časem. 

„Pche!" odfrkl si Jake. „Jsou v podstatě stejní jako Trask - a jako ty, Zek! Každý si myslí, že chci být ,in' - a že bych to měl považovat za privilegium - a přitom ti každý z těch týpků z pobočky E řekne, že je pro ně jejich nadání prokletím. A proč by to v mém případě mělo být jinak? Proč bych se měl hrnout do nějakého prokletí? A jaký druh prokletí to vlastně je? Tady vězí zakopaný pes, že? V tom, co mi Trask nechce říct? To je ten určující faktor? Ta stinná stránka?" 

Nějakou chvíli bylo v psychickém éteru ticho, ale pak se Zek znovu ozvala: Nemůžu po tobě chtít, abys mi důvěřoval, nemůžu ti nic slíbit, protože nebezpečí, která tě čekají, jsou obrovská. Ale jedna věc je jistá: můžeš se stát novým nekroskopem. Už teď jsi nekroskop, pokud to ovšem přijmeš. 

„Já bych to přijal," odpověděl Jake. „Svým způsobem už jsem to vlastně přijal. Protože jak můžu popírat něco, co existuje? A pokud existuje zkratka k mému... hm, k mému zasvěcení - tak proč ji nemůžu použít? A co se týče nevýhod... přece mám právo je znát? Tak co je to za tajemství?" 

Jakeu, Harry Keogh se se svými schopnostmi narodil nebo alespoň s většinou z nich, vysvětlovala Zek. Ale ty jsi je dostal. To, co bylo pro Harry ho přirozené, je nepřirozené pro tebe. Ale některé věci jsou tak nepřirozené - a jejich možnosti jsou tak děsivé - že záhrobní hlas a Möbiovo kontinuum jsou ve srovnání s nimi pozemské. 

„No, pokud jste mi tímhle chtěla dodat sebedůvěru..." začal Jake, ale Zek ho ihned přerušila: 

Já osobně bych si tě nevybrala (ucítil, smutné, váhavé potřesení nehmotnou hlavou), nicméně, Harry Keogh si tě zvolil, což znamená, že ta volba musí být správná, protože k tomu určitě musel mít dobré důvody. A teď už mě omluv, musím si jít promluvit s ostatními - v tvém zájmu - na odlehlou stranu světa. Ale než půjdu, myslím, že je fér, když ti řeknu: nijak nám to neulehčuješ, Jakeu... 

„Vypadá to, že tohle je můj velký problém..." začal se omlouvat, ale pak si uvědomil, že Zek už je pryč. 

Ale já jsem tady, Jakeu, a vždycky budu, řekl další hlas, hluboký, chtivý a temně zlověstný, který zazněl někde blízko, dokonce až příliš blízko. Byl to hlas Korata Myšlenkářova vazala, který postupně mizel ve vzdáleném, bublavém chechotu. 

A za malou chvíli se jako by z obrovské dálky znovu ozval šepot mrtvých. Tentokrát zněl ale mnohem ustrašeněji než předtím... 

Ráno byl Jake uzavřený do sebe. A ještě než se trochu vzpamatoval, Liz využila příležitosti, aby si mohla pěkně v soukromí promluvit s Traskem o zážitcích z minulé noci. 

Byli venku před domem, procházeli se kolem vysoké zdi a užívali si čerstvého vzduchu dokud ještě slunce nevystoupilo příliš vysoko na oblohu. Bylo brzy a v nehybném ranním oparu se ozýval zpěv různých druhů papoušků. Za hodinu nebo dvě bude ovzduší suché ,subtropické' a Brisbane se bude péct jako v rozpálené troubě. 

Trask si vyslechl Liz, chvíli mlčel a přemítal. Pak se jí zeptal: „Opravdu používal řeč mrtvých?" 

„Nemyslím si to... ale záleží na tom? Já tomu rozumím tak, že jako nekroskop - nebo jediný nekroskop vůbec - dokonce i přemýšlí v řeči mrtvých. A pokud je neskrývá pod štíty, mrtví slyší, jak uvažuje. A také vždy vědí, kde se pohybuje. Je to jako další ze smyslů a u nich je to smysl jediný. Nevidí, neslyší, necítí, nemají chuť ani čich, ale vědí, že je Jake nablízku." 

Trask nesouhlasně zavrtěl hlavou. „O řeči mrtvých vím asi tolik, co všichni ostatní," povzdechl si. „Vlastně více než ostatní. Ale stále se mi zdá, že o tom nevím téměř nic. Dokážu to popsat, ano - vím, že to existuje - ale někdy je těžké tomu uvěřit. Takže se mě na to neptej, protože opravdu nevím. Sakra, Liz! Ty jsi telepat!" 

„Byla to řeč mrtvých," řekla. „Nebo jí alespoň naslouchal. Poslouchal - můj Bože! - mrtvé lidi, kteří spolu rozmlouvají ve svých hrobech. A mluvili o něm. To je všechno, co vím: fakt, že je slyšel a snažil se zapojit do jejich konverzace, ale oni jej mezi sebe nechtěli přijmout." 

„Hm!" zabručel Trask. „Kdo by jim to mohl vyčítat? Ani já bych ho ,nepřijal', kdybych měl na výběr. Ten jeho zatracený postoj..." 

„Ale aby se mohl stát opravdovým nekroskopem, musí být schopen s nimi komunikovat, že ano?" 

„To k tomu patří, ano. Doufejme tedy, že to přijde samo, stejně jako všechno ostatní - to dobré i to špatné. A mezitím ho sleduj nebo naslouchej." 

„Ještě stále si nejste Jakeem jistý, že ne?" zeptala se Liz. 

Trask pokrčil rameny. „Nejsem si jistý, jestli si je on jist námi! A navzdory tomu, co říká, vím, že má pořád ještě svůj vlastní program. Každopádně mluvil jsem o tom s premiérem Turchinem a doufám, že nám bude schopen pomoci. Pokud se nám podaří najít způsob, jak jeho problém vyřešit - zničit to, co mu do mozku vypaluje díru, tu touhu po pomstě, to prokletí, které jej pronásleduje - možná to jeho mysl otevře." 

„Myslíte, že když bude Castellano odstraněn, Jake se mnohem lépe soustředí na práci, která ho čeká?" 

„Přesně tak. Takže se Turchin pokusí najít na něj nějakou špínu a zváží závažnost jeho činů. Pokud ho budeme schopni dostat za mříže, bude to dobrý začátek. Jenomže Ian si nemyslí, že to bude stačit. Jakeovi určitě ne. A nejhorší na tom je, že to chápu. Já vím, jak se Jake cítí. Pokládej se za šťastnou, Liz, že netušíš, jaké nenávisti jsme všichni schopni. Řeknu ti, že bych klidně dal celou svou pravou ruku až u ramene, jen kdybych viděl Nephrana Malinariho, jak se svíjí na hořícím kříži, zatímco já se těším ze zápachu jeho kouře. To ti klidně odpřisáhnu. A myslím to vážně." 

„A Jake je úplně stejný," prohlásila a trochu se u toho zachvěla. 

„A takový byl i nekroskop Harry Keogh," řekl jí Trask. „A já také. Málokterý muž je jiný, když jim vstoupí do cesty něco tak hrozného. Oko za oko, Liz." 

„Jenomže Jake tu dívku ve skutečnosti skoro neznal." 

„Ví, že byla znásilněna, mučena a umřela hroznou smrtí, a všechno kvůli němu. A taky ví, že to Castellano zařídil tak, aby padla vina na něj, a pak se ho ještě snažil zabít ve vězení v Turíně. To stačí. Mně by to také stačilo." 

„Přesto jste na něho vysazený. Stále mu ještě nevěříte." 

Ale Trask zavrtěl hlavou. „On nevěří sám sobě, Liz. Nevadí, prozatím to nechte plavat. Doufejme, že Turchin něco vyšťourá." 

Najednou uslyšeli, jak někdo přichází po štěrkové cestě, a podívali se tím směrem. 

Byl to jasnovidec Ian Goodly. Přicházel svým typickým rychlým, dlouhým krokem - a také s dlouhým obličejem, ne nepodobným obličeji bledého zaměstnance pohřebního ústavu. „Káva je uvařena," řekl svým pisklavým hlasem a dodal: „Nebyla náhodou řeč o Turchinovi?" 

„Co je s ním?" zeptal se Trask. 

„Bylo to v ranních zprávách," odpověděl jasnovidec. „Dnes ráno se účastní několika schůzek, ale ještě večer nebo zítra ráno odlétá zpátky do Moskvy." 

„Cože?" zamračil se Trask. „Moskva je to poslední místo, kde by chtěl momentálně být. Co se stalo?" 

„Zřejmě pěstní souboj," odpověděl Goodly. „Včera večer v Turchinově hotelovém baru. Australský delegát se opil, řekl premiérovi do očí, že lže o ruské šetrné ekologické politice, a nazval ho loutkou jeho domácích průmyslových a vojenských nadřízených." 

„Což je ve skutečnosti momentálně pravda," přikývl Trask. „Hlavně proto, že nemá jinou možnost. A dál?" 

„Turchin mu do obličeje stihl vylít drink, dřív než se do hry vložila jeho ochranka a začala rozdávat rány. Výsledek je takový, že dnes bude muset vystoupit - oznámit tuto zprávu, protestovat proti takovémuto zacházení s jeho osobou a vyslechnout si druhou stranu - a pak se prvním letadlem vydá zpátky domů. Možná už dnes v noci, jestli mu nějaké poletí." 

Trask nad tím chvíli uvažoval a mnul si bradu. „Nepřipadá mi, že by něčeho takového byl Turchin schopen," uvažoval. „Ještě před tím, než se stal premiérem, pracoval dlouho jako diplomat a dokázal by se domluvit s každým. A pak se stane něco takového... prostě nemůžu pochopit, že to dopustil." Zavrtěl hlavou. „Nedopustil by to, tedy pokud by sám nechtěl, aby se to stalo. V tom případě ale... to musel být taktický manévr." 

„Taktický manévr?" Goodly se zatvářil překvapeně. 

„Záminka, jak se odtud dostat," řekl Trask. „Musí si v Moskvě zařídit pár věcí. Na něčem jsem se s ním dohodl, vyřeší za nás jeden nebo dva problémy. A je možné, že jediné místo, kde se do toho může pustit, je Rusko. A nezačíná náhodou za několik dní další konference ke Dni Země v Oslu? Kyselé deště nebo něco takového? Určitě to bude jeho další zastávka. Ten Gustav Turchin je ale lišák. Vsadím se, že přijede domů, rozhodí sítě a vydá se rovnou do Osla. A samozřejmě mu zbytek světa bude štěkat v patách, každopádně se ale stane hrdinou pro své vlastní lidi. Sice jen dočasně, ale jeho protivníky to na nějakou dobu odradí. No, ať už je to cokoliv, popřejme mu štěstí. Gustav už nám vyšel vstříc několikrát a udělá to znovu. Pokud jde o naši konverzaci, Liz: příkazy ti dám později." 

„Gustav?" zeptal se Goodly. „Vy si říkáte křestními jmény?" 

„Přesně tak," přisvědčil Trask. „Tomu se říká uvolňování napětí, kamaráde. A k tomu ještě s opozicí. No, a určitě to není poprvé." 

„Tak to si rád poslechnu," Goodlymu se rozzářily oči. 

„Někdy jindy," řekl Trask už na cestě do domu. 

XXVII 

Myšlenkový smog 

Traskovy porady bývaly obvykle velice stručné. Doposud si ale ještě nepromluvil s celým týmem - i když neměl v úmyslu zmínit se o své soukromé dohodě s premiérem Gustavem Turchinem nikomu jinému než svým nejbližším členům pobočky E - nicméně v současném období klidu věděl, že musí své lidi udržovat ve střehu, v obraze a poskytovat jim podněty. Zatímco tedy hodlal postupovat podle obvyklého scénáře: seznámit všechny pouze se všeobecnými hlášeními a zprávami, pak připomenout důvod, kvůli kterému sem vlastně přijeli, a zdůraznit nebezpečí jejich úkolu. 

Svolal všechny, kteří byli momentálně k dispozici, což znamenalo, že se porady nezúčastnil pouze Jimmy Harvey, který měl službu dozorčího v operační místnosti; ve skutečnosti však byla Traskova slova namířena převážně na australský vojenský kontingent. Byli oblečeni do neformálního, lehkého letního ,civilního oděvu', a přestože momentálně nevypadali jako vojáci, ve skutečnosti byli tito mladí praporčíci speciálních jednotek to nejlepší, co mohla jejich velká země nabídnout. Neboli (jak to tito členové elitního australského pluku sami nazvali) byli ,zatraceně užiteční ve rvačce, kámo'. 

„Já vím, že už jsme se s něčím podobným setkali," začal Trask, „ale chci vám pouze vysvětlit, s kým máme tu čest. To, co jsme vykonali v Gibsonově poušti - mluvím o Bruci Trennierovi a jeho stvůrách - to nebylo nic velkého. Trennier byl pouhým pobočníkem někoho jiného, ale rozhodně to nebyl žádný velký Vampýr. Pořád si ještě nejsme jisti, co tam v té poušti, uprostřed pustiny, vlastně dělali. Možná že celé to hnízdo sloužilo jako úkryt, místo, kam se jejich vůdce může v případě potřeby uchýlit. A co se týče samotného jejich vůdce - kterým může ostatně být i žena, je určitě někde tady a není daleko, dokonce ani teď, když o něm nebo o ní mluvím. Alespoň v to doufám. Tohle nám ostatně tvrdí naši experti. 

K té noci, kdy jsme tábořili v Gibsonově poušti: poté, co dohořely ohně, mi jeden z vás - nebudu nikoho jmenovat, o nic nejde - položil otázku. Za normálních okolností by to byl naprosto přiměřený dotaz: proč nezajmeme jednoho z těch tvorů, někoho z otroků a nepodrobíme ho výslechu, proč zkrátka různými testy nezjistíme, co jsou vlastně zač? Což, jak už jsem řekl, by se zdálo rozumné... kdyby ovšem byl nepřítelem člověk. Ale okolnosti jsou takové, jaké jsou, a náš nepřítel je takový, jaký je, takže mi vaše otázka naznačila, že jste buď málo informováni nebo jste nepochopili naši vstupní instruktáž nebo si nedokážete plně uvědomit, s kým jste se to té noci vlastně setkali. A podle toho, co vím, jsem si jistý, že je vás víc a že možná máte všichni stejný problém. 

Protože já už jsem se s těmi stvůrami v minulosti setkal - a vlastně se s nimi setkávám stále - a vy, pánové jste v tomto ohledu nováčky, pokusil jsem se vžít do vaší situace. Možná se vám ta práce zdá jednoduchá. Možná nepříjemná, to ano, ale ne zas až tak náročná. A tak jsem pochopil, v čem je ten váš problém. Pravděpodobně si myslíte, že zde děláte špinavou práci... ale někdo ji prostě dělat musí, že? Možná vám připadalo, že tihle lidé, které jste zabíjeli, byli, řekněme - uprchlíci z nějaké izolované nemocnice - a vy jste je měli za úkol zneškodnit, aby dále nešířili svou nákazu. Docela efektivní ochranná opatření, jen co je pravda, ale podle vašeho názoru možná trochu příliš drastická. 

Takže vraťme se zpátky k tomu naprosto přiměřenému dotazu: proč ty stvůry prostě nepochytáme, nezamkneme je někde do chládku a nezkoumáme je? Nebylo by to mnohem humánnější řešení? 

Dovolte mi, abych vám to znovu vysvětlil - abych vám ještě jednou připomenul - kdo jsou vlastně upíři. 

Ano, je možné je zabít. Zastřelit je, a to především stříbrnými kulkami a zneškodnit... i když se někdy mohou znovu vzchopit. Ale spalte je spalte je na popel - a zemřou. Zamkněte je do stříbrných klecí a nadopujte je česnekem, takže nebudou moci vyrobit svou mlhu a možná se vám podaří je dokonce spoutat - na chvíli. Ale pokud jde o jejich pozorování a vědecké studium... 

Uděláte jedinou chybu - svou první - a stanete se vězni vy. A druhou šanci už nedostanete. 

Zamyslete se nad tím. Lidé vyvíjejí chemické a biologické zbraně, jedy a viry, které by nás všechny dokázaly zahubit - zničit veškeré lidstvo - kdyby se dostaly mezi nás. Držíme tyto věci zamčené v laboratořích, kde je studujeme a vyvíjíme. No, když říkám ,my', mám na mysli lidstvo: ,vědce' někde v odlehlých oblastech, kteří se zabývají převážně touto odvrácenou stránkou vědy. Všechny vlády už naštěstí dávno podobné věci zakázaly; považují je jednoduše za příliš nebezpečné, než aby je nechali zkoumat nebo vyvíjet a mají pravdu. 

Ale ta nejhorší věc je, že někteří lidé s tím nepřestanou, a proto jsou naši lidé povinni to sledovat, aby byli schopni hledat vakcíny a protilátky. Jak se říká, nechtějí, abychom byli přistiženi s kalhotami na půl žerdi. Ano, tyhle hrozné jedy pořád ještě existují, v každé zemi, která je schopna s nimi zacházet. Ale probůh, musíte věřit, že si dají sakramentsky pozor na to, aby to svinstvo nikde nerozlili! 

Takže proč se vůbec obtěžuji a říkám vám věci, o kterých pravděpodobně víte. A co to má společného s upíry a Vampýry? No, to je jednoduché. 

Pokud uvažujete o upírech a jejich konání v takovýchto souvislostech, pak nejste daleko od pravdy. To znamená, že se na ně musíte dívat jako na jed, který musí být zničen. Ale v žádném případě je nemůžete považovat za ekvivalentní! Jistě všichni víme, že Richterova stupnice měří sílu zemětřesení. Ale kdyby existovala takováto stupnice pro všechna potencionální nebezpečí, pak by se pro lidmi vyvinuté biologické zbraně musela rozšířit až do stupně devadesát devět. A abychom mohli zaznamenat nebezpečí, které pro nás představují Vampýři, pak by tato stupnice musela pokračovat do nekonečna! To je můj soukromý odhad a myslím, že se nemýlím. 

A pamatujte si: námi vyrobené jedy a viry nemají tendenci samy uprchnout; nedokážou myslet! Ale zkuste uvěznit upíra a on okamžitě začne hloubat, jak se dostat ven. Chce být svobodný jako vy a stejně tak chce uvěznit vás. Chce z vás udělat vězně něčeho, co je schopno ve vás růst, a to něco z vás postupně udělá někoho - něco - jiného. Jiného tvora. 

Takže teď možná chápete, proč nechceme nechat upíry žít. A problém je, že je ani nemůžeme nechat žít. Mějte na paměti tohle: pokud se nakazíte, neexistuje lék. To znamená, že vás zabijeme. Ano, bude to rychlá smrt, ale uděláme to. 

Pamatujte si, že jakmile se u kohokoliv z nás - včetně mě - projeví tato nákaza, je z něj mrtvola. 

Dosti o tom. 

Teď o něčem jiném. 

Domníváme se, že je možné, že se náš cíl skrývá někde v horách. Tam, odkud Vampýři pocházejí, velice pečují o svá orlí hnízda - místa, kde žijí - a čím jsou položena výše, tím lépe. Bohužel nám to mnoho neprozradí, nezúží to jeho možné místo pobytu. Protože jak dobře víte (a možná ještě lépe než já), tady všude dokola jsou jen samé hory. Ale je tady jeden paradox, a to ten, že Vampýři nemají zrovna v oblibě sluneční světlo. A momentálně ho máme nadbytek! Divné, že ano, že si náš přítel vybral zrovna tohle místo a usadil se tu? No, možná to zase až tak divné není. 

Víte, on není hloupý. Je si vědom toho, že známe jeho zvyky, a také, že víme o jejich ,invazi' z první ruky. To také znamená, že tohle by za normálních okolností bylo to poslední místo, kde bychom jej šli hledat. Takže kde se lépe schovat a nerušeně páchat špatnosti? Jediným problémem je, že on možná ví o zneškodnění Bruce Trenniera a teď už možná čeká, že si pro něj přijdeme. 

Vlastně možná ví i to, že už jsme tady. A pokud ano, bude dvojnásob nebezpečný, protože nemůžeme využít momentu překvapení. 

Dobře, máme několik dní, než dorazí naše záložní četa a velký operační vůz a zaujmou své pozice. Takže tohle bude jedna z našich priorit: najít vhodná a pokud možno nenápadná stanoviště s přístupem k hlavním silnicím vedoucím do hor, kde budeme moci skrýt naše vozy a muže, až dorazí. Ode dnešního poledne budeme moci opět vzlétnout, ale nebudeme mít k dispozici tryskové helikoptéry, jak jsme byli doposud zvyklí. Možná byly skvělé pro pohyb v poušti, ale v brisbanské civilní populaci - nemluvě o našem cíli - by něco podobného mohlo vyvolat podezření. Takže prozatím budou naše helikoptéry ukryty na letišti, na kterém jsme přistáli. 

Ve městě je firma, která pořádá vyhlídkové lety helikoptérou na sever podél pobřežních hor do Gladstone a na jih přes Macphersonovo pohoří a podél Richmondských hor až do Graftonu. Tohle je pro naše účely ideální, protože to zahrnuje celé území, o které se zajímáme, a piloti znají všechny trasy nazpaměť a dokonale se tu vyznají. Bohužel si tuto firmu nemůžeme zabrat pro sebe, ani jejich muže, ani stroje: bylo by to příliš nápadné. Takže se budeme chovat jako normální zákazníci. Nicméně se pokusím vytěžit z toho více než obyčejný turista. Samozřejmě si sami určíme, kde poletíme a na co se zaměříme. Takže odpoledne se domluvím s premiérem Lancem Blackmoreem a uvidím, co pro nás bude moci udělat. 

Takhle se tedy dostaneme do vzduchu a co vlastně budeme hledat? Vy, jako vojenští důstojníci, se zaměříte na místa, kam by bylo možno ukrýt vaše vojáky a jejich vybavení, na různé strategické body a příjezdové cesty. A také si budete hlídat mapu a provádět vzdušný průzkum celé oblasti. Zatímco moji lidé... 

Ti budou sledovat pohoří a hledat náš cíl. Pravdou zůstává, že ve skutečnosti nevíme, co vlastně hledáme; můžeme pouze doufat, že to poznáme, až to spatříme. Ale nepůjdeme zcela naslepo. Dva z mých mužů, Lardis Lidesci a David Chung, jsou v tomhle ohledu odborníci. Každý z nich bude sedět v jiné helikoptéře. 

Dobře, to je vše. Okolo poledne bychom měli mít letouny k dispozici. Připravte si své mapy, fotoaparáty a vyřiďte si všechny záležitosti, které potřebujete vyřídit. Co se týče mě: i když bych velmi rád letěl s vámi, moje povinnosti jsou tady. Někdo to tu musí hlídat. 

A ještě poslední poznámka. Tohle je tajná operace. Snažte se těm civilním pilotům nic neprozradit. Připravte si pro ně nějaké odpovědi. Například se můžete vydávat za náčelníky hasičů, kteří dělají preventivní vzdušný průzkum a ujišťují se, že se nebude opakovat požár Brisbane. Něco v tom smyslu. Jsem si jist, že na něco už přijdete. 

To je vše a já doufám, že jsem vás příliš nenudil. Dámy a pánové, děkuji vám za váš čas a pozornost." 

Brisbanské výletní helikoptéry byly malé, tradiční stroje konstruované tak, aby sloužily svému účelu. Byly schopny pojmout čtyři osoby. Po stranách měly prosklená okna z plexiskla, která umožňovala skvělý rozhled, ale byly dost nevhodné pro lidi trpící závratěmi. Jak to později popsal Starý Lidesci, bylo to jako letět v bublině - a moc se mu to nelíbilo. Jediným problémem byl dosah. Jejich bezpečnostní limit byl čtyři sta padesát kilometrů, pak musely znovu načerpat palivo; což znamenalo, že helikoptéra, která se vydala směrem na sever, musela přistát na malém letišti v Gladstone a ta na jižní trase zase v Graftonu. Výhodou ale bylo, že si tak pasažéři mohli nakoupit jídlo a pití, které mohli konzumovat na zpáteční cestě. 

Piloti byli odděleni od pasažérů v přední části za průsvitnou přepážkou a komunikovali s nimi přes sluchátka s mikrofony. Ale protože se jejich konverzace omezila na monology, které si během těch let, kdy létali po stejných trasách, osvojili, jejich hlasy velice rychle splynuly s hučením rotoru a cestující je přestali vnímat. Pokud pasažéři nechtěli piloty vůbec poslouchat, mohli si sluchátka sundat; když se pak chtěli na něco zeptat nebo s piloty komunikovat, opět si je nasadili. Jednoduchý systém. 

Brzy odpoledne se Jake vydal helikoptérou na jih směrem k Macphersonovu pohoří společně s Ianem Goodlym, Starým Lidescim a s jedním z australských důstojníků, který se nikdy nechlubil svou šarží, protože si nepotřeboval užívat žádných privilegií; měl tady práci, která musela být vykonána, stejně jako ostatní a pokládal se prostě za jednoho ze členů týmu. Ale pravdou zůstávalo, že tohle byl opravdu divný tým. Jasnovidec s nimi letěl v pochybné naději, že pokud se náhodou ocitnou nad ,orlím hnízdem' - ať už bude vypadat jakkoliv - možná zachytí záblesk nějakého významného budoucího okamžiku, a tím to hnízdo odhalí. Důstojník měl svůj vlastní úkol; chápal, že Jake, Goodly a ten starý muž jsou ,odborníci' na slovo vzatí, ale v čem vlastně, to nevěděl a ani ho to příliš nezajímalo. 

Co se týkalo Jakea: ten s nimi letěl proto, aby si mohl ,zmapovat terén', ale spíše se domníval, že ho chtěl mít Trask na chvíli z očí. A částečně měl pravdu: Trask nechtěl, aby na něj Jake přenášel svou nervozitu, vyptával se a vůbec, aby mu byl na obtíž. Ale nebylo to jen kvůli tomu. Choval naději, že se Jake společně s Lardisem a Ianem Goodlym alespoň trochu sžijí a něco z jejich týmového ducha ulpí i na Jakeovi. 

Po pravdě řečeno, v Jakeovi se opravdu začínal vyvíjet silný pocit spřízněnosti se Starým Lidescim a také v něm rostla míra respektu vůči Goodlymu... navzdory tomu, že byl jasnovidec momentálně tajemnější než kdy jindy. No a pokud šlo o australského důstojníka: Jake neměl v úmyslu se zmínit (nebo navodit téma) o své vlastní krátké ,kariéře' u britské SAS. Neboť koneckonců byl dost brzy ,požádán, aby odešel' a v porovnání s tímto profesionálem by tedy vypadal jako dokonalý amatér. Nicméně pár věcí ze svého výcviku si pamatoval... samozřejmě ty užitečnější, vražednější kousky. 

V tomto složení vzlétli. Hluboko pod nimi se rýsoval nádherný, sluncem vybledlý pobřežní pás údolí a kopců, ale hlavně, čím déle je vyhlídková helikoptéra unášela na jih, zvedající se hory. V jejich sluchátkách po celou dobu nepřestával drmolit hlas pilota. 

Lokátor David Chung se ve druhé vyhlídkové helikoptéře vydal na sever podél pobřežního hřebene hor. Na jeho cestě jej doprovázeli dva důstojnicí SAS a Liz Merricková. Fakt, že se tito cvičení mladí Australané dokázali soustředit na svou práci v přítomnosti Liz, vypovídal mnoho o jejich osobní disciplíně a oddanosti. Liz si ovšem i přesto byla vědoma občasných oceňujících pohledů vrhaných na její ladnou postavu oděnou do těsných džin a volné blůzky. A zatímco na jedné straně nebylo pro tyhle hochy žádným problémem povídat si otevřeně a přátelsky s touhle britskou ,kočkou', na druhé straně si byli vědomi toho, že je členkou pobočky E, a tak zřejmě musí mít i jiné než fyzické schopnosti. Podle toho se k ní také chovali: s největší zdvořilostí. 

V tomto druhém týmu plnila Liz funkci telepata. Ne, že by byl její talent momentálně potřebný, ale pokud by David Chung odhalil myšlenkový smog a ukázal jí jeho přibližnou polohu, mohla by v tom ,směru' vyslat svou mentální síť, třeba jen proto, aby potvrdila lokátorův objev. Ben Trask ji ale před odletem varoval a kladl jí na srdce, aby se nepokoušela o nic víc. 

„Liz, uvědom si, proti čemu tady bojujeme. Ta záležitost s Brucem Trennierem? To byla jen dětská hra v porovnání s tím, co můžeš očekávat od ,opravdového' vampýřího vládce! Pamatuji si, že jednou - připadá mi to, jako by se to stalo už před milionem let - se Harry Keogh nedokázal spojit se Zek i přesto, že používala svůj talent, protože se nacházela v blízkosti Janoše Ferenczyho. Janoš byl také silný telepat, ale podle toho, co nám Lardis vyprávěl o Malinarim, byl Janoš proti němu úplná nula! A může se stát, že právě Nephran Malinari je tím mužem, kterého tady hledáme. Je málo pravděpodobné, že by to mohl být Szwart, tím jsme si téměř jisti, takže to musí být buď Vavara, nebo Malinari. Ale pokud je to on a pokud je opravdu lepší než Janoš... 

Poslyš, před dvaceti lety jsem měl přítele jménem Trevor Jordán. Pracoval u mě v pobočce jako telepat. Janoš Ferenczy přistihl Trevora, jak jej špehuje, a dostal se do jeho hlavy - a tím myslím doslova! A později, na vzdálenost nějakých tisíc kilometrů, byl Janoš schopen obsadit, a dokonce obydlet Jordánovu mysl. A jen proto, aby nám ukázal, jak je dobrý, přiměl Jordána přiložit si pistoli ke spánku a zmáčknout spoušť! Ano i tohle je mentalismus. 

Ale Nephran Malinari není jen jeden z telepatů. V jeho vlastním světě, na Hvězdné straně, jej před čtyřmi sty lety jeho vlastní druh, Vampýři, nazývali Malinari Myšlenkář. To hovoří za vše, nemám pravdu? To všechno jsme se dozvěděli z vyprávění Lardise a slovo Starého Lidesciho pro mě znamená dost. A i kdyby to nebyla pravda... nikdy nezapomenu na to, co mi ukázala Zek té noci, kdy zemřela. Tu odpornou vampýři stvůru, která se snažila přisát na její mysl. 

Takže tě prosím, Liz, buď opatrná. Ty... ty jsi pro mě mimořádná a já už jsem za svého života ztratil velice mnoho mimořádných lidí. Chci se jen ujistit, že si plně uvědomíš toto nebezpečí. Nechci, aby ses napojila na něco - a možná i obdržela něco - čeho se potom nebudeš schopná zbavit." 

To bylo před nějakými třemi hodinami a nyní... 

Traskova slova stále ještě zněla Liz v hlavě, když se v jejích sluchátkách ozval pilotův hlas: „Vážení, chystáme se přistát. Naše příští zastávka, Gladstone. Takže když dovolíte, spojím se se svým přítelem tam dole a řeknu mu, ať z lednice vytáhne pár piv a nachystá hromadu sendvičů. Zatímco se budete občerstvovat, načerpám palivo a můžeme letět zpátky. Tentokrát poletíme jinou trasou, pokud proti tomu nic nemáte. Poletíme blíže pobřeží a..." 

„Ne," přerušila ho Liz. „Omlouvám se, ale nás zajímají spíše hory. Na cestě zpátky by nám vyhovovalo, kdybychom letěli spíše tou částí hor, kterou jsme si ještě nestačili prohlédnout." A pak, možná trochu rozpačitě, dodala: „Ehm, omlouvám se, že vás obtěžuji." 

Pilot se podíval dozadu přes okénko, prohlédl si obličeje všech pasažérů, pokrčil rameny a řekl: „Jak si přejete, slečno... pánové. Jsem tady pro vás, takže cokoliv si budete přát, vynasnažím se vám vyhovět." 

Po těchto slovech Liz natáhla krk, podívala se za sebe na Davida Chunga a čekala, co řekne... a zjistila, že pozornost, soustředění tohoto lokátora je zaměřeno na něco, co nikdo z přítomných nevidí. S pootevřenými ústy zíral ohromeně kamsi na západ, přes otevřený oceán. Trvalo to jen malou chvíli, pak sebou trhl a uvědomil si Lizin pohled a nevyřčenou otázku, která teď visela ve vzduchu. 

Setkali se očima a jako by napůl přikývl, napůl pokrčil rameny a pak řekl: „Já... já nevím. Nejsem si jistý. Bylo to velice slabé." 

Rychle přistávali na malém letišti. Lokátor se vytrhl z přemýšlení, nasadil si sluchátka a zeptal se pilota: „Co je to tamhle? Myslím, západním směrem - no, moře?" 

„Přesně tak, příteli," ozval se slabý hlas pilota, jako by vibrující za zvuku pištícího rotoru, přepnutého do přistávacího režimu. „Moře, pár holých skalisek a tisíce kilometrů severním směrem se rozkládá Velký bariérový útes." Pak se zasmál. „Omlouvám se, ale to je trochu daleko od našeho letového plánu..." 

Osvěžili se, vypili ledově studené pivo z orosených sklenic, snědli krevetové sendviče a grilované kuře a povídali si, zatímco čekali, až je pilot zavolá. 

Nacházeli se v soukromé letištní hale společnosti, která pořádala vyhlídkové lety. Ze zvukotěsného okna měli výhled na letiště, takže zatímco se občerstvovali, několik letadel přistálo a odletělo. Moc nemluvili, byli rádi, že větrák nad jejich hlavami alespoň trochu rozvířil horký, mdlý vzduch. 

Nakonec ale přece jen v důstojnících přerostla jejich zvědavost. Liz si toho byla vědoma, ale nebylo jí to nepříjemné, stejně, byli to členové více méně dočasného týmu. 

A pravdou také zůstávalo, že kromě Traskových porad - a také díky tomu, že všichni tito muži měli nařízeno brát všechny členy pobočky jako své nadřízené - neexistovalo a ani nikdy existovat nemohlo pochopení smyslu pobočky E. Ne, že by tím chtěli armádu znevažovat, ale zřejmě by pro zcela vojenské mysli bylo velice obtížné pochopit podstatu, motivy a operační postupy ESPerské špionážní agentury. Po pravdě řečeno, ani to po nich nikdo nechtěl. Ale nyní, v soukromí mnohem menší skupiny, využili mladí vojáci příležitosti a popustili uzdu své zvědavosti. 

Na druhé straně a v zájmu pobočky E byli jak Liz, tak Chung pod pozměněnou verzí přísahy o zachování státního tajemství, a proto si dávali pozor, o čem mluví. 

„Vy jste okultista, že ano?" zeptal se Davida Chunga jeden ze štíhlých, svalnatých, krátce střižených důstojníků s rezavými vlasy, kterému mohlo být něco přes třicet. „Víte, neurazte se, ale není to trochu divné, používat - jak tomu říkáte? Parapsychologii? - proti takovýmto zatraceným odporným bestiím, jako byly ty v tom hnízdě tam v poušti?" 

„To je v pořádku," odpověděl Chung. „Máte dobrou paměť. Ano, byl jsem to já, kdo našel ty potvory v té poušti! Těmihle věcmi se s přestávkami - i když ne moc častými - zabývám už nějakých dvacet let. Momentálně jsme v tom zase a stejně jako většina členů pobočky E, už na to nemám tolik sil. Samozřejmě že pořád nabíráme novou krev jako třeba tady Liz. Roky si na nás vybírají svou daň. Ale když děláme tuto práci, musíme svolat také různé další ,experty'. Chceme se ujistit, že za námi stojí i fyzická síla." 

„Jako třeba my?" zeptal se důstojník. 

Chung přikývl, usmál se, povytáhl obočí a řekl: „Nic ve zlém." 

„Ale vy jste okultista. Myslím jako, jak můžete jednoduše uhádnout polohu těch parchantů? To čtete jejich myšlenky, nebo co?" 

I když byl v rozhovoru s Chungem zdvořilý, Liz cítila, že je spíše skeptický. A také si přečetla několik dalších myšlenek, jako například: Ze mě si blázny dělat nebudeš, pane Šikmooký. Zkušený Zrzek ti na to neskočil. Zrzek: takhle mu nikdo neříkal od jeho školních let a určitě by to nesnesl od nikoho, přestože mu tahle přezdívka padla jako ulitá a on sám se za Zrzka vždy považoval. 

Takže než byl Chung schopen cokoliv odpovědět, Liz si pomyslela: K čertu s pravidly a nahlas řekla: „Ať už na to skočíte, nebo ne, tady můj přítel, pan Chung - který je ve skutečnosti už čtvrtou generací rodilých Britů, přesto že jsou jeho kořeny asijské - si z nikoho blázny nedělá, Zrzku!" 

Mladý důstojník sebou na své židli trhl, instinktivně si rukou pohladil strniště na hlavě a zakoktal: „Hm, vy narážíte na moje vlasy, že ano?" 

Ale Liz zavrtěla hlavou. „Ne, na vaše myšlenky," odpověděla. „Jo, a příště, až budu vcházet do místnosti před vámi, Zrzku, uvědomte si, že já za svou chůzi nemůžu a dívejte se někam jinam, když vám to působí potíže... ano?" 

To mě tedy poser! pomyslel si mladík. 

„Ne díky," opáčila Liz. „Já si na perverznosti nepotrpím." 

„J-Ježíš, o-o-omlouvám se!" zalapal Zrzek po dechu. 

„Nic se nestalo," odpověděla Liz. „Ale možná bychom měli změnit téma? A nemáte se čeho bát: slibuji, že už vás nebudu špehovat." 

„O co tady jde?" zeptal se ten druhý důstojník, očividně zmatený. 

„Jen taková maličkost," odpověděla mu Liz. „Přečetla jsem si myšlenky tady vašeho kolegy, to je vše. Ostatně, ty vaše taky." 

„Ne, vážně?" Druhý praporčík byl starší, a ne už tak zvědavý. Ale i on měl své vlastní myšlenky. 

„V té helikoptéře," pokračovala Liz. „Předtím, než jsme přistáli. Nechápal jste, co se to s Davidem děje. Stejně jako já jste zaznamenal jeho výraz, jak se díval někam do dáli, směrem k oceánu." 

„Vy jste si toho všimla?" zeptal se důstojník. 

„Ne," řekla Liz. „Slyšela jsem to, ,Joe' - ve vaší hlavě." 

A Joe to pochopil, protože je Liz neznala pod jejich křestními jmény, ale jen jako praporčíky Bygravese a Davise! 

„Půjčíte mi jednu z vašich map?" požádal Chung, který usoudil, že Liz už zašla dosti daleko. „Tohoto území a pak mapu v malém měřítku. Potřebuji vidět co největší oblast." 

,Zrzek' Bygraves rozložil na stůl mapu a Chung ji začal studovat. Zatímco se do ní díval, vysvětloval: „Jsem takový druh policejního psa. Není to nic zvláštního..." (i když ve skutečnosti bylo) „...je to dovednost, něco jako instinkt. A někdy prostě vycítím, kde se tyto bytosti ukrývají. Tam v té helikoptéře jsem měl pocit, že tam něco možná je... v dálce!" 

Zapíchl svůj ukazováček do mapy v místě jejich aktuální polohy a pak jím nakreslil rovnou čáru severovýchodním směrem. „Někde tady, určitě. Víte, je to tam stále, ale je to velice slabé..." zavrtěl hlavou Chung a zamračil se. „Měli bychom to možná trochu změřit." 

„Teď, když tomu konečně rozumím," řekl Zrzek, „dovolte mi, abych se podíval na tu mapu." 

Uvolnili mu místo u stolu a sledovali, jak určuje přesnou polohu toho místa: písečný mys na severním výběžku ostrova Fraser. „Nemůžeme po pilotovi žádat, aby s námi letěl na východ na otevřené moře," pokračoval, „protože je to dosti daleko a nestačilo by mu palivo na cestu do Brisbane. Ale nevidím důvod, proč by nás nemohl vzít na ostrov Fraser, který odtud leží směrem na jih. Přece nám navrhoval, že nám ukáže pobřeží, ne?" 

„Dobrá!" souhlasil Chung. „A hned, jak se dostaneme nad severní výběžek ostrova, můžu... no, zapojit své schopnosti a zaměřit je směrem na sever - a zjistit, jestli tam něco není." 

Zrzek pohlédl na Liz. „A co budete dělat vy? Nebo se vás tohle netýká?" 

Najednou si Liz uvědomila svou chybu a litovala, že vůbec něco řekla. Ale protože na tohle bylo už pozdě, odpověděla: „Pokud David něco zachytí, pokusím se... no, napojit na jeho sondu. Ale protože ta věc vypadá, že je hodně vzdálená, opravdu si nemůžu být jistá, jestli něco přečtu." 

Joe se obrátil na Chunga: „Opravdu přivedl ten váš talent vaše lidi na stopu toho hnízda v Gibsonově poušti? Přece jen, objevil jste se teprve dnes – a s námi jste tam nebyl - takže...?" 

„Bruce Trennier měl velice silnou auru," odpověděl Chung. „A jako nedávný nováček mezi těmito tvory - třebaže to byl pobočník - se nedokázal ještě dost dobře ukrývat. Jakmile udělal chybu, já společně s několika dalšími členy pobočky E jsme jej vyslídili z Londýna. Zdá se, že ostatní od té doby skrývají svou přítomnost - je to jako mentální kamufláž, víte? Takže jsem sem přišel, abych byl celému konání blíže. No a teď jsem možná některé z nich našel." 

„Vy jste vyslídil Trenniera z Londýna?" zeptal se Joe. 

Lokátor přikývl a pomyslel si: Ano, bylo to jako hustý mrak mlhy za slunečného dne. Mlhy, kterou spatříte a za malou chvíli už tam není. Myšlenkový smog! Ale nahlas poznamenal jen: „Ano, vyslídil." 

Načež už žádný z důstojníků neřekl nic, jen se po sobě nevěřícně dívali a kroutili hlavami. 

V druhé helikoptéře, o hodinu později: 

Jake Cutter se ztratil ve svých vlastních myšlenkách a užíval si scenérie hor, když se Lardis Lidesci nahnul přes úzkou uličku, šťouchl ho do lokte a něco říkal. 

„Hm?" zamumlal Jake místo odpovědi. Už dávno si sundal sluchátka, stejně jako Lardis. 

„Ptal jsem se, co je tohle?" řekl Starý Lidesci znovu a prstem ukazoval kamsi ven ze svého okna. 

„Proč se nezeptáte pilota?" zabručel Jake. „Proč bych vám měl já vysvětlovat, co je co?" Nicméně si odepnul svůj pás, vstal, naklonil se blíž a podíval se tím směrem. 

Ian Goodly seděl před Lardisem. Uvědomil si za sebou pohyb, ohlédl se a podíval se tam, kam ti dva. 

Byli na cestě zpátky a letěli jinou trasou než na cestě tam. Sedm set metrů pod nimi se nacházela masivní geologická ,vrása', která tvořila v Macphersonově pohoří prudce stočený žlab. Na západní závětrné straně tohoto žlabu byla vybudována protáhlá plošina o rozloze asi jedenkrát jeden a půl hektaru, která ostře kontrastovala s okolními vrcholky hor. Protože tohle nebyla holá skála, ale něco naprosto jiného. 

V nadmořské výšce téměř jednoho kilometru vybudoval někdo... malé město? Ne, nebylo to město, ale jakýsi komplex: se zahradami, bazény, fontánami, jednokolejkou, tenisovými kurty, kuželkářskými dráhami, dokonce s malým lyžařským vlekem na úbočí kopce a se stupňovitými chatami pro hosty. Cestičky mezi soustřednými řadami červeně obložených chat se paprskovitě sbíhaly do centrální části: ke kruhové zahradě, která obepínala mohutnou stříbřitě lesklou konstrukci třípodlažní bubliny s malou kopulí na vrcholku. 

Lardis nenacházel slova; připadalo mu to naprosto úžasné. Ale Jake jen ohrnul nos a řekl: „Měl byste vidět Las Vegas!" Zatímco se ve své mysli divil: Prázdninový tábor? Spíše luxusní hotelový komplex pro mezinárodní smetánku a krásné lidi! Nebo možná... 

„Orlí hnízdo!" vydechl Lardis. „Nebylo by to ideální orlí hnízdo? No, bez toho slunečního svitu, samozřejmě." 

Jasnovidec měl na uších stále ještě svá sluchátka a mluvil s pilotem. Nyní si zakryl rukou mikrofon a řekl: „Xanadu a v jeho centru tamhle... to může být jedině honosný palác Kublajchána! Nasaďte si sluchátka. Pilot vám o tom něco řekne." 

Jake a Lardis jej uposlechli, a pilot se snesl níž. 

„Jsou tam nějaké soukromé byty, proto tu vede i silnice. Po tom požáru to tu koupil nějaký magnát a vybudoval z toho tohle. Je to lidumil, údajně používá peníze, které mu toto středisko vynáší k financování dalších ,dobročinných aktivit.' Hm! Typický reklamní trik, pokud chcete znát můj názor. Všichni tihle odporně bohatí darebáci jsou stejní. Xanadu, tak se to tady jmenuje. A ta budova je ve skutečnosti kasino na všech třech podlažích." 

„Požár?" zeptal se Goodly. „Myslíte brisbanský požár?" 

„Ne, ne ten požár," na to pilot. „Tohle se stalo v devadesátém sedmém, při předchozím El Ninu. To místo bylo křesadlem, požár vypukl v jednom z ubytovacích zařízení, víte? Shořelo to tu do základů." 

„Můžete sletět ještě níž?" zajímal se jasnovidec. 

„Copak, šéfe?" usmál se pilot a snesl se ještě níže. „Chcete zamávat děvčatům u bazénů?" 

„No, něco v tom smyslu," odpověděl Goodly. 

A opravdu, byly tam dívky a také do bronzová opálení mladíci. Opalovali se okolo tří bazénů, které byly pravidelně rozloženy okolo centrální budovy; zářily a oslňovaly jako modré drahokamy Celé to připomínalo nějaké středomořské letovisko obehnané nízkou zdí a mozaikovitě dlážděnými terasami. Terasy byly posety židlemi a lehátky. 

A opravdu, jakmile helikoptéra sestoupila níže, dívky se napřímily, upřely zrak k horké obloze a zamávaly líně na své neviditelné vzdušné ,ctitele'. 

„To už stačí," zabručel Lardis nervózně. „Vždyť se za chvíli budeme koupat v tom bazénu!" 

A druhý důstojník se zeptal: „Nepřilákáme takhle na sebe příliš mnoho pozornosti?" Na uších měl nasazená sluchátka, a tak jej pilot slyšel. 

„Je něco v nepořádku?" zeptal se. „Obáváte se, že by si lidé, kteří provozují toto středisko, mohli stěžovat? To ne! Je to pro ně dobrá reklama a my tohle děláme zcela běžně. Turisté, kteří tohle viděli a kteří si to mohou dovolit, se sem občas vrátí a stráví tady několik dní i když nepochopím, jak tady vůbec někdo může relaxovat!" 

Pak se ozval jasnovidec: „To... to stačí. Raději už poletíme dál." V jeho hlase zazněla jakási hořkost, což přimělo Jakea na něj pohlédnout přes uličku. 

Všiml si, že Goodlyho obličej je najednou protažený a že jasnovidec má prsty zabořené do opěrek svého sedadla. 

Část čtvrtá 

Peklo 

XXVIII 

Tady jsou upíři 

Toho večera svolal hned po večeři Trask svoje lidi do operační místnosti v domě, ve kterém byli ubytováni, aby si vyslechl jejich hlášení a projednal s nimi další společné kroky. Mezitím už se totiž dozvěděl, že byli částečně úspěšní - nebo alespoň, že už odhalili něco neobvyklého - na čemž by v blízké budoucnosti mohli založit svůj další postup. 

Například vojenský kontingent: bylo velice pravděpodobné, že rozmístění záložního týmu speciální jednotky se bude odvíjet od stále ještě nepotvrzeného podezření nebo ,tušení" Traskových ESPerů. A to mají za pouhé dva dny začít přijíždět a rozmisťovat se po oblasti na místa, která zatím nebyla určena. Nemohli si dovolit ztrácet čas. 

Poté co se všichni usadili, David Chung popsal svůj krátký kontakt s ,čímsi' těsně před tím, než přistáli v Gladstone, a vylíčil také, jakým způsobem se jim podle mapy podařilo najít přibližnou polohu toho místa. 

„Představili jsme si, že Gladstone je centrum velkého ciferníku," vysvětloval lokátor. „První naměřená hodnota nám ukázala velkou ručičku asi třináct minut po celé hodině, neboli několik stupňů na severovýchod. No a druhý údaj nad písečným zálivem ukázal dvanáct a půl minuty do celé hodiny, neboli severovýchodně." 

Chung stál před osvětlenou nástěnnou mapou celé oblasti a ukazováčkem naznačoval souřadnice a pak prstem nakreslil čáry, které se střetávaly nějakých sto kilometrů na otevřeném moři. „Což znamená, že se to - ať už je to cokoliv - nachází přímo tady," prohlásil. Jenomže pak se zadíval na tu mapu a jen nechápavě pokrčil rameny. „Je to to poslední místo na zemi, kde bychom očekávali, že se usadí upíři. Přímo uprostřed oceánu, kde není nic než voda a spousta, ale opravdu spousta slunečního svitu, kam jen oko dohlédne!" 

„Ale to místo jste určili vy a ty jsi ten myšlenkový smog cítil, tak jak to chceš jinak vysvětlit?" zeptal se Trask. 

Lokátor se na něj podíval, zamračil se a řekl: „Jak to chci vysvětlit? Kdyby nebylo tady Liz, asi bych to nakonec ignoroval! Bylo to jako krátkodobé zaváhání, chvilková nevolnost... bolest hlavy? Ta mapa, poloha toho místa je absolutně proti nám. Co by dělal upír zrovna tam? A také si musíte uvědomit, že nás v minulosti občas mátly projevy jiných ESPerů, přirozených talentů nepodchycených pobočkou E, kteří vyzařovali vibrace, o nichž sami neměli tušení. Takže kdyby nebylo tady Liz, asi bych si to vysvětlil tak, že to byl nějaký pasažér na lodi - možná na výletní lodi - který si jasnovidectvím vylepšuje šance v kasinu nebo pomáhá telekinezí kuličce v ruletě trefit se na jeho číslo. Prostě někdo, kdo má mimořádné ,štěstí", a netuší, že má talent - jednoduše se domnívá, že má ,systém' - a patrně už mu některá kasina na pevnině zakázala vstup. Takhle jsem si to alespoň myslel, jenomže..." odmlčel se a podíval se na Liz. „Jenomže Liz si to nemyslí. Ale i tak, nezáleží na tom, kdo si co myslí, nikdo nezmění fakt, že je to sto kilometrů na moři." 

„Stejné to bylo i s ruskými nukleárními ponorkami a taky ses nemýlil," řekl Trask. „A taky si vzpomínám na jistého Jianniho Lazaridese, který měl podobnou loď, Lazarus, někde ve Středozemním moři. Ano, jenomže jeho opravdové jméno bylo Janoš Ferenczy! Byl to Vampýr, a jeden z nejhorších k tomu. Takže si pamatujte: to, že je někde hodně slunečního svitu, ještě neznamená, že oni musí vycházet ven." 

Obrátil se k Liz. „David říká, že to nemusí nic znamenat. Ale ty jsi prý jiného názoru. Takže co si o tom myslíš ty?" 

Liz znepokojeně přejela pohledem po tvářích přítomných, kousla se do rtu a řekla: „Bene, myslíte, že je zrovna teď moudré vkládat tolik důvěry v můj talent? Zkoumala jsem Davidovu sondu na dosti velkou vzdálenost... klidně se mohu mýlit. Nejsem si opravdu jistá, jestli..." 

„Ne, ne, ne!" přerušil ji Trask, mávaje zamítavě rukou. „Jen nám pověz, co jsi zjistila, a zhodnocení nech na nás. Neděláme to poprvé, Liz. A určitě se nesnažíme proti sobě soupeřit o to, kdo první odhalí ty zatracené stvůry! A už vůbec se nemusíš stydět, že by ses mohla zmýlit. Důležité je, že je musíme najít. Což znamená, že každá maličkost je pro nás lepší než nic. Takže ať už jsi cítila cokoliv, sem s tím." 

Liz, Trask a Chung postávali kolem, ostatní seděli. Nyní se ale Liz také posadila a na chvíli se nad tím zamyslela. Zadívala se zpátky do minulosti a sama sebe se zeptala, co to přesně bylo, co ucítila, když se lokátor podruhé zaměřil na ten cíl z helikoptéry kroužící vysoko nad písčitým zálivem. 

Chungův obličej - jeho jemně orosená kůže lesknoucí se bledě žlutavou barvou, napnuté chřípí, oči ještě šikmější než obvykle, přivřené hlubokým soustředěním - upřené někam ven z okna, severozápadním směrem, daleko za zaoblený obzor, kde se rozlévá širý oceán. 

Pak se jeho upřený pohled změní na nepřítomný strnulý výraz a jeho oči se jako by zamlží, když se jeho mysl... když se jeho mysl vypne! 

Ne, není to jeho mysl, je to jeho sonda. A Liz Merricková je její součástí - veze se na ní jako na mořské vlně - a telepaticky slídí v prázdnotě lokátorova průzkumu, zkoumá psychickou prázdnotu... nebo to, co by mělo být prázdné! 

Jenomže tam v dáli něco bylo - bylo to slabé, velice slabé, ale určitě to tam bylo - a ona to cítila jako... jako dojem, spíše než slova, jako něco duševního nebo možná něco, co duši nemá. Protože to bylo velice chladné, ta věc, která jí přeběhla po páteři svýma ledově studenýma nohama. A najednou znala to jméno. 

„No?" Trask se nad ní nakláněl a čekal na odpověď. 

„Strach!" vyrazila ze sebe Liz. „Cítila jsem strach!" 

Trask viděl její pohled; ty velké zelené oči doširoka otevřené náhlým prozřením. Zírala na něho... až Trask o krok ucouvl. „Ty ses bála?" 

„Ne, ne já," zavrtěla Liz hlavou. „On, oni - nevím, kdo to byl - se báli. To bylo ono, Bene: hrůza, která je sžírala, zaživa požírala jejich srdce." 

„Oni?" 

„Ano, bylo jich více, tím jsem si jistá." 

„Ještě před chvílí jsi pochybovala, a najednou jsi si jistá?" 

Zavrtěla hlavou. „Jen jsem nebyla schopná uvěřit, že by někde mohla existovat taková beznaděj, takové absolutní zoufalství. Zřejmě jsem si myslela, že je to ta prázdnota, ta psychická nicota před tím, než Davidova sonda našla - no, ať už je to cokoliv - a tak jsem si myslela, že ten strach ve skutečnosti patřil mně. Ale teď..." 

„Teď?" 

Znovu zavrtěla hlavou, marně hledala slova. „Jsem si jistá, že já sama jsem se ještě nikdy tak nebála - že jsem se neměla čeho tolik obávat pokud by se ovšem nestalo něco, kvůli čemu bych ztratila veškerou svou naději a víru." 

Trask pochmurně přikývl. „Zkrátka, pokud bys nebyla přeměněna v upíra!" 

„Já... já nevím. Domnívám se, že asi ano." 

Trask se na to zkusil podívat ještě z jiného úhlu. „Nebo to mohl klidně být i strach z odhalení? Možná někdo odhalil Davidovu sondu a tohle byla jeho reakce?" 

Liz zavrtěla hlavou. „Ne, to si nemyslím. Byla to jednoduše - vlastně ne zase až tak jednoduše - aura beznadějné zkázy." 

„Dobře!" zabručel Trask. „To už je mnohem lepší. Za prvé proto, že vás neodhalili, a za druhé, že ať už to byl strach z čehokoliv, určitě se nelekli vás. Ale ten strach tam byl a asi si všichni dokážeme představit jeho příčinu." 

Otočil se od Liz, aby si prohlédl obličeje ostatních přítomných, a zastavil se u Lardise Lidesciho. 

„Otroci," řekl Lardis. „Byli to otroci a řekl bych, že docela noví. Otroci, kteří ještě nemají kontakt se svým pánem, ale i tak vědí, že je někde nablízku. Ano, a taky mají důvod se ho obávat!" 

„Další hnízdo," přikývl Trask. „Proč ne? Je to docela možné." Pak se ale zamračil. „Ale na moři?" 

„Přesně to si myslím i já," zvolal Chung. 

„Mapy," poručil Trask a obrátil se k Jimmymu Harveyovi, který seděl u počítače. „Jimmy, podívej se, jestli v počítači nenajdeš mapu té oblasti v ještě menším měřítku, a ukaž nám ji tamhle na stěně." 

„Už se na tom pracuje," zabručel Jimmy a prsty mu přebíhaly po klávesnici. „Mám to." 

Obrazovka na stěně se zabarvila do modra, i když celá modrá nebyla. Protože teď viděli tečkované lemování zálivů a další nepravidelné tvary: ostrovy a ostrůvky a legenda pod nimi je identifikovala jako ostrov Heron a Bunker a souostroví Kozoroh, které neslo svůj název podle blízkého obratníku kozoroha. Další nápis na horním okraji mapy říkal, že tímhle územím prochází obratník kozoroha a že je to část mořské rezervace Velkého bariérového útesu. 

Pak Trask velice tiše řekl: „Takže to nemusí být nutně loď." 

Lokátor - David Chung zbledl. Nad tímhle dokázal jen zakroutit hlavou a prohlásit: „Byl jsem blázen, když jsem nevěřil svým schopnostem, kterými mě obdaroval Bůh!" 

Trask na to mohl zareagovat, ale Ian Goodly to udělal za něj. „Ne, to přece není pravda," uklidňoval ho jasnovidec. „Když používáme naše schopnosti, je to proti přírodě. Dokonce i my přece přiznáváme, že to, co děláme, není zcela pozemské. Je snad něco divného na tom, že jsme skeptičtí, když učiníme nějaký objev? Nebo že se občas zmýlíme a nepochopíme důležitost věcí?" 

A Trask se přidal: „Máš pravdu, Iane, chystal jsem se říct přesně totéž. A jak už jsem řekl, tohle není soutěž v měření sil. Absolutně nezáleží na tom, jak se dopracujeme k nějakému závěru, důležité je, že se k němu dopracujeme. A pokud jde o tyhle stvůry, účel světí prostředky. Jakékoliv prostředky." 

„Hm!" ozval se Lardis. „I na Hvězdné straně: kdykoliv nějaký muž povýší na vládce a stane se Vampýrem, drží se stejného přísloví - nezáleží na způsobu, ale na tom, že toho dosáhnete. V tomhle ohledu a navzdory tomu, že jejich zlo je desetkrát horší, jsou tyhle stvůry velice podobné lidem." 

„Protože i oni kdysi byli lidé," konstatoval Trask. „A Bůh ví, že nikdo z nás není neposkvrněný. Dobře, přejděme k něčemu jinému - a jakmile tady skončíme, potřebuji, aby mě dozorčí spojil s naším pobočníkem v kanceláři premiéra Blackmoorea. Budeme potřebovat oprávnění k navázání spojení s nějakým vysoce postaveným úředníkem té mořské rezervace. Potřebujeme vědět, kdo nebo co je tam na těch souostrovích Bunker a Kozoroh..." Po krátké odmlce se obrátil ke Goodlymu: „Iane, ty s Lardisem jste byli v té druhé helikoptéře. A stejně jako tady David vím, že jste i vy měli úspěch. Tak se nám pochlubte." 

Jasnovidec se postavil a na stůl hodil brožuru, která byla součástí turistické mapy. „Vzal jsem si ji ve vyhlídkové helikoptéře," řekl. „Jako pozornost podniku: propagační mapa Macphersonova pohoří a barevná brožurka, která popisuje krásy a výhody zábavního a rekreačního střediska Xanadu. Ale to není všechno, co jsem sehnal. Bylo tam - nebo bych spíše měl říct, mohlo by tam být - ještě něco jiného, když jsme přelétali nad tím místem." 

Jake seděl za stolem (cítil se docela zbytečný a ptal se sám sebe, co tam vlastně dělá) a nyní si vzpomněl na ten zvláštní, napjatý pohled na tváři jasnovidce - jak se jeho prsty zaťaly do opěrek jeho sedadla - poté, co se spustili níže, aby si středisko lépe prohlédli. Jeho pozornost se tedy opět upřela na Goodlyho a uviděl stejné nervózní napětí v jeho tváři a postoji. 

„Problémem je," pokračoval Goodly, „že mám přesně tentýž pocit jako David. Poloha: všechno to ničím nezastíněné sluneční světlo. Nedokážu pochopit, jak může takovýto tvor existovat na tomhle místě... pokud se na to díváme z tohoto pohledu." Všiml si Traskova obličeje a pozvedl ruku, aby předešel námitkám. „Ano, dobře, pokusím se to zkrátit. Ale vyskytly se tu jisté komplikace... 

Za prvé: když jsme klesali níže, abychom si to místo mohli lépe prohlédnout, náš pilot a průvodce se zmínil o požáru, který tam vypukl během El Nina v roce 1997. Něco z toho, co nám říkal, mi připadalo živé, inspirující: to místo bylo jako křesadlo... shořelo to tu do základů a tak dále. 

A také nám během našeho letu vyprávěl spoustu věcí o velkém požáru Brisbane, jaké to bylo šílené peklo, takže..." 

„Ty jsi viděl oheň, že ano?" přerušil ho Trask. 

Goodly přikývl. „Ale neviděl jsem jeho příčinu a nedokázal jsem určit jeho dobu. Není vyloučeno, že to byla mentální reakce na to, co říkal ten pilot. Například když se tě někdo zeptá, ,pamatuješ si' to nebo ono, automaticky si myslíš, že jsi to viděl, vyvoláš si to ve své mysli. Chápeš, jak to myslím? Možná, že ten pilot vyvolal něco podobného ve mně. A Bene, pokud to bylo něco jiného, byl to jen kratičký záblesk. Kouř valící se ze šlehajících plamenů... odraz žlutého ohně stoupající k noční obloze, na které zářil úplněk... a někdo křičel: ,Ke mně, ke mně!'" 

Trask jej poslouchal s jakýmsi úžasem, jako by si právě uvědomil něco, co mu už dávno mělo být jasné. „Jak dlouho už se známe?" zeptal se. „Někdy mi to připadá jako celé věky. A přece mě nikdy nenapadlo se zeptat - vidíš někdy do minulosti?" 

Jasnovidec zvedl obočí a řekl: „Minulost si pamatuji stejně jako kdokoliv jiný." A pak se ironicky zasmál. „Jenomže já si někdy pamatuji i budoucnost!" Ale pak opět zvážněl. „To právě musíme zvážit, Bene. Budoucnost. Všichni přece víme, jak může být klamná - nebo se snad mýlí můj talent? Nikdy jsem nebyl schopen na to přijít." 

„Dobře," přikývl Trask. „Takže nevíš, jestli to byla minulost, nebo budoucnost. Tentokrát tě tvůj talent nechává na pochybách. Nicméně, jeden klíč by tady byl." 

„Ano?" Goodly znovu pozvedl obočí. 

„Říkal jsi, že byla noc, když jsi Xanadu viděl ve své mysli v plamenech a..."  

„Ne Xanadu," přerušil ho Goodly. „Jen několik víkendových chat na umělé plošině tam, kde Xanadu stojí dnes." 

„To je jedno," mávl rukou Trask. „A taky jsi řekl, že byl úplněk?"  

„Ano." 

„No, tak... tohle je zatraceně dobré vodítko!" Obrátil se k Harveyovi, který seděl u počítače. „Jimmy, můžeš se dostat do nějaké místní knihovny a mrknout se na to?" 

Harvey se na něj podíval od svého stolu a usmál se. Ale než mohl cokoliv říct, ozval se Trask. „Já vím, neříkej to: ty už jsi to mezitím našel. V novinách? Pod heslem požár 1997?" 

Harvey kývl hlavou ke stěně. „Bude to tam, za chviličku... už!" 

Přístroje a přízraky! pomyslel si Jake, když se na obrazovce objevily titulky novin a Harvey přiblížil drobné písmo, aby si jej mohli přečíst. Místo, datum a čas - bylo tam všechno, sepsáno jako reportáž. „Výborně! Jimmy," řekl Trask. „Můžeš se taky podívat, v jaké fázi byl v té době měsíc?" 

Trvalo to jen chvíli, ale pak Traskovi poklesla ramena, jak se sesunul do křesla. „Do horoucích pekel! To je to poslední, co jsme chtěli. Zatracený úplněk!" podíval se na jasnovidce a prohlásil: „No, takže přece jen nakonec vidíš do minulosti a není pravda, že si ji jen pamatuješ." 

„Možná že ne," prohlásil Jake. Bylo to poprvé, co se ozval. Teď se na něho všichni podívali. 

„No, pokračuj," pobídl ho Trask. 

„Neměli bychom to prozkoumat hlouběji?" zeptal se Jake. „Stejně tak, jak jsme to udělali u Davida Chunga? Od té doby, co jsem se dostal do téhle skupiny jsem občas něco zaslechl o souběžnosti, shodě okolností a tak dále a tak dál. Takže, nemohlo by to být něco takového? Koneckonců to, že byl tehdy v roce 1997 úplněk, ještě neznamená, že jasnovidec nemohl vidět budoucnost Xanadu. Nebo už se snad úplňky nekonají? Takže by mě zajímalo, kdy bude další." 

Trask se zamračil, pohled upřený na Jakea, pak se znovu obrátil na Jimmyho Harveye. „Najdi to," poručil mu stroze. 

Než to dořekl, odpověď se objevila na obrazovce. 

„Za tři dny!" Trask zalapal po dechu a s otevřenými ústy zíral na obrazovku s datem a symbolem úplňku. 

Goodly se opatrně zeptal: „Myslíme oba na totéž? Budeme to my, nebo zase náš starý přítel El Nino? Bude to následek toho, že zaútočíme a vypálíme to hnízdo, nebo to způsobí vrtoch přírody, nějaká strašná pohroma? Pořád ještě nechápu, jak je možné, že tam ten náš cíl dokáže existovat." 

„Ani lokátor nemohl pochopit, jak může upír žít na otevřeném moři," ozval se znovu Jake. „A možná jsem hloupý nebo ne tak bystrý jako vy ostatní, ale řekl bych, že v Xanadu požár nevypukne, pokud ho nezpůsobíme my. První věcí, kterou uděláme, jestli v Xanadu nenajdeme to, co hledáme, bude určitě, že se pokusíme na ten požár upozornit příslušné orgány. A jestli jim budeme schopni dát přesné datum a čas, nemusíme se obávat, že by došlo ke ztrátám na životech." 

Jasnovidec zavrtěl hlavou. „Nejsi vůbec hloupý, Jakeu. Ve tmě vidí vždycky nejlépe slepý. Ale věř mi, že ty budoucnosti porozumět nedokážeš. Já jí také nerozumím! A říkám to znovu: nezáleží na tom, že vím, co se stane, ale záleží na tom, jak se to stane. Jedinou jistotou je to, že když už jsem jednou něco viděl, stane se to. A co se týče ztrát na životech: slyšel jsem ten hlas, který volal: ,Ke mně, ke mně!'"  

„Záchranáři?" zeptala se Liz. 

„Nebo někdo z nás zachraňující ostatní," vložil se do toho Trask. „Nepoznal jsi ten hlas?" 

Goodly zavrtěl hlavou. „Přes ten běsnící oheň a řinčící sklo jsem ho dobře neslyšel." 

„Sklo?" nechápal Jake. „Uniklo mi něco, nebo jste nám o tom zatím neřekl?" 

„Právě teď jsem si na to vzpomněl!" bránil se jasnovidec. 

„V té hlavní budově byla spousta skla," řekl Jake. „V tom nočním podniku každopádně. Černé sklo, podle odhadu. A zakrývalo všechno kromě oken." 

„Ne," namítl jasnovidec. „To nebylo černé sklo, ale solární panely - něco jako sklo. A celá horní kupole jimi byla zasklená: velice děsivý efekt. Ale samotná okna byla určitě z normálního skla a byla na všech spodních podlažích." 

Trask si prohlížel barevnou brožuru. „Takže ty si myslíš, že to kasino shoří?“ 

Na to mohl Goodly jen rezignovaně pokrčit rameny. „Je to jen domněnka. Neptej se mě, co si myslím. Pořád si nejsem jistý, jestli to byl oheň z minulosti, nebo budoucnosti. A opravdu nemám ani tušení, jak tam může nějaký upír žít!" 

„Ale já ano," prohlásil Jake, který pozoroval Harveye, jak na svém počítači hledá Xanadu, až se nakonec celá oblast Macphersonova pohoří objevila na stěně. A stejně jako předtím, stal se i nyní Jake okamžitě centrem pozornosti. „Lardis řekl něco, co mě přimělo se nad tím zamyslet," vysvětloval. 

„Já?" opáčil Lardis překvapeně. 

„Když jsi říkal: ,Nebylo by tohle ideální orlí hnízdo, kdyby tu ovšem nebylo všechno to sluneční záření?'" 

„To je pravda," přikývl Lardis. „To jsem řekl." 

„Podívejte na mapu," pokračoval Jake. „Ten prohnutý žlab a ten umělý násep uprostřed... Ty hory jsou mnohem vyšší a dosti příkré. Žlab se táhne od severu k jihu a pak ustupuje. V Xanadu je opravdu hodně slunečního svitu, řekněme od půl desáté ráno do půl páté večer. Ale po zbytek času je ve stínu a v noci tam musí být černočerná tma - samozřejmě kromě elektrického osvětlení." 

„Umělé osvětlení jim neškodí," řekl Trask. „Szwart ho nemá rád, ale ani jeho by nezabilo. Zahubit je může jen přírodní světlo, přímé sluneční záření." 

„To není tak úplně pravda," skočil mu do řeči Lardis. „Obyvatel, syn Harryho z Pekelných krajů, používal umělé světlo, tedy ultra... hm, ultrafialové lampy, ve své zahradě na západ od Hvězdné strany, když bojoval proti upírům." 

„Ale to je sluneční světlo, Lardisi," vysvětlil mu Trask. „Je sice umělé, to ano, přesto je to sluneční světlo." A pak se obrátil k Jakeovi: „Možná máš pravdu. Šestnáct, a možná i více hodin denně je toto místo ponořeno do stínu a je dobře chráněné před přímým slunečním zářením. A i když slunce svítí, není tam zase tak ostré." 

„A oni přece přes den spí," řekl Jake. 

„Když se na Sluneční straně slunce vyhouplo až nad vrcholky Bariérového pohoří," řekl Lardis, „vládci a vládkyně se obvykle uchylovali do těch nejsevernějších pokojů svých sídel. Tam spali - a dokonce i tam měli zatažené závěsy! Pokud je sluneční světlo zastihlo na osvětlené straně hor, na Sluneční straně, což se občas také přihodilo, pak si museli najít jeskyně a hluboké díry v zemi a zůstat v nich až do noci." 

Jake přikývl a obrátil se k Traskovi. „A vy si myslíte, že v Xanadu nejsou ,hluboké díry v zemi'? Ale vždyť je to napsané i v té brožuře. Fantastické hory, bazény, sauny a tělocvičny, vyhlídková jednokolejka a kasino. Myslíte si snad, že se tohle všechno nachází nad zemí? Ne, takový komplex je jako ledovec: to, co vidíte je jen vrcholek. Všechny sklepy a vedení; potrubí, tunely, kanalizace a vodní systémy; jímky, čerpadla, bojlery a sklady; chladicí boxy - všechno je to pod zemí - něho spíše je to na podloží bývalé plošiny, zatímco letovisko je postaveno nad tím. Proto to místo vypadá tak čistě a úhledně." 

Trask zamrkal a potřásl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit, a pak řekl: „A víš, že bys mohl mít pravdu? Ta stvůra, kterou hledáme, by mohla být přímo tam, v Xanadu nebo pod ním!" Hodil na stůl brožuru. „Tohle je to poslední místo, na kterém bychom ho hledali, a on to ví!" A pak znovu zopakoval: „Tři dny a před námi je taková spousta práce... v neposlední řadě si budeme muset ověřit naše tvrzení a před tím, než vůbec něco začneme, evakuovat lidi." 

„Ověřit naše tvrzení?" otázala se Liz. 

„Ujistit se, že jsme na správné cestě," přikývl Trask. „Abychom si byli jisti, že až se tam vydáme, najdeme tam toho, koho hledáme. A co se týče té evakuace: ta akce v Gibsonově poušti byla něco úplně jiného než tohle Xanadu. Budeme muset najít způsob, jak odtamtud dostat všechny ty lidi, než se tam sami vydáme - a bez toho, abychom vzbudili pozornost." Pak nasadil věcný tón: „Výborně, takže se dejme do práce. Noc je ještě mladá, a navíc už nám možná zbývají jen tři." 

Obrátil se ke dveřím, které vedly do jiné místnosti, kde seděli velitelé jednotek a studovali mapy. Traskovi se teď trochu ulevilo, protože už byl schopen dát jim alespoň nějaké rozkazy. Ale než odešel z místnosti, otočil se a řekl: „Iane, Davide a Liz - a ty také, Jakeu - jsem vám velice vděčný. Odvedli jste dnes dobrou práci, přes všechny počáteční pochybnosti. Ale dnes to bylo poprvé, co jste se vydali do terénu, a nebylo to naposled. Chci, abyste zase nasedli do těch vyhlídkových helikoptér. Možná, že jsme měli napoprvé štěstí, ale kdo ví, co všechno se tam venku ukrývá?" Pak ještě pohlédl na své techniky: na skřítkovského Harveye a vytáhlého Paula Arensona. 

„Ale jsou i jiné síly než ty divné kousky, které využíváme my ESPeři - nebo které možná využívají nás," řekl. „Možná, že nám naše přízračné talenty dobře slouží, ale kde bychom byli bez přístrojů, které nám kryjí záda? A bez těch, kteří s nimi tak dobře zacházejí. Takže musím všechny pochválit: dobrá práce. A teď zapněte všechny své mozkové závity a zkuste něco naplánovat. Jimmy: ty vyštrachej nějaké plány Xanadu, jeho podzemního systému a tak dále. Iane: udělej mi, prosím tě podrobný zápis z téhleté porady. Paule: dnes už je pozdě, ale hned zítra ráno mi zařiď spojení s kanceláří premiéra Blackmoorea, aby nám dal kontakt na někoho z toho mořského národního parku." 

Pak se zcela výjimečně usmál a dodal: „Myslím, že je to všechno. Teď si musím promluvit s našimi australskými přáteli. Uvidíme se zítra ráno..."  

Na druhý den, v sobotu, dostal každý tým jiný úkol. Lardis, Jake a Liz se společně vydali po severní trase (Trask nechtěl, aby se Liz pohybovala někde v blízkosti Xanadu), zatímco Goodly a Chung letěli na jih v naději, že svá zvláštní nadání v případě potřeby spojí a vzájemně se doplní. 

Jejich výpravy ale nezaznamenaly velký úspěch; mysl jasnovidce byla k jeho zklamání prázdná - alespoň co se týkalo budoucnosti 

- a lokátor se neodvážil přiblížit ke Xanadu ze strachu, že by ho mohlo něco nebo někdo odhalit. Podle Traskových instrukcí se ostatně tentokrát zaměřili na jinou část hor. 

Pokud šlo o samotného Traska: ten prožil velice plodný den, a jakmile se oba týmy vrátily, už je očekával, aby si s nimi mohl promluvit. Tentokrát přizval i velitele speciálních jednotek - i když jen na úvodní část porady. Přestože neměl v úmyslu vysvětlovat jim dopodrobna všechno, co objevil jeho tým (způsob, jakým pobočka E používala své paranormální talenty k objevení příštích cílů), musel jim alespoň vysvětlit, jaké povahy ty cíle jsou, a podle svých možností je poučit, proti čemu tu vlastně bojují. 

Použili k tomu nástěnnou obrazovku; a Trask připojil svůj komentář: 

„Tohle je souostroví Kozoroh - jeho souřadnice si můžete přečíst na okraji této mapy. Je to náš druhotný cíl. Já jsem to nazval souostrovím, ale ve skutečnosti je to jen kus skály nebo útesu vyčnívající z moře. Roste na něm několik stromů a něco málo vegetace; každopádně, nic důležitého. Před několika lety tam byla záchranná stanice mořského národního parku, ale pak ji přestěhovali na ostrov Heron asi o padesát kilometrů dál. Dnes už je tam jen útes, mělká laguna a soukromá vila. A my se domníváme, že je tam i náš nepřítel. Musím ale zdůraznit, že jsou to pravděpodobně méně nebezpeční nepřátelé, což znamená, že nejsou tak strašní jako ti, kterým jsme museli čelit v Gibsonově poušti. Přesto byste ale měli mít na paměti, že tohle jsou také upíři. 

Kolik jich je? Ne víc než pět nebo šest, šest maximálně. Každopádně budete mít k dispozici helikoptéru, pronajatou loď a šest vojáků speciálních jednotek z vašeho mužstva - společně tady s Jakeem Cutterem a Lardisem Lidescim z mého týmu by to mělo stačit. Vy, jako vojenští důstojníci, se ujmete velení; ale budete také velice pozorně poslouchat rady Lardise a budete se řídit jeho doporučeními při... při zacházení se vším, co na tom ostrově najdete. Věřte mi, že Lardis je v těchto záležitostech nejlepším expertem. 

Výborně, takže s čím se tedy ve vile můžete setkat? Za prvé to bude pan domácí, asi osmapadesátiletý muž. Že to bude hračka? Jenomže on je upír a ti jsou silní asi jako čtyři nebo pět vašich mužů! Pak je tam jeho vdaná dcera se svým manželem a synem a možná i rodinná přítelkyně. Nejhorší z nich bude čtvrtý muž. Ten nepatří do rodiny, ale my se domníváme, že je jejich vládce. A ten nebezpečný bude, patrně mnohem více než ostatní. 

Náš problém je následující: někteří nebo možná všichni tito lidé budou vypadat a chovat se zcela normálně. Snad jen trochu podrážděně. Pokud ale vaše loď uvízne na mělčině, možná vám i pomohou; dokonce zavolají pobřežní stráž, aby se o vás postarala. To proto, že chtějí vypadat jako normální lidé. Nemohou si dovolit, aby někdo odhalil, kým doopravdy jsou - až do doby, kdy se jejich pán nebo paní rozhodne, že už je nepotřebuje. Prozatím se domníváme, že je to ,pán', a ne paní. A jaký z nich má vlastně užitek? 

No tak za prvé, je tento ostrov vlastně úkrytem: je to místo, kam se upíří vládce může skrýt, pokud jej někdo vyžene z jeho orlího hnízda. Takže se to ve skutečnosti v mnohém podobá té staré benzínové pumpě, kterou jsme objevili tam v poušti. Musíte si tedy naplánovat podobný postup - pokud to bude nevyhnutelné, tak prakticky stejný. Ano, pokud to bude nevyhnutelné, podnikněte vzdušný útok - i když bych dal přednost postupům, ve kterých tak vynikáte: vyhledat a zničit, a tak rychle a tiše, jak je to jen možné. 

No a to je prozatím asi všechno, co potřebujete vědět o našem sekundárním cíli. Nicméně bych chtěl využít této chvíle a připomenout vám tohle: neberte žádná rukojmí. 

Čímž se dostávám k našemu hlavnímu cíli: ke Xanadu a jeho takzvanému ,zábavnímu a rekreačnímu středisku' vysoko v horách Macphersonova pohoří. Ano, je to ten druh podniku, ale působí tak pouze navenek. Jinak je to ale odporné doupě, kde se děje spousta jiných, příšerných věcí. 

Tady stojíme před dalším problémem: tentokrát nevíme - nemáme tušení - kolik lidí vampyrizoval. Jediná věc, kterou jsme si jisti, je, že jakmile si uvědomí, že byli napadeni, budou svého pána chránit do posledního vydechnutí své bídné duše. 

No, a ještě jedna věc. Když Vampýři přišli do našeho světa, přivedli si s sebou své otroky a ,pobočníky'. Pobočník, který pochází přímo z Hvězdné strany, je velice nebezpečný tvor, mnohem nebezpečnější než náš starý přítel Bruce Trennier, a určitě dobře víte, co byl zač, takže vám chci jen připomenout, že někdo takový by mohl být i tady." 

Mapa na velké nástěnné obrazovce se změnila. Trask na ni ukázal a řekl: „Tady je Xanadu; vy víte, kde se nachází, protože jste nad ním všichni prolétali a viděli jste je na vlastní oči. A mimochodem, pokud byste tam jeli autem, dovedou vás k tomu místu i směrové tabule. Je to tedy zábavní středisko. Skvělý úkryt, ano. Pro nás ale bude mnohem těžší vypořádat se s tvorem nebo tvory, kteří se tam ukrývají. Proč? Protože tentokrát se pan velký upír skryl v davu. 

To je můj další úkol: najít způsob, jak z toho místa dostat lidi - mám na mysli obyčejné lidi - dřív, než nastane pondělní noc. 

Pánové, to je pro tuto chvíli vše. Nyní se můžete odebrat prozkoumat pobřežní oblasti, rozhodnout se, kde umístíte své muže a vozy, až začnou přijíždět. Jedno pozitivum tu přece jenom je: nebudou mít dost času, takže nebudou nervózní a nebudou se nudit. Ještě ani pořádně nezaujmou své pozice a už budou muset bojovat. Myslím, že vám můžu slíbit, že pokud jde o Xanadu, můžete s bojem počítat. Berte to jako hotovou - nebo spíše předpovězenou - věc." 

Důstojníci speciální jednotky opustili operační místnost a Trask se svými lidmi osaměl. „Takže jak sami vidíte," začal, „měl jsem společně s našimi techniky perný den. A zajímá vás, jestli byl plodný? Posuďte sami." 

Dal pokyn Jimmymu Harveyovi a na obrazovce se znovu objevilo souostroví. Trask pokračoval: 

„Tohle je ostrůvek v souostroví Kozoroh - je to jen kus skály, který nemá ani jméno - no a na něm bydlí jeden bohatý filantrop, Jethro Manchester. Stejně tak, jako mnozí jiní bohatí dobrodinci před ním, žije uzavřeným životem. Před pěti lety mu mořský národní park při velkém bariérovém útesu daroval tento ostrov jako poděkování za jeho přízeň a hromadu peněz. Takže jej vlastní, nebo je alespoň něco jako jeho majitel. Ale to není všechno, co tento muž vlastní..." 

Trask se na chvíli odmlčel a pohlédl na Harveye, jehož prsty přebíhaly po klávesnici. Teď se nástěnná obrazovka rozdělila na dvě poloviny. Na jedné zůstala mapa souostroví a na druhé žlab v Macphersonově pohoří. Trask se podíval na tu obrazovku a zatvářil se odměřeně. „Zvedněte ruku, jestli víte, co mám na mysli." 

Liz se pokusila hádat: „Vlastní také Xanadu?" 

Trask se na ni podíval. „Kdysi ho vlastnil," odpověděl. „Teď má ale společníka. Před dvěma lety podepsal Manchester dokumenty, kterými převedl padesát procent Xanadu nějakému Aristotelu Milanovi, údajnému ,loďařskému magnátovi' řecko-italského původu. Můžeme předpokládat - nebo se domnívám, že můžeme předpokládat - že je jeho jméno odvozeno od názvu města, ze kterého pochází, jak bylo kdysi v Itálii zvykem. Jenomže ta shoda náhod je až příliš velká, nemluvě o zbytku tohoto příběhu. 

Za prvé: neexistuje žádný záznam o tom, že by kdy nějaký Aristoteles Milan vlastnil nějakou loď! Proto si myslím, že ten muž není vůbec žádný magnát - i když by u takového člověka, jako je on, něco takového mohlo přicházet v úvahu. A pokud jde o jeho jméno..." 

„Žádný Milan, ale Malin," skočil mu do řeči Jake. „Namísto přípony ari, která v řeči upírů znamená ,syn toho a toho otce', ji používá jako předponu, což tím pádem znamená ,první z' jako první na tomto světě, je prvním a nejvyšším svého druhu. Takže náš Aristoteles Milan je ve skutečnosti Malinari. Malinari Myšlenkář!" 

„Přesně tak," přikývl Trask. „Na jménu nesejde, řeknete si. Ale jak se dal vlastně Malinari dohromady s Jethrem Manchesterem? No, mám pro vás další jméno: Martin Trennier. Bratr Bruce Trenniera, mořský biolog, kterého zaměstnával úřad mořského národního parku až do doby, kdy přišel Manchester, náš filantrop, konzervatista, samotář a novodobý Jacques Cousteau, který jej z tohoto parku přetáhl k sobě, aby pro Manchestera za velice dobrý plat vykonával různé příležitostné práce, stal se jeho společníkem při potápění a vůbec poskokem. To všechno se stalo přibližně ve stejnou dobu, kdy se Manchester společně se svou rodinou sebrali a odešli na tento ostrov do penze. Bruce Trennier tohle všechno samozřejmě věděl, když jej tehdy Malinari přeměnil v rumunském útulku a nasál všechny jeho vědomosti do své mysli. To znamená, že stojíme před stejným problémem, který nás sužoval dřív: Co ještě se Malinari dozvěděl té... té strašné noci?" 

Traskův obličej zešedl a všichni jeho lidé věděli proč: že jeho starost nezahrnovala jen Zek - která už nežila - ale také je samotné. Protože Zek Föenerová věděla o pobočce E a jejích aktivitách tolik, co všichni ostatní jeho lidé. 

A Malinari? 

Ian Goodly se rozhodl, že změní téma, že Traska od těch myšlenek odvede. „Co když se mýlíme a všechno tohle je jen souhra okolností? Ty pseudonymy, naše různé předtuchy a pozorování a všechny ostatní dohady?" 

„To by bylo ale zatraceně mnoho náhod, nemyslíš?" zamračil se na něj Trask. 

„Ale co když?" 

Trask vytáhl poznámky, které si udělal už dříve, a začal vysvětlovat: „No, je tu ještě jedna věc. Hlavní kupole nebo to kasino v Xanadu má na svém vrcholku menší kupoli, jako nějaký puchýř na velké budově. Je umístěna na hřídeli a otáčí se podobně jako nějaká drahá restaurace na vysoké věži. Jenomže od té doby, co se sem před devíti měsíci nastěhoval pan Milan, byla polovina oken té kupole natřena zevnitř i zvenčí černou barvou. A abych nezapomněl, původně byla ta kupole navržena tak, aby se otáčela za sluncem a vpouštěla dovnitř světlo, kterému jinak bránily výše umístěné solární panely. Takže to vypadá, že náš pan Milan má averzi vůči silnému slunečnímu světlu." Trask se odmlčel a podíval se na Goodlyho. 

Jasnovidec neříkal nic, mlčel, ale jeho předstíraný ,zájem' Traska neoklamal ani na okamžik. Svým způsobem byla totiž Goodlyho otázka lží, lstí, která měla Traskovu mysl odvést od jeho milované Zek a vrátit ho zpět do reality. A Trask to samozřejmě věděl. Ano, byla to lež, ale dobře míněná. 

„Každopádně ti děkuji," pokračoval konečně Trask a díval se jasnovidci přímo do očí, „ale myslím, že tohle bychom mohli uzavřít s tím, že..." ukázal prstem na osvětlenou mapu na stěně „...tady jsou upíři." 

Protože už nikdo neměl co říct, Trask ukončil poradu se slovy: „Výborně, takže teď už je to třeba jen naplánovat." 

Později téhož večera seděl Jake na lavičce ve stínu zahrady, pohroužen do svých vlastních neklidných myšlenek, když jej tam našel Lardis a přisedl si k němu. Na chvíli větřil cosi ve vzduchu a pak povídá: „Karypsu?" 

Bylo to zvláštní, ale Jake mu rozuměl. „Eukalyptus?" zeptal se. „To je strom a roste tamhle za zdí." 

„Ano," přikývl Lardis. „Karypsu. U nás na Hvězdné straně taky rostou." A po chvíli mlčení dodal: „Můžu se tě na něco zeptat?" 

„Co ti straší v hlavě?" zeptal se Jake. 

Načež se Lardis pousmál. „Na to jsem se tě právě chtěl zeptat! Co straší v hlavě tobě?" 

Jake se zamračil. „To je nějaká hra se slovy?" 

„Ne," zavrtěl hlavou Lardis. „To není hra se slovy. Ale musím přiznat, že jsem zvědavý." 

„Proč?" 

„Kvůli tobě. Jak jsi věděl, že na Hvězdné straně si kdysi Vampýři dávali příponu ari k příjmení svého otce, aby všichni věděli, s kým mají tu čest a kdo je jejich otcem?" 

„To jako že vládce Malin byl Malinariho otec?" 

„Přesně tak. A teď, když o tom mluvíš... jak to, že víš i tohle?" 

Jake se znovu zamračil, tentokrát ještě více. Pak se ale uvolnil a pokrčil rameny. „Asi jste mi to řekl vy sám," odpověděl. „Nebo jsem o tom někde četl. Možná v té složce od Bena Traska?" 

„Ne," zavrtěl hlavou Lardis a vědoucně se usmál. „Ne, tohle jsem ti neříkal. Neměl jsem důvod o tom někomu vyprávět. A pokud vím, není to ani nikde napsáno." 

Pak se s námahou postavil na nohy, zívl a řekl: „No, dobrou noc, Jakeu. A příjemné sny. 

XXIX 

Sen a hra se slovy 

Ale Jakeovy sny byly všechno, jen ne příjemné... 

Nebylo to ani tak o tom, co se stalo, i když i to bylo samo o sobě dost strašné, ale ještě horší bylo, že se na to musel dívat. A to mu víc než cokoliv jiného pomalu užíralo mysl... až do doby, kdy se rozhodl se s tím vypořádat po svém. Možná si myslel, že když zabije příčinu, zabije s ní i své vzpomínky. 

Jenomže vzpomínky ho dál pálily v hlavě jako kyselina, až mu někdy připadalo, že mu vypálí celý mozek. Ano, vzpomínky... 

Ten tlustý, bledý, slizký parchant - druhý z těch prasat, které si Jake vyhledal - způsob, jakým si ta svině vzala Natašu v klasické, misionářské poloze. Akt lásky to však nepřipomínalo ani vzdáleně. Bylo to znásilnění, s jeho dlouhým, tenkým, šedivým penisem v jejím konečníku - přesně tak, jak to měl rád. 

Vzpomínky, ty strašlivé vzpomínky... 

Nacpali pod ni polštáře, aby ji nadzvedli pánev, a další dva jí přidržovali nohy pod koleny, aby umožnili tomu tlustému praseti, které stálo u její postele, do ní proniknout. To mu to ulehčovalo, protože přestože byla Nataša v bezvědomí - nebo se spíš zmítala mezi vědomím a bezvědomím - pokoušela se ho setřást a zabránit mu v tom. Jenže když ji takto drželi, byla pro něho mnohem přístupnější; a také přístupnější pozorování, neboť Jake byl připoután k židli, ze které měl na to všechno dobrý výhled. Samozřejmě že mohl zavřít oči a čas od času to také udělal, ale nemohl si zacpat uši, a tak to stále slyšel. 

To chrochtající prase! Vrážel do ní ten svůj ocas, připomínající spíš dlouhý prst, a jeho tlustý zadek se u toho zvedal a svíral. Ten zpocený, odporný slizký červ - ten hihňající se teplouš - bylo jasné, že se mu to opravdu líbí. Při přirozeném láskyplném aktu s jakoukoliv normální ženou by mohl být rád, kdyby tím svým tenoučkým penisem vůbec něco cítil. Ale takhle... se alespoň částečně uspokojil, i když jen minimálně. Alespoň cítil, že ho někde měl. 

A na to se Jake musel dívat, musel, ale dlouho před tím, než skončila tahle předlouhá noc, se rozhodl, že i kdyby to mělo být to poslední, co vykoná, pomstí ji. 

Ale nejhorší na tom bylo to, že když to skončilo, ten odporný parchant si zapnul poklopec, přikolébal se k Jakeovi a řekl: „Škoda, že nebyla při sobě, co, angláne? Bylo by sladké vědět, jestli pocítila ten velký třesk, a cítit, jak se její útroby svírají v křeči, když jsem jí promazával tu její špinavou díru! No, nevadí, někdy jindy. Cha, cha, cha, cha!" 

Měl silný německý přízvuk, a když se smál, přiblížil svůj obličej tak blízko Jakeovu, až se musel odtáhnout před tím pachem doutníků a senfu - ostré německé hořčice... 

Jenomže Jake ani neznal jméno toho prasete - neznal jméno žádného z nich - kromě Castellana a Jeana Daniela. 

No, Jean Daniel už byl mrtev - zemřel následkem nerovného souboje mezi svými vnitřnostmi a kovovým jádrem tyče volantu. 

Ta tlustá svině byla na řadě jako druhá... 

Jake znal cestu, kterou ten tlusťoch jezdíval z Castellanovy vily na severní okraj Marseille, do gay baru na Rue de Carpiagne, který navštěvoval pravidelně každý páteční večer. A také věděl, že se ta tlustá svině stydí otevřeně přiznat tuhle svou zálibu (připadalo mu, že se to na gangstera jednoduše nehodí), proto také pravidelně zajížděl do toho svého Žokejského klubu úzkou boční uličkou. 

Tu noc pršelo. Jake zaparkoval auto tak, aby zablokovalo jednu stranu mokré, dlážděné uličky, kterou sem ten tlusťoch vjížděl. Na druhém konci té uličky předem rozsypal asi čtyři centimetry dlouhé hřebíky. 

Potom čekal ve výklenku jednoho z domů, dokud neuslyšel, jak pneumatiky toho tlusťocha najely na hřeby. Sotva drahý Fiat zpomalil a zastavil a jeho naštvaný řidič prudce otevřel dveře, vystoupil a přes své velké břicho se sehnul, aby si prohlédl unikající pneumatiku, Jake rychle vyrazil vpřed. V příštím okamžiku stál nad ním. 

Tlusťoch jej okamžitě zaregistroval; nezmohl se však na víc než: „Och? Bitte? Was ist?" než ho Jake udeřil do zátylku a srazil k zemi... 

V opuštěném mlází na zalesněném svahu nad dálnicí blízko St. Antoine, podržel Jake pod nosem své oběti malou lahvičku čichací soli, dokud sebou nezačal škubat a sténat, až se nakonec probral úplně. Chvíli sebou marně házel, jenomže mu to nebylo nic platné, protože byl spoutaný - nebo spíše připoutaný - za zápěstí a kotníky, takže se zmohl jedině na bezmocné cukání, při němž vypadal jako nějaký obrovský tlustý bílý pavouk ve své síti. 

Jake jej probudil, protože v poloze, v jaké se nacházel, by ten tlustý skopčák mohl umřít dříve, než by vůbec nabyl vědomí. A to byla ta poslední věc, kterou Jake chtěl... nechat ho umřít tak snadno. 

Muž visel s nohama rozevřenýma ve výšce asi dvou metrů, připoutaný za kotníky k horní části menších stromků, které však byly dostatečně silné na to, aby ho udržely v jeho pozici. Zápěstí měl připoutané ke spodním částem těch dvou stromů, takže jeho tělo tvořilo velké nahé X. Ústa měl zacpána vlastním spodním prádlem, které měl zezadu pevně uvázané za zátylkem. Zbytek jeho oblečení ležel úhledně urovnaný vedle něj. 

Nejdříve se tlusťoch snažil trochu zápasit, ale protože to bylo zbytečné, brzy to vzdal, uklidnil se a díval se na Jakea, jak jeho oblečení polévá pálenkou Asbach Uralt. 

„Je to plýtvání dobrou německou kořalkou, co?" řekl Jake. „Ale to není jediná německá věc, která dnes v noci přijde nazmar." Přišel k němu blíže: „Asi si mě nepamatuješ, co?" 

Ten tlustý bílý pavouk se ve své síti začal znovu škubat, přestože to bylo bezvýsledné, pak se zklidnil a vydal ze sebe: „Hmm? Hmmm?" 

„Ale vsadím se, že si pamatuješ na tu dívku. Ta noc v Castellanově vile? Ruská dívka, Nataša?" Při vyřčení toho jména tlusťoch okamžitě poznal svého únosce. Znovu sebou začal zuřivě házet, divoce mrkal a jeho oči v kulatém obličeji se pomalu začaly nalévat krví. 

„Vidím, že sis vzpomněl," řekl Jake a dal se do práce. 

I když už přestalo pršet, měl na sobě stále ještě svoji lehkou pláštěnku. Z jedné kapsy vytáhl malý papírový balíček a z druhé několik neurčitých součástek. Tím, že byl tlusťoch převrácen hlavou dolů, nedokázal je rozeznat; ale možná se mu podařilo určit zvláštní marcipánovou vůni, když Jake rozbalil špinavý papírový balíček a odlomil z něj kousek šedého, plastického těsta. V každém případě sebou Němec začal velice zuřivě škubat a z jeho zacpaných úst se ozývalo neurčité mumlání. 

Ale Jake ho neposlouchal; nářky jeho oběti ho ani v nejmenším nezajímaly. Na ruce si natáhl chirurgické gumové rukavice, přistoupil k němu a začal cpát plastickou trhavinu do řitního otvoru toho tlusťocha. 

„To jsem mohl tušit, že takový hnusný tlusťoch jako ty bude mít díru jako koňský chomout," zabručel a snažil se co nejrychleji dokončit svou práci. „Ty sis ale musel užívat, co? Ale tentokrát - a už naposledy - to bude trochu jiné." 

Ukázal tlusťochovi malý plechový váleček velikosti tužkové baterie, z jehož jednoho konce trčely dráty. „Rozbuška," řekl a zasunul ji na místo. Dráty pak napojil na malé časovací zařízení. „Takže ti dávám nějakých, no, padesát vteřin? A to přesně od... teď!" A zmáčkl malé tlačítko. 

Potom beze spěchu přistoupil k pečlivě složené hromádce oblečení, sklonil se a škrtl svým zapalovačem. Hromádka s tichým bafnutím vzplanula a na kopci se roztančily modré plamínky. 

Jake začal počítat: „Pět, šest, sedm..." Pak se otočil a vydal se pryč promoklým lesním podrostem, dolů po hrbolatém, zalesněném svahu, kde na staré polní cestě čekalo jeho auto. 

„Dvacet, dvacet jedna, dvacet dva..." Ohlédl se nahoru do svahu. Tam, nějakých dvacet pět nebo třicet metrů zpátky, visel ten tlustý bílý pavouk, který se zmítal ve své síti a v té tmě na zalesněném svahu téměř světélkoval. A Jakeovi - který cestou dolů ze svahu skoro tancoval a se zaťatýma pěstmi a výrazem šílence odpočítával vteřiny - se najednou zvedl žaludek. 

Ale při třiceti dvou si uvědomil, že je nejspíš pořád ještě příliš blízko své oběti a nemůže si dovolit zastavit se a zvracet. Chtěl se otočit, zakřičet zpátky do svahu a připomenout tomu tlustému parchantovi, co řekl té noci: něco o Nataše a velkém třesku? A o jejích útrobách svírajících se v křeči? Ale teď už na nic takového nebyl čas - a možná už ani dost nenávisti. Nebo jen nechtěl, aby bylo jeho auto potřísněno... čímkoliv? 

Cítil, jak se mu opět začíná zvedat žaludek, přesto stále ještě odpočítával vteřiny, když startoval auto a rozjížděl se směrem k hlavní silnici. „Třicet osm, třicet devět, čtyřicet..." Když dojel až k odbočce na dálnici, zastavil a ohlédl se - cítil, že je to jeho povinnost-jako té noci, kdy se musel dívat na něco, co mu bylo nepříjemné. Ohlédl se, protože si myslel, že takhle se zbaví té své vzpomínky. 

„Čtyřicet šest, čtyřicet sedm, čtyřicet..." Ale dál už se nedopočítal. Ukázalo se totiž, že počítal příliš pomalu. 

Jake uviděl ohnivou kouli, která vystřelila mezi stromy vzhůru a pak dopadla na zem. Ve své mysli si představil tu obrovskou, příšernou sílu, která trhá tělo na kusy, a pak uslyšel tu ránu. Jediným štěstím toho teplouše bylo, že ji už nemohl slyšet a že absolutně neměl šanci cítit jakoukoliv bolest nebo křeč... 

Jake zůstal sedět v autě tak dlouho, dokud necítil, jak mu na čele chladnou kapičky potu. Jenomže, do horoucích pekel, ta hrůza a nenávist se opět začala vracet, jen na chvíli je uspokojil, ale v žádném případě se jich nezbavil. A teď už věděl, že mu budou vždycky na blízku, dokud nevyslídí zbytek těch darebáků a nedokončí, co započal. 

Otřásl se, zařadil rychlost a zamířil na dálnici. Ale najednou se něco objevilo v jeho zpětném zrcátku, něco, co zůstalo přilepeno na zadním okně. 

Něco kulatého, co bylo kdysi tlusté, a teď to tam nahoře leželo placaté a kapala z toho rudá krev. Mělo to vykulené oči a ústa stále ještě zacpaná vlastním spodním prádlem! 

Obličej. Ale nic víc! 

Ježíši Kriste! 

Ježíši... 

„...Bože!" 

Jake se probral s tlumeným výkřikem a prudkým škubnutím, na čele mu stále chladl pot a ve tmě zářila ta maska, která teď pomalu mizela, když zjistil, že to zase byla jen noční můra - a zatímco všechno ostatní bylo až příliš hrůzně opravdové, ta poslední část příběhu se nikdy doopravdy neodehrála, pouze v jeho snu. Ve snu to tak končilo vždycky. Pokaždé. 

Ale potom, zatímco jen tak seděl a třásl se, srdce mu v hrudi prudce bušilo a on se cítil strašlivě sám v té tmě svého malého pokojíku, někdo velice blízko něho docela zřetelně řekl: Achchch! Jsi z vážně úžasného materiálu, Jakeu! Byl bys ohromný hostitel! My dva, spolu, budeme tvořit dokonalý pár, ty a já... 

Jake okamžitě rozeznal ten hlas - s tím rozdílem, že tentokrát nespal, byl v naprosto bdělém stavu. Když si to uvědomil, začal svými ztuhlými prsty rychle šmátrat po vypínači lampičky u své postele a vlasy se mu na zátylku ježily hrůzou. 

Ale ještě než to udělal, ten zlověstný, chechtající se hlas ze záhrobí začínal pomalu ztrácet svou sílu, byl zapuzen do prázdna. Jake totiž zareagoval instinktivně - bez toho, aby si uvědomil, co vůbec dělá anebo jak to dělá - zvedl své mentální štíty, které používal proti vetřelcům, aby je zablokoval a nepustil do své mysli. Neboť nejen, že tam cítil Korata Myšlenkářova vazala, byl tam ještě někdo jiný, a možná jich bylo víc a poslouchali jeho myšlenky. 

Nebo to všechno byl jen zlý sen? Protože najednou všichni zmizeli, takže si ani nebyl jistý, zda tam ti vetřelci vůbec byli. Jake sebou s povzdechem plácl na polštář a ptal se sám sebe, jestli to třeba jen nebylo součástí jeho snu. Jeden z těch snů, který vám nabourá vědomí, třebaže jen na malou chvíli, takže na okamžik ztratíte přehled o realitě. Chvíli nad tím uvažoval, ale přesvědčit se o tom neměl jak... 

Několik kroků od něj se na lůžku, v nejzazším rohu svého pokoje, krčila chvějící se Liz Merricková, zachumlaná do deky, a snažila se být tiše jako myška. Pevně k sobě tiskla přikrývku, a ještě pevněji své myšlenky (to aby si je mohla nechat jen pro sebe a hlavně je držela co nejdál od Jakea) a pokoušela se zapomenout na všechno, co právě viděla. Ale stejně jako samotný Jake té noci u Castellana, v zajetí jakési morbidní fascinace, zvláštního voyeurismu, se prostě nedokázala ,odvrátit'- až teď. 

Proklínala Bena Traska za to, že jí přidělil tuhle slídičskou práci. Ale nebyla to jen Traskova vina, protože to ,musela', chtěla znát i Liz samotná. 

No a teď už to věděla. Viděla to - dokonce ,prožila' Jakeovu posedlost, jeho nenávist a noční můru - a věděla, jak daleko je ve své pomstě schopen zajít a čeho je schopen (doslova čehokoliv) ve svém prosazování spravedlnosti. Nebo alespoň jakéhosi zadostiučinění. 

Ale jaká to byla spravedlnost! 

Na druhé straně, možná to byl důvod, proč si jej Harry vybral: protože mottem nekroskopa bylo vždycky oko za oko. Ano, oko: nejdůležitější a nejzranitelnější část lidského těla. Oko za oko. Už samotná tahle myšlenka ji děsila. Ale teď, když se toho stala svědkem - a když jí to konečně došlo, třebaže za takových okolností - pochopila, že i ostatní části těla mohou být neméně zranitelné a jejich zneužití snad ještě horší... 

Jake ani nepomyslel na to, že by mohl znovu usnout, ale po hodině převalování a hledání té správné polohy - a naslouchání, i když si nebyl jist, čemu má vlastně naslouchat - konečně usnul. 

A jakmile se jeho štíty uvolnily - přirozené, nezbytné uvolnění navozené mentální únavou a soustředěným nasloucháním tomu neidentifikovatelnému čemusi - byl Korat Myšlenkářův vazal opět připraven a čekal na něj. Jake cítil tu plíživou invazi bývalého upíra jako slizkou vtíravou mlhu nebo vlhký plášť zahalující jeho mysl. Zároveň ale pociťoval něco jako nutnost, touhu si s ním promluvit, komunikovat. A když už pro nic jiného, udělal to ze své vlastní zvědavosti. 

„Já vím, že jsi tady," řekl Jake, když ucítil váhání toho druhého; jeho již příliš obezřetný příchod ho začínal otravovat. „Tak proč váháš? Jestli chceš něco říct, tak to řekni." 

Místo odpovědi ucítil jen ,vydechnutí" úlevou a po chvíli se ozval i hlas. Myslel jsem si, že mě k sobě nepustíš, že mě vyženeš. Myslel jsem si, že mě odmítneš, vysvětloval Korat. 

„Minule ti to nevadilo," odsekl Jake. „Když ses mi ozval po té noční můře. Myslím, že se ti líbí mě špehovat, jako bys souhlasil s tím, co jsi viděl, co jsem udělal. Nebo ses jen nechal unést a omylem jsi přerušil mlčení, protože sis myslel, že o tobě nevím?" 

Ve skutečnosti jsem... no, mluvil sám se sebou, vymlouval se ten druhý. Dokonce bych mohl říct, že jsi tajně poslouchal ty mě! 

„Mluvil jsi sám se sebou?" zopakoval Jake. „Řečí mrtvých? V tom případě jsi v tomhle ohledu nováčkem stejně jako já. Protože myšlenka je pro ty, jako jsem já nebo ty, stejně silná jako mluvené slovo, Korate." 

A pro všechny ostatní mrtvé, dodal Korat. Což znamená, že ty jsi jediným svého druhu. 

„Ale pokud jde o to tajné poslouchání..." pokračoval Jake. „Někdy to má své opodstatnění. Co jsi to říkal? Že společně budeme tvořit výborný tým? Co jsi tím přesně myslel? Že jsme si v některých ohledech podobní? Ne, to si nemyslím. Nebo sis dokonce myslel, že bychom mohli spolupracovat?" 

Ano, to je přesně to, co jsem měl na mysli! odpověděl Korat možná až trochu příliš horlivě. Protože koneckonců, pokud máš v úmyslu vystopovat a zničit toho proradného Malinariho, kdo si myslíš, že ti dokáže lépe poradit než ten, který mu byl na blízku tak dlouho, Korat Myšlenkářův vazal? 

„Tak blízko, že tě nakonec zabil?" poznamenal Jake sarkasticky. 

Přesně tak! A já vím, co máš na mysli: protože i nekroskopovi, Harrymu Keoghovi, se zdálo divné, proč by Myšlenkář zabíjel svého prvního pobočníka jen tak, jako by pro něho nic neznamenal. Jenomže ve skutečnosti... to nebylo jen tak. 

„Měl k tomu dobrý důvod? To mi chceš naznačit?" 

Přinejmenším si myslel, že ho má! odpověděl Korat. Obával se, že bych ho jednoho dne mohl přemoci, že bych mohl získat prostředky k tomu, abych ho přemohl! 

„Ale když se tě na to Harry zeptal, odpověděl jsi mu, že to Malinari udělal kvůli své nevyzpytatelné povaze. Byl jsi po ruce, tak tě použil." 

Ano, byla to ta jeho zlá povaha, která ho přiměla zneužít a využít svou pravou ruku, svého prvního pobočníka, ano, ujišťoval ho Korat. Ale měl k tomu i ten druhý důvod. Obával se, že by se jednoho dne mohlo to, co kdysi sám stvořil, obrátit proti němu. Ale možná se to klidně ještě stát může, možná ještě není pozdě. 

„Ale proč mi to říkáš - tu informaci, nebo co to je - když jsi to zatajil i před Harrym?" 

Protože to bylo moje tajemství, řekl Korat. Dokonce i mrtvý by měl mít něco, co může nazývat svým vlastním - něco soukromého - z čeho by třeba mohli těžit ti živí a kvůli čemu by s ním mohli vyjednávat. Jenomže Harry Keogh je jedna věc, zatímco ty jsi něco úplně jiného, Jakeu. A já jsem nikdy neměl v úmyslu ti něco zatajovat. Ne, pokud bys to po mně chtěl a pokud by to pro tebe mohlo být... užitečné? 

„Něco, co máš," uvažoval Jake, „co by pro mě mohlo být užitečné, ale Harry o tom nemusí vědět..." A po chvíli, protože Korat nic neříkal, Jake pokračoval: „Jaký je mezi námi rozdíl? Proč chceš pomáhat mně, a ne Harrymu?" 

Rozdíl? Vážně ho nevidíš? Nekroskop, Harry Keogh, pro mě nemůže udělat vůbec nic. A i kdyby mohl, neudělal by to - přece jsi to viděl na vlastní oči. Je tvrdohlavý: navzdory tomu, že jsem mu nikdy neublížil a že mě ani nikdy nepoznal, mě nenávidí. Ale největší rozdíl je v tom, že on je mrtvý! Zatímco ty... 

„Zatímco já jsem živý," dokončil Jake. 

Pohybuješ se mezi živými. A to je moje jediná možná zbraň proti tomu, kdo mě dostal sem, a taky proti těm dalším, kteří vešli do vašeho světa spolu s ním, ano. 

„Nic jiného od toho neočekáváš? To je všechno, co pro sebe žádáš?" 

Všechno? Ale to je dost! odpověděl Korat. Skrze tebe můžu znovu ožít - no, to samozřejmě myslím jen jako metaforu. Skrze tebe můžu zaútočit ze záhrobí - nebo v mém případě, z tohohle zatuchlého a ponurého potrubí, v podzemí jakéhosi nehostinného místa, kdesi v cizím kraji daleko od Hvězdné strany. Co víc bych mohl já, ubohá mrtvola, od tebe žádat? A co víc bys mi mohl dát? 

„Přesně tak, co víc," opakoval Jake, který si dobře zapamatoval varování Harryho Keogha, že dokonce i mrtvý upír může být nebezpečný. 

No, možná že by tady... něco bylo, přerušil Korat Jakeovo uvažování. 

„A jsme u toho," řekl Jake. 

Vyslechni mě! prosil ho ten druhý. Chci toho po tobě tak moc za svůj dar? Jen prosím, abys mi na chvíli dělal společnost - třebaže jen zřídka, nepravidelně - víc po tobě nežádám. 

„Hra se slovy?" zeptal se Jake. „Takhle to na mě hraješ? Nevyzpytatelná povaha upírů. Najednou s tebou vyjednávám - uchvátil jsi mě a já jsem se chytil - přestože ještě ani nevím, co mi nabízíš!" 

Pak mi dovol, abych ti to řekl! Korat byl netrpělivý, téměř se nedokázal ovládat. Ale vzápětí zpomalil, odmlčel se a pokračoval: Hmm... jak bych ti to mohl nejlépe vysvětlit? Poslouchej: 

Pamatuješ, jak jsem ti říkal, že během našeho vyhnanství v Ledových pustinách jsme měli málo potravy a Malinari byl žíznivý? Nakrmil se mou krví. Ale nebyl to jen pouhý doušek! Hltal tak hladově, že jsem byl vyčerpán až k smrti. Ano, tak moc mi jí můj pán vysál. Ale za to mi taky něco dal! 

Ano, Malinari je výjimečný dokonce i mezi Vampýry. Jeho kousnutí je nakažlivé - no, tak je to vlastně u všech upírů, ale u něj je to ještě horší. Pokud za normálních okolností někoho kousne, infikuje ho a ten se přemění během jedné noci Hvězdné strany - neboli dva nebo tři dny vašeho času - a stane se otrokem svého pána, otrokem vládce nebo vládkyně, kteří jejich krev vysáli. Ale když mě Malinari kousl takto hluboko, trvalo to pouhé hodiny! Ano, dokázal přeměnit člověka během hodin! 

Bylo to v jeho esenci, v jeho silné vampýří esenci. A totéž se dalo říct o jeho výrobě. 

„Výrobě?" To bylo pro Jakea něco nového. 

Výrobě stvůr, vysvětloval Korat. Příšer! V Myšlenkářových metamorfozních kádích dokázaly věci narůst během dnů, ne týdnů nebo měsíců! Viděl jsem, jak se létavci klubali ze svých kamenných kukel v rozmezí jednoho jediného dne a noci - mám na mysli den a noc Hvězdné strany - a dokonce i ohyzdní válečníci narůstali a kňourali ve svých kádích a jejich šupinatá brnění tvrdla během nějakých čtyř slunečních úsvitů. Tak silná byla Malinariho esence metamorfizmu! Všichni jeho muži a tvorové nesli něco ze samotného Myšlenkáře, byli napojeni jeho uměním, přizpůsobeni vkusu svého pána. Chápeš to? 

„Napojeni jeho uměním?" opakoval Jake Koratova slova a pokoušel se pochopit, co tím měl na mysli. „Chceš mi tvrdit, že v sobě máš Malinariho schopnosti?" 

Ano, některé z nich, přisvědčil Korat. A po krátké pauze pokračoval: A určitě si také vzpomeneš na důvod, proč bylo pro mého pána tak jednoduché se mnou komunikovat: protože stejně jako ty jsi zdědil mentální štíty nekroskopa Harryho Keogha, tak i já jsem je zdědil po svém brutálním otci. Malinari nedokázal odhalit mou mysl, protože jsem ji před ním dokázal uzavřít. To nám oběma vyhovovalo: Myšlenkáři proto, že byl od přírody podezřívavý, přesto však potřeboval silného prvního pobočníka; a mně, protože dokonce i ten nejvěrnější a nejposlušnější sluha může občas chovat nějaké ty malé výhrady vůči svému pánovi... 

„Někdy ty výhrady byly i větší, co?" zeptal se Jake. 

Cítil, jak Korat pokrčil rameny. V mém případě to nebyly ani tak výhrady, jako ambice. To bylo ono: vřela ve mně touha a já jsem čekal na svou příležitost. Protože tenkrát, v těch Ledových pustinách zašel Malinari příliš daleko. Nasytil se na mně... ale to, co mi dal na oplátku - třebaže nedobrovolně, protože jeho hlad mu nedovolil být obezřetný - bylo brzy silnější než to, co si vzal! Od té doby jsem věděl, že jsem jiný. Cítil jsem, jak ve mně roste má pijavice, ale neodvážil jsem se to prozradit. Nemohl jsem mu přiznat, že se ze mě brzy stane... Vampýýýýýýýýýýýýr! 

Ta bolest - ta hrozná touha - Koratova nářku vystrašila Jakea až do morku kostí. Zaskřípalo to v něm jako lopata nabírající studený popel nebo křída na nové tabuli. Zamrazilo ho až v konečcích nervů a po zádech mu přejel mráz. A také ho to upozornilo na jednu věc, které si dříve nevšímal: vědomí, že ten, kdo tady před ním stál, byl ve skutečnosti všechno, jen ne jednoduchý, nekomplikovaný tvor. Byl mrtev, to ano, ale v žádném případě nehodlal tento fakt přijmout; bránil se smrti každým kousíčkem svého dávno rozpadlého těla a zuby nehty lpěl na životě - na jakémkoliv životě, jeho, Jakeově životě - se stejnou houževnatostí! 

„Myslím... myslím, že je čas, abys už šel!" řekl mu Jake třesoucím se hlasem, zatímco mu v hlavě dozníval Koratův mučivý výkřik, který bušil v jeho napůl metafyzické mysli. „Buď ty, nebo já, ale jeden z nás musí jít." 

Ano, běž, když chceš, řekl mu Korat. Postav se hrdě své smrti, Jakeu, a přestaň fňukat, jak jsi to dělal dosud. Posluž si, postav se Malinarimu Myšlenkáři, protože tě ujišťuji, že je to on, kdo se skrývá v těch horách. Můžeš se mu postavit se svými slabými, lidskými svaly, se svou ufňukanou dětinskou myslí - do které se dostanu i já, nepozorovaně jako zloděj v noci. No? Tak co? Jak si myslíš, že uspěješ proti takovému soupeři, jakým je Malinari? A ta žena, kterou nosíš ve své myslí, ta Liz, o které občas sníš - myslíš si o ní, že je to nějaká mocná mentalistka? Máš smůlu! Protože jak si myslíš, že obstojí před takovým, jako je on? A co se týče Vavary... ach, ta má své vlastní ženské způsoby, ano. Vavaráááá! cha cha cha cha cháááááááá! 

Ozvěna Koratovy řeči mrtvých doznívala v ohlušujícím tichu, nicméně Jake věděl, že tam stále ještě je a vyčkává. A Korat také věděl, že Jake váhá. Že ve vzduchu visí otázka. A měl pravdu. 

„Jak si můžeš být jistý, že ten v horách je Malinari?" A po chvíli: co ty o tom můžeš vědět?" 

Kdepak! Příliš pozdě! odpověděl mu Korat. Já jsem se zachoval čestně, prozradil jsem ti své tajemství. Víc už ti neřeknu. Co za to dostanu já? 

„Vždyť jsi mi pořád ještě neřekl, co po mně chceš," ohradil se Jake. „Neřekl jsi mi všechny svoje požadavky. A dokud to neuděláš, nemíním s tebou uzavírat žádné pochybné obchody, Korate." 

A protože řeč mrtvých přenáší víc než jen slova, neboť funguje podobně jako telepatie, Korat pochopil, co přesně od něj Jake chce. 

Bojíš se, že bych tě mohl zneužít? Ale jak asi? Jsem jen mrtvola utopená v podzemní jímce! Korat Myšlenkářův vazal už není, s tou výjimkou, kdy jedná skrze tebe. Ale Jakeu... my bychom spolu dokázali věci! A já ti toho mám tolik co nabídnout! 

„Například?" 

Všechno, co vím o Malinarim, Vavaře a Szwartovi.  

„To už jsi mi ale všechno řekl, mně i nekroskopovi, Harrymu Keoghovi." 

A dokážeš si to pamatovat? Když jsi vzhůru? Myslím, že ne. Protože jsem se dokázal dostat i do tvé bdělé mysli, Jakeu, a nenašel jsem v ní nic z těch znalostí, nic z toho, co jsem ti říkal. A teď mi pověz: kdo si myslíš, že ti připomněl tu věc s Malinariho jménem? Opravdu si myslíš, že jsi tak chytrý a vydedukoval sis sám, že jméno Aristoteles Milan je jen akrynom, pseudonym? 

„Ale to... to bylo jasné," namítl Jake na chvíli vyvedený z míry. 

A stejně tak je jasné to, že jsem tam byl s tebou! utrhl se na něj Korat. Jak jinak bych věděl, že jsi něco takového vůbec řekl? A když jsme společně letěli v tom létajícím stroji, ty a já, v té helikoptéře s těmi točícími se křídly: tušil jsi alespoň, že jsem tam s tebou? Ne, vůbec, ani na okamžik. Ale já... 

Jake byl otřesen, ale stále ještě byl tím starým dobrým Jakeem. „Takže ty jsi docela obyčejný lstivý parchant!" prohlásil. „A co to dokazuje - jen to, že ti nemůžu věřit." 

Dokazuje to to, že ti mohu pomoci - stejně jako jsem ti pomohl s Malinariho jménem. A pak váhavě dodal: a taky to dokazuje, že se jen tak nedáš, že nejsi zrovna lehký soupeř, když jde o hru se slovy. Hádám, že je to tvoje dědictví po nekroskopovi. 

Jake se ptal sám sebe, jestli mu Korat opravdu může nějak pomoci. Vždyť co je na tom, když požádá upíra o pomoc v tísni? Určitě v tom není rozdíl, jestli si zavolá Korata nebo Harryho, jehož pomoc byla stejně nejistá. A tyhle myšlenky - naprosto bezděčné -jsou vlastně taky jen řečí mrtvých. 

Přesně tak! přerušil ho Korat. Vždycky ti budu nablízku, abych... abych ti poradil, ano. 

„Ne, vždycky ne!" Jake si včas uvědomil hrozící nebezpečí. „Protože když jsme začali tuto konverzaci, stačil ti jen ,občasný' nebo nepravidelný' kontakt, víc mě obtěžovat nebudeš, říkal jsi. Tak jak to, že mi najednou chceš být ,vždycky na blízku'?" 

To je jen takový slovní obrat! protestoval Korat. Myslím to tak, že ti budu k dispozici, kdykoliv mě zavoláš, samozřejmě. 

„Ale jak to mám udělat? Jak mám na tebe zavolat?" 

Jak? Tím, že si na mě vzpomeneš, na moji bídnou situaci v tomto nehostinném potrubí a zavoláš moje jméno, Korat. 

To už ale ten mrtvý upír trochu předbíhal; věřil, že Jakea získal, a jeho hluboký ,hlas' byl skoro hypnotický, slizký a mazanější než kdy předtím. Jake se otřásl, aby se ,probudil' a uvědomil si to. 

„Myslíš, jako že pohladím lampu a vyskočí džin?" zažertoval. „A co se stane, až vyčerpám svoje tři přání, co?" 

Ucítil smutné zavrtění nehmotnou hlavou. Jakeu, Jakeu! Byl jsi vždycky tak nevděčný, tak nedůvěřivý? 

„Ne," odsekl Jake. „Právě, že jsem zatím byl až příliš důvěřivý. Teď jsem jen opatrný. Ale pokračuj. Co ještě mi můžeš nabídnout? Protože jsi sám řekl věci, v množném čísle." 

Aha, zamyslel se Koral, takže tajné informace ti nestačí. Ty jsou pro tebe příliš nadpozemské - příliš nehmatatelné - pro takového neotesance, jako jsi ty. Chceš něco fyzičtějšího. 

„Slušný výkon, na někoho tak vzdáleného fyzičnu, jako jsi ty," řekl Jake, aby ho také popíchl a oplatil mu stejnou mincí. 

To zabolelo! postěžoval si Korat. Hm! A ty mě chceš vinit z toho, že tě využívám! Ale hádky nám v ničem nepomůžou, zatímco moje nabídka by nám byla vzájemně prospěšná. Dobrá, ptal ses, co ještě ti mohu nabídnout, jaké další věci mám na mysli. Ano, tam přesně jsou ukryty: v mé mysli. A teď mi řekni, pamatuješ si, jak se tě nekroskop ptal, jestli jsi dobrý v matematice? 

„V souvislosti s Möbiovým kontinuem? Ano," přikývl Jake. 

No? Tak jak na tom jsi s počty, Jakeu? 

„Nejsem úplně negramotný, pokud se ptáš na tohle." 

To je zvláštní, opáčil upír, protože já jsem negramotný býval. V mém světě, Jakeu, se matematika omezovala na sčítání otroků a létavců ve slojích. Čísla? Ta mi nebyla k ničemu a ani teď je nepotřebuji, i když brzy možná budu. Na Hvězdné straně bylo přičítání to, co se dělalo po úspěšném zásahu na Sluneční straně. A odečítání bylo dobré leda tak při trestání a hodnocení ztrát. „Kam tím míříš?" 

K tomu se dostaneme, řekl Korat. Pamatuješ si ta čísla, která ti ukázal nekroskop před tím, než odešel? A pamatuješ si, co znamenala? 

„Byl to matematický vzorec," odpověděl Jake. „Čísla, které řídí veškerý prostor a čas, Harryho brána do Möbiova kontinua. Ale jestli si je pamatuji?" Na chvíli se nad tím zamyslel: 

Ta neuvěřitelná řada čísel - jako obrazovka počítače, kterou nelze zastavit - roztahující se v jeho mysli, ty symboly, výpočty a neuvěřitelné rovnice, rozvíjející se a mutující do nekonečna, až dosáhnou jakési kritické hranice... a vytvoří dveře. Möbiovy dveře. 

Jestli si na to pamatuje? Nikdy na to nezapomene! Bylo to jako dívat se na samotné stvoření světa. Ale dokáže si je vybavit? 

Ne, nedokážeš, přerušil ho Korat. Ale já ano! Dokážu ty dveře stvořit, ale nemohu je použít. Bez tebe ne. A ty je zase beze mě nedokážeš vytvořit. A to je má nabídka... 

„Docela lákavá, to musím uznat," přikývl Jake. 

To je. 

„Ale jak? Ty sám jsi říkal, že ve vašem světě jsou čísla prakticky neznámá." 

To máš pravdu. Ale taky jsem říkal, že ve mně koluje silná Malinariho esence. 

Najednou to Jakeovi došlo. „Fotografická paměť? Tak tu jsi od něj získal? A proto tě zabil, protože jednoho dne bys mohl vědět všechno, co ví on." 

Tak, a teď už víš všechno, přiznal Korat. A já čekám na tvou odpověď. Co mi řekneš? Budeme při zničení Malinariho spolupracovat?  

„Ale je tu ještě jedna věc." Jake byl stále opatrný. Korat si unaveně povzdechl. Co ještě? 

„To tajemství, které chtěl znát i Harry Keogh, to, co jsi sám nazval ,podstatou věci'. To je možná důležitější než všechno ostatní dohromady. Vampýři - Malinari a ti druzí - už tady nějakou dobu jsou, ale vypadá to, že toho zatím moc nedokázali. Takže stejně jako předtím nekroskop, i já se tě ptám: Jaké jsou jejich plány, Korate? Jaký je jejich záměr? Byl jsi jedním z nich, takže to musíš vědět." 

Ach, ano, vím to, vím. Ale stejně jako jsi teď zopakoval slova nekroskopa, zopakuji já svá vlastní. Tohle si nechám pro sebe a tebe a všechny ostatní nechám, abyste si to zjistili - skrze mě. Je to ta jediná věc, se kterou můžu obchodovat, poslední eso v rukávu jednoho mrtvého ubožáka. A před tím, než ho vytáhnu, musíme se mnohem, mnohem lépe poznat, ty a já. Můžu ti říct jen tohle: nezbývá vám moc času a to, co už Vampýři započali, bude mít svůj přirozený průběh. Pokud je někdo nezastaví. Ale dřív, než se jim postavíš, musíš vědět, co to je. 

Jake nad tím chvíli uvažoval a pak řekl: „Budu si to muset promyslet. Všechno." 

Snaž se, ať to netrvá příliš dlouho, odpověděl Korat. Osud tvého světa visí na tenké nitce a odpočítávání už začalo. 

„Budu to mít na paměti," řekl Jake. „Ale prozatím mě nech na pokoji. Je tu ještě něco, co si musím vyřídit, než se probudím, jinak bylo tohle všechno zbytečné." 

Budiž, řekl Korat bez dalšího komentáře. A Jake najednou ucítil závan čerstvého vzduchu, když jeho společník odešel, jako by se z jeho mysli odplížil temný stín. 

Pak učinil malý pokus - aby se ujistil, že je Korat pryč - uzavřel svou mysl před řečí mrtvých a přepnul ji na telepatii: 

„Liz, jestli jsi tady, a já myslím, že ano, pokus se zapamatovat si tohle jméno: Korat. Jestli je to možné, někam si ho zapiš. Ale v každém případě si ho zapamatuj a zítra mi ho připomeň. Může to být velice důležité." 

Jake to dořekl, uvolnil se a zbavil se všech vlivů, které zatěžovaly jeho podvědomí. 

Brzy se začal cítit lépe a jeho sny se proměnily v mnohem příjemnější, nesouvislé, bezvýznamné útržky všedního života... 

XXX 

Ticho... 

Neděle byla rušná, přesto však paradoxně klidná; pracovalo se, ale jako by ve vakuové komoře. Lidé přecházeli za svými cíli, ale ve zvláštní surrealistické atmosféře téměř ticha. Jakeovi to připomínalo chvíli před přistáním letadla, před tím, než člověku zalehnou uši, ztlumí se veškerý hluk a všechno zní jako by z velké dálky a vy máte pocit, jako byste najednou ohluchli. Zkrátka, bylo to ticho před bouří, kdy se všichni připravují na příchod nějaké pohromy a Jake (kterému připadalo, že je jediný, kdo nemá do čeho píchnout) se cítil zcela mimo hru. Kromě porady, které se měl večer zúčastnit, neměl vůbec nic na práci. 

Což bylo vlastně dobře, protože cítil, že by stejně nebyl schopen se na cokoliv soustředit; něco mu vrtalo hlavou, v podvědomí, a zoufale se to snažilo vydrat na povrch. Určitě to mělo něco společného s událostmi minulé noci - možná v něm přetrvávalo něco z jeho snu - ale kromě toho nevěděl nic určitého. 

Jake si samozřejmě pamatoval svou noční můru. Vždycky si ji pamatoval. Často se mu to vracelo (domníval se, že je to záležitost svědomí), možná dvakrát, třikrát do měsíce, aby ho to strašilo. Dříve to bývávalo mnohem častější, ale čas je milosrdný a i zde už vykonal svou práci. Ta záležitost v jeho podvědomí však byla jiného původu; přistihl se, že naslouchá něčemu neznámému, co ho zároveň děsí. Tolik, že použil své mentální štíty, aby tomu zabránil dostat se do jeho mysli. Dělal to vědomě, držel ty šeptající hlasy na uzdě, ale ony se objevovaly čím dál častěji ... což by také možná mohlo vysvětlovat tu tajuplnou atmosféru: že se ve skutečnosti izoloval. I od živých. 

Byla to hrůzná myšlenka, řeč mrtvých byla děsivá věc. A Jake se sám sebe ptal, jestli je to třeba právě tím: je možné, že se snažil naslouchat Harrymu? Harrymu a Velké většině? Nebo v něm postupně rostla neuróza, která se už začínala vymykat jeho kontrole? Nebo to bylo něco jiného, žádný strach, jen prostá potřeba soukromí? Nějaký druh stihomamu, v němž Liz Merricková - jeho ,partnerka' hrála roli inkvizice nebo alespoň špiona? V každém případě jej dnes ráno záměrně přezírala. To bylo divné, protože Jake cítil, že je ve vzduchu něco, co by mu možná chtěla říct. 

Jake se potloukal domem, procházel operační místností a dalšími pokoji a snažil se něčím zabavit - čímkoliv - z toho, co se kolem něj odehrávalo, ale jen se cítil čím dál víc nepotřebný... alespoň do chvíle, než se k němu připojil Lardis Lidesci a Jake pochopil, že jsou oba na stejné lodi. 

Jake měl pro Lardise slabost, protože byl v tomto světě skutečným cizincem. Jednou, když spolu mluvili, mu Lardis řekl: „Netrap se! My dva jsme muži činu. V tom to všechno vězí. Jenomže náš čas přijde, to se neboj." A stejně jako Jake, ani Starý Lidesci si nestěžoval. Místo toho se jen potloukal domem společně s mladším Jakeem a nechával si své pocity pro sebe... 

Dlouhé hodiny se pomalu vlekly; hodiny taktického a logického plánování a korelace, soustředěného rozvažování nad mapami a nad plánováním bojových akcí. Technici zadávali úkoly do počítačů, aby mohli Traskovi a jeho vojenským důstojníkům poskytovat odpovědi na jejich otázky; kromě občasné přestávky pracovali až do jedenácté v noci. Půdorysy Xanadu - společně se schématickými náčrty podzemního labyrintu tohoto střediska - se vrstvily na stolech v operační místnosti. Detailní diagramy, vojenské mapy a letecké fotografie ostrova Jethro Manchestera v souostroví Kozoroh se pro změnu povalovaly po zemi v místnosti s pečlivě zataženými závěsy. 

Joe Davis, praporčík druhé třídy, seděl v řídicí místnosti u vysílačky a navazoval spojení s vozidly, která přijížděla ve skupinách nebo jednotlivě přes hory a dolů k pásu pobřeží. Celou dobu vysílačka mlčela, až teď; a dokonce i teď se ohlásili jen svým volacím znakem - a pak, pouze jednou jedinkrát - obdrželi zakódované souřadnice svých stanovišť, potvrdili příjem a znovu zmizeli v éteru. Brzy začnou přijíždět na svá předem určená místa, na kterých se budou snažit co nejlépe ukrýt a čekat na další rozkazy. Velké operační vozidlo dorazí teprve až pozdě v noci nebo brzy ráno. Každopádně by měli být a musí být všichni na místě nejpozději do zítřejšího poledne, to je v pondělí, protože té noci nastane úplněk... 

V šest večer byl Ben Trask zralý na to, začít si kvůli svému největšímu problému, který se týkal Xanadu, trhat vlasy. Bylo to to jediné, o co nemohl požádat u žádného vyššího úřadu (ve skutečnosti to byla jediná věc, o které se ani neodvažoval vyšším úřadům zmínit): jak ze střediska před útokem evakuovat ,civilisty'. Protože Ian Goodly předpověděl v Xanadu krev a hromobití, a ať už to byla scéna z minulosti, nebo předpověď budoucnosti, kterou jasnovidec zahlédl, Trask nehodlal riskovat, že se jeho operace omezí, zpozdí, nebo bude dokonce úplně odvolána kvůli protestům a váhání panikařících politiků. 

Bylo to o nervy; jak to Trask viděl, osobně schválit, účastnit se a řídit útok v pustině Gibsonovy pouště byla jedna věc, zatímco založit požár Xanadu, to je něco absolutně jiného. A protože neměl čas projednávat tu záležitost s úřady, bylo zřejmé, že pokud se zítra v noci něco pokazí, bude za to zodpovědný on sám. 

Trask zoufale potřeboval evakuační plán, navíc takový, který neupozorní Nephrana Malinariho a žádného jiného nepřítele na pobočku E. Jenomže do celé akce zbývalo nějakých dvacet hodin a to bylo na jakýkoliv plán tohoto druhu málo. 

Pak ale přišly večerní televizní zprávy - o prvních případech asijského moru, který se vyskytl v Brisbane a několika dalších australských přístavech –a s nimi i myšlenka možného řešení. Byla to Liz Merricková, která slyšela tu zprávu, v hlavě se jí zrodil nápad a přišla s ním za Traskem. Nejdříve měl pochybnosti; připadalo mu to příliš vyumělkované, okaté, jako z Hollywoodu... ale byl to ten druh nápadu, který ve vás zraje. A jak tak zrál, i Trask o něm začal vážně přemýšlet. Koneckonců, bylo to to jediné, co se naskytlo... 

Později, v časných ranních hodinách, když bylo chladněji a Liz se vydala ven, aby se nadýchala čerstvého vzduchu, Jake využil příležitosti, aby si s ní o samotě promluvil. 

„Celý den se mi vyhýbáš," řekl jí. „To je trochu zvláštní chování pro partnera, partnerko. Anebo už tě začínám nudit?" 

Společně se posadili na lavičku, téměř se přitom dotýkali. Liz se na něho opatrně podívala a řekla: „Cože? Nudit?" 

„Myslel jsem si, že se mezi námi vyvíjí něco speciálního," odpověděl Jake. „Myslím samozřejmě v rámci pracovního vztahu. Psychického, ne fyzického." 

Usmála se (připadalo mu, že trochu smutně) a řekla: „Možná by to bylo i fyzické, za jiných okolností. Nepřeceňuj se, Jakeu Cuttere. Neseš na svých bedrech příliš velké břemeno a ta tíha ti ubírá energii. Nejsi zrovna společenský typ, víš? A i kdybys byl, není na to vhodná doba." 

„Čímž padá fyzický vztah," přikývl Jake. „Ale pořád nám zůstává ten psychický. Myslel jsem, že tě tahle moje stránka zajímá - nebo bych možná měl dodat ,když už nic jiného'?" Při těchto slovech cítil, jak se od něj Liz odtáhla, a její výraz ještě zvážněl. Pak ale pokrčila rameny. 

„Tam v té poušti, když jsme spolu pracovali poprvé, to bylo jako počátek něčeho... křest ohněm - pro nás oba. A protože jsme pracovali společně a protože to byla součást naší práce, bylo jen přirozené, že se mezi námi vyvine něco jako vztah. Ale..." 

„Což se taky stalo," skočil jí do řeči Jake. „Takže už to skončilo?" 

„...ale," pokračovala Liz, „při zítřejší akci zůstaneme rozděleni, a protože zítra nebudeme pracovat společně, je zbytečné, abychom, no... pracovali společně! Chápej, tahle zdvojená akce, která se chystá, Xanadu a souostroví Kozoroh najednou - nemůžeme si dovolit, aby nám to něco takového zkomplikovalo, aby nás něco rozptylovalo. Já se ti nesnažím vyhýbat, Jakeu. Je to jen tím, že máme všichni tolik práce." 

„Vy máte všichni spoustu práce!" odsekl Jake podrážděně. A ostře dodal: „Nejsem... nejsem z toho zrovna nadšený." 

„Z toho našeho rozhovoru?" 

„A ze všeho ostatního," odpověděl. Pak potřásl hlavou. ,Bože! Nepřipadá ti, že mluvím jako ufňukaný spratek?" 

Najednou se Liz přistihla, že taje. Bylo to poprvé, kdy před ní Jake odhalil své otevřené rány - v bdělém stavu - a ona do nich ještě sypala sůl svým záměrně nezaujatým, až příliš chladným postojem. 

„V čem je problém, Jakeu?" zeptala se. 

Najednou pocítil něžnou telepatickou auru, kterou směrem k němu Liz vyslala, jenomže on okamžitě zvedl své štíty. 

Pochopila, odtáhla se od něj a řekla: „Tak o tomhle to je? Ale já nemůžu změnit, co jsem, Jakeu. Pokud má někdo z mých blízkých nějakou bolest, je jen přirozené, že chci vědět proč. A stejně, trochu si protiřečíš. Byl jsi to přece ty, kdo začal náš telepatický vztah, tu zvláštní ,věc', kterou jsme oba obdařeni! A nemůžeš očekávat, že někdo tobě blízký, komu na tobě záleží, to bude zároveň i odmítat. Ty se bráníš, spouštíš své štíty, Jakeu - bráníš se kontaktu se mnou." 

Přikývl a řekl: „A pokud se ten kontakt - myslím, že tomu tak teď raději budeme říkat, namísto ,špehování' - pokud se kontakt stane zvykem, co potom? Podívej, Liz, minulou noc jsem měl skutečně odpornou noční múru. To je to břemeno na mých bedrech, o kterém jsi mluvila - a je to výsledek něčeho, co jsem udělal. Byl to akt pomsty, ale dost odporný. Říkáš, že je přirozené, že chceš vědět, když někoho tobě blízkého něco bolí, ale prosím tě, věř mi, určitě bys nechtěla vědět o něčem takovém, jako je tohle!" 

Jen s vypětím všech sil se ubránila tomu, aby se nezačala kousat do rtu. Protože o tomhle už samozřejmě věděla - všechno. Ale než mohla cokoliv říct, a tak se vlastně prozradit, Jake pokračoval: „Myslím... myslel jsem si, že jsi tam byla se mnou a viděla jsi to, a proto se mi třeba vyhýbáš." 

„Ne," zalhala Liz. „Nebyla jsem tam, neviděla jsem to, není to proto." 

A pak si pomyslela: Zatracený Bene Trasku! Vím, že je to tvoje práce, mě to ale vážně ničí! A stejně tak si uvědomovala, že má teď obrovské štěstí, že vedle ní nesedí právě Trask! 

I když to, co právě řekla Jakeovi, byla koneckonců jen poloviční lež, nebo přinejhorším milosrdná lež. Protože ten pravý důvod, proč se mu vyhýbala, byl, že mu dříve nebo později bude muset připomenout to jméno, Korat. 

Nakonec to ale bude správné a vhodné, neboť Jake na to kladl velký důraz, takže to třeba může být užitečné všem. Teď si to ale ještě více zkomplikovala a udělala ze sebe ještě větší lhářku. Protože jakmile to jméno zmíní před Jakeem a on si je vybaví, okamžitě pochopí, že tam Liz přece jen byla a špehovala ho jako nějaký zloděj! 

Mohla to udělat hned tam, na místě, vysypat to ze sebe a přijmout následky... jenomže v té chvíli se ve dveřích objevil Ben Trask a zavolal: „Liz? A ty jsi tu také, Jakeu? Je čas na poradu. Pojďte se mnou a vyslechněte si rozkazy." 

Zamířili k domu a Liz se najednou přistihla, že tohle všechno začíná nenávidět. Ale ze všeho nejvíce nenáviděla to svoje podivné nadání, svou telepatii. A více než kdy jindy si uvědomila, proč většina ESPerů pobočky E považovala své talenty za prokletí. Znovu a znovu sama sebe nenáviděla a odsuzovala a slyšela, jak ji Jake obviňuje: 

„Slídíš v mé mysli jako zloděj!" -jako zloděj! -jako zloděj! 

Ano, nenáviděla to. Protože pravdou bylo, že se o něj skutečně zajímala. A nejen psychicky... 

Pak přišlo pondělí. 

Kolem poledne byla na jedinou přístupovou silnici, která vedla do kopce přímo ke Xanadu, umístěna pozorovací hlídka. Na odpočívadle zarostlém stromy vypadali jako skupinka občerstvujících se turistů, kteří si vychutnávají výhled na panorama hor. Rozložili si stůl a z malého grilu na pařezu stromu, na kterém se opékaly kousky masa napíchnuté na špejli, stoupal dým. Na stůl si odložili fotoaparát a karton piv, z nichž už dvě nebo tři otevřeli. Všechno vypadalo velmi ,uvolněně'. 

Tento tým tvořili všeho všudy tři muži v lehkém letním oblečení. Jeden z nich seděl v autě se staženými okny a poslouchal rádio. Ve skutečnosti měl zapnutou vysílačku nebo spíše byl připraven ji zapnout v okamžiku, kdy to bylo potřeba. Další voják seděl za stolem a ,znuděně' se díval, jak se směrem do strmého kopce klikatí silnice. Kolem krku mu visel dalekohled, ale použil jej jen občas. Třetí člen osádky měl na klíně kytaru. Seděl na vysoké židli ve stínu borovice a jeho klobouk se širokým okrajem mu poskytoval dostatečnou ochranu před sluncem, zatímco hladil struny svého nástroje, který vyluzoval většinou falešnou melodii. Ve skutečnosti byl jeho nástroj schopen něčeho úplně jiného než žánrové hudby. Ten kytarista byl ,hlídačem' celého týmu a ozvučná skříň jeho kytary obsahovala smrtící devítimilimetrovou automatickou pistoli. 

Muž v autě prozatím jen nahlásil jejich polohu a jedenkrát podal hlášení. Jasně a stručně sdělil, že jsou ,na místě...' 

*    *    * 

Ve stejné době si praporčík druhé třídy, Bygraves, kterého Liz nazvala Zrzek, a technik Jimmy Harvey koupili v recepci Xanadu jednodenní vstupenky. Hodinu po poledni, poté, co velice opatrně ,zmapovali situaci', se každý z nich opaloval na opačné straně bazénu. Oba si nakoupili hromadu denního tisku se zprávami o asijském moru na přední straně s tučnými titulky; nechali je samozřejmě ze strategických důvodů ležet tak, aby si jich všimli i další návštěvníci. Středisko ale samozřejmě mělo i své vlastní obchůdky s prodejem tisku; Traskův trik s novinami měl ještě více popudit tamní návštěvníky, jakmile začne evakuace. 

Pokud šlo o jeho plán, byl velice jednoduchý. 

Přesně v 1.15 odpoledne se Bygraves zvedl a šel se projít po té straně bazénu, kde ležel Harvey. Velice pomalu a opatrně se procházel kolem opálených těl návštěvníků, aby někoho náhodou nevyrušil. Oba Traskovi muži byli samozřejmě ,naprostí cizinci'. Jimmy Harvey si všiml přicházejícího Bygravese, zadíval se na něj, upravil si sluneční brýle a protáhl se. Ruce si dal za hlavu, aby mu slunce opálilo i podpaží. 

„Bože!" zvolal Bygraves, klekl si vedle něj najedno koleno a začal si prohlížet tmavé, zarudlé skvrny v Jimmyho podpaží. 

„Co je?" zeptal se Harvey nechápavě a zvedl se. „Co se děje?" 

„Pane," řekl Bygraves vážně, „bude vám vadit, když si prohlédnu ty skvrny, ty puchýřky?" 

„Skvrny? Puchýřky?" 

„Ve vašem podpaží, pane. Protože pokud je to to, co se domnívám, že to je..." 

Harvey si prohlédl své podpaží a zatvářil se znepokojeně. „Je to něco nového?" zeptal se. „A kdo vůbec jste?" 

„Doktor Bygraves," odpověděl mu druhý muž a začal ohmatávat jeho levé podpaží. Návštěvníky kolem bazénu to postupně začalo zajímat. 

„Doktor?" Harvey se začal tvářit opravdu ustaraně. 

„Specializuji se na asijské nakažlivé nemoci," přikývl Bygraves. „Jsem tady jen na jeden den a pak nastupuji službu v Brisbane. Nechci vás strašit, ale teď to vypadá, že už mi služba právě začala!" Položil Harveyovu paži zpět na lehátko a zeptal se ho: „Jak dlouho už tady jste?" 

„Teprve dva týdny." Harvey už byl mezi tím na nohou. „Mám letní dovolenou. Co se to tu sakra děje?" 

Bygraves si ,najednou' všiml lidí, kteří se shromáždili kolem, aby zjistili, co se děje. Nahnul se blíže k Harveyovi, který byl nižší, aby mu mohl něco pošeptat do ucha. 

„Cože?" vyjekl Harvey. 

„Vy jste se nedíval na zprávy, nečtete noviny?" Bygraves se tvářil překvapeně, a ještě ustaraněji. „Říkal jste, že už tady jste dva týdny? Pak to musí být i zde. Určitě! Viděl jste nějaké krysy? Nevšiml jste si, jestli na sobě někdo neměl podobné skvrny? Bože, mohlo by to být i ve vodě!" 

„Mor?" to slovo vypadlo z Harveyových úst zcela nahlas a zřetelně? „Ale jak sakra můžu mít...?" 

„Neříkejte to!" umlčel ho rychle Bygraves a úzkostlivě si prohlížel obličeje přítomných lidí. „Poslouchejte, mám sérum. Není to tak vážné, pokud se to podchytí dostatečně brzy - ale musíme jednat ihned! Všechna zdravotní střediska v této oblasti jsou zásobena očkovacími séry. Bohužel momentálně nemám žádné s sebou a ani tady není žádné registrované zdravotní středisko. Takže vás tady v Xanadu naočkovat nemůžu, ale..." 

Vstal a vydal se kolem bazénu ke svému lehátku s Harveyem v patách a ten malý, zvědavý hlouček lidí je následoval. Harvey dostihl Bygravese, uchopil ho za paži a nechápavě zakoktal: „Ale?" Jeho ústa se otevírala na prázdno. „Ale co?" 

Bygraves popadl svůj kufřík, a jak jej otvíral, něco z jeho obsahu se rozsypalo: příručky popisující příznaky asijského moru, nového kmene dýmějového moru. Ty se rychle rozšířily mezi vzrušený dav shromážděný kolem bazénu. 

Bygraves rezignovaně prohlásil: „Podívejte, myslím, že už je zřejmě příliš pozdě zabránit nákaze, aby se tady nerozšířila, ale vy osobně už nesmíte ztratit ani vteřinu." Přes plavky si natáhl šortky a dodal: „Musím vás odtud okamžitě dostat pryč. A pokud jde o vás ostatní..." letmo si prohlédl zmatené, zírající obličeje shromážděných lidí „ -nákaza se tu brzy rozšíří jako požár. Takže vyřiďte všem tohle: měli byste se co nejrychleji sbalit a odjet odsud, okamžitě navštívit svého lékaře, nemocnici nebo zdravotní středisko - a měli byste to udělat bezodkladně!" Pak se obrátil k Harveyovi: „Moje auto je tamhle." 

„Ale moje oblečení...!" začal protestovat Harvey, který měl ve skutečnosti šaty v autě. 

„Copak nechápete, že vám jde o život?" zvolal Bygraves, zatímco si razil cestu davem. 

O deset minut později byli pryč a za dalších pět minut začal exodus. Zrzek Bygraves měl pravdu: ta věc se rozšířila po celém Xanadu jako požár... 

*    *    * 

Mezitím dorazili Ben Trask a David Chung na pozorovací základnu. Na místě se setkali s praporčíky druhé třídy Bygravesem a Jimmym Harveyem, kteří se v oblaku dýmu a vlnícím se horkém vzduchu řítili po silnici vedoucí od Xanadu. Zastavili na odpočívadle těsně za druhým autem, které tam měla zaparkované jejich hlídka. 

„Jak to šlo?" zeptal se netrpělivě Trask; setřel si pot z čela a podíval se nahoru na silnici, směrem do hor, a pak sjel pohledem dolů k pobřežní planině až na rozlehlý zvlněný horizont, za kterým začínal jižní Pacifik. Normálně by to byla nádherná, osvěžující vyhlídka, ale teď neměl Trask na podobné věci ani pomyšlení. 

„Lidé se hrnuli ke svým autům, ještě než jsme odjeli z toho střediska," řekl Jimmy Harvey, který se skrýval před zraky možných diváků ve voze. Prach, který rozvířili, ještě nestihl dosednout. „Myslím, že jsme to zvládli dokonale. Díky Bohu za amatérské divadlo, co? Věřili byste tomu, že jsem kdysi hrál Romea?" 

Trask se na něj podíval a nedokázal se ubránit pousmání. „Ne, ale věřil bych Mlaskalovi!" 

„Cože?" zašklebil se, zatímco si z levého podpaží stíral načervenalou skvrnu kosmetického make-upu. 

„Čaroděj ze země Oz," vysvětloval Trask. „Vy ho asi těžko budete znát, jste na to moc mladí. Co to místo? Jak to tam vypadalo?" 

„Jako rekreační středisko?" 

„Nebylo na něm nic neobvyklého?" 

„Ne," zavrtěl svou lysou hlavou. „Pokud ovšem nebudete všechny tyhle zazobané a opálené lidi považovat za divné. Ale já? Cítil jsem se mezi nimi jako ředitel vápenky!" 

Trask zavrtěl hlavou a kousl se do horního rtu. „Čím to je, že jaksi nejsem spokojen?" Tato otázka ve skutečnosti nebyla nikomu adresována. „Proč je takové ticho? Nevím... ale něco tady není v pořádku." A pak se obrátil k Jimmymu: „Měl byste se obléknout a nasadit si klobouk. Musíme se odtud dostat dřív, než odtamtud začnou všichni odjíždět, nebo uvízneme v zácpě. Pokud ovšem odtamtud lidi odjíždět začnou!" 

Lokátor David Chung stál u okraje silnice. Odložil dalekohled a zavolal: „Bene, už jedou! Po silnici z hor sem míří celý proud aut. Za deset minut jsou tu." Rozběhl se k nim po štěrkovém povrchu odpočívadla. 

Poručík druhé třídy Bygraves si mezi tím převlékl tričko a nasadil si baseballovou čepici a sluneční brýle. Uvolnil sedadlo řidiče a nechal tam nastoupit Traska. Nyní Bygraves převezme velení jako velící důstojník svého oddílu, který se od teď bude skládat ze čtyř členů. Zůstanou zde na odpočívadle, dokud nedostanou rozkaz vydat se do Xanadu. Ve svém voze měli dostatečnou výzbroj na to, aby mohli rozpoutat třetí světovou válku. 

Trask se obrátil na Chunga. „Jak to vidíš teď?" 

„Určitě tam nahoře je," řekl Chung. „Z téhle vzdálenosti se nemůžu mýlit. Je tam spousta myšlenkového smogu, a hodně hustého. Ale je zvláštně nehybný - víš, cítím ho jako pravidelný dech, chápeš? - takže podle mého názoru nejspíš spí. Což by v tuto denní dobu nebylo nic neobvyklého. Ale poslyš, Bene, myslím, že je tam toho smogu více." 

„Upíři!" prohlásil Trask a zdůraznil při tom, že se jedná o množné číslo. „Pobočníci? Otroci? Kolik jich je?" 

„On a možná ještě dva další. Nejsem si tím jistý. Ale jsou slabí, příliš slabí na to, aby to byli pobočníci. Zase je to pouze můj odhad, ale řekl bych, že to jsou čerství rekruti, otroci." 

Trask potřásl hlavou. „Pořád mi tu něco nesedí. Šlo to příliš snadno. Mám takový pocit, že o nás ví, že celý tenhle scénář je... nevím... lež?" 

Chung pokrčil rameny, ale rozhodně ne lhostejně. „To je tvoje parketa, šéfe. S tímhle ti nepomůžu." 

Trask se otřásl a snažil se sám sebe přesvědčit, že se mýlí. Každopádně s tím momentálně nedokázal nic udělat. Dnes byla jejich příležitost, jak to ,předpověděl' Ian Goodly. Takže od této chvíle už to všechno bude jen akce, akce, akce. 

„Davide," ozval se Trask. „My se vlastně uvidíme až po setmění, až přiletím v helikoptéře Jedna. Nezapomeň být neustále na příjmu, starouši. A doveď tyhle lidi přímo k jejich cíli, ano?" 

„Spolehni se," odpověděl Chung, jakmile se na strmé silnici vedoucí od Xanadu objevilo v oblaku prachu první auto a projelo kolem odpočívadla. 

„Už je čas vydat se na cestu," prohlásil Chung. „Hodně štěstí, Bene." 

Pak se ale stala zvláštní věc. Najednou se v protisměru objevilo auto, které si razilo cestu do kopce směrem ke Xanadu. Ostře zatočilo na odpočívadlo a zabrzdilo na jeho štěrkovém povrchu. 

Řidič za otevřeným oknem zaklel a řekl: „Viděli jste to? Kdyby tady nebylo to odpočívadlo, určitě bych se byl zřítil dolů z toho svahu! Zatracený. .. !" Byl vytlačen ze silnice někým, kdo se pokoušel předjet kolonu pomalu jedoucích aut mířících z Xanadu. „Co se to tu sakra děje?" 

Trask zíral z okna svého vozu na toho muže - na jeho hranatou a jaksi pavoučí postavu, která byla vmáčknutá do sedadla jeho modrobílého auta typu Range Rover - a na chvíli ho zachvátil pocit déjá vu. Ten muž měl na sobě polokošili a klobouk se širokým okrajem a způsob, jakým se hrbil nad svým volantem, naznačoval, že musí být opravdu vysoký. 

Vysoký a pavoučí a jeho vůz byl... 

Trask zaostřil zrak a ten vysoký hubený muž udělal totéž - ale jen na malou chvíli. Pak se jeho oči široce rozevřely a zadní kola jeho vozu zahrabala na štěrkovém povrchu, když zařadil rychlost a vyjel zpátky na silnici. 

„Sakra!" zaklel Trask hlasitě a vyběhl ze svého auta hned, jak prach rozvířený koly auta toho hubeného muže začal dopadat na zem. „To nebylo žádné déjá vu! To auto a ten muž - přesně zapadají do Lizina popisu! Jak tenkrát při našem příletu viděla toho milovníka letadel!" 

Ještě než se automobil rozjel nahoru po silnici, stačil důstojník speciálních jednotek s kytarou otevřít kufr auta a vylovit z něho hrozivě vyhlížející zbraň. Rychle zaujal palebný postoj v úkrytu za zakrslou borovicí. Dlouhou hlaveň pušky si opřel o zkroucenou větev stromu, zaostřil si teleskopický puškohled a na klikaté silnici rychle vyhledal svůj terč. 

„Pane Trasku," křičel. „Je tam, nahoře na té klikaté silnici. Můžu ho odstranit, až najede do poslední zatáčky. Nezbývá tam moc prostoru, takových pět set metrů, a tahle zbraň je přesná na patnáct set. Za předpokladu, že se terč samozřejmě nepohybuje. Ale já jsem pro tuto zbraň školený, takže ho neminu. Jakmile najede na tu vyvýšeninu, je můj. Máte asi třicet vteřin na rozmyšlenou." 

Trask se nad tím zamyslel. Věděl, že má pravdu - ale co kdyby se mýlil? Co když je ten pavoučí muž nevinný? Proč ale tak rychle odjel? A ten pohled v jeho očích - zřejmě to pro něj byl šok, když se ocitl tváří v tvář svému nepříteli. V tom případě teď ale spěchá, aby mohl Malinarimu podat hlášení. Ale pokud se Trask mýlil... dá se vyvážit život jedince bezpečím celého světa?  

Snajper zakřičel: „Za chvíli se objeví v mém zorném poli!" 

A Trask si pomyslel: Kostky jsou vrženy. Tam někde nahoře je Malinari, polapený v pasti. Až do západu slunce nemůže nikam a Ian Goodly na dnešní noc předpověděl hromy a pekelný oheň, a ještě k tomu je úplněk. Tak jaký v tom bude rozdíl? 

Co to ten jasnovidec vždycky říkal - něco o tom, že i budoucnost je stejně tak nezměnitelná jako minulost? „Co bude, už se stalo," a všechny ty podobné řeči. Ano, to bylo ono... ale vždycky k tomu dodal: „Jenomže nikdy nevidím, jak se to stane..." 

Trask se podíval na snajpera. V duchu viděl, jak jeho ukazováček začíná bělet od toho, jak pomalu mačká spoušť. A jako by snajper tušil Traskovy myšlenky, zvolal: „Mám ho v zorném poli, pane Trasku." 

Teď už opravdu nezbýval čas, takže se Trask prudce nadechl a zakřičel: „Udělejte to! Odstřelte ho!" 

„Sakra!" zaklel snajper. Jeho prst na spoušti povolil a na čele mu vyrašily kapičky potu. Odložil zbraň a řekl: „Od Xanadu se ženou auta, je to celá zatracená kolona! Vjely mi do cesty a zakryly mi výhled. Jsou to civilisté. V žádném případě jsem nemohl riskovat mezi nimi střílet." 

Trask celou dobu zadržoval dech. Teď ale dlouze vydechl a pak řekl: „To nic. Není to tvoje vina, asi to tak mělo být. Budoucnost už je taková." 

„Cože?" zeptal se ten druhý, sice s úlevou, nicméně se zamračil. „To má být nějaký druh fatalismu?" 

„Zapomeňte na to," řekl mu Trask. „Ale pokud dnes v noci zahlédnete toho muže nebo jeho auto v tom středisku, můžete na něj střílet, jak je libo. Totéž platí, kdyby se objevil tady dole." 

Pak byl čas rozdat poslední pokyny Bygravesovi a Chungovi, než se provoz na silnici stane neúnosným. Dokonce už teď se hluk projíždějících automobilů stával nesnesitelným. 

„Vypadá to, že náš malý plán zatím vychází," řekl Trask Bygravesovi. „Držte se jej, a jakmile provoz trochu poleví, zkuste zastavit nějaké projíždějící auto a zjistit, kolik lidí tam nahoře ještě zůstalo. A pokud jde o toho chlápka, který nám před chvílí upláchl: s ním si nedělejte starosti. Stačí, že si je dělám já za nás za všechny. A stejně, co jiného může říct Malinarimu než to, co už určitě sám pochopil - nebo to pochopí, hned jak naše operační vozidlo vyjede ze svého úkrytu." 

Pak se obrátil k Chungovi. „Davide, zůstaň na příjmu. Pokud ten myšlenkový smog začne vyvíjet nějakou aktivitu, začne se pohybovat, dej nám okamžitě vědět. Ale pokud se nestane nic nepředvídatelného, budeme se pravděpodobně stejně držet svého plánu. Je to jasné?" 

Když praporčík druhé třídy a Chung přikývli, že rozumí, nasedl Trask zpátky do vozu, který řídil Jimmy Harvey, a vyjeli směrem k silnici. Tam čekali, aby se mohli zařadit do proudu projíždějících automobilů, naposledy se otočili, aby zamávali hlídce, a vydali se dolů z hor. 

Největší nápor aut měl teprve přijít... 

Xanadu bude brzy úplně vylidněné a nezbude tam ani živáčka. Do západu životadárného nebo i neživota - ohrožujícího slunce zbývalo tři a půl hodiny. Brzy jeho kotouč zmizí na západě, stíny pohoří se začnou prodlužovat a v Xanadu se pěkně jedno po druhém začnou rozsvěcovat světla, která budou osvětlovat temnotu a nadcházející noc. 

Nebo to tak alespoň za normálních okolností bývalo... 

Zpátky do domu, kde byli ubytováni, to bylo nějakých sto dvacet kilometrů. Jimmy Harvey cestou použil vysílačku, aby ostatním oznámil čas jejich příjezdu. Také jim předal stručnou, zakódovanou zprávu o ,milovníkovi letadel', kterého si tenkrát všimla Liz Merricková, a stejně tak odvysílal i odhad lokátora Davida Chunga, že se vládce Nephran Malinari opravdu nachází v Xanadu. Po této zprávě se konala poslední porada týmu a pak se všichni dali do práce, aby bylo vše připraveno, než se Trask vrátí. 

Znovu použili vysílačku - s výjimkou hlídky na odpočívadle pod Xanadu, zamířily ostatní speciální jednotky do leteckého klubu, kde se zrovna pracovalo na jedné z helikoptér - údržba, čerpání paliva a zahřívání motoru před dlouhou cestou do Gladstone. Druhá helikoptéra zůstávala zatím nevyužitá; let do Xanadu jí bude trvat mnohem kratší dobu. Mezitím byla v zálivu u Gladstone uvedena do pohotovosti první vybavená pobřežní hlídka a pilot. Každý člen této osádky byl plně obeznámen se situací a úkolem, který je čekal... 

Bylo pět patnáct a v Xanadu se soukromý detektiv Garth Santeson snažil už více než tři hodiny dovolat svého zaměstnavatele, Aristotela Milana. Jenomže Santeson nebyl jeho jediným zaměstnancem. Milanovo soukromí střežili během dne dva svalnatí a velice tvrdohlaví mladíci. Santeson se už více než tři hodiny potuloval po kasinu a díval se, jak z něj postupně odjíždějí všichni zákazníci, hostesky, krupiéři a ochranka a nakonec i pokladní. Protože jakmile se vytratili i lidé, kteří měnili žetony za peníze, bylo jasné, že se něco děje. 

Před půl hodinou byl znovu odmítnut Milanovou umíněnou ochrankou, která mu nedovolila vstoupit do jeho svatyně, v níž Milan přes den pobýval. Santeson tedy vyšel z téměř opuštěné budovy zábavního střediska ven do parku. Tou dobou už byly bazény prázdné a z parkoviště letoviska se pomalu vytrácela poslední auta. Soukromý detektiv nebyl žádný hlupák; už dávno si zjistil, co se to tu vlastně děje, ale také si dokázal dát do souvislosti to, co věděl o tom automobilu na záchytném parkovišti dole pod kopcem. To bylo až příliš mnoho náhod najednou. Tak proč už Milan - který se od doby, co jej Santeson znal, vždycky velice zajímal o nezvané hosty a podezřelé aktivity - nebyl vzhůru a nezajímal se o dění ve svém středisku? 

Že by si prostě nebyl vědom, že nastal nějaký problém...? 

Nejhorší bylo to, že ti dva Milanovi pitomci neměli dost šedé mozkové kůry na to, aby udělali alespoň něco, třeba jen upozornili svého líného zaměstnavatele, že se tady něco děje. Tohle si tedy Santeson myslel a jeho domněnku ještě více utvrzovala němá, neochvějná tvrdohlavost těch dvou. 

Za normálních okolností by se byl schopen spojit s Milanem telefonicky; ten noční pták, který má fóbii ze světla, obvykle přijímal telefonní hovory během noci od půl páté nebo pěti večera do devíti do rána, ale dnes prostě ne. A když se Santeson pokusil přitlačit na jeho dva hlídače a zahrál jim divadlo o tom, jak vážná je situace - že jejich šéfa prostě musí vidět, že jsou jeho informace smrtelně důležité - zdálo se, že je to absolutně nezajímá! Jednoduše ho seznámili s nařízením pana Milana: nikdo jej nesmí za žádných okolností vyrušit dříve než v 6.30. To bylo vše. Teď už bylo ale skoro šest a venku se stmívalo a vzduch se s nástupem subtropické noci rychle ochlazoval. Santeson se tedy rozhodl jednat po svém. 

Naposledy se pokusil dovolat Milanovi z opuštěné telefonní budky u nástupiště jednokolejky blízko vchodu do kasina před deseti minutami, ale telefon jen netečně vyzváněl, protože v tu dobu už tam nebyla žádná recepční, která by zvedla sluchátko a přepojila ho. To už se Santeson opravdu dopálil, protože s tím, jak se minuty měnily v hodiny, jeho smysl pro naléhavost - to úzkostlivé zklamání, že je něco určitě v nepořádku, a přes to všechno s tím nedokáže nic udělat - se vystupňoval na neúnosnou míru. 

Garth Santeson měl svou představu o tom, co se to tu děje nebo co se má v blízké době dít; bylo jasné, že se Milana chystá sevřít dlouhá ruka zákona a že se tedy jeho temný zaměstnavatel brzy ocitne za mřížemi (pravděpodobně za daňové úniky z kasina); jinými slovy, že skončí i Santesonovy měsíční více než štědré příjmy. Bylo mu jasné, že čím déle ochrání svého šéfa před problémy, tím větší budou jeho šance, že se dočká dalšího šeku, který má za několik dní opět dostat. Což na druhé straně znamenalo, že si nutně musí s Milanem promluvit o těch lidech, které viděl na odpočívadle u cesty. Nejméně ve dvou z těch mužů rozeznal ty, co sem přede dvěma dny přiletěli ve vojenských helikoptérách. 

Santeson věděl, kde se Milan nachází - alespoň přibližně - jenomže se k němu nemohl dostat. Za normálních okolností by se v noci dvě nebo tři hodiny procházel kasinem, ale jinak dával přednost soukromí v bublině na vrcholku budovy obložené solárními panely (kterou tu a tam navštěvoval i v denních hodinách). Santeson vlastnil speciální klíč od výtahu, který mu dal Milan. Ten klíč ho měl dopravit právě do té nejvrchnější kupole, kde vždycky čekal, až jej jeho šéf zavolá, aby si s ním mohl promluvit. Většinou ale zůstával Aristoteles Milan přes den ukrytý před zraky všech dole v podzemních prostorách střediska. Santeson si samozřejmě domýšlel, že tam Milan má svůj soukromý byt, ale nikdy tam nebyl. Věděl jen, že jediný, kdo tam kdy vstoupil, byli ti dva pitomci... 

Až do dnešní noci... 

XXXI 

...před bouří 

Uvnitř kasina už byla skoro tma, když tam Santeson opět vstoupil. Všiml si, že většina světel je vypnutá, možná kvůli poruše, jenomže tu nebyl nikdo, kdo by to opravil. Ale přestože byla uvnitř téměř úplná tma, věděl, kde najde Malinariho hlídače. 

V centru budovy střediska bylo umístěno šest výtahů, které tvořily šestiúhelníkové jádro ze skla a oceli. Čtyři z těchto výtahů obsluhovaly horní patra kasina, s výjimkou Milanovy kupole. Pátý výtah používal personál kasina, protože zajížděl až do sklepení a také do trezoru, který byl doslova pevností typu Fort Knox, odolnou i proti bombovému útoku. A ten šestý výtah: ten tu byl pouze pro pana Milana, jeho hlídače a všechny ostatní, které by si snad chtěl pozvat buď do své bubliny, nebo do Santesonovi neznámých útrob toho místa. 

Kolegové? Návštěvy? 

Hm! Ať táhnou k čertu! pomyslel si Santeson na své cestě do centrální části, kde ho jistojistě očekávali Milanovi hlídači, aby ho mohli zadržet. Seděli tam po obou stranách výtahu označeném jako SOUKROMÝ (samozřejmě to byl Milanův výtah), v růžově mramorovaných kožených křeslech vedle štíhlých válcovitých popelníků. Ale jakmile Santeson přispěchal chmurnými a tichými neosvětlenými chodbami, oba hlídači rychle, i když trochu lhostejně vyskočili a postavili se vedle sebe před výtah s rukama založenými jako párek dvou naprosto stejných eunuchů. 

Ve tvářích jim zůstal prázdný výraz, ale postoj, který zaujali, hovořil za vše: prostě blokovali dveře výtahu. 

Santeson nevěřícně potřásl hlavou a pomyslel si: Co se to s těmi dvěma stalo? Kromě samotného Milana byli jediní, kdo vlastnil klíč k podzemním prostorám, ve kterých se podle Santesonova mínění měla nacházet luxusní soukromá rezidence. Ten klíč, který měl on, by ho dovezl pouze nahoru, ale dolů ne. V každém případě ale nehodlal ztrácet čas dohadováním; tihle dva blbci vždycky reagovali naprosto stejně, bez ohledu na to, kdo se ke dveřím přiblížil. 

„Musím vidět pana Milana," řekl jim. „A musím ho vidět hned. Takže si se mnou nehrajte, protože je to skutečně vážné." Podívali se na něho, pak jeden na druhého a pak zpátky na Santesona. A on si na oplátku začal prohlížet je. 

Mohli by být dvojčata, pomyslel si, ale ihned změnil názor. Ne, nevypadali jako bratři, ale přesto si byli nápadně podobní. Způsob, jak tu stáli - elegantně oblečení, dobře stavění, asi sto osmdesát centimetrů vysocí, necelých třicet let, se svou sinalou barvou kůže, která v tomhle přítmí vypadala téměř jako šedivá - klidně to mohly být dvě figuríny, nehybné, přesto jaksi zlověstné. Pouze jejich oči se hýbaly, a ty oči... byly divné. 

Santeson si byl jist, že si toho nikdy předtím nevšiml, ale teď v těch očích spatřil doutnat nažloutlou, divokou záři. Musí to být tím osvětlením, nebo spíše jeho nedostatkem. Ta myšlenka ho ještě více vyburcovala. 

„Poslyšte," řekl. „Každou chvíli se všichni můžeme ocitnout v pěkném průšvihu a pan Milan by o tom měl být informován. Nepotřebuji s ním mluvit o samotě... No tak, chlapi, jestli se opravdu tak moc obáváte o jeho bezpečí, můžete mě tam doprovodit! Vlastně stejně budete muset jít se mnou, protože nevím, kde ho najdu a jak se tam dostanu. Ale vy určitě jo. A věřte mi, jestli mě k němu okamžitě nedovedete, zítra už možná budete bez práce..." 

A pak, když viděl, že se výraz jejich tváří nijak nezměnil, zkusil to jinak: „Hej, haló?" zvolal. „Chápete, co chci říct, nebo mám začít kreslit obrázky? Možná si jen potřebujete zapnout vypínače nebo něco, nebo jen neznám ten tajný kód, který by mi umožnil alespoň náznak vzájemného porozumění na té nejprimitivnější úrovni!" 

Ve skutečnosti mezi nimi nikdy neexistovalo nic, co by se podobalo ,porozumění'. Zbytek zaměstnanců zábavního parku byli normální lidé, ale tihle dva... každý se jim vyhýbal jako moru. Ha, skoro jako tomu asijskému moru! pomyslel si Santeson. 

Bylo to zvláštní, protože když sem před několika měsíci přišli a hledali si práci, vypadali jako normální lidé. Jenomže teď: nikdy se nevzdalovali od výtahu a Milan se bez nich nehnul ani na krok. Ale když nad tím tak přemýšlel, Milan vlastně skoro nikam nechodil! A navíc měl podobný pohled jako ti dva. Možná to byli pokrevní příbuzní, ale tomu Santeson příliš nevěřil. 

Konečně jeden z nich promluvil. „Pane Santesone, už jsme vám to říkali možná třikrát nebo čtyřikrát - pan Milan vás nepřijme. Nechce být nikým vyrušován. Očekává rušnou noc, a proto si chce trochu odpočinout. Pokud vás k němu zavedeme, nebude naštvaný na vás - ale my budeme mít problém. Tak proč se neřídíte našimi radami a..." Zarazil se uprostřed věty, slabě, ale divoce sebou trhl a v koutku úst mu začalo jemně škubat. Pak se jeho obličej soustředil, jako by něčemu naslouchal. 

Už při prvních slovech, která zazněla z úst toho hlídače, pavoučí muž, Santeson, o krok ustoupil... bylo to hlavně kvůli jeho dechu! Ten muž zapáchal tím nejhorším možným zápachem rozkroku nebo podpaží, se kterým se kdy soukromý detektiv Santeson setkal. Jeho dech byl tak odporný, že doslova páchl jako žumpa nebo možná jatka? A teď ještě tohle. Stál tam, jako by náhle oněměl, s hlavou nakloněnou tak trochu na jednu stranu a očima rychle mrkal. Ale co ho tak znepokojilo? Čemu to vlastně naslouchal? 

Trvalo to nějakých dvanáct až patnáct vteřin, až najednou potřásl hlavou a napřímil se. Křečovitě, nervózně se usmál a řekl: „Pan Milan si s vámi přeje mluvit. Dovedeme vás k němu." Jeho oči přestaly mrkat. 

Sluchátko! pomyslel si Santeson. Přímá komunikace se šéfem. Tenhle chlápek má dokonalé spojení, určitě, a na obě strany! No, to mu alespoň usnadní práci. 

Druhý z hlídačů stiskl tlačítko výtahu, načež se před ním otevřely dveře. Santeson do něj nastoupil a po něm i oba hlídači. Pak ten s tím sluchátkem použil svůj klíč a ta skleněná klec se pohnula směrem dolů pod úroveň sklepení a do nižšího patra pod ním (bylo to poslední patro označené na vnitřním ukazateli) - kde se, k Santesonovu údivu výtah nezastavil! K tomu došlo až na dalším podzemním podlaží, které už na ukazateli označeno nebylo. A Santesonovi nezbývalo než tiše žasnout. Nikoho, kdo neznal tento systém, by ani nenapadlo, že tu nějaké takové podlaží je. 

Výtah byl osvětlený, ale jakmile se jeho dveře odsunuly, Santeson zjistil, že chodba, která se před ním otevřela, tone v temnotě. No, vlastně osvětlená byla, ale tak tlumeně, tak slabě, že si klidně mohl připadat jako v nějakém hongkongském bordelu poslední kategorie. 

„Tudy," řekl mu jeden z hlídačů... a ještě něco, co Santesona znepokojovalo, mu najednou došlo. Byly to jejich hlasy. Hlasy, které hřímaly; jako by vrčeli nebo vykašlávali slova ze svých úst. Stříleli je na vás; jejich řeč z nich vybuchovala, a doslova do vás narážela nebo tak to Santeson alespoň cítil. Tam nahoře v kasinu byl v patřičném osvětlení tento efekt jaksi mírnější - zmírněný světlem, možná, nebo známým prostředím - ale tady dole, v té skoro temnotě... 

Bylo to, jako by sem, do té tmy, ti lidé patřili. Skoro jako by byli touto temnotou tvořeni. 

Hlídači šli napřed. Santesonovi to vůbec nevadilo; bylo zvláštně uklidňující mít ty dva před sebou, ne za sebou. Ušel ale jen několik málo kroků, když náhle o něco klopýtl. A nyní, když si jeho oči začaly pomalu zvykat na tu tmu, spatřil tu věc a taky zjistil, proč mu tohle místo připomíná bordel. Bylo to tím osvětlením. 

Ta dlouhá chodba byla osvětlená řadou malých, červených žárovek, které visely na kabelu zavěšeném na nízkém stropu, ve velkých vzdálenostech od sebe. Strop, stejně tak jako stěny a podlaha byly z kamene. Z přírodního, tesaného kamene a vlastně to žádná chodba nebyla - možná jen v nejprimitivnějším smyslu toho slova - byl to tunel. Štola vyražená v podloží a její podlaha byla zvrásněná a nerovná. 

No a? zeptal se Santeson sám sebe. Co jsi čekal, že tady dole uvidíš? Jasně, že když jedeš do podzemí, narazíš na skálu, pane Bože! Pak znovu klopýtl: 

„Pozor na tu podlahu," zavrčel jeden z hlídačů a napůl se otočil, aby se na něho podíval. Pouze napůl, ale stačilo to, aby Santeson zachytil ten pohled v jeho očích. Všiml si, že v té tmě svítí a mají barvu síry! Zpanikařil, ale vzápětí nato se vzpamatoval. Musela to být nějaká chemická reakce, možná tady dole byl nějaký plyn. Protože si uvědomil, že jeho oči možná také svítí! Nebo možná - opět možná - to bylo těmi světly, jako fluorescenční zářivky na diskotékách, které vám rozzáří vaše umělé přední zuby. 

„Jak je to d-daleko?" uslyšel svůj vlastní hlas. Hloupá otázka, hloupě položená. Jak dlouhý je kousek provázku? A z nějakého důvodu, který Santeson nedokázal pojmenovat, ztratil nervy a jakákoliv společenská konverzace byla pro tuto chvíli naprosto ztracena. A vepředu před ním se jeden z Milanových hlídačů zachechtal jako tabulka rozbitého skla a odpověděl mu: 

„Není to moc d-daleko!" 

Stěny chodby se najednou rozšířily a ztratily se ve tmě; strop se zvýšil a s ním se ještě více ztlumilo i světlo. Široké siluety zad dvou hlídačů se před Santesonem proměnily ve dva totožné černé stíny, které se neomylně a neúprosně prodíraly tmou a vedly ho jako... 

Jako co? 

Protože se najednou, z ničeho nic, v jeho mysli objevil obraz jehněte se smyčkou kolem krku a v nose ucítil závan jatek. Okamžitě se snažil tyto obrazy a představy ze své mysli vytěsnit. Přesto se divil: Jak můžou tihle lidi v té tmě vidět? 

„Teď buďte velmi opatrný, kam šlapete," řekl jeden z nich a jeho hlas očividně zazněl do velkého prostoru, který byl plný silného pižma a šumu. A jeho kolega dodal: „Našlapujte tam, kde my." 

„Zatraceně, nevidím ani na krok!" zaklel Santeson do tmy šeptem. 

Hlídači se najednou zastavili, takže do nich téměř narazil; podívali se tázavě jeden na druhého, pak se oba otočili k Santesonovi. „Chtěl byste?" vyrazil ze sebe jeden z nich dotaz. 

„Co?" Santeson se třásl. „C-co jestli bych ch-chtěl?" 

„Chtěl byste zatraceně něco vidět?" řekl jeden z hlídačů a naklonil hlavu na stranu. Na jeho tváři se objevil tak široký úšklebek, že tomu Santeson stěží dokázal uvěřit. 

„Světla," řekl jeho kolega a plynule - tekoucím pohybem zmizel ve tmě. 

„Kamera," zvolal jeden z nich s obrovskými ústy a jemně Santesona postrčil kupředu. 

„Akce!" přišla odpověď toho druhého odkudsi zblízka. 

Santeson ztratil rovnováhu. Slabý jako malé dítě vyklouzl z rukou toho, který ho postrčil, přičemž kolem sebe plácal rukama ve snaze udržet balanc. Pak ale na něco šlápl - na něco, co se mu pod botou svíjelo a klouzalo - a ve stejném okamžiku ho na okamžik oslepilo několik zářivek, které se na stropě rozsvítily. 

A potom... šílenství! 

Santeson tomu odmítal uvěřit. Muselo to být tím náhlým prudkým světlem nebo jeho představivostí nebo něčím takovým. Ale určitě to nemohlo být opravdové. To, co se mu svíjelo u nohou... nemohlo být opravdové. A to, co se hrbilo v jednom rohu jeskyně, co se tam mrskalo a dmulo... to už vůbec nemělo nic společného s realitou - dokud se to na něho nepodívalo a nezačalo to škemrat: ,Pppo-moz mííí!" Pak mu konečně došlo, že tohle není sen! 

V tu chvíli se mu oči obrátily v sloup a on sebou málem praštil o zem, naštěstí po jeho boku stáli oba hlídači, kteří ho uchopili v podpaží a zvedli jej tak lehce, jako by byl malé dítě. Santeson byl vysoký, hubený, pavoučí muž, takže koleny tu a tam uhodil o kamennou podlahu, když ho ti dva vlekli z jeskyně, pryč od té mokvající věci, k Malinarimu... 

O tři hodiny později: 

Liz Merricková, shrbená pod otáčejícím se rotorem tryskové helikoptéry a bičována vírem vzduchu, běžela po přistávací ploše k druhému vrtulníku, který se právě chystal k odletu, a volala Jakeovo jméno. Za normálních okolností by Jake nemohl přes ječení motorů slyšet její hlas, ale nyní ji ,slyšel' i přesto. 

Napůl pootevřel dveře snajpera, chytil se popruhu, vyklonil se ven a sehnul se, aby mu mohla předat třepotající se obálku. V tom posledním dlouhém pohledu jejích očí uviděl bolest a pak už pocítil lehké chvění, které ho upozornilo, že se stroj chystá vzlétnout, a tak jedním pohybem přibouchl dveře. Helikoptéra se nadzvedla, vystoupala do výše a pak se pomalu otočila o sto osmdesát stupňů. 

Ještě jednou zahlédl Liz v zorném poli. Poodstoupila do bezpečné vzdálenosti na okraj přistávací plošiny a mávala mu. Malinko pootevřel dveře a také jí zamával. Ale potom, jakmile helikoptéra nabrala výšku, nahnula se na jednu stranu a zamířila na sever, ztratil Liz z dohledu. 

Jake zavřel dveře a posadil se na své sedadlo vedle Lardise Lidesciho. Usilovně přemýšlel - přemýšlel o Liz. Nakonec nasměroval svoje myšlenky k ní - a řekl jí: 

Dávej na sebe pozor, Liz. Opravdu na sebe dávej hodně velký pozor. 

Ty taky, odpověděla docela zřetelně a pak ještě dodala: Já... já, omlouvám se ti, Jakeu. 

Jake se jí chtěl zeptat, za co se mu omlouvá, ale protože už to asi tušil, bylo to vcelku bezpředmětné. Tak či tak si uvědomoval, že to není její vina a že se ve skutečnosti nemá za co omlouvat. Bylo to kvůli jejich práci, která se mezi ně neustále pletla - Ben Trask a pobočka E - a práce byla samozřejmě na prvním místě. 

Ale Lizin obličej se mu vryl do paměti - ty černé havraní vlasy, chlapecký účes; inteligentní, zelené oči; a samozřejmě její křivky a zářící úsměv - jak tam tak stála na okraji přistávací plošiny, mávala mu a pomalu se ztrácela v dáli. A navzdory tomu, že tu scénu viděl už jen ve své mysli, byl si jist, že tam stále ještě stojí a dívá se za vzdalující se helikoptérou, která jí postupně mizela z dohledu. 

Obálku měl zasunutou v kapse. Když uslyšel, jak pilot zapnul tryskový pohon a ucítil tu sílu zrychlení, vytáhl její dopis, aby si přečetl, co mu Liz napsala na list papíru, který byl uvnitř té obálky složený. Sotva jej ale rozložil... 

„To je od Liz?" zabručel Lardis. 

„Hleďte si svého," odvětil Jake. 

„Hodně pro ni znamenáš." 

„Pak je to oboustranné," řekl Jake. „Umíte číst naše písmo?" 

„Trochu," odpověděl Lardis. „Když je tištěné. Ale rukopis? Ani náhodou. Připomíná mi to pavoučí výkaly!" 

„Tak to je dobře!" zabručel Jake. A navzdory Lardisovu nakukování přes rameno si přečetl, co v dopise stálo: 

Jakeu, 

já vím, že už je možná trochu pozdě, ale požádal jsi mě, abych ti připomněla jedno jméno - to jméno je KORAT. Možná si ho nepamatuješ, ale jestli ano, nejspíš si teď myslíš, že jsem zrádná mrcha. Pokud je to tak, no, nejspíš už s tím stejně nic nenadělám. Ale připadalo mi, že to pro tebe bylo moc důležité. A protože nevíme, co nás čeká, může to být otázka života a smrti a moje jediná možnost, jak uvést věci na pravou míru - nebo všechno dokonale podělat. 

Znamenáš pro mě víc, než si myslíš, a mnohem víc, než mi okolnosti dovolují vyjádřit. Prosím, dávej na sebe pozor. 

Liz 

Jake si ten dopis přečetl ještě jednou. Korat? To jméno mu něco připomínalo, ale bylo to něco velice vzdáleného a téměř zapomenutého. Bylo to něco z jeho snu? O tom přece Liz psala ve svém dopise, samozřejmě: o tom, že ho zase špehovala, zatímco spal. No a co má být? Je to její práce a on se prostě bude muset naučit s tím nějak vyrovnat - a Liz se zase bude muset naučit překousnout věci, které v jeho podvědomí uvidí. Ať už se jí to líbí, nebo ne. 

Byla to ta jeho opakující se noční můra? No, to by rozhodně vysvětlovalo to včerejší odcizení. Ale Korat...? 

Jake znovu uslyšel jakýsi vnitřní hlas - možná ho ten hlas chtěl varovat? A tentokrát byl ještě naléhavější - zamračil se, jak se snažil si vybavit, před čím ho ten hlas chce vlastně varovat. Pátral v paměti. Bylo to opravdu něco, o čem se mu zdálo? 

Jake už kdysi cosi o snech četl a věděl, že mnohdy mohou být zdrojem něčeho důležitého. Jemu ovšem připadaly vlastní sny naprosto triviální a rychle je zapomínal. Útržky nebo obrazy hmotných nápadů a konceptů z jeho bdělého světa. Jak často si člověk uchová detailní vzpomínku na svůj sen, pomyslel si. A na jak dlouho? 

Noční můry byly jedna věc (protože na něm zanechávaly trvalé následky, byť by to bylo třeba jen kvůli tomu pocitu strachu, který v nich prožíval), ale běžné anebo třeba méně obvyklé sny? A znovu si zopakoval to jméno: Korat? Tentokrát to byla ovšem velice hluboká myšlenka a nechráněná. 

A byla to řeč mrtvých. 

Okamžitě ve své mysli ucítil přítomnost někoho - nebo něčeho. Stíny se zhmotnily a To přišlo s nimi. 

Volal jsi mě! ozval se slizký hlas, překvapený i potěšený zároveň, a způsobil, že sebou Jake trhl. Vzpomněl sis. Ale na co všechno sis vzpomněl? Všechno to tam je, Jakeu, a čeká, až to objevíš. Ale cítím, že jsi šokován - odvracíš se ode mě - a já se ptám, pamatuješ si vůbec? Co se děje, Jakeu? Proč mě voláš? 

„Co to, sakra... !?" zaklel Jake a okamžitě, instinktivně, spustil mentální bariéry, které odřízly, cokoliv už to bylo - tu věc, někoho, Korata - z jeho mysli. 

Vetřelec uprchl nebo byl rázně vypuzen a Jake uslyšel, jak odchází: jeho frustrovaný zlostný křik, zklamání, zatímco mizel v éteru záhrobního hlasu: 

Ne, Jakeu, ne! Neposílej mě pryč! Brzy zjistíš, jak moc mě potřebuješ. A zapamatuj si tohle: já znám ta čísla! Znám ta čísla, Jakeu, a znám ceeeeestuuuu! 

A pak byl pryč. 

„Co se děje?" nechápal Lardis, oči vytřeštěné na Jakea, na jeho bledý a překvapený výraz ve tváři. „Nu? Copak? Stalo se něco? Úplně jsi sebou škubl. Něco jsi říkal. A ten pohled, co jsi měl v očích..." 

„Psst!" Jake zavrtěl hlavou, snažil se soustředit a cosi si vybavit. Všechno se mu náhle vynořilo, ale ze všeho nejvíce to, že téměř uzavřel obchod s upírem. A také si vzpomněl ještě na jednu věc: na varování Harryho Keogha, že dokonce i mrtvý upír je nebezpečný a nikdy by si ho neměl pustit do své mysli. 

„Vypadáš divně," prohlásil Starý Lidesci. 

Jake se na něj podíval, těžce polkl a pomalu se vzchopil. „To... to nic nebylo," řekl. „Každopádně nic, o čem bych chtěl momentálně mluvit. Možná později - s Liz a Benem Traskem. Až skončí dnešní noc." 

A mezitím... si vytáhl pero a začal si na Lizin dopis psát roztřesené poznámky. 

Protože zatímco se ještě pořád nesmířil s tím, co se s ním děje, a i kdyby tahle poslední událost byla nějakým druhem denního snění, mentálním šprýmem, důkazem rozdvojené osobnosti nebo něčím v tom smyslu, Jake věděl, že je to stejně něco, co si musí zapamatovat do detailu, něco, co si prostě nemůže dovolit zapomenout... 

Helikoptéra Dvě přistála podle plánu v Gladstone, aby načerpala palivo. Stejného dne o něco dříve podnikli tři členové SAS stejnou dlouhou trasu do Gladstone autem, aby se ujistili, že je člun pobřežní hlídky na svém místě. Nyní se tedy tyto dvě jednotky setkaly k poslední schůzce. 

Útok na ostrov se tedy uskuteční na dvou frontách. První ze vzduchu se čtyřmi poddůstojníky, v čele s praporčíkem druhé třídy Joem Davisem, Jakeem a Lardisem Lidescim; další čtyři poddůstojníci zaútočí po zemi ze člunu. 

V nula hodin - přesně v tolik zahájí všichni simultánní útok jak na ostrov Kozoroh, tak na horské středisko Xanadu, odpočítávání začalo v 18.30. Počasí jim přálo, takže moře bylo absolutně klidné. Do zahájení akce zbývalo posledních devadesát minut, takže loď vyrazila z přístavu. 

A o hodinu později, jakmile se slunce schovalo za obzor za Velké předělové pohoří a setmělo se, se helikoptéra Dvě znovu vydala na cestu. 

Ve stejnou dobu se v brisbanském leteckém klubu začínala rozehřívat helikoptéra Jedna. Hlavní velitelé celé akce, Ben Trask a major speciálních jednotek, se nacházeli v hangáru, kde se v jednom z vozů snažili spojit vysílačkou s ostatními. Jasnovidec Ian Goodly, Liz Merricková a zbytek vojáků byli nastoupeni u helikoptéry. Jejich vojenské bojové uniformy pleskaly v rozvířeném nočním vzduchu prosyceném pachem výfukových plynů. 

V 18.15 se ve vysílačce ohlásil Trask: „Volací znak Jedna, Dvě a Tři, ohlaste se - přepínám?" 

Okamžitě obdržel odpovědi: „Jedna, v pořádku - přepínám." (Lokátor David Chung ze silnice vedoucí ke Xanadu.) 

„Dvě, v pořádku - přepínám." (Hlavní poddůstojník na lodi.) 

„Nahlaste situaci," rozkázal Trask. 

Následně obdržel tři identické situační zprávy, jednu po druhé: „Všechno jde podle plánu, žádné komplikace." 

„Seřiďte si čas," řekl Trask, pak vteřinu počkal. „Nastavte si hodinky na 18.17. Ještě jednou, číslice jedna, osm, jedna, sedm. Odpočítávám, nyní mám - tři, dva, jedna, nula - 18.17 přesně. Dobrý lov a hodně štěstí. Přepínám." 

„Rozumím, přepínám," ozvalo se ze všech tří zdrojů. 

„Pojďme," prohlásil Trask. Společně s majorem vyběhli ven pod kmitajícími listy helikoptéry a nastoupili do ní. O několik minut později vzlétli a zamířili na jih ke Xanadu. 

V helikoptéře Jedna zbývalo Traskovi už jen několik málo minut, aby si mohl promluvit s Liz, Ianem Goodlym a majorem. „Dělám si starosti," řekl. „Něco mi tady nesedí, ale nemám ponětí, co by to mohlo být. Je to pocit, že... nevím... že všechno, co děláme, nebo všechno, o co se tady snažíme, je jaksi špatně, jako bychom byli na nesprávné cestě nebo nás někdo oklamal nebo jsme něco přehlédli." 

„To zní, jako by zafungovalo tvoje nadání, Bene," řekl jasnovidec. A pak si povzdechl. „No, to jsem rád, že alespoň něčí nadání tady funguje!" 

„A co tvoje?" podíval se na Goodlyho Trask. „Nic?" 

„Jen samé potíže," povzdechl si Goodly znovu. „Jen potíže, nezdar, zmatek. Ale jak dobře víš, nedokážu si poručit; prostě to přichází samo, kdy chce. Ale ve tvém případě... je to něco konkrétního?" 

„Ne," zavrtěl hlavou Trask. „Takže to vypadá, že jsme na stejné lodi - nebo letounu! Je to jen pocit, to je všechno. Zmocnil se mě dnes, když jsem byl na tom odstavném parkovišti u silnice vedoucí do hor. Když jsem se podíval nahoru směrem ke Xanadu... všechno bylo tak tiché, tak normální. Možná až příliš tiché, příliš normální." 

„Klam?" 

„Je to ještě horší: jako bych podváděl sám sebe," odpověděl Trask. „Tohle je tajná operace, ale vůbec mi to tak nepřipadalo. Hlavně po tom incidentu s Liziným milovníkem letadel." Letmo na ni pohlédl - Liz v jeho očích zahlédla provinilý pohled - a řekl: „Měl jsem tomu věnovat více pozornosti." 

„Vždyť jsem si tím nebyla vůbec jistá," omlouvala ho Liz. „A stejně, jsem tady v týmu vlastně nová; mohla jsem se klidně mýlit." 

„To je právě to, co mám na mysli," povzdechl si Trask. „Každý z nás má nějaký talent, no a já jsem měl naslouchat tomu tvému. Kdybychom se byli vrátili a já si toho chlápka mohl prohlédnout, bylo by mi to určitě okamžitě jasné. Ale neudělali jsme to, a tak jsem se nepřesvědčil. Je to moje vina." 

Náhle se do toho vmísil major, který vypadal, že ho jejich řeč velice zaujala: „Slečno, pánové... mám tak trochu problémy vám rozumět, tomu vašemu nadání, víte? - ale chcete tím naznačit, že tato akce je ohrožena?" 

Trask nejdříve zavrtěl hlavou, pak ale změnil názor a řekl: „Každá operace, ve které máme co do činění s těmi tvory, je nebezpečná. Ale musíme do toho jít, ať se děje cokoliv. Všechno už je připraveno a možná bychom lepší šanci už nemuseli dostat. Ale s našimi zbraněmi a za předpokladu, že si všichni pamatují rozkazy, nevidím nic, co by se mohlo pokazit." 

Liz se podívala na své hodinky. „Pět minut," prohlásila. V tu chvíli se také spustil bzučák interkomu. 

Ozval se hlas pilota: „Zpráva od volacího znaku Jedna. Myšlenkový smog se ,probudil', ale je víceméně nehybný. Nyní se pohybuje, ale jen místně. Volací znak Jedna je také mobilní. Čas příjezdu na jeho stanoviště je pět minut." 

Trask odpověděl: „Potvrď jim příjem. Uvidíme se na místě a ať si nezapomene vzít ucpávky do nosu." Pak se otočil ke zbytku skupiny v helikoptéře. „A vy si také nezapomeňte ty svoje." 

Nezapomněli. V helikoptéře začaly syčet rozprašovače; vzduch byl plný česnekového zápachu, který se usazoval na šatech všech přítomných; byla to skoro úleva zasunout si ucpávky velikosti cigaretových filtrů hluboko do nosních dírek. 

V Xanadu si z výšky nějakých šesti set metrů, z téměř kolmé, holé skály jednoho z vrcholků prohlížel vládce Malinari z Vampýrů rozlehlou, temnou pavučinu svého opuštěného střediska s jedinou příjezdovou silnicí, která se v serpentinách vinula příkrým svahem až k branám Xanadu. 

Malinariho útočiště tvořila ,místnost' hrubě vytesaná do skály u paty přírodního komínu. Když začal Jethro Manchester budovat Xanadu, chtěl z něj vytvořit velice speciální zábavní park. Chtěl, aby se v areálu nacházela sjezdová trať pro lyžaře nebo lanová dráha vedoucí ze zahrad až k bodu, kde se teď nacházel Malinari, a také tam chtěl mít několik vodopádů kolem bazénů. Ten komín byl vybaven spirálovitým schodištěm, které mělo sloužit k zásobování nebo pro případ nouze. Bylo ukryto za průčelím navrženým tak, aby se příliš nelišilo od okolních útesů, které maskovaly vertikální kaz tohoto komínu. Práce byly tedy započaty v této místnosti, neboli na přistávacím můstku. Potom se vyskytly technické problémy, které způsobily, že se od původního projektu ustoupilo. 

Komín se nyní stal Malinariho útočištěm v Xanadu. Z jeho okna mohl vylétávat na nočních větrných proudech a klouzat dolů na místo, kam dlouho před tím ukryl zásobu šatstva, peněz a dalších důležitých věcí, které může použít na cestě do dalšího útočiště. Ale ne dříve, než se přesvědčí, že je jeho dobrodružství tady opravdu u konce a pobočka E utrpí takové ztráty, že ji nadobro ochromí nebo alespoň zbrzdí, dokud společně s Vavarou a Szwartem nevymyslí nějaký lepší plán... 

Malinari si z výšky prohlížel Xanadu a zasmál se svým odporným smíchem. Kdyby tak mohl být tam dole a vidět ten zmatek. Ale takhle by se mu mohlo stát, že se připlete do cesty zkáze, a to bylo samozřejmě naprosto vyloučeno. Pokud šlo o samotné Xanadu: 

Škoda, že bude objevena jeho ,zahrada' s ,úrodou' - obzvláště teď, když byla čerstvě přihnojena. No ale stejně, možná objevena nebude; protože byla koneckonců ukryta v podzemní temnotě, ve které se jí tak dařilo. Pak by tam zůstala, prozatím nevyužitá a opuštěná, aby však později, až přijde čas, začala vzkvétat. Protože to, co Malinari zasel, neuhyne, pokud to ovšem někdo nezničí, záměrně a docela nevyhubí. Ach, ta houževnatost velkých upírů a jejich výtvorů! 

A ohledně Malinariho lidských hlídacích psů: ten pavoučí muž, klátivý Garth Santeson, už neexistoval. Svůj úkol splnil v okamžiku, kdy Malinariho upozornil na příjezd pobočky E do Brisbane a jejich invazi, kterou ovšem Malinari očekával od doby, co jeho pobočník, Bruce Trennier, před několika dny zahynul opravdovou smrtí na druhé straně kontinentu, v západní poušti. I od něj dostal varování, třebaže od jeho smrti se musel spolehnout už jen na Gartha Santesona. 

Ano, varování od toho idiota! Ale dokonce i idiot může být užitečný. Malinari pro něj našel opravdu dobré využití... 

Avšak ubohý Trennier a způsob jeho skonu... Malinari si velice dobře pamatoval poslední chvíle jeho bídného života: věrný sluha svíjející se v agónii, z níž Malinari Myšlenkář, jeho pán, cítil něco až tady, v Xanadu. 

Oheň! Ten hrůzný, vše pohlcující, spalující plamen, který roztavil dokonce i jeho metamorfické tělo, rozprášil jeho kosti, zkapalnil jeho svalstvo a všechno to proměnil v prach! Trvalo to jen chvíli - ta bolest, ano, Trennierova bolest - dokud nebyl Malinari nucen zavřít svou mysl a zbavit se toho. Nicméně skrze ten žár výhně, která Trennierovi stravovala maso z údů, až ho nakonec zcela oslepila a zničila, poznal Malinari některé z obličejů těch vrahů jeho pobočníka. Obličej Bena Traska, který už předtím viděl v mysli Zek Föenerové, a taky Iana Goodlyho, dalšího muže s podivným nadáním... 

Kéž by byl tenkrát s tou ženskou Föenerovou strávil delší dobu. Býval by se toho dozvěděl mnohem více (jaká je povaha nadání těch tajuplných mužů) a také by si mnohem více užil... té nádherné ženy samotné, a nejen její mysli. 

No, teď už bylo příliš pozdě - příliš pozdě bylo od okamžiku, kdy ji střemhlav mrštil dolů tou šachtou - ale alespoň odhalil tajemství některých nebezpečí tohoto světa. A zejména to největší nebezpečí: pobočku E. 

A teď ho vyslídili ... věděl, že se to stane, a tak už dávno připravil důmyslná, ba dokonce úžasná opatření. 

Na panelu, přišroubovaném v blízkosti Malinariho ,okna' (které ve skutečnosti tvořil velký otvor v betonovém průčelí), byl umístěn ve vypnuté poloze hlavní vypínač společně s několika menšími vypínači uspořádanými do tvaru obdélníku. Tato soustava napodobovala tvar samotného Xanadu, soustředný ,ornament' vypínačů, kopírující tvar pavouci sítě resortu spočívajícího v náručí horského sedla. 

Nyní, schován ve svém úkrytu, zmáčkl Malinari hlavní spínač. Ozvalo se slabé zabzučení elektrického proudu, ale nic víc. A jeho dlouhé prsty hořely nedočkavostí a nervózně přejížděly po ostatních vypínačích - těch elektrických poslech okamžité smrti - když si se škodolibou radostí znovu připomněl přesný postup: 

„Nejdříve venkovní turistické chaty, které je uvězní uvnitř. Pak další budovy, aby jim zabránily utéct. A až si konečně budou myslet, že mě lapili ,v pasti' mého temného sídla..." Jeho ruka se třásla vzrušeným očekáváním nad centrálním vypínačem. 

„Zábavní centrum, ano. Ale pro mou zábavu, ne jejich!" 

Zasmál se štěkavým smíchem, dlouze a hluboce... pak se ale náhle zarazil. Dole na příjezdové silnici ke Xanadu se najednou vynořilo vozidlo. Noc teď byla temná - avšak noc a temnota byly Malinariho hlavními spojenci - a to vozidlo s pečlivě ztlumenými reflektory doslova sálalo nahromaděným napětím jeho pomstychtivých pasažérů! 

Malinari to cítil: jejich lidskou touhu po krvi - nebo alespoň to, co se všeobecně pokládalo za krvežíznivost lidí. Znovu se zasmál. Krvežíznivost? Směšné! Malinariho moč byla hustší než krev, která kolovala v žilách těch pitomců! 

A svými telepatickými sondami, soustředěnými na to vozidlo, cítil to, co jeho pasažéři: 

Strach z Velkého neznáma, kterým pro ně byl Malinari. Ach, cítil to, vychutnával si to! Primitivní strach z noci a z toho, co jim může přinést, zakořeněný v nitru každého lidského tvora jako červ od dob, kdy ještě obývali jeskyně. Strach tváří v tvář nebezpečnému vetřelci, z ohrožení krvelačnou šelmou! 

Ale ten strach byl zmírněn, zadržován stěnou divokého odhodlání. Navíc si byli jisti svou obrovskou palebnou silou... 

Ach, opravdu...? 

Malinari se znovu rozesmál, ale v příštím okamžiku zasyčel, obličej se mu zkřivil bolestí a svýma náhle roztřesenýma rukama si sevřel hlavu. Ta bolest ty záblesky strašné bolesti, které udeřily vždycky, když zapojil svůj mentalismus - ta bolest se dostavovala následkem hledání nebo naslouchání myšlenek mnoha lidí najednou, nahromaděním jejich emocí, tísnivých snů a fantazií. Nyní se navíc jednalo o podivně zmutované mysli, a čím větší bylo jejich nadání, tím pronikavější byla bolest v jeho hlavě. 

Malinari zlostně zaklel v jazyce Hvězdné strany a rychle stáhl svoje sondy. A jakmile bolest trochu ustoupila, uvolnil se a ještě jednou dal průchod svému napjatému, křečovitému smíchu. 

Ale opravdu byl napjatý? A křečovitý? 

V minulosti se nad tím často zamýšlel - dokonce i on, Malinari - a ptal se sám sebe: Smích šílence? No, možná tak trochu, i když on sám se spíše považoval za pouze... výstředního? A stejně, co je na tom? Když je někdo jedinečný, má bezesporu nárok na nějakou tu drobnou výstřednost. 

Z jeho rozjímání ho najednou vyrušilo vzdálené dunivé tepání na obloze, které jako by se podobalo tomu v Malinariho spáncích: mechanické bušení tryskových motorů, jejichž síla se přenášela do rotujících větrníkovitých listů. A přestože ho to na chvíli zaskočilo - natolik, že upřel své narudlé oči na obrys vážky zakrývající hvězdy - necítil strach ani znepokojení. Vše naplánoval a počítal s každou komplikací. Dokonce i s touto. 

Tam dole, v zahradách před kasinem, se nacházelo hned několik míst, kde by mohla přistát helikoptéra. Ale všechno to byla místa, která Malinari předpokládal a neopomněl je zaminovat. 

Pche! Tak dobře, staniž se! pomyslel si. Začněme ledy hrát tu naši hru. 

Z vozu u brány vystoupil jeden muž vyzbrojený těžkou, smrtící, automatickou zbraní. Přikrčil se a běžel k malé turistické chatě s otevřenou terasou, ve které se nacházela recepce. Byl to samozřejmě průzkumník; a také měl dohlédnout na to, aby jim neproklouzla ani myš. Naivní pitomci! Nikdo se přece nepokusí ,utéct' z Xanadu tedy s výjimkou těch směšných útočníků! A pokud šlo o Malinariho útěk: ten byl přece součástí plánu. K čemu by to také bylo, kdyby zůstal? Až bude po všem, nebude proč se tu zdržovat. 

Ten létající stroj se teď začal snášet do zahrady a kužel jeho světlometu těkal po budově potemnělého kasina, chat a bazénů. Najednou se prudce rozsvítily i reflektory vozidla, osvětlujícího si cestu ke svému stanovišti. 

Ke stanovišti, kde je čekala jistá smrt... ale zatím ještě ne. 

Nejdříve dovolí Traskovi a těm jeho lidem z pobočky E ochutnat něco z toho, co je čeká, jestli se rozhodnou pronásledovat Nephrana Malinariho. 

Vládce Malinariho z Vampýrůůůůů! 

Z člunu pobřežní hlídky stoupal oblak kouře tam, kde přistál u úzkého pruhu písečné pláže před ostrovem Jethra Manchestera. Jejich loď se očividně ochromena houpala v mírných vlnách nočního příboje. Na jedné straně, zastíněné kajutou, namířil jeden z mužů speciální jednotky svůj plamenomet směrem k obloze a pálil přerušované, nenápadné dávky ze své zbraně nad střechu kajuty. Každému pozorovateli na ostrově muselo připadat, že na té načervenale osvětlené lodi vypukl požár; a když se pak její kýl zakousl do písku, záře vyšlehla vysoko k nočnímu nebi. 

Na obloze spatřil záři pilot helikoptéry Dvě letící nyní už trochu níže ve skutečnosti kroužící nízko nad horizontem oceánu - a informoval o ní posádku: 

„Jsme nad ostrovem. Pod námi vidím ,hořící' loď a světla vily mezi stromy. To je ono. Seskočte hned, jak se dotkneme země. Budu ve vzduchu čekat, až tady skončíte. Můžete na mě zahvízdat. Umíte přece hvízdat, ne? Tak hodně štěstí, pánové!" 

Jakmile se helikoptéra přiblížila k zemi, po ostrově se rozběhly temné figury a vzduchem se rozšířil jemný zápach česneku... 

XXXII 

Útok 

Sto šedesát metrů od místa, kde zakotvila loď pobřežní hlídky, dobře chráněná před přílivem masivní skalní stěnou tyčící se před nimi jako hradba pevnosti, se na čtyřakrovém ostrově tvořeném skálami a zahradami, zavlažovanými z malé odsolovací jednotky, nacházela luxusní, na zakázku vybudovaná dvouposchoďová vila Jethra Manchestera. 

Byla umístěna ve středu vyčnívajícího mysu, postavená ze dřeva, přírodního kamene a hlavně ze zkamenělého korálu. Dřevo bylo importováno z Indie a kámen vytěžen ze skalnatého zálivu na druhé straně mysu. Vila byla postavena částečně ve stylu rozlehlé římské vily a částečně to byla rakouská horská chata. Manchesterova jachta - na jeho poměry ,skromné' desetimetrové plavidlo - byla zakotvena v zastřešeném doku v umělém zálivu na půl cesty mezi vilou a mořem. 

Tyto hlavní rysy byly dobře viditelné ze vzduchu, kde se ve výšce sto padesáti metrů vznášela helikoptéra Dvě. Vypadala jako jestřáb, který všechno pozoruje svým ostražitým zrakem: citlivými skenery s nočním viděním. Každých několik vteřin zmáčkl pilot spínač a přepnul obrazovku na infračervené a tepelné snímání. Všichni muži na zemi pod ním měli nasazenou náhlavní soupravu; pilot měl tedy možnost být s nimi v neustálém kontaktu, buď s každým jednotlivě nebo s celou skupinou najednou. 

Kostky byly vrženy; veškerá osádka helikoptéry byla v pořádku na zemi, i loď přistála a dovezla sem své pasažéry bez komplikací. Nyní bude celá taktická jednotka rozmístěna do půlkruhu, aby odřízla výběžek ostrova a dostala se až k vile. Pokud jejich cílová skupina zahlédla ,požár' lodi nebo nouzové světlice - nebo pokud uslyšeli hluboký rytmický hukot helikoptéry a vyšli ven z domu, aby se podívali, co se děje, nebo možná, aby zaujali obranné pozice - pak by muži na zemi byli schopni reagovat na jakoukoliv hrozbu, aniž by se mohli zasáhnout navzájem. 

Jelikož měl zapnutého autopilota, mohl pilot soustředit svou pozornost na muže na zemi. Kromě měnící se oranžové záře vycházející z domu, neviděl prozatím na své obrazovce nic než tmavě zelený povrch osvětlený malými skvrnkami lidského tepla. 

Pak spatřil dvě rychle se pohybující, přikrčené postavy, které se chystaly opustit úzký pruh pláže a vydat se mezi skalnatý terén a zeleň směrem na východ od vily. Mířily k jednomu z otvorů ve zdi. Pilot věděl, že se čtyřčlenná posádka lodi rozdělila na dvě skupiny o dvou mužích. Tohle byla jedna z nich; byli vybaveni obvyklými zbraněmi a jeden z nich měl navíc ještě plamenomet. 

Ale jakmile si pilot prohlédl terén před těmito dvěma muži, zjistil, že se tam najednou jako by odnikud vynořily další dvě postavy. Ukrývaly se v travinách a pod stromy, ale vyzařovaly velké množství tepla! Ty zmítající se skvrnky se na obrazovce nejdříve vynořily, rozdělily se a následně se opět slily dohromady... pilotovi to připadalo jako opakující se, podivně sexuální aktivita. Muži ze člunu mířili přímo k tomu místu a počínali si docela obratně, takže pilot měl jen velice málo času, aby je varoval. 

„Hlídko ze člunu, před vámi se východně od domu nachází něco zatraceně divného!" Nemohl vědět, co to bylo, ale měl úplnou pravdu. 

Na zemi ucítili poddůstojníci náhlý, očividně překvapený pohyb. Něco tmavého, ale ne úplně. Ta téměř světélkující změť těl na dece pod klenutými větvemi vysokého rozkvetlého keře se nedala s ničím jiným zaměnit: nahá těla milujícího se páru. Vzápětí se prudce rozdělili. 

„Co to sakra...?" Muž se narovnal, zatímco dívka tlumeně vyjekla a snažila se něčím zahalit. Ta scéna byla tak důvěryhodná a přirozená a ten pár vypadal tak zranitelný, že to byli spíše vojáci, kdo byl překvapen. 

„Zatraceně...!" zaklel jeden z nich a otevřel překvapením ústa, načež jeho společník částečně odklonil hlaveň své zbraně, takže přestal na tu dvojici mířit a sundal prst ze spouště. Překvapení, ano chvilková dezorientace a zmatek - jediná výhoda, ve kterou může upír doufat. 

„Ach, díky Bohu!" křičela ta dívka, zatímco se vrhla kupředu a plazila se k nohám jednoho z vojáků. „Pomozte mi! Prosím, pomozte mi! On mě chtěl znásilnit!" Byla to samozřejmě lež, která z jejích úst vyšla zcela přirozeně. 

Současně se ale ten nahý muž natáhl pro krátký oštěpomet na stlačený vzduch, namířil a vypálil. Hlavici harpuny tvořily tři deseticentimetrové hroty; všechny tři zasáhly jednoho z vojáků do krku. Ten ze sebe vydal bublavý zvuk, jednou rukou uchopil trojzubec harpuny zabodnutý ve svém hrdle, z nějž se valila rudá krev, pak padl naznak k zemi a z jeho automatické zbraně vyšla do vzduchu dávka. 

Druhý voják mezitím sáhl téměř instinktivně po dívce, aby ji zvedl na nohy. Přesto však zahlédl svého kolegu hroutícího se k zemi a pak i divoký žlutý oheň v očích nahého muže, který se nyní vlnivým pohybem plynule postavil na nohy a uchopil oštěpomet tak, aby jej mohl použít jako hůl. 

Další varování už bylo zbytečné. Voják zaklel a odstrčil dívku stranou, pak zahájil útok dvojicí granátů, které zvedly toho upíra ze země, ve vzduchu se do něj zakously a mrštily ho pozpátku do křoví. Tam zůstal viset ve změti listoví, dokud se pod ním neprolomily větve a on nedopadl na zem. Jak tam tak seděl, ohmatával si vnitřnosti a sténal ve své nemrtvé agónii - nadávající voják znovu zaklel a hodil naháči další granát přímo mezi oči. Obsah upírovy hlavy se rozprskl a dopadl zpátky na zem. 

Mezitím se zraněný voják na zemi přestal svíjet a pustil se trojzubce zaraženého ve svém krku; byl mrtev, zabit šokem a zadušen svou vlastní krví. 

Dívka mezitím zmizela ve tmě... 

Julie Lennoxová s tichým naříkáním běžela a lapala po dechu - a její pořezaná noha za sebou na ostrých kamenech zanechávala krvavé skvrny. Nějak se jí podařilo vyhnout se druhému páru vojáků ze záchranného člunu, vzápětí však narazila přímo na Jakea a Lardise. Díky svému nočnímu vidění, vidění upírů, je uviděla dříve než oni ji: starší muž se svým mladým kolegou běželi zahradou, pohybovali se co možná nejtišeji a nejnenápadněji směrem k domu. Julie si okamžitě vzpomněla na radu, kterou dostala. 

„Až přijdou - a oni přijdou," (informoval Martin Trennier Jethra Manchestera a jeho malou rodinu asi před hodinou), „nebudou mít s nikým slitování. Přijdou, aby vás zabili. A i když tomu teď možná nevěříte, budete se muset bránit! Protože ve vašich žilách koluje krev velkého upíra, a ta je svým způsobem také živá. Chce žít a nedovolí vám spáchat sebevraždu - což znamená, že se jednoduše nemůžete těmto mužům vydat. Takže budete bojovat. A čím více jich zabijete, tím déle zůstanete naživu." S těmito slovy nacpal hrst nábojů hluboko do zásobníku nebezpečně vypadající automatické brokovnice a jednou prudce trhl dřevěným podpažbím, aby ji nabil. Pak pokračoval: „Ano, já vím, že někteří z vás jste dobrými bojovníky, ale faktem je, že musíme ještě zesílit - díky krvi našich nepřátel - a čím budeme silnější, tím větší budou naše šance přežít. To je vše, teď už víte, co máte dělat. Více vám k tomu nedokážu říct, snad jen to, že já přežít chci. Takže do toho, pusťme se do práce. Připravte se na ně s veškerou svou statečností a prohnaností, kterou vám vaše vampýří krev propůjčila, ozbrojte se všemi zbraněmi, které najdete, a čekejte - nic na tom není. Víc po vás nechci." 

Ve skutečnosti to ale zase tak jednoduché nebylo. Možná pro Martina Trenniera, jednoho z prvních, kterého Aristoteles Milan rekrutoval a který byl teď jeho nejoddanějším otrokem, ale ne pro Julii; ne nyní, když byl Alan Manchester, Jethrův syn, mrtev. Julie a Alan... jak moc se navzájem milovali a jak zoufale bojovali, aby si zachovali své lidství. Marně. 

Alan se proměnil jako první a nyní byl mrtev a ti nelítostní vetřelci za to nesli plnou zodpovědnost - nebo snad ne? Hluboko ve svém srdci Julie cítila, že tomu tak není; a přesto se tím, že jí slova Trenniera dávala každou vteřinu větší a větší smysl, jak v ní pracovala její upíří esence, pomalu se měnila. 

Udělal jí to Trennier, udělal to jim všem: stačilo jedno jediné kousnutí - a čas. Protože sám Trennier byl pobočníkem teprve krátce, takže byl slabý. Rekrutoval ho Milan, který mu poskytl jen minimum esence, takže byl po dlouhou dobu pouhým otrokem. Nicméně jak v něm rostlo zlo, vybudoval si pozici, získal na podlosti a síle. Nakonec se stal Milanovým pobočníkem, aby mohl dohlížet na Manchesterovy v jejich útočišti na ostrově. Nebo teď spíš v jejich vězení. 

Jakmile se dozvěděli, že se blíží jejich konec, vydali se Julie a Alan do noci, do zahrady, aby se mohli naposledy pomilovat. Netušili, že je tak brzy najdou - ne na jejich vlastním tajném místě, v zahradě na jejich ostrově, který se pro ně stal vězením. Ano, bylo to jejich vězení... a teď dokonce jejich cela smrti. 

Nebo možná ne. Protože krev je život a v těchto dvou mužích bylo dostatek horké krve. Takže se Julie najednou přistihla, jak si v horlivém očekávání olizuje rty. To už věděla, že je příliš pozdě, jako ostatně od počátku. Ale z nějakých neznámých důvodů - z ničeho nic už ji to nezajímalo, protože najednou procitla. A co že ji tak vyburcovalo? 

Možná to byla přítomnost a slaná vůně krve Alana Manchestera nebo toho vojáka, kterého zabil svou harpunou - nebo obojí. Ale ať už to bylo cokoliv, zapůsobilo to na ni jako katalyzátor, takže byl její ,hrdinný boj' rázem u konce. Byla tím, kým byla, takže musela udělat to, co jí příslušelo, jako přízrak se přiblížila ke dvěma mužům, skryla se za jejich zády a pozorovala, jak se přikrčení pohybují směrem ke světlům vily. 

Neustále se k nim přibližovala s rukama napřaženýma před sebe, s nehty jako jedovatými pařáty - ve skutečnosti to vlastně byly jedovaté pařáty - připravenými k útoku... 

V té chvíli ale Julie zjistila, že je prozrazena, a to hned třemi věcmi. 

První - měsíc v úplňku, který se vynořil zpoza mraků a ozářil zemi a moře stříbřitým jasem. Druhá - ostrý zvuk střelby z automatické zbraně ozývající se odněkud nedaleko na západ. A třetí - ostražitá vážka vznášející se vysoko na obloze, která vyslala zprávu, že spatřila potencionální oběť: 

„Centrální týme, proč jste tři? Máte za sebou doprovod?" Slova pilota nebyla zrovna zřetelná, neboť částečně zanikala v hluku. 

Lardis jeho zprávě nerozuměl, ale Jake, ochromen střelbou a blízkými výkřiky, které ji doprovázely, se obrátil a spatřil... 

Dívku? Zmatenou, nahou dívku? 

Ona si však všimla, jak se otáčí, a stačila uskočit, zhroutit se na zem a hlasitě naříkat. „Byla jsem v domě," vzlykala a snažila se zakrýt svou nahotu, jako by se za ni styděla. „Drželi mě tam jako rukojmí. Ale jakmile uslyšeli vaši helikoptéru, přestali si mě všímat a já... a... já... ach!" 

Předstírala malátnost a Jake - který zapomněl na všechno, co mu bylo řečeno, na všechno, co viděl - odložil zbraň a zamířil k ní. 

Na chvíli se k němu ta krásná dívka přitiskla. Byla nahá, vystrašená a v té záplavě měsíčního světla tak bledá... tak bledá a studená. Najednou ho svýma neuvěřitelně silnýma rukama uchopila za jeho vojenskou uniformu, nos se jí nepřirozeně nakrabatil, když ucítila pach česneku, a oči se zbarvily žlutí světélkující do noci! 

Julie držela jednou rukou Jakea za klopy jeho bundy a druhou ruku trochu oddálila, takže si Jake všiml jejích spárů, ostrých a zkosených jako dláta, které vám dokážou do obličeje vyrýt krvavé rýhy snadno jako fréza! A ten její hrozivý úsměv: způsob, jakým její rty obnažovaly ty třpytivé tesáky... 

Jake se pokusil sáhnout po své automatické zbrani a namířit ji na Juliino tělo. Ale ona byla rychlejší; vyrazila mu ji z rukou. A pak jí její ,úsměv' ztuhl na rtech v děsivé grimase - ale jestli to bylo kvůli její ohromné síle, zděšením nebo potěšením, to Jake nedokázal rozeznat. Ne že by s tím mohl něco udělat. 

Ale Lardis ano. 

,Staříka' Lardise Lidesciho dívka ignorovala a skoro na něj zapomněla. To byla chyba, neboť se v něm krutě spletla. On to byl totiž Starý Lidesci a nebyl zdaleka tak naivní jako Jake. Ne, pokud šlo o upíry. 

Jake spatřil tu štíhlou, neuvěřitelně silnou ruku, která se blížila k jeho obličeji, a pokusil se před ni uhnout, ale nešlo to. Viděl, jak se její prsty zahnuly, téměř cítil jejich strnulost a věděl, že je brzy opravdu ucítí na vlastní kůži. Ale pak se najednou výraz její tváře změnil. A ona si povzdechla. 

Povzdechla si a opět se usmála. Teď už to ale byl opravdový úsměv. Z koutku jejích úst jí stékala kapka krve. Její ruce se napřáhly - aby se mohly dotknout jeho obličeje - ale byl to opravdu jen dotek, téměř pohlazení. Pak její sevření povolilo, její oči přestaly žhnout a ona se sesunula k zemi. 

Lardis Lidesci stál asi tři metry od nich, ale jeho mačeta byla mnohem blíže; v blízkosti jejích zad, neboť právě přeťala její páteř. 

„Seber svou zbraň," zabručel Lardis a Jake se znovu nadechl, protože mu připadalo, že právě celou hodinu zadržoval dech. „Seber svou zbraň, strč ji jí do úst... a dokonči to." 

Jake oněměl; jeho ruce strnuly, když zvedl svou automatickou pistoli. „Ale..." namítl. 

„Žádné ale!" odsekl Lardis. „Udělej to a dávej si pozor, aby ti to nepotřísnilo obličej." 

Těsně před tím, než ho Jake poslechl, se Julie přestala křečovitě svíjet ve své agónii a zaměřila se na hlaveň pistole, která se přibližovala k jejímu obličeji. Něco řekla, ale Jake ji neslyšel. Bylo to jako závan vánku, ale Jake si byl jist, že její rty vytvarovaly slova: „Děkuji ti..." 

Mezitím se na ostrově strhla spousta křiku a střelby, ozývalo se syčení plamenometů a k nebi stoupaly gejzíry ohně a sloupy dýmu. Všechno se to odehrávalo v okolí středu výběžku a kolem samotné vily. Ať už byl úplněk nebo ne, nezáleželo na tom; jasné oranžové a žluté plameny všechno dostatečně osvětlovaly a vrhaly v zahradě a po skalkách Jethra Manchestera ostré stíny. 

Lardis a Jake byli poslední, kteří se tam objevili, ale dva ze členů speciálních jednotek už se tam nedostaví nikdy. Procházeli kolem domu, který už mezitím hořel, když narazili na praporčíka druhé třídy, Joea Davise, a jednoho z jeho mužů. Poddůstojník držel plamenomet a hlídal dům. Davis klečel na jednom koleni a prohlížel si pár schoulených postav. Jeho ruce se natáhly a pak zase ucukly, aniž se něčeho dotkly. Viditelně se mu třásly. 

„Vypadněte odtamtud," poručil mu Lardis. „Ustupte. Já si to prohlédnu sám." 

Davis se na Lardise podíval uslzenýma očima; držel se, ale měl co dělat, aby ovládl své emoce. Ohryzek mu stoupal a zase klesal, stoupal a zase klesal, jak bojoval sám se sebou. „Pane," řekl a jeho hlas se málem zlomil, „toho muže... tohoto chlapce jsem sám cvičil. Byl to můj voják. Ale určitě jsem ho nepřipravil na něco takového." 

Lardis jej s bručením odtáhl. „Jak ho tomuhle mohl někdo naučit? Pro něco takového neexistuje výcvik, s výjimkou bojiště. Problém je, že se poučíme, až svůj boj prohrajeme." 

Prohlížel si ten zmatek ležící na zemi. Část z něho, tělo dospělé ženy v kdysi bílých šatech, se nyní proměnilo v hromadu syrového masa. Byla prostřílená kulkami - některé z nich explodovaly - a uvnitř roztrhaná na kusy. O obličej přišla a dolní polovina jejího těla jako by se protrhla směrem ven. Zpod jejího těla, tam, kde teď ležela, vyčnívalo tělo mladého vojáka v bojové uniformě. Jeho oči se nepřítomně upíraly k obloze. Mozek se mu rozléval okolo hlavy, ze které mu stále ještě trčel lesklý řeznický sekáček. 

Ale dokonce ještě teď, když si to všechno Lardis prohlížel, se ruka té ženy škubala a pevně svírala svou oběť. Jedno její chodidlo obuté do boty bez podpatku se chvělo a vibrovalo. Křečovitě sebou mrskala a její hrudník se zvedal a zase klesal, jak se v té rudé, tekuté změti tvořily bubliny. 

„Dotkl jste se... něčeho z toho?" zeptal se Lardis Davise. Ten zavrtěl hlavou. Pak se Lardis postavil, poodešel a obrátil se k muži s plamenometem. „Spalte to," poručil mu. 

Muž se podíval na svého velitele, který se zase skoro prosebně podíval na Lardise. Ale Lardis byl nemilosrdný. „Jejich krev se smísila. Tělo vašeho muže je kontaminováno. Nemůžeme si dovolit riskovat. Všechno to spalte." 

Jakmile se dostali pryč od toho žáru a zápachu, Davis se trochu sebral a řekl: „Mám muže před i za domem. Nikdo z toho domu ještě nevyšel. Podle toho, co vím, byla ta žena teprve naší druhou obětí. Mojí obětí. Bože, pomoz mi, co jsem to provedl!" 

„Ne," zatřásl hlavou Lardis. „Nežádejte svého Boha o pomoc. Ona potřebovala pomoc a vy jste jí ji poskytl. A mimochodem, ona byla naše třetí oběť. My jsme taky jednu zabili - dívku, našli jsme ji tam v zahradě. Takže nejste jediný, komu je tady zle." 

Jake se zeptal: „Kdo byla ta druhá?" 

„Když jsem zabil... tamhle tu," odpověděl Davis a podíval se přes rameno tím směrem, „uslyšeli jsme výkřik v domě. Nahoře v okně byl muž; vztekle na nás křičel a trhal si vlasy z hlavy jako šílenec. Těžko ho můžu z něčeho vinit. Myslím, že ta žena, kterou jsme zabili, byla jeho manželka. Jeden z mých hochů na něj vystřelil granát a ten ho poslal do horoucích pekel. Ať už to byl kdokoliv, myslím, že už není. Ale pokud to přece jen přežil, spálí jej oheň. Podívejte se." 

Ohlédli se a uviděli, že přední část vily je v plamenech. „A stejně tomu bude i na druhé straně domu," vysvětloval důstojník. „Moji chlapci mají rozkazy tu všechno zničit." 

„To nám ale ještě stále zůstávají další tři," vmísil se do toho Jake. 

„Dva," zavolal nějaký muž, který se vynořil ze stínů. Byl velice bledý a měl u sebe své zbraně, pak ještě zbraň někoho jiného a plamenomet. „Byl to nějaký mladík... sejmul jsem ho - ustřelil jsem tomu parchantovi hlavu! - ale ještě před tím dostal on Billa Powerse. Můj kámoš je mrtvý... a taky tam byla nějaká dívka. Ta utekla." 

„Ne," zavrtěl hlavou Jake. „Neutekla." 

„Takže ještě dva," prohlásil Lardis. „Ale kde jsou?" 

A přesně v tu chvíli ožila jejich sluchátka a v praskajícím éteru to zaznělo, jako by se smažila slanina. A pak: „Sakra, sakra, sakra!" Křičel šílený hlas. „Slyší mě někdo, zatraceně?" 

Davis se okamžitě ozval: „Jestřábí oko, tady je Silniční běžec. Kde jsi?" 

„Kde jsem?" ozval se znovu pilot, jehož úleva byla zcela zřetelná, navzdory tomu, že se jeho hlas chvílemi ztrácel v éteru. „Sedím tady nahoře a poslouchám vás! Vysílačka mi dodělává. Slyším vás, ale mám problémy s vysíláním. Poslouchejte, taky mám nějaké problémy s termovizí... kvůli žáru toho ohně tam dole. Ale už jsem to vyřešil. Momentálně jsem zpozoroval nějaký pohyb na lodi, dvě postavy. Pokud to nejsou vaši lidé, musí to být ti, po kterých jdete." 

„Ukaž nám cestu k jachtě," vmísil se do toho rychle Davis, opět v plné pohotovosti. „Ale pokud se to od nás začne vzdalovat a ujíždět na otevřené moře, sestřel to. Vybombarduj toho parchanta přímo ve vodě!" 

„Rozuměl jsem," řekl pilot a pak se signál opět ztratil... 

...ale za malou chvíli z nebe vytryskl jasný kužel světla, který prořízl tmu, zarazil se a pak se rozběhl na západ, aby následně vykreslil cestu podél zálivu k moři... 

V Xanadu, o patnáct minut později: 

Malinari odolával pokušení od chvíle, kdy helikoptéra Jedna dosedla na zahradu. Provokovalo jej, jak se vznáší pouhého půl metru nad povrchem a její pontony se jen občas dotýkají země, zatímco bojová osádka vyskakuje a po dvojicích se rozbíhá směrem ke kasinu. Stačil by jeden nepatrný jednoduchý pohyb, jemný tlak - doslova zmáčknutí jednoho tlačítka - a Malinariho největší nepřátelé na tomto světě by navždy zmizeli. Nebo alespoň většina z nich. Pouze osádka vozu by zůstala naživu, a s tou by si poradil podle vlastního uvážení. 

To, jak se jeho prsty mazlily s řadou spínačů - téměř láskyplně a zcela jistě chlípně - byla to chvíle velkého pokušení, ano. Ale ne, bylo by to příliš jednoduché a ten Trask a jeho muži by vůbec neokusili strach nebo snad jen nepatrnou chvíli hrůzy, než by se propadli do zapomnění. A to bylo málo. 

Malinari si přál, aby pochopili jeho nadřazenost, chtěl, aby si uvědomili, že byli chyceni do pasti, přestože si mysleli, že oni chytili do pasti jeho. A pak, pokud by někdo z nich přežil tento jeho masakr, a až by se ten jejich létající stroj vrátil, aby je vyzvedl... pak by teprve nastal čas velkého coup de gráce, posledního úderu génia. 

Mezitím pokračovalo všechno více méně podle plánu. Malinari zapojil svůj mentalismus (ale jen tolik, kolik ho bylo nezbytně potřeba), aby mohl kontrolovat, jak se věci vyvíjejí. 

Neboť jeho telepatie nebyla tak zcela bez problémů. Ano, byl to meč se dvěma ostřími. Protože mu způsobovala bolest: naslouchání myšlenkám druhých bylo bolestivé. A za druhé - což bylo velice důležité kdyby dal zcela průchod svému mentalismu, mohl by být odhalen a ohrožen i samotný vládce Malinari, stojící na úpatí hory. Protože on už se něco dozvěděl (nebylo toho sice mnoho, ale přece jen něco) o tajemných schopnostech Traska a pobočky E. Od té Föenerovic ženy, předtím, než ji zabil v podzemní jímce. Od té doby se toho samozřejmě dozvěděl mnohem více, mnohdy díky tomu, že si to vyzkoušel nebo na to narazil omylem. 

Velkou chybou bylo, že otevřel svou mysl a přijal Trennierovu smrtelnou agónii - jeho poslední spojení - když ho tihle lidé vypátrali v Gibsonově poušti. Nejenže tehdy Malinari pocítil žár pohřební hranice svého pobočníka, byl tam navíc ještě jiný druh horka: odhalení, když se ho dotkla sonda přicházející z druhé strany světa, která se na něj zaměřila jako netopýr na Hvězdné straně pronásledující šťavnatou můru nebo jestřáb na Sluneční straně vrhající se na svou kořist. 

Dotkla se ho něčí mysl a zanechala v té jeho svůj otisk, svůj podpis, takže ji příště zase pozná. Za těch několik posledních dnů ji koneckonců stačil poznat velice podrobně. Teď se nacházela zde, v Xanadu, ale pokud by se na ni zaměřil příliš podrobně, a pokud by se ona zaměřila na jeho pozici... 

Ten létající stroj, ta trysková helikoptéra, byl vybavený zbraněmi, které by se dokázaly provrtat falešným průčelím jeho dutého komínu jako válečná rukavice skrze žebra neposlušného otroka! Ale to jen podněcovalo jeho vzrušení a radost ze hry - která beztak skýtala jen málo rizika: drobounké lidské mysli a jejich divné talenty proti samotnému Myšlenkáři... 

A tento slídil, čmuchací pes, lokátor nebo jak se mu říkalo, byl jedním z velkých problémů - nicméně jeho talent chápal Nephran Malinari docela dobře, protože sám používal podobné schopnosti na Sluneční straně před čtyřmi sty lety, aby mohl vyslídit Szganye v jejich skrýších - ale lokátorův divoký talent nebyl jediným, kterým pobočka E disponovala, a nebyl to jediný Malinariho problém. Mysl Zek Föenerové byla plná těchto věcí. 

Například muž, který dokáže vidět budoucnost (i když ji samozřejmě neviděl příliš jasně, jinak by sem přece nikdy nepřijel zemřít), a samotný Trask, pro kterého byla lež jako facka... jeho prostě nešlo obelstít! A mentalisté: ti tu byli také. No, to nebyla zase tak neobvyklá schopnost; dokonce i Szganyové ji v sobě do určité míry nosili. Byla v jejich krvi, dědictví stovek let pod nadvládou Vampýrů. Ale tihle lidé z pobočky B nebyli Szganyové. Ne, byli to odborníci, podobně jako Malinari, až na to, že postrádali několik... maličkostí? A samozřejmě tu největší výhodu - nebyli to Vampýři! 

Vezměme si například Zek. Žena, která svými myšlenkami dokázala dosáhnout přes celý svět a spojit se s Traskem - který sám mentalistou nebyl - a domluvit se s ním? Jistě, ti dva se milovali, takže mezi nimi existovalo něco jako vzájemné napojení, jako například u dvojčat. A Malinari si musel přiznat že je talentovaná! 

Nebo spíše byla... 

Odborníci, rivalové, nepřátelé a stopaři, kteří se nikdy nevzdají. Další z důvodů, proč musí zemřít, a to dnes v noci. Ale bylo by bývalo mnohem užitečnější se o nich nejdříve něco dozvědět. Ti lidé, jako například ten jasnovidec nebo lokátor a samotný Ben Trask... a ta dívka. 

Ta dívka, ano... 

Nebyla žádnou odbornicí, ještě ne; ještě se nedostala na úroveň schopností Zek Föenerové. Ale na jinou telepatickou mysl (například na tu Malinariho) působila jako malý plamínek plápolající v psychickém éteru a on ji cítil od chvíle, kdy dorazila do Brisbane. Ale v této těsné blízkosti - protože ona byla nyní blízko, a navíc nezkušená - možná by si mohl dovolit se k ní na chvíli vetřít, aniž by riskoval, že odhalí jeho přítomnost. Samozřejmě že by se tak otevřel i lokátorovi. Také by to ale vneslo trochu vzrušení do hry, a to by ho mohlo rozptýlit. Lidé, dokonce i talentovaní lidé, kteří mají strach o svou vlastní kůži, nemají mnoho času na nějaké slídění v myslích druhých. Samozřejmě, pokud nehledají úkryt. 

Výborně, zpestření. Stejně, hra se vyvíjí až příliš pomalu. 

Ze své pozorovatelny si Malinari z výšky prohlížel Xanadu a zábavní centrum s kasinem (v té tmě byly ponořeny do stínu, ale on jasně viděl každičký detail) a na svém panelu si vybral jeden z vypínačů. Tam dole se zatím jeho nepřátele rozmístili do výchozího postavení. Několik mužů zůstalo v záloze, byli čtyři. Rovnoměrně se rozmístili před vstupem do zábavního centra v zahradách a kolem bazénů, které obklopovaly kasino. Ti čtyři si nepochybně byli jisti, že si dokážou ,upevnit' své strategické pozice za nízkými zdmi přímo před chatami v jejich nejvnitřnějším okruhu. Byli vybaveni dokonalými zbraněmi s nočním viděním, které jim umožňovaly lépe mapovat prostředí, a považovali své pozice za ,ideální' v případě, že by nepřítel přilétl ze vzduchu z centrální části. 

I oni poletí - protože dvě z těch stanovišť byla podminována. 

Malinari na chvíli váhal nad svým vypínačem, zatímco si jeho šarlatové oči vybavené nočním viděním pečlivě prohlédly a uložily do paměti druhou fázi nepřítelova rozmisťování. 

Před chvílí se na příjezdové silnici objevilo velké vozidlo - kloubový vůz, na kterém byly obrazy všeobecně známého výrobce piva, projel branou Xanadu, obrátil se a se sykotem zastavil na prázdném parkovišti. Z přední části toho vozu vyskočila skupinka čtyř těžce ozbrojených mužů a rychle se vydala ke středisku, směrem k zábavnímu podniku. 

Vnitřní skupina - ve vnitřní části zahrady u kasina - pět důstojníků z helikoptéry se rozptýlilo, aby mohli obklopit mohutnou rotundu samotné centrální budovy. Muži z operačního vozu teď střídali ty čtyři v zadním voji za nízkými zdmi, čímž jim umožnili postupovat vpřed a posílit tak útočnou skupinu po obvodu domu. 

Až dostanou příkaz, tři z těchto speciálně cvičených vojáků vejdou do budovy zábavního podniku hlavním vchodem; zbytek mužů, rozprostřených po obvodu budovy vstoupí dovnitř jinudy. Zvlněné průčelí kasina navzájem propojené betonovými panely, sklem a zpevněnými plasty by je jen stěží dokázaly zastavit, tím si byl Malinari jist. Koneckonců, tohle byl zábavní podnik, ne pevnost! 

Tolik o vojácích. Malinari správně předpokládal, že jejich velitel zůstane s Traskovou pobočkou E a jejími členy, kteří se nyní shromažďovali ve skupince za menším vozidlem na hlavním prostranství nějakých dvacet, dvacet pět metrů od zastřešeného vstupního schodiště kasina. Věděl, že jsou to oni, díky jejich mentálnímu záření. Pche! Klidně by na sobě mohli mít osvětlené nápisy! Byli pro Malinariho tak ,viditelní' jako pro pilota jejich helikoptéry... stejně tak, jako by byl viditelný i samotný pilot, kdyby se nacházel na zemi. 

Tak, byli připraveni vyrazit. Blízkost útoku, ke kterému se nyní schylovalo, by sama o sobě mohla Malinarimu poskytnout dostatečnou zábavu a dovolit mu vniknout do mysli té dívky, aniž by si toho lokátor povšiml - ale raději si to rozmyslel. Bylo mnohem lepší se pojistit než později litovat. 

Ať toho litují oni. 

Ještě dříve, než sem ti lidé dorazili, vyvolal Malinari mlhu. Jeho tělo a podstata - samotná jeho existence v tomto nebo nějakém jiném světě - byla v rozporu s přírodou. On byl jedem, který účinkoval jako katalyzátor na a proti jakémukoliv přírodnímu nebo pozemskému prostředí. 

Jakmile otevřel póry svého metamorfického těla a rozhodl se mlhu vytvořit, začala ji jeho pokožka vydechovat. A nejen to, i příroda byla nucena s ním spolupracovat, odpovědět na jeho volání. Dokonce i když byla země vyschlá, dokázal Malinari vyvolat hustou mlhu, jako odporný, vzdušný pot, kterým zamaskuje svou přítomnost. Na Sluneční straně měla tato mlha dva účely: s větší přesností nesla jeho sondy k cíli (protože sloužila jako prodloužení jeho samého, jako médium jeho mentalismu) a také ho ukryla, pokud měl nějaký důvod se skrýt nebo chtěl nepozorovaně uniknout - sloužila zkrátka jako kouřová clona. 

Ale tentokrát, aby na sebe nepřipoutal pozornost nepřítele, ji začal tvořit jen velice pozvolně. Nyní se jemná, mléčná mlha vznášela nad hladinou bazénů, kdežto v zahradách nad povrchem země byla sotva viditelná. Ale pokud by si to Malinari býval přál, propukla by celou svou silou. A v masakru, který měl brzy přijít, ji vyvolá zcela jistě, aby přenesla jeho mentalismus, který vyvolá děs a ještě posílí zmatek. 

Takže nadešel čas trochu to tu rozhýbat. Přišel čas se bavit. Čas ukázat těm hlupákům, kdo je Malinari. 

Odvážil se vyslat rychlou, směrovanou sondu, našel skrze otevřené dveře kasina jednoho ze svých otroků, dal mu rozkaz a zase ji stáhl... víc si nedovolil! Malinari ucítil, jak se na jeho sondu něco pověsilo - a také ,uslyšel' Chungovo zalapání po dechu, když tu sondu rozeznal: „Co to sakra... ?" - a sepnul první ze spínačů... 

O šest nebo sedm minut později: 

Uvnitř neškodně vypadajícího - ve skutečnosti však silně vyzbrojeného - přívěsu byli Ben Trask, David Chung, Ian Goodly, Liz a major SAS každý svým způsobem znepokojeni. Major proto, že se jeho hlavní operační vůz a záložní skupina o několik minut opozdili. 

Pilot helikoptéry Jedna jim vysvětloval důvod: na motoru operačního vozu vznikla závada; a v kombinaci s prudkým svahem, do kterého se musel vyšplhat, jej to ještě více zpomalilo. 

„To stoupání," povídá Trask. „Ale mohlo se nám klidně do cesty postavit dalších sto problémů s dopravou. No, s touhle komplikací jsme samozřejmě počítali. Proto jsme se rozdělili do tří týmů: helikoptéra, auto, operační vůz. Fajn, takže pro tuto chvíli nám schází čtyři muži. Ale za předpokladu, že je náš odhad Malinariho sil správný, pořád nad ním ještě máme přesilu tři na jednoho. Ale naše palebná síla je nesmírná." 

„To mě právě znepokojuje," řekl Chung. „To, co jsi právě řekl o našem odhadu. Protože pravdou je, že je to můj dohad, takže je to ve skutečnosti všechno na mně." 

„Ne, není," namítl Goodly. „Je to náš nejlepší odhad a každý z nás je v tom zapojen stejným dílem. Nebo bychom alespoň měli být. A stejně, jak už jsem předtím říkal Benovi: naše talenty pracují společně." 

Trask se na něj podíval. „Pořád nic?" 

„Jen zmatek," odpověděl jasnovidec. „A špatný pocit." 

„Ten máme oba," řekl Trask a všichni přítomní si všimli, že se kouše do horního rtu. „Pocit... že všechno tohle je špatně. Dobře, dalo se čekat, že v opuštěném středisku nebudou svítit světla - proč plýtvat energií? Ale to ticho, ten pocit napětí a ta nečinnost..." 

„Naše nebo jejich?" otázala se Liz. 

Trask potřásl hlavou. „Nevím - opravdu nedokážu určit - co jsem čekal. Ale určitě ne tohle. Chápejte, musí vědět, že jsme tady, určitě. Tak co, sakra, dělá? Davide," obrátil se k lokátorovi, „nemáš tušení? Cítíš nějaký pohyb? Co se tam děje?" 

Chungovo vysoké čelo se nakrabatilo ostrými rýhami soustředění. „Je to hodně zvláštní," prohlásil. „Zaznamenávám chvilkové záblesky. 

Je to myšlenkový smog, to zcela jistě, ale přichází ze tří nebo čtyř různých míst a já je nedokážu lokalizovat. Jeden z nich je stoprocentně tam nahoře v hlavní budově. Ale ty další..." Skrze stažené okno svého auta pohlédl na potemnělé útesy, které se vypínaly do výše a obklopovaly noční zábavní podnik, a zamračil se. „Tam nahoře, někde pod zemí... víc si netroufám odhadovat." 

„Tam nahoře, zřejmě v bublině na tom zábavním centru," hádal Goodly. Načež se Chung pouze zamračil. 

„No, možná," pokrčil rameny. „Tenhle smog je nejsilnější ze všech. Ale má zapojeny mentální štíty, tím jsem si jistý." 

„Malinari!" zabručel Trask pochmurně. „Jeho orlí hnízdo. Z venkovní strany pokryté solárními panely natřenými načerno, a pravděpodobně ještě zakryté závěsy, aby jej chránily. No, ten vrahounský parchant bude dnes potřebovat všechen svůj um!" 

„Takže on je tam nahoře," poznamenala Liz, „ale co je potom tam dole? Vypadá to, že měl Jake pravdu. I podle těch plánů to tady vypadá na opravdový labyrint." Pak se obrátila k Traskovi: „Bene, dovolte mi se do toho také zapojit a potvrdit Davidovy..." 

„V žádném případě!" zvolal Trask a otočil se k ní. „To je absolutně vyloučeno. Žádný telepatický kontakt, ne s Malinarim. Až to bude absolutně nezbytné, pak tě možná využiji - ale do té doby ne. Podívej se, on je mentalista srovnatelný s Janošem Ferenczym. Vládne myslí, do které ti nedovolím vstoupit, jak se ti zachce!" Členům pobočky E byly nabídnuty náhlavní soupravy; Trask je odmítl s vysvětlením, že nastal čas, aby se jejich talenty zapojily do hry, a k tomu potřebují čisté, klidné hlavy. „Uprostřed bojů bude pro Liz velice jednoduché splést si hlas ve sluchátkách s hlasem ve své mysli. Totéž platí pro Goodlyho: nemůžeme si dovolit mu nasadit sluchátka, protože chceme, aby zůstal soustředěný na to, co se děje zrovna teď, a neušlo mu, co se má stát! A co se týče mě: něco mi tady smrdí, takže až se ukáže pravda, chci to okamžitě vědět. Nechci, aby mou pozornost odváděl všechen ten vojenský žargon nesený rádiovými vlnami. A mimo to, naším záměrem je stejně zůstat nablízku vašim mužům po celou dobu akce. Takže oceňujeme vaši nabídku, ale tohle je jedna z těch situací, kdy přístroje musí ustoupit přízrakům." 

Najednou však uslyšeli praskání statické elektřiny, načež major zvedl ruku. A o chvíli později: „Operační vůz už je v dohledu." Ulehčeně si oddechl. „Sice to pro ně bylo velice náročné, ale už dorazili." A zatímco vystupoval z auta, pokračoval: „Je čas se trochu nadýchat čerstvého vzduchu, ale raději se ukryjte za vozem. Nejsme chráněni směrem od kasina a mohli bychom se ocitnout pod palbou." 

„Přesně tak!" souhlasil Chung, který stěží vypravil ta slova ze svého vyschlého hrdla - vyschlého z náhlého objevu myšlenkového smogu, který odhalil, zatímco major mluvil. „A tam nahoře po schodech, když projdete přímo těmi dveřmi, je další zdroj!" 

„Jste si jistý?" uchopil ho major za paži. 

„Tam," začal se potit Chung. „Někdo - něco - čeká!" A chvíli na to, přestože už bylo docela chladno, se začali potit všichni. 

Aniž by se předem ohlásil, začal major mluvit do svého mikrofonu. „Skupino u hlavního vchodu, raději si dávejte dobrý pozor. Na recepci na vás někdo čeká. Než vejdete dovnitř, možná by vám pár granátů mohlo uvolnit cestu a omráčit je. A pro všechny ostatní: pokud už vám to neřekl Jestřábí oko, tady je situační zpráva: operační vůz už dorazil. Až se příště ozvu, pravděpodobně to bude s příkazem jít do akce. Rozuměli všichni? Přepínám." 

„Rozumím," ozvalo se několik nervózních odpovědí, pak praskání statické elektřiny a ticho... 

Vteřiny ubíhaly neuvěřitelně pomalu. 

Pak se ale ozval hřmotný hluk motoru, zasyčely vzduchové brzdy a nakonec i zpráva, na kterou major celou dobu čekal: „Zero, tady podpůrné komando. Omlouváme se za zpoždění. Jsme téměř na místě." 

Major se obrátil k Traskovi a řekl „Takže představení může konečně začít. Chcete jim něco říct?" 

„Vašim mužům?" Trask zavrtěl hlavou. „Jen jim popřejte hodně štěstí." A major to udělal. 

A Trask si pomyslel: Zatraceně! Ani neznám jméno tohohle chlapíka! Jména některých jeho mužů znám, ale ne jeho. Ale tak už to s těmito lidmi chodí. Ve své podstatě mají hodně společného s pobočkou E: čím méně toho o nich víme, tím více jsou v bezpečí. 

V nočním zmatku nastal rychlý, nepravidelný pohyb: temné obrysy přikrčených mužů, pohybujících se vpřed, posilující útočné jednotky v okolí kasina. Major sledoval dalekohledem s nočním viděním, jak zaujímají své pozice, potom se obrátil k Traskovi a řekl: „Jsme připraveni?" 

Trask přikývl. „Jdeme na to," zavelel. „Bože, čím déle vyčkáváme, tím silněji to cítím!" 

„Dobře," souhlasil major. A pak začal mluvit do svého mikrofonu, „Tady Zero, mluvím k útočné jednotce. Jdeme dovnitř. Útok! Útok! 

Útok!" S těmito slovy se rozpoutalo peklo - a i když to nebylo přesně podle očekávání, už se to nedalo zastavit. 

Najednou sebou lokátor David Chung prudce trhl. Jeho oči se široce otevřely a on na něco ukázal - na nějaký blíže neurčený bod na úpatí útesu nad zadní částí střediska - a chytil se Traskova lokte. Trask se na něho překvapeně podíval a Chung zalapal po dechu: „Co to...?" 

A ve stejný okamžik: 

Nějakých patnáct metrů za jejich skupinou, tam, kde se ukrývali za ,bezpečnou' stranou obrněného vozu, zablesklo proti obloze oslepující světlo, které rozjasnilo noc; v zápětí nato se ozvalo ohlušující zadunění exploze a smrtelný výkřik jednoho z vojáků. 

Výbuch byl tak silný, že je to všechny mrštilo proti boku vozu a vozidlo samotné se rozhoupalo na pérování. Oči všech zmateně mžouraly a ruce se zvedly v obranném gestu před ohromené obličeje. Pak se z oblohy začal snášet prach a oni se začali rozhlížet kolem sebe. Vojáka speciálních jednotek vyhodil výbuch vysoko do vzduchu, roztočil ho jako lidskou rachejtli téměř ho to roztrhlo napůl, sežehlo a spálilo - byl velice očividně mrtvý. 

Cihly z nízké zdi, za kterou se vojáci ukryli - které chránily také Traska a jeho skupinu před nejhoršími následky výbuchu začaly dopadat na zem; téměř polovina odlomené cihly udeřila Chunga do hlavy, takže byl opět odhozen na boční stanu vozidla. Muž se v krupobití menších úlomků sesunul na zem. 

„Ježíši Kriste!" Major se narovnal a rozběhl se k místu, kde v troskách zdi leželo tělo jeho muže. 

Trask ho zadržel a řekl mu: „Viděl jste to, co já. Teď už mu nepomůžete." 

„Ale co to, sakra...?" zeptal se major bezmocně, i když jeho otázka nebyla namířena na nikoho. „Minomet? Granát? Omyl? Bože, musela to být zatracená nehoda!" 

Mezitím se noc proměnila v ohlušující vřavu. 

Od kasina přilétl smrtící proud kulek z automatické zbraně; odrazily se od boku vozidla a odněkud ze tmy se ozval výkřik vojáka: „Koupil jsem ji! Bože - já jsem ji koupil!" Neznělo to jako výkřik muže, spíše jako nářek malého, zmateného dítěte. 

Pak se vchod do kasina rozzářil dvěma koulemi oslnivého bílého světla - oslepující záblesky a úlomky dvou tříštivých granátů - v záblescích se mihly postavy, osvětlené rychle pohasínající září. 

Celou budovou otřásaly výbuchy, způsobované dvojčlennými družstvy vojáků razících si cestu skrze venkovní zdi, a následně krycí palba, když se muži vrhali skrze kouřící otvory dovnitř. 

„My také musíme dovnitř," prohlásil major. „Musíme vědět, co se děje. Ale nejdříve prohlédnu toho vašeho zraněného." 

Položili Chunga na přední sedadlo automobilu. Něco si pro sebe mumlal, takže bylo jasné, že pomalu nabývá vědomí. Major podal Liz obvaz a řekl: „Zastavte mu to krvácení. Vypadá, že bude v pořádku, ale raději zůstaňte s ním. Kde máte zbraň?" 

Liz si vytáhla svůj Baby Browning, odjistila jej a položila na přední palubní desku tak, aby na něj v případě potřeby rychle dosáhla. 

Trask se naklonil dovnitř a dotkl se jejího ramene. „Raději udělej, co ti říká," radil jí. „A až odejdeme, zamkni dveře." Na chvíli zůstala Liz otřesená, dezorientovaná a měla obavy o Chunga, takže udělala, co jí poručili. Skrze okno se dívala za majorem, Traskem a Goodlym, jak odcházejí ke kasinu. 

Po chvíli otevřel Chung oči, podíval se na Liz a řekl: „Je tam... nahoře... Malinari!" Podařilo se mu trochu se nadzvednout, aby ho Liz mohla snáze ošetřit a obvázat mu ránu. Díval se na (nebo možná i skrz) kasino. Bylo to těžké určit, protože koulel očima a pohled měl rozostřený... 

„V té bublině na vrcholku budovy?" zeptala se Liz a souhlasně přikyvovala. „My víme. Už šli dovnitř." 

„Ne!" Lokátor se pokusil zavrtět hlavou. „Ne v budově, tam nahoře! Tam... tam nahoře..." 

„Nahoře?" Liz dokončila obvazování Chungovy hlavy. Upevnila obvaz a podívala se směrem, kterým ukazovala Chungova roztřesená ruka. „Na té hoře?" 

„Na útesech," mumlal. „Je...je na těch útesech!" 

Pak už to bylo všechno instinktivní, okamžitá reakce. Liz neváhala a zcela automaticky vyslala své telepatické myšlenky, které se nesly na Chungových vláknech sond, a ty je vedly jako laserově naváděná střela ke svému cíli. S tím rozdílem, že v tomto případě byl cíl mnohem nebezpečnější než střela. 

Achchchch! ozvalo se v Lizině mysli - hlas podobný páře unikající z hrnce nebo syčení vulkanického jícnu - Není to naše malá telepatka osobně? Liz nyní doopravdy cítila, jak si v její mysli prohlíží veškeré vědomosti, ohmatává je a ukládá do paměti. Vysunula své štíty a ucítila, jak ta ohyzdná, slizká přítomnost Malinariho odchází a vzdaluje se, až se ztratila úplně. 

„Můj Bože!" Probudila se v ní šílená aktivita, popadla svou pistoli, pozpátku vylezla z auta. „Musím to říct Benovi!" Pak se ale zarazila a naklonila se zpátky k Chungovi: „Davide, já..." 

„To je v pořádku." Chung už se mezitím dostal z nejhoršího, a věci mu začínaly dávat smysl. „Běž a najdi je, Liz. A řekni jim, že Malinari je tam na těch útesech. Pokud si zavolají helikoptéru a řeknou pilotovi, aby zapnul termální kameru, najde toho parchanta bez problémů." Podařilo se mu s námahou se posadit. 

„Zamkněte si dveře, až odejdu," poradila mu. Pak se přikrčila a rozběhla se směrem ke kasinu... 

XXXIII 

V pasti! 

Pilot helikoptéry Jedna uslyšel majorovo volání do akce, viděl exploze a slyšel něco z těch zpráv, které si vyměňovali jeho kolegové dole na zemi. Útok na zábavní středisko se o několik minut opozdil; byl čas poskytnout jednotkám na zemi trochu té podpory ze vzduchu; z nebe se snesly pátrající jasné kužely světla - namířené dovnitř do kasina, aby oslnily každého, kdo by se snažil uniknout. 

Stejně jako zbytek útočných ozbrojených sil, i Liz měla reflexní pruhy na přední i zadní straně své uniformy. Chránili se tak před možnou situací střelby do vlastních řad. Osvětlená jako lidský neon, se zbraní v ruce se rozběhla směrem k budově a vyběhla po schodech dovnitř. Ze dveří, které jen tak tak visely na svých pantech, se ještě stále kouřilo. Nikde ani památka po vojácích, jen zevnitř zaslechla občasnou střelbu... 

Několik minut předtím, nedaleko od rozbitých dveří hlavního vchodu, našli Trask, Goodly a major zraněného vojáka. Seděl na zemi, zády opřený o automat na mince. Byl zasažen kulkou do nohy, ale dokázal si ránu sám ošetřit. „To bude v pořádku," procedil skrze zaťaté zuby. „Já se o sebe postarám - ale vy byste si měli vzít tohle." Trask si od vojáka vzal plamenomet a nádrž s hořlavinou a jasnovidec mu pomohl na nohy. Zraněný voják si ponechal svou automatickou zbraň; když odcházeli, zasunul do ní nový zásobník. 

Trask s majorem zamířili hlouběji do zakouřeného nitra budovy. Major mluvil cestou do sluchátek: „Tady je Zero. Moje skupina vešla dovnitř hlavním vchodem a postupuje kupředu. Podejte hlášení, přepínám." 

Vzápětí se ozvaly odpovědi: 

„Zero, tady je skupina Alfa. Jsme na schodech na vzdálenější straně, vystupujeme do vyššího patra. Zatím jsme pozice nezaujali." 

„Zero, tady je Charlie. Jsme před vámi blízko centrální části. Jeden muž je zraněn v přízemí vedle vchodu - a právě jsme našli něco odporného." 

„Zero Charliemu, jak zlé to je?" 

„Charlie Zeru, není to životu nebezpečné – ale je to hnusné." 

„Zero Charliemu, vašeho muže jsme potkali," řekl major. „Je v pořádku... ale měli jste si vzít jeho plamenomet." 

„Charlie Zeru, neměli jsme čas se zastavit. Pronásledovali jsme náš cíl. Stále je někde tady. Myslíme si, že je někde blízko výtahů." 

„Zero Charliemu, zůstaňte na místě," zavelel major a pospíchal spolu s Traskem a Goodlym za nimi. 

V přízemí kasina hořelo několik syčících fosforových světlic, převážně po obvodu místnosti podél zdí; ty sice produkovaly světlo, ale také kouř, což vyvolávalo pocit tajuplné atmosféry plné stínů. Skupina Charlie (která byla nyní tvořena pouze dvěma muži, praporčíkem druhé třídy Zrzkem Bygravesem a jedním vojákem) čekala na půl cesty mezi dveřmi a centrální skupinou výtahů. Když v kouři zasvítily jejich reflexní uniformy, majorova tříčlenná skupinka zamířila k nim a vzápětí spatřila jejich strašlivý objev. 

Viselo to tam za kotníky, hlavou dolů z lustru. Pavoučí postava muže, která se pomalu otáčela na trojité smyčce vytvořené z elektrického kabelu. Hrdlo toho muže bylo proříznuto od ucha k uchu a jeho pokožka byla bílá jako sníh, bez jediné kapičky krve. Zem však byla potřísněna jen několika rudými skvrnkami... 

I přesto, že to tělo viselo hlavou dolů, Trask ho okamžitě poznal. „Lizin milovník letadel," řekl zachmuřeně. „Tak dopadnou ti, kdo pomáhají upírovi! Budeme ho muset spálit. Až odsud budeme odcházet, vypálíme to tu do základů!" 

Major se k němu obrátil a řekl: „Trasku, teď se ale soustřeďte, ano? Nyní mě všichni poslouchejte. V téhle skupině je nás pět. Všichni jsme ozbrojeni a k tomu máme plamenomet. Další muži stoupají po obvodových schodech, a tím blokují cestu. My víme, že se náš hlavní cíl skrývá v bublině na vrcholku kasina a nemá kudy uniknout. A také víme, že má nejméně jednoho vojáka, strážce, nebo..." Podíval se na Traska s žádostí o pomoc. 

„Otroka," řekl mu Trask suše. „Říkejte mu otrok." 

„Jednoho otroka," pokračoval major. „Je to ten, kterého jste pronásledovali - tady někde jste ho zahlédli; což může znamenat, že hlídal výtahy, aby ochránil svého pána. Takže se vydáme přímo tam, k těm výtahům. Ale pamatujte si: ten chlápek má tu výhodu, že vidí ve tmě. Vaše letecké uniformy vám umožňují vidět se alespoň navzájem. Takže se rozprostřete, ale zůstaňte na dohled a doslech jeden druhému." Když skončil, otočil se a zamířil hlouběji do nitra kasina. Ostatní se rozestoupili kolem stěn. 

Krátce nato spatřili centrální šestiboký sloup s výtahy a zároveň se z jejich blízkosti ozvala dávka z automatické zbraně. Kulky se zavrtaly do řady tiše stojících automatů jako neviditelná cirkulárka, rozpáraly je a z jejich útrob se na podlahu vysypaly mince. Pak si jedna z těch kulek našla Bygravese a vyhodila ho do vzduchu. Byl zasažen do pravého ramene, raněn, ale jeho zranění nebylo v žádném případě smrtelné. Důstojník se sesunul k zemi společně s proudem stříbrných mincí, výstřikem rudé krve a výkřikem odporu a pocitem marnosti. 

A v centrální části, blízko dveří výtahu označeném SOUKROMÝ, stála stvůra s rudě zářícíma očima vzdáleně připomínající lidskou bytost. V rukou se jí kolébala zbraň, ze které ještě naposled vyšla dávka, než ji major zasáhl kulkou přímo do levého oka. Upíří otrok se svalil na dveře výtahu; nohy mu podjely a on se sesunul do sedu. 

Zatímco Bygravesovi spěchal na pomoc jeho podřízený, Trask s ostatními se přiblížili k upířímu otrokovi. Jeden z dvojice Malinariho hlídačů. Podle všeho musel být mrtev... ale nebyl. Jeho pravé oko, zářící v tom přítmí žlutým světlem, se otevřelo, otrok se převalil na jeden bok, pak obličejem k podlaze a začal se trhavě plazit pryč od výtahů. V další chvíli ho ale jeho síly zklamaly. Zastavil se, několikrát zakašlal a pak zasípal: „Ale do prdele!" 

Už před tím zahodil svou zbraň, takže pro nikoho nepředstavoval žádné nebezpečí. Vzhlédl vzhůru k Traskovi a jeho kolegům a jeho zaťatá levá pěst se chvěla a cukala ve snaze se k nim natáhnout. Místo levého oka mu v hlavě zela tmavá díra, ze které se řinula krev smíšená s mozkovou tkání. Zbytek jeho obličeje byla jedna velká rudošedá lepkavá skvrna. 

Major od něj trochu poodešel a pečlivě zamířil, když tu se pěst toho otroka otevřela a na zem vypadl kovový klíček. „To je to, co ch-chcete, že jo?" zamumlal. „No tak, s-skonči to. A pak najděte toho parchanta a od-oddělejte j-jeho." 

Major ale nemusel už nic dokončovat. Protože jakmile se hlava toho muže sesunula na podlahu, z díry po jeho oku vytryskl proud krve a nějaké odporné tekutiny. Ještě jednou sebou škubl a bylo po něm. 

Trask přivolal výtah; když se otevřely dveře, Goodly zvedl klíč a major zavolal na Bygravesova podřízeného: „Pokuste se toho důstojníka odtud dostat. A ujistěte se, že i váš třetí člen je v pořádku. My jedeme nahoru." Pak nastoupil společně s Traskem a Goodlym do výtahu. 

Na ovládacím panelu na zadní stěně výtahu bylo několik tlačítek. Dvě pro podzemní patra, jedno pro přízemí a pak první a druhé patro; pak tam byly ještě dvě klíčové dírky. U jedné z nich byl nápis SOUKROMÝ NAHORU. Další klíčová dírka neměla žádné označení. Jasnovidec se podíval na klíč ve své ruce a řekl: „Jak neuvěřitelně jednoduché... že ano?" 

„Až příliš jednoduché," zabručel Trask. „Zatímco my ztrácíme muže na všech frontách." 

„Váš talent?" zeptal se major. „Pořád jste ještě znepokojený?" 

„Je mi z toho úplně nanic!" na to Trask. „Všechno je špatně. Jenže teď už se s tím nedá nic dělat, akce běží." Kývl na Goodlyho a ten zasunul klíč do dírky s nápisem NAHORU a otočil jím... 

Uvnitř kasina, kousek od hlavního vchodu, narazila Liz na zraněného vojáka a pomohla mu dostat se ven na čerstvý vzduch. Myslela si, že bude schopen přivolat helikoptéru Jedna, ale jeho vysílačka byla poškozena, když byl zasažen. Proto ho zanechala tam a vrátila se zpátky do budovy. Od důstojníka se dozvěděla, že Trask s ostatními mířil naposled, když ho viděl, k centrálním výtahům. Také ji varoval, že ten upíří snajper, který ho zasáhl, je pořád ještě někde uvnitř. 

Liz tedy vešla dovnitř, ale dobře věděla, co ji tam může čekat, a tak si nedovolila na Traska zavolat. Mezitím už také vyhasly některé světlice a celá budova byla mnohem více zakouřená a ztemnělá. Takže když Liz zaslechla nějaké zvuky někde ze spodních pater - křik, střelbu a rány - vydala se oklikou v úmyslu vyhnout se nepříjemnostem. Tím se jí ale podařilo vyhnout se také Zrzkovi Bygravesovi a jeho muži, kteří mířili směrem ven. 

Nicméně, Liz byla velice odhodlána ve svém úsilí - chtěla najít Bena Traska a předat mu Chungovu zprávu - proto nevěnovala pozornost svým telepatickým štítům. To bylo přesně to, na co čekal Nephran Malinari. 

Bene, kde jste? ptala se úzkostlivě, když se před ní objevil šestiboký sloup s výtahy. Jenomže Trask samozřejmě nebyl žádný telepat a Lizina sonda (pokud tedy nějakou vyslala, pokud se o nějakou vůbec pokusila, neboť ve skutečnosti mluvila sama se sebou; byla to přirozená reakce na okolnosti, jako pískání ve tmě) prostě nebyla vyslyšena. 

Nebo tedy měla zůstat nevyslyšena. Jenomže opak byl pravdou. 

Liz? (nebyl to hlas Bena Traska? - jeho telepatický hlas? - to, co zaznělo v její hlavě!) Jsi to ty, Liz? Ale... ty mě slyšíš? Jestli ano, prosím, poslouchej mě. Musíš nám pomoci. Jsme tady dole uvězněni v pasti, za vodotěsnými dveřmi, které se dají otevřít pouze z druhé strany. Z té tvojí. A navíc jsme tu stříleli, takže tu vypukl požár. Uhoříme tady. Liz, pokud nám nepomůžeš! 

Liz doslova cítila ten žár, který se přenášel tím mentálním SOS, skoro ji samotnou olizovaly plameny, tak jasná byla ta zpráva. Jasná, jako ještě nikdy předtím. Takže měl možná Jake pravdu: její talent sílil s každou minutou. Ano, musí to být tím. 

Bene, posílala Liz své myšlenky. Ale jak vás můžu nají/? Kde jste? 

Tady, dole, odpověděl. Dole, v útrobách tohoto místa. Dostaneš se sem výtahem. To je jediná cesta. 

V útrobách tohoto místa? V podzemí, v labyrintu všech těch tunelů a potrubí? Instinktivně se podívala na podlahu... a spatřila hrůznou postavu mrtvého muže, který tam ležel s mozkem vytékajícím z, očního důlku. 

Liz odskočila, ale Ben to samozřejmě viděl skrze její oči a rychle promluvil: Toho jsme dostali my, a ostatní jsme našli tady dole. Ale budeš v bezpečí, protože jsou na druhé straně toho požáru. Použij výtah, Liz, ten, co je označen SOUKROMÝ. Ale prosím, rychle! 

Liz zmáčkla tlačítko výtahu, aby jej přivolala, a se znepokojením se dívala na indikátor nad výtahem naznačující, že výtah sjíždí z horních pater k ní. Byl nahoře? No, asi ho použili vojáci. Protože samozřejmě museli prohlédnout celou budovu. 

Dveře se otevřely a ona nastoupila dovnitř. Hlas - Traskův hlas v Lizině mysli - řekl: Je v některé z těch klíčových dírek klíč? Nyní zněl jeho hlas ještě úzkostlivěji, naléhavěji a také v něm zaslechla ještě něco jiného... možná očekávání? Samozřejmě že ano! Ona mu přece dala naději a on se těšil na to, až je Liz zachrání. 

Klíč, ano, řekla mu. V dírce označené NAHORU. 

Vytáhni ho, řekl jí. A strč jej do té druhé dírky. Otoč tím klíčem o devadesát stupňů po směru hodinových ručiček. Ale rychle, Liz, rychle! 

Udělala přesně, jak jí Trask řekl. Výtah se pohnul a vezl ji dolů, dolů, dolů... 

Na ostrově Jethra Manchestera přiběhli Jake Cutter, Lardis Lidesci a Joe Davis na otevřený, zastřešený konec uměle vybudovaného kanálu, kde byla zakotvena milionářská jachta - doslova plovoucí dům - na půl cesty mezi vilou a mořem. Z toho místa se ozývaly rozrušené hlasy, takže se skupinka rozdělila na dvě. Davis se vydal tou delší cestou kolem celé konstrukce, zatímco Jake společně se Starým Lidescim se plížili k lodi od hořící vily. 

Zamčená vrata byla otevřená, ale jachta byla stále ještě uvázaná. Jak loď, tak strop té konstrukce s rovnou střechou byly osvětleny svými vlastními zdroji světla. Pod baldachýnem zakrývajícím palubu za kabinami stáli dva muži a hádali se. Ten jeden byl starší, vyšší, měl šedivé vlasy a vousy. Na sobě měl khaki košili a šortky. Ve svém napřímeném, hrdém postoji vypadal téměř jako voják. To byl samotný Jethro Manchester. Jake ho poznal. Mladší muž, který na toho prvního mířil brokovnicí, byl menší, zavalitější; ale jeho tvrdý, osmahlý a větrem ošlehaný obličej byl velice podobný Bruci Trennierovi, na kterého Jake nikdy nedokáže zapomenout. Bezpochyby to byl jeho starší bratr. 

„Martine," zazněl Manchesterův hlas do tmy. „Copak nechápeš, že tohle je konec? Že těm lidem neutečeš? Vždyť jsi jako chodící mor, nákaza - my oba, ty i já - a ten mor je horší než kterýkoliv jiný, o kterém se dočteš v Bibli! Ty bys ho chtěl rozšířit mezi lidi? Vidím, že ano. No, proč ne, vždyť už jsi jím nakazil i mě a mou rodinu! Byla to odporná zrada, Martine! Takže si říkej a dělej, co chceš, ale mou loď si nevezmeš. Je moje a budu se na ní plavit pouze já... ať už to bude kamkoliv." 

Manchester držel v rukou kanystr; když mluvil, vyléval se jeho obsah na palubu lodi. Pach benzínu se nedal s ničím zaměnit. 

„Jethro, já vím, že jsem ti hodně dlužen," promluvil Martin Trennier. „To je jediný důvod, proč jsi ještě stále naživu a já tady s tebou stojím a hádám se. Ale nemáš pravdu, že tohle je úplný konec. Tohle je totiž teprve začátek! Ty jsi byl poslední, komu to udělal - poté, co využil celou tvou rodinu - a poté, co nám slíbil, že to všechno vrátí zpátky a vyléčí nás. No, teď už víš, že je to lhář. A přesvědčil mě, abych tě také přeměnil. Ale jelikož jsi byl poslední, není to v tobě ještě dost silně zakotveno. Až se tak stane, až se proměníš úplně - což je nevyhnutelné! - pak pochopíš, že jsem měl pravdu. Takže mi uhni z cesty a nech mě jít. Nebo ještě lépe, pojeď se mnou a uvidíme, co jsme schopni spolu dokázat." 

Zatímco mluvil, Trennier vystoupil na břeh, aby odvázal lano, takže Manchester využil příležitosti a vzal si druhý kanystr. Dříve však, než mohl začít rozlévat jeho obsah, Trennier k němu přiskočil a vyrazil mu jej z rukou. Pak zamířil svou zbraň přímo doprostřed Manchesterova hrudníku. 

„Na tohle nemám čas, Jethro," zavrčel. „Můžeš se mnou jet, nebo si tu zůstaň. Buď budeš žít, nebo zemřeš. Vyber si, co chceš, volba je na tobě. Takže jak se rozhodneš?" 

Manchester vytáhl z kapsy svých šortek zapalovač. Jednou s ním škrtl - ale zapalovač nevzplanul! Trennier zaklel, ale nehodlal dát staršímu muži druhou šanci. Pažbou pušky udeřil Manchestera do obličeje tak prudce, že jej srazil na palubu lodi. Potom ho dovlekl k zábradlí a shodil jej do vody. A když Manchester plaval ke břehu kanálu, Trennier se opřel o zábradlí lodi, naklonil se nad vodu a bez míření vystřelil ze své pušky. 

Dál už to Jake nebyl schopen unést. Společně s Joe Davisem začali jednat. Davis vyběhl delší trasou podél lodi a cestou střílel směrem na jachtu. Jake běžel proti němu, pak se sklouznutím padl na kolena, aby mohl lépe zamířit burácející, všespalující trysku svého plamenometu na loď a muže na její palubě. 

Trennier znovu vystřelil. A znovu - střílel naslepo skrze míhající se plameny, které ho obklopovaly a zakousávaly se do něj zatímco loď doslova vybouchla jako sopka v gejzíru plamenů a on se proměnil v černou, vřískající siluetu, tančící v agónii, až se nakonec zhroutil do sebe a zůstal nehybně ležet. 

Když Jake vypnul plamenomet, z kanálu se ozvalo slabé šplouchání. Byl to Manchester. Jeho zátylek, krk a ramena byly pokryté sinale rudou barvou. „Vytáhněte mě!" křičel a dral se nahoru po schůdkách. „Dovolte mi vylézt z vody a pak to ukončete, ale ne ve vodě. Já jsem ve vodě žil celý život - žil jsem pro vodu - a nechci v ní umřít." 

Když vylezl na břeh a potácivě se postavil, Jake řekl: „Pane Manchestere, všechno jsme slyšeli. A je nám to opravdu líto." 

„Já vím, že je," kývl Manchester svou zkrvavenou hlavou. „Ano, a jsem rád, že jste přijeli. Moje rodina... už není a já... nemám ani důvod, ani právo tady být." S těmito slovy rozpřáhl ruce do tvaru kříže, napřímil se a zavřel své světélkující oči. 

Joe Davis zaťal zuby a zabil toho muže jedinou milosrdnou ranou; Starý Lidesci přišel blíže a použil svou mačetu; a nakonec, aby se opravdu ujistili, že je mrtev, Jake spálil jeho tělo plamenometem. Mezitím se jak jachta, tak přístřešek, který ji zastřešoval, proměnily v masu divokých plamenů. Všichni tři ustoupili a opřeli se jeden o druhého, zatímco pozorovali tu zkázu... 

Po chvíli se ozvala Davidova vysílačka a v ní hlas, který chtěl vědět, jestli už je po všem. David mu oznámil, že ano. Zavolal helikoptéru Dvě a všem ostatním řekl, že mohou provést závěrečnou očistu. Ale jakmile se společně se svou skupinou vydal směrem k vile: 

„Co je?" zvolal Jake nechápavě a začal se rozhlížet kolem sebe. Oči měl otevřené dokořán, jako by na zvlněném povrchu zahrad a skalek něco hledal. Jeho rudě ozářený obličej při tom vypadal skutečně šokované a zmateně. „Liz?" Ale jeho oči se ještě více rozšířily, když najednou prozřel. 

Byla to Liz, koho slyšel volat své jméno, ano, ale nebyla tady... byla v Xanadu! 

Jakeu! Jakeu, jestli mě slyšíš (její telepatický hlas byl sotva slyšitelný, ustrašený šepot, choulící se v koutku jeho mysli). Jestli ano, tak prosím, prosím přijď a dostaň mě odsud! 

A za jejím sladkým hlasem uslyšel další - odpornou, bublající věc - jako žhavý tér vařící se ve středověkém kotli nějakého tyrana: Ach, ne, není to naše malá zlodějka myšlenek? Teď už ti nikdo nepomůže. Myslela sis, že můžeš použít svůj mentalismus proti mně, ale Malinari ho použil proti tobě! Lhal jsem Benu Traskovi - je to sice nemožné, ale já jsem to dokázal - a také jsem zmátl vašeho lokátora. A co se týče toho vašeho skvělého jasnovidce: ten nevidí nic než zmatek, protože ta smrt a zkáza, kterou viděl, byla jeho vlastní, vaše a Xanadu - ale rozhodně ne moje! A ještě je tu ten Jake - možná tvůj milenec? Ale kdepak je teď? Och, cha cha chachacha! 

„Ježíši!" zakvílel Jake. Ale ihned věděl, co musí udělat. Korate! Zavolal do éteru svou řečí mrtvých. 

Už bylo na čase, ozval se hlas. Ale nejdříve mi řekni: uzavřeme spolu tu smlouvu, jak jsme se dohodli? Zveš mě dobrovolně do své mysli? 

Nešlo to obejít a nezbýval mu čas na smlouvání. Ano! Prohlásil Jake. Cokoliv! Jen mi ukaž ta čísla. 

Staniž se, zvolal Korat. Jakeovo vnitřní bytí se rozsvítilo jako lampa, když se ta neuvěřitelná čísla začala rozvíjet v ne zcela nekonečné řadě na obrazovce počítače jeho mysli. A ta řada opravdu nebyla bez konce, neboť Jake rozeznal ten vzorec a najednou ,instinktivně' věděl, kde jej má zastavit: 

Dveře! 

Běž! poručil Korat. A já půjdu s tebou... 

Jake vešel - vešel dovnitř skrze ty dveře - zmizel před očima Lardise Lidesciho a Joea Davise a byl pryč. 

„Cože?" Davis zůstal stát jako opařený v němém úžasu. 

Na chvíli dokonce i Lardis ztratil řeč, překvapen touto událostí. Ale potom se vzpamatoval a řekl: „Nevšímejte si toho. Je to takový trik, který Jake umí. Je to jen opti... hm, optický-no..." 

„Optický klam?" Davisova čelist zela dokořán. 

„Ano, něco v tom smyslu," přikývl Lardis vděčně. „Každopádně na něj nebudeme čekat. On má své vlastní způsoby pohybu." Pak znovu kývl svou střapatou hlavou. „Ano!" 

V absolutní, prvotní tmě Möbiova kontinua se Jake zmítal jako listí ve vichru. „ALE KAM MÁM JÍT?" zeptal se a jeho vlastní slova ho téměř ohlušila, protože zvonila jako srdce šíleného, obrovského zvonu. 

Samotná myšlenka by byla bývala stačila, upozornil ho Korat uctivým hlasem. Protože cítím, že tohle místo je základní esence nicoty, kde fyzická řeč - což je něco - je zakázána. Ale řeč mrtvých, která je vlastně ničím, je přijatelná. 

Jake se uklidnil - zjistil, že může být klidný a zopakoval: Kam mám jít? Cítil, jak jím kontinuum cloumá a škube, a věřil, že ví, kam ho dovede, pokud by mu dal tu šanci ho vést: do Harryho pokoje, na velitelství pobočky E. Ale tam Jake nechtěl. 

O koho máš starost? položil mu Korat logickou otázku. 

O Liz, samozřejmě! Přece Jakea volala - žádala ho o pomoc - a její telepatický hlas svítil jako maják. Nyní si vzpomněl, vzpomněl si na souřadnice a vyrazil za ní. Bylo to opravdu tak jednoduché. Tedy alespoň ten pohyb byl jednoduchý, ale zbytek ne. 

Když se objevily dveře, Jake nevěděl, jak má vyjít ven, a tak je prostě vyrazil. A ocitl se v živé noční můře! 

Byla to místnost, šachta nebo jeskyně, ale její osvětlení bylo po absolutní tmě Möbiova kontinua oslňující, jasné, žhnoucí. Ve znovunabyté gravitaci ztratil rovnováhu (náhlou, nezvyklou tíhou plamenometu), překulil se a narazil přímo hlavou do zdi a zpětným nárazem dopadl na něco měkkého a svíjejícího se... 

.. .co zděšeně zakřičelo a o dvě vteřiny později se to na něho vrhlo, aby ho objalo. 

„Jakeu, ach Jakeu!" lapala Liz po dechu, tiskla se pevně k jedné jeho paži, ale zároveň se snažila zoufale do něčeho kopat a odehnat to od sebe. Svůj Baby Browning držela v ruce, mířila jím na něco a mačkala spoušť - cvak! cvak! cvak! - kohoutek ale cvakal naprázdno. Na pískovité podlaze ležela dvojice prázdných zásobníků tam, kde je Liz při nabíjení odhodila. 

To, co Jakea oslepilo, byl záblesk výstřelu z její pistole, který se připočetl k efektu vynoření se hlavou napřed z Möbiova kontinua. Teď už se mu hlava přestala točit a on spatřil to, co proměnilo tu odhodlanou, rozvážnou, rozumnou ženu v malou ustrašenou holčičku: divný, odporný pohyb. 

Podlaha té místnosti byla živá... nebo nemrtvá! 

Jake to skoro nedokázal pochopit - nechtěl uvěřit tomu, co vidí - ale musel, a to rychle. 

Jeskyně byla prostorná jako velká síň. Jejím středem vedl chodník z dřevěných prken, který mizel v tunelech po obou stranách. Na protější straně toho chodníku, nějakých pět metrů od nich byla podlaha... jiná. Samý hrbolek, žíla, vrásky... a byla pohyblivá. A vůbec to nebyla podlaha! 

Něco se tam převracelo a zmítalo - nebo pěnilo. Něco tam pulzovalo, lapalo po dechu a hltalo. Byla to masitá, plácající se věc podobná chobotnici; obrovská metamorfická, těstovitá palačinka, vysunující svá purpurově rudá žílovitá chapadla, šmátrající do prázdna a znovu se stahující zpět do... toho. Ta masa měla mrtvolnou barvu. Navíc to v ní mlaskalo, kouřilo se z toho a páchlo to jako plynové bubliny tvořící se na močálu. A bezmyšlenkovitě, bezcílně to tvarovalo svá lanovitá chapadla. 

Nebo to možná zase až tak bezmyšlenkovité nebylo. Protože jak tam tak Jake seděl a tiskl k sobě Liz, ta věc prodlužovala jedno ze svých chapadel, které se mrskalo přes chodník uprostřed jeskyně a pomalu se dopracovalo až k nim, kde se před nimi napřímilo tázavým a jako by vnímavým způsobem. Pulzovalo a vibrovalo a na jeho konci se vytvořilo oko! Bylo úplně rudé, bez víček a očividně bezduché - přesto určitě muselo něco pozorovat nebo cítit. Protože jak Liz ječela a začala znovu mačkat spoušť své pistole - cvak! cvak! cvak! - vysunulo se další chapadlo a prodloužilo se jejich směrem. 

Jak se k nim přibližovalo, narostla mu metamorfická řada žravých, savých úst. Kapaly z nich sliny a přitom se odporně šklebila - a najednou se v nich objevily lidské zuby! Ale nejhorší bylo, že některé z nich se začaly přetvářet v opuchlé penisy protkané rudými žílami! 

Jake byl jako přikovaný k tomuto místu, na chvíli byl doslova ochromený. Připadalo mu, že celá ta masa ležící za tím dřevěným chodníkem se začala pohybovat. Sunulo se to k němu - ale také k Liz! A to stačilo. 

Vzpamatoval se, odstrčil Liz, vytáhl trysku plamenometu a zmáčkl spoušť, aby tu věc spálil - vzápětí však nahlas zaklel, protože se nestalo vůbec nic. Znovu a znovu mačkal horečnatě spoušť, až se plamínek konečně zažehl - pak popadl spouštěcí páku a prudce ji stiskl. 

Nejdříve Jake zamířil mezi své roztažené nohy, přímo na vztyčená pseudotykadla, aby je zahnal. Když se díval, jak vytryskly plameny a ta odpornost se scvrkla pod náporem žhavého gejzíru z jeho trysky, pocítil nesmírnou úlevu. Pak se vyškrábal na nohy, společně s Liz, která se ho ještě pořád držela jako klíště, zatínala mu prsty do uniformy a hlasitě ho pobízela k akci. Pomalu začal postupovat směrem k chodníku, k té věci, která vztekle syčela a vypouštěla páru, divoce sebou zmítala ve své agónii. 

Její svíjející se chapadla, mokvající černou tekutinou, jedno po druhém černala a scvrkávala se - až se nakonec celá ta masa stáhla do sebe - pak se na podlaze, pod tělem, které to všechno ochraňovalo, objevily shluky malých černých hub. Byly jich desítky a rychle se rozpouštěly v chemickém ohni. Pach, který se z nich linul byl odporný, ale Jake svůj plamenomet nezastavil; a také nepřestal klít, když pálil tu Malinariho ,úrodu'. 

Protože tohle byl upíří materiál, houževnatý a vzdorovitý. 

Ta scvrkávající se masa se náhle rozletěla a uvnitř se objevila kouřící hlava - lidská, nebo téměř lidská - i s rameny. Jake se znovu přistihl, že nevěří vlastním smyslům. Nicméně ta noční můra byla zde a byla nepopiratelně opravdová. 

A stejně tak tu byl i Korat a i ten byl opravdový. V Jakeově mysli se vynořila sinalá upíří hlava. To je on! sykl Korat řečí mrtvých. Demetrakis Myšlenkářův vazal, který byl Malinariho pobočníkem, hned druhý nejdůležitější po mně! Protože byl po dlouhou, dlouhou dobu upírem, Malinari ho použil, aby nakrmil jeho zahradu. Určitě to tak je, protože pouze ta nejvíce kontaminovaná tkáň může vyprodukovat takovouto úrodu! Ach, jen si pomysli, kdyby býval ztratil Demetrakise, pak bych tady ležel já! Takže se zdá, že jsem z toho nakonec přece jen vyvázl jako vítěz... 

„Ať je to kdokoliv, je čas, aby zemřel," prohlásil Jake. Ano, přisvědčil Korat. Opravdovou smrtí. A já vím, že ti za ni ještě poděkuje. 

Načež Jake namířil plamen na tu strašnou věc, která kňučela a rozpouštěla se, až hořák jeho plamenometu začal prskat nedostatkem paliva. 

Pak teprve povolil páku, aby si prohlédl zkázu, kterou způsobil, a přesvědčil se, že je dostatečná. Jeskyně byla plná páry a kouře, ale jinak se v ní nic nehýbalo - s výjimkou jednoho špatně osvětleného koutu. Zahlédl v něm nepatrný pohyb, a tak se vydal napříč kouřící podlahou, přitom si dával dobrý pozor, aby nenašlapoval na místa, která by mohla být kontaminována. 

Ale jakmile se přiblížil k tomu koutu: „P-pomoz mi!" dolehl k němu velice slabý šepot. „P-p-pomoz mi, prosím!" 

Jediným syknutím svého plamenometu zahnal stíny, pak ho spustil ještě jednou, aby se přesvědčil, že jej nešálí zrak. A opravdu nešálil. 

Od krku nahoru byla ta věc v rohu člověkem... a od krku dolů to býval muž. Ale nyní byly ty oči v brunátném, kdysi arogantním, hádavém obličeji, vypoulené, zírající, zděšené - a naplněné agónií, jakou si Jake stěží dokázal představit. 

Pokud šlo o ,tělo' té věci: byla to jen polorozpadlá, nahá, bezruká a beznohá, odporná tkáň, složením podobná té monstrózní věci v Malinariho zahradě. Jake cítil, jak se mu zvedá žaludek - cítil, že bude zvracet - když si uvědomil, že tato zmutovaná odpornost bývala kdysi mužem a že byl nebo to bylo přetvořeno do živoucího hnojiva zahrady a jejího strážce! 

Jako prst tlusté, pulzující, průsvitné žíly - jako masití červi - dokonce ještě nyní spojovaly obě formy a plazily se ke středu jeskyně, kde Jakeův plamen sežehl a roztavil strážce té zahrady. Proudy žlutého, karmínového plazmatu přišly nazmar a bezvýsledně stříkaly do kouřem nasyceného vzduchu. 

Všechno tohle bylo samo o sobě odporné, ale nejhorší ze všeho byl fakt, že Jake věděl, kdo býval tenhle lidský ostatek. 

To Peter Miller ,přežíval' v této podobě - pokud se to dalo nazvat žitím - a fakt, že byl schopen chápat svůj osud a žebrat o pomoc, byl sám o sobě zázrakem. Ale bylo to zároveň i prokletí, které by Jake nepřál nikomu z lidí, dokonce ani svému úhlavnímu nepříteli. 

Protože tohle bylo horší než jakákoliv smrt. V porovnání s tímto byla smrt požehnáním. A když Peter Miller našel sílu, aby ještě jednou vyslovil: „Prosím... prosím, pomoz mi!" Jake s potěšením splnil jeho prosbu. Netrvalo to dlouho, ale vyčerpal tím i poslední zbytky paliva svého plamenometu. 

Jakmile bylo po všem, Jake se uklidnil a vrátil se zpátky k Liz. Jeho obličej byl však stále ještě bledý, když se jí zeptal: „Co teď?" 

„Ty to opravdu dokážeš?" Už zase byla skoro ve formě, i když se pořád ještě pevně držela jeho bundy. „Möbiovo kontinuum?" 

„Ano," odpověděl jí. „My... tedy, já to umím." 

„Do té bubliny na vrcholku budovy," řekla mu. „Ben je tam nahoře. Něco mu potřebuji nutně říct. Vběhli jsme přímo do pasti, Jakeu, my všichni, a já si myslím, že jsme stále ještě v nebezpečí. Malinari byl v mé mysli, napodobil Bena! Ale na konci - před tím, než mě zanechal na tomhle místě - byla jsem na chvíli já v jeho mysli! Telepatie funguje na obě strany, ale mou silnou stránkou je přijímání. A Malinari... si byl tak jist sám sebou! Vypadá to, že to tu chce sám zničit. Cítila jsem to tam, v jeho mysli." 

„Když jsi na mě zavolala," řekl Jake, „slyšel jsem něco z toho, co ti říkal. Máš pravdu: byl si velice jistý sám sebou. Možná až příliš jistý." 

Načež Liz přikývla a znovu řekla: „Ta kupole na vrcholku kasina. Vezmi nás tam." 

„Drž se mě," přikázal jí Jake, protože už letěl kolem Xanadu a znal jeho polohu. A Korat znal ta čísla... 

Na své pozorovatelně nahoře na útesu přejížděl Malinari svými prsty přes řadu spínačů a rozvažoval, co udělá teď. Ta dívka už touhle dobou musela být vstřebána do jeho zahrady, což byla ale škoda... že s ní nemohl zůstat, v její mysli, aby jí vysvětlil, co se s ní bude dít, a cítil její muka; jenomže má na práci něco jiného. 

Jeho mlha ležela všude okolo a převalovala se do výšky kolenou po celém Xanadu, z jednoho konce na druhý. Ta mlha byla jako pavoučí síť. Přenášela každé sebemenší vzrušení zpátky ke svému pánu a stvořiteli. Bylo to médium jeho sond a umožňovalo mu to dotýkat se všech těch lidských červů, kteří byli ,lapeni' do jeho sítě; a on znal polohu každého jedince v Xanadu. Ale pak tu byli takoví, pro které nebylo třeba vůbec žádnou mlhu vytvářet. 

Například ten lokátor: byl zraněn, podpíral si hlavu a seděl tam dole v autě... jaká škoda, že zem pod ním nebyla zaminována. Pak tu byl ten takzvaný jasnovidec a Ben Trask. Nacházeli se společně v bublině. V takové těsné blízkosti jeden druhého byla jejich nadání jako magnet přitahující Malinariho pozornost přímo ke kupoli; zřetelně je tam cítil! Ale bublina byla zaminovaná; stačilo jen zmáčknout určitý spínač na panelu. 

Jeho ruka znovu přejela s trýznivým chtíčem po hlavním spínači... Ale ne, musí se držet původního plánu. Ještě dřív, než zemřou, musí zjistit, že udělali fatální chybu. Nejdříve obvod, aby viděli, jak moc je má v hrsti, a pak bude pokračovat od obvodu dovnitř s tím, že bublinu si nechá až nakonec. 

Jeho prsty pracovaly rychle a přesně, když jeden po druhém tiskly spínače po venkovním obvodu... 

Skrze stažené okénko svého auta najednou lokátor uviděl podivnou postavu blížící se z mlhy. V těch místech byla ale ta mlha příliš hustá, převalovala se přes auto a znemožňovala mu výhled. Ale Chung už se předtím ocitl v mnohem horších situacích, a navíc byl ozbrojen automatickou pistolí. 

Když ta podivně se ploužící postava obklopená mlhou přišla blíže, už na ni mířila Chungova zbraň. Pak spatřil jas světélkujících pruhů, oddechl si a trochu se uvolnil. Byl to voják - příslušník SAS - který podpíral druhého vojáka a pomáhal mu udržet se na nohou, což vysvětlovalo tu nepřirozeně mohutnou siluetu s mnoha údy. Jakmile si to Chung uvědomil, vystoupil ze svého vozu a zavolal: „Tady! Přineste ho do auta." Pak se za těmi dvěma objevila třetí postava, která se držela na nohou jen s obtížemi. Lokátor v ní rozeznal praporčíka druhé třídy Zrzka Bygravese a rozběhl se mu v ústrety. „Jste v pořádku?" Přehodil si jeho paži kolem ramen, aby ho podepřel a pomohl mu k autu. „Mám vám pomoci?" 

„To bude v pořádku," zavrčel Bygraves. A pak si všiml té netrpělivosti, naléhavosti v očích lokátora a zeptal se: „Co se stalo?" 

„Vaše vysílačka," řekl Chung. „Je v pořádku, můžete přivolat helikoptéru? Já vím, kde je ten mizera! Vím, kde se Malinari ukrývá!" 

Bygravesovy oči vzplály bojovným ohněm. Zaťal zuby a klepl do svého mikrofonu prstem, aby přilákal pozornost pilota helikoptéry Jedna, podíval se na lokátora a řekl: „Jistěže ho přivolám dolů, žádné obavy. Jen mi řekněte, na které místo má zaútočit, to je vše..." 

Z toho mála, co mohl Trask, Goodly a major speciálních jednotek vidět z interiéru bubliny na vrcholku kasina, to byl přepychově vybavený, dvouposchoďový příbytek, v němž převládal mramor, chrom a přírodní kůže. Jediný výtah uprostřed obklopovalo pět mramorem obložených sloupů, které podpíraly vysoký strop. Samotný výtah se otevíral do centrální místnosti, do které se sestupovalo po soustředných schodech vedoucích do obytné a do pracovní části. Celý prostor byl osvětlen, i když jen tlumeně, malými, modrými světly vytvářejícími na inkoustově černém stropě miniaturní konstelace hvězd na noční obloze, kterou docela obstojně imitovaly. Tento modravě zbarvený strop se svou sametově černou atmosférou připomínal Traskovi jediné: noc na Hvězdné straně, čímž mu toto místo ještě více připadalo jako orlí hnízdo. 

To byl ale jediný dojem Traska a jeho kolegů z toho místa, protože sotva se sem dostali a dveře výtahu se se syčením otevřely, ocitli se pod palbou a museli se krýt. Jen to uspíšilo jejich výstup z výtahu, který stejně měl být bleskovou akcí. Sprška kulek odsekávala kousky mramoru ze sloupů, za kterými se ti tři ukryli. Všechno tohle ale Traskovi připadalo nějak divné. 

V tom omezeném prostoru byli tak snadnými terči, že si zkrátka nedokázal představit, že by je nějaký snajper mohl minout... obzvláště někdo, kdo jejich příchod očekával a věděl, kde a kdy se objeví! Přesto nebyl nikdo zasažen, i když byli po několik velice stresujících minut nuceni se krýt, aby se vyhnuli občasným, sporadickým střelám. 

Trask tudíž hluboko ve svém nitru tušil (nebo mu to spíš napovídal jeho talent), že se stali součástí nějaké hry; nebo že si hraje někdo s nimi, manipuluje jimi, jako by byli sardinky chycené v jedné rybářské síti. Okamžitě mu bylo jasné, že nesmí jejich nepříteli dovolit pokračovat v předem připraveném scénáři, nesmí mu dovolit vyhrál tuto šachovou hru, dát jim mat. 

Prohlédl si krásné obloukovité schodiště a tmavé postavy jasnovidce a majora, ukrývající se za jednotlivými sloupy, a přemýšlel, co dál. 

Pokud šlo o toho snajpera (dal-li se vůbec někdo tak nešikovný takhle nazvat), zdálo se, že to musí být jediný člověk nebo upír. Všechny záblesky střel vycházely z jednoho stanoviště z horního podlaží; žádný jiný zvuk nebo pohyb nezaznamenal. A Trask cítil, věděl, že ať je to kdokoliv, Malinari to není. 

Ale pak mu došlo, že se odněkud přece jen ozýval nějaký další zvuk: tichá, opakující se hudba, která vycházela z jednoho osvětleného místa, ze starožitného jukeboxu v té sametové tmě na horním podlaží. A ta hudba - ta žalostná píseň - hrála pořád dokola od chvíle, kdy se tady objevili, hrála znovu, zatímco se oni museli krýt, a nyní měla zaznít potřetí, její další repríza, další vyvolávání herců před oponu po představení. 

Další vyvolávání herců? Loučení? Měl to snad být nějaký vzkaz? Trask se teď poprvé zaposlouchal do té písně. Mírně rytmická melodie, přesto však bluesová balada; zpíval ji Ray Charles, kterého měl v mládí Trask velice rád. 

„Sluníčko, možná najdeš mé okno, ale mne už ne..." 

Teprve nyní připadalo Traskovi, že se ten hlas plný kafe, sexu a cigaret vysmíval nejen slunci, ale také jemu samotnému. Protože slunce opravdu mohlo najít ta vysoká, zastíněná okna Malinariho orlího hnízda, ale určitě nemohlo najít Malinariho! A nenajde ho ani Trask. Ta píseň byla vzkazem; ba co víc, byla výsměchem bestie! Vysmívala se Traskovi, pobočce E, armádě a všemu jejich společnému úsilí. 

Takže nyní, ve vystupňované úzkosti jeho náhlého prozření využil dočasného klidu mezi jednotlivými výstřely, aby zavolal na majora: „Musíme s tím skoncovat. Co uděláme teď?" 

Major však nezahálel; sám už si dokázal určit polohu snajpera a nyní věřil, že ji odhadl správně. Zapálil světlici a o chvíli později vytáhl pojistku granátu a zavolal: „Tohle uděláme. K zemi - teď!" 

Jeho varování bylo přesně načasováno. Dokonce i když měl Trask oči pevně zavřené a ukrýval se za sloupem, přesto skrze víčka spatřil tu oslňující záři exploze... a zároveň uslyšel a vlastně i ucítil tu ohlušující ránu, která otřásla budovou a roztříštila skleněné výplně bubliny na déšť střepů. Pak zůstalo jen ohromující ticho a pach korditu ve vzduchu - až se ozvalo zakňučení, které se postupně vystupňovalo v bolestný vřískot. 

Rozedraná mužská postava se vybelhala v kouři... i z ní samotné stoupal kouř. Její oči v té tmě žlutě plály. A major, Trask a Goodly nečekali, co ten muž udělá nebo jestli je schopen vůbec něco udělat, ale dorazili ho společnou salvou kulek. 

„Dostali jsme ho! Doslali jsme Malinariho!" Major se narovnal a rozběhl se k mramorovému schodišti. Ale pak se k němu přidali jasnovidec s Traskem, který už vrtěl hlavou. 

„To není Malinari," vyrazil ze sebe v tom zakouřeném prostoru Trask. „A tím pádem to ještě zdaleka neskončilo. Výtah odjel a my jsme tu zůstali uvězněni v pasti. Lapeni stvůrou, kterou jsme sami chtěli zničit..." 

V tom náhlém hromobití, výbuchu ohně a oslňujícího světla, které otřásalo nocí za nyní už rozbitými okny, zněla jeho slova zlověstně. Ti tři muži se podívali jeden na druhého, pak rychle přeběhli k oknům, aby se podívali ven. To, co uviděli dole pod sebou, připomínalo výjev z Dantova Pekla. Na vzdálenějším okraji Xanadu vybuchovaly bungalovy jeden po druhém v rudožlutých plamenech a hřibovité oblaky explozí se s ohlušujícím duněním zvedaly k obloze. Trask měl pravdu: ještě to neskončilo. 

Protože jak tam tak ti tři stáli a dívali se, neschopni jakékoliv akce, propukla na půl cesty mezi nyní již hořícím okrajem pozemku a kasinem druhá fáze série explozí, pak se zakousla do napůl rozbitého střediska třetí. Soustředné kruhy destrukce se pomalu přibližovaly k zábavnímu centru, vyhazovaly plamenné trosky do vzduchu a měnily noc v tlen. 

„Past sklapla," řekl Trask a v hrdle mu vyschlo. „Xanadu už pro něj nemá žádnou cenu, takže ho ničí - a nás s ním. Tak, to je konec. Teď jsme na řadě my!" 

„Celé tohle místo je propojené dráty a zaminované!" Majorův obličej byl sinalý zděšením. „Měl jsem to předpokládat hned od té první exploze, co zabila jednoho z mých mužů." 

„Nemusíte se za to obviňovat," řekl Trask. „Všichni jsme byli stejně naivní. A ten parchant si teď někde sedí a pozoruje nás a ví, že už nám to došlo. Nemyslím si, že má smysl po vás chtít, abyste přivolal helikoptéru." 

„Neudělal bych to ani kdybych mohl," zavrtěl hlavou major. „Ani nápad - ne za těchto okolností. Ale stejně, moje vysílačka přestala fungovat v momentě, kdy jsme vstoupili do výtahu. Možná ji odrušily nějaké elektrické vlny." 

Sotva to dořekl, Ian Goodly zavrávoral a zachytil se majorovy paže, aby znovu nabyl rovnováhu. ,Jake!" zalapal po dechu jasnovidec. „Můj Bože, Bene - to je Jake!" 

„Jake!" opakoval Trask. „Co je s ním?" 

„On... je na cestě sem," odpověděl Goodly. „Ale jede sem i výtah!" „Jake je ve výtahu?" stále nechápal Trask. 

„Ne," zavrtěl hlavou Trask. „Jake je v Möbiově kontinuu. Ve výtahu je bomba! Když se mi teď zatočila hlava, bylo to proto, že jsem ji viděl explodovat - a viděl jsem to zblízka, opravdu zblízka - a stane se to ve velice krátkém časovém horizontu!" 

Major se jich chtěl zeptat, o čem že se to sakra baví, ale nedostal k tomu příležitost. V náhlém zatetelení zakouřeného ovzduší vykročil Jake z Möbiova kontinua spolu s Liz, která se k němu tiskla jako pijavice - a ve stejném okamžiku přijel výtah a jeho dveře se se sykotem otevřely. 

Jake a Liz se snažili udržet rovnováhu, byli dezorientovaní; major nechápal, co se to děje; a jasnovidec v předtuše nastávající smrti nedokázal odtrhnout zrak od výtahu. Ben Trask byl jediný, kdo dokázal vidět ,pravdu' za tím vším, a tedy věděl, co dělat. 

„Ke mně!" vykřikl. „Ke mně!" A aniž by čekal, až to udělají, popadl je do své náruče a všechny si je pevně přitiskl k sobě. 

„Co je?" nechápal Jake, který byl tím vším značně vyvedený z míry. 

„Udělej dveře!" křičel na něho Trask. „Pro Boha svatého, udělej ty zatracené dveře! A pořádně velké... hned!" 

A Jake společně s Koratem vytvořili dveře. 

Výbuch je do nich doslova vmrštil, všech pět (nebo šest, i s Koratem) se ocitlo v Möbiově kontinuu. A v tom žhavém náporu exploze a ohně, který následoval po jejich odchodu, si Jake vybavil jen jediné místo, kam jít. Pamatoval si ta opálená, téměř nahá těla, která se líně protahovala, a stín helikoptéry se svým tmavým odrazem na vodě. Znal souřadnice. 

Dopadli do jednoho z bazénů Xanadu a vzápětí se zase vynořili, plivali vodu a kašlali... 

Právě včas zahlédli helikoptéru Jedna asi padesát metrů nad horizontem útesů, jak zakroužila ve vzduchu, pak se zastavila a zůstala viset na jednom místě jako jestřáb. Viděli, jak otevírá své přední kanóny a míří na nějaký blíže neurčený cíl. 

Malinari ji ze svého domněle tajného úkrytu spatřil a nedokázal uvěřit svým očím. Ale jakmile se kulky z těžkého kulometu zakously do povrchu komínu, byl nucen to vzít na vědomí. Zbývalo mu několik posledních vteřin, a tak rychle sepnul poslední spínače na svém panelu. A pak, ve svém tenkém oděvu trhajícím se pod napětím divoce se metamorfujícího těla - a zatímco se kolem něj jeho úkryt hroutil - se Malinari vrhl střemhlav skrz své pozorovací okno ven do noci. 

Pilot helikoptéry Jedna jej na okamžik zahlédl: termální kamera helikoptéry mu ukázala rychle se pohybující plochou skvrnu podobnou lidské postavě, která nejdříve sklouzla z okna dolů, pak rychle nabrala podobu rejnoka manty a ztratila se mu z dohledu. Právě se chystal na tu věc vystřelit, když silné vzdušné víry z toho rozžhaveného pekla, ve které se Xanadu proměnilo, smýkly jeho strojem na stranu a donutily ho věnovat se řízení a rychle uletět pryč do bezpečí. 

A jakmile Jake s ostatními vylezli z bazénu, Nephran Malinari se jim mihl nad hlavami jako šipka. Vypadal jako nějaký prehistorický pterodaktyl, ale ve skutečnosti to byl predátor z neznámého, paralelního světa. Trask ho viděl - rudé oči, temný stín, který nad nimi proletěl - a o chvíli později se z výšky ozval jeho škodolibý smích. 

Trask ten smích slyšel a vzpomněl si na Zek - nebyl schopen na ni zapomenout, nikdy - a všechno, co teď chtěl, bylo tam jen tak stát, dát průchod své nenávisti a přinutit svou vůlí tu odpornou stvůru zemřít hroznou smrtí. Věděl, že to nedokáže, ale nikdy po ničem netoužil tolik jako po tomhle. 

V takovéto těsné blízkosti - tak soustředění jeden na druhého Malinari Traska ,uslyšel' a poslal mu zpátky vzkaz: 

Ta vaše nenávist je velice impozantní, pane Trasku. A plodí další nenávist. A pokud jde o to přinutit mne zemřít: uvidíme, čí vůle je silnější. .. ale ne tady a teď, to ne; někde jinde a jindy. Tohle nebylo nic než malá šarvátka, abychom se navzájem trochu oťukali. Ještě se dočkáte toho, že spolu budeme znovu bojovat, pokud se vám podaří přežít tuhle noc. Bohužel si ale myslím, že ji nepřežijete. Pokud ale přece jen, neztrácejte naději, protože já budu čekat, pane Trasku, já budu čekat... 

Tohle slyšeli všichni společně s Traskem - ten temný hlas v jejich hlavách a jeho posměšný vzkaz - ale ze všech nejzřetelněji Liz. Slyšela ten vzkaz a dohlédla až za něj - a spatřila Malinariho plán: odletět na jiné místo, do jiné země, za novým, bezpečnějším útočištěm. 

Mohla by dokonce zjistit, kam má namířeno, ale Nephran Malinari odhalil její přítomnost a vztekle se stáhl do své mentální temnoty. Tam, kde ještě před chvílí byl jeho telepatický hlas, zůstal jen myšlenkový smog, který se postupně ztratil v mentální prázdnotě. 

A Malinari byl pryč. 

Ale Trask a ostatní věděli, že nebezpečí ještě nepominulo. Xanadu hořelo; série ničivých explozí otřásala celým okolím; Malinariho bublina na vrcholku jeho orlího hnízda už neexistovala a z nebe stále ještě padaly střepy plastů a skla. Hořící trosky létaly proti noční obloze a v zahradě, z místa, kde měla původně přistát helikoptéra Jedna, vymrštil nový výbuch trsy hlíny a trávy. V tomto případě se Malinari spletl - naštěstí. Byla to jedna z mála jeho chyb. 

Ale zábavní centrum, kasino, pořád ještě stálo a jasnovidec křičel: „Ta největší exploze teprve přijde. To kasino. Úmyslně jeho zničení oddálil - jako odmlku před posledním velkým výbuchem ohňostroje na konci představení!" 

Naštěstí se už Bygraves chopil iniciativy. Když se totiž porouchala majorova vysílačka, měl za to, že přišel o svého velícího důstojníka, a sám přivolal zbytek svého mužstva ven z kasina. Nyní už přiběhli a shromáždili se kolem bazénu. Ale od bazénu dál směrem k okraji střediska to vypadalo, jako by se celé Xanadu proměnilo v peklo. Dokonce i kdyby už k žádným dalším explozím nedošlo, ten strašný žár by zcela jistě zabil všechny dřív, než by urazili polovinu cesty do bezpečí. A mezi tím jasnovidec ve své zdravě pomatené úzkosti pobíhal sem a tam a neustále opakoval: „Vybuchne to! Všechno to tu vybuchne!" 

Pak jako nějaký papírový drak slétl ze střechy budovy hořící úlomek kupole, tažený dolů vahou elektrického kabelu. Nikdo si toho nevšiml, dokud nezasáhl elektrické rozvody jednokolejky nad jejich hlavami. Zablesklo se a do vzduchu se rozprskly kuličky roztaveného zinku a hořící úlomek spadl i s kabelem na zem. 

Trask s majorem se podívali jeden na druhého a rozběhli se k nástupní plošině nějakých patnáct metrů od nich. Zbytek týmu je následoval. Jake doběhl Traska. „Co budete dělat?" zeptal se ho zadýchaně. 

„Ta nadzemní jednokolejka," lapal Trask po dechu. „Má vlastní pohon. Možná bychom se odtud mohli dostat... nebo alespoň z toho nejhoršího... k parkovišti, kde stojí naše operační vozidlo." 

Jeho nápad nebyl nijak převratný; ve skutečnosti to bylo to jediné, co jim mohlo pomoci, protože jejich opancéřovaný vůz byl při jednom výbuchu v zahradě převrácen na bok. Vedro a dým už je navíc začínaly všechny dusit. 

Jake vlekl Liz za sebou a společně naskočili do předního ze dvou otevřených vagonů. Posadil se na místo řidiče a udeřil do červeného startovacího tlačítka. Když se motor probudil k životu, popadl řídicí páku. 

Ten systém už nemohl být jednodušší: páka dopředu - jeď, páka dozadu - stop. A před nimi dráha jednokolejky klikatící se do kopce přímo k parkovišti, recepci, bráně Xanadu a bezpečí. Ale zatímco se motor zahříval, jasnovidec stále ještě křičel: „Každou chvíli to tu vyletí do povětří!" 

Muži běželi, klopýtali nebo byli podpíráni a vlečeni; naskakovali nebo házeli jeden druhého do vagonů. Až konečně Trask zakřičel: „Už jsme tu všichni. A teď nás odtud sakra rychle vyvez!" A Jake zatlačil na páku. 

Pomalu - mučivě pomalu, nebo se to tak alespoň zdálo vyšplhaly vagony do výše a pokračovaly dál po zakroucené, sloupy podepřené trati. Patnáct metrů, třicet a pomalu nabírali na rychlosti. A pak se to stalo. 

Ten výbuch byl obrovský: kasino se doslova nadzvedlo a pak se zhroutilo do sebe, rozlomilo se pod tím neuvěřitelným tlakem rozpínajících se plynů a nakonec se rozletělo na kusy v rudě a žlutě žhnoucí ohnivé kouli. Celá budova zmizela v prachu, suti a plamenech a o okamžik později se přihnala horká vlna, která zasáhla i jednokolejku a rozhoupala vagony tak, že se všichni její pasažéři museli držet zuby nehty. Ale pak se vozy uklidnily a nebezpečí pominulo. 

Alespoň si to všichni mysleli... 

Kromě Iana Goodlyho. „Ještě je tu někde jedna bomba!" vykřikl najednou. „Je v recepci, na vrátnici!" Měl pravdu - a stejně jako ta bomba v zábavním centru, byla i tato záměrně zpožděna. Když nakonec explodovala, vzala s sebou jednoho z jejich mužů zadního voje ale také zničila poslední úsek jednokolejky. 

Liz seděla za Jakeem a křičela: „Podívej! Podívej!" a ukazovala prstem na dráhu před nimi. Ale Jake už si toho všiml. Jediné, co skrze ten kouř a oheň viděl, byla hromada sesunutého, zkrouceného železa - trosky sloupu, který podpíral tíhu jednokolejky za níž zůstal jen prázdný prostor a pak propast nějakých deset metrů vedoucí přímo do útrob rozžhavené, běsnící smrti! 

Jake zatáhl páku vzad... ale nic se nestalo. Dodávka proudu se přerušila, když byl zničen nástupní můstek před nimi i s elektrickým vedením, takže se teď oba vagony pohybovaly jen vlastní vahou asi padesátikilometrovou rychlostí. 

Opět zasáhlo Goodlyho nadání. Ian se najednou objevil v přední části vlaku, nakláněl se nad Jakeem a křičel: „Jakeu, poslouchej mě! Je tady jedno východisko. A já vím jaké. Zvládneme to!" 

Pak řekl Jakeovi, co viděl, křičel mu do ucha, když se pohybující se vozy začaly svažovat do prázdna, směrem do toho pekla pod nimi. 

Nicméně, Korat věděl, co je třeba, a znovu spustil ta čísla na obrazovce Jakeovy mysli - až je Jake znovu zastavil a vytvořil dveře, na jaké by mohl být pyšný i samotný Harry Keogh. 

A pak: vagony obklopila temnota - absolutní temnota nicoty - a v jediném okamžiku, který by se někomu mohl zdát jako celá věčnost, se objevilo světlo, chladný měsíc a hvězdy, jež se rozsvítily na oslavu Jakeova prvního naprosto dokonalého tříbodového výstupu z Möbiova kontinua na předem určených souřadnicích. 

Vagony dosedly jako loď na vodu. Nezabořily se do země, ale svezly se po suché trávě a písečné půdě zahrady u jejich domu u Brisbane, kde byli ubytováni. Rychle zpomalily, až se s nepatrným nárazem zastavily o silnou zeď. Přední vůz se trochu stočil - ale jen trochu, takže z něj nikdo nevypadl - a oba vagony se úplně zastavily v úhlu čtyřiceti pěti stupňů. 

Po dlouhou dobu bylo ticho. Až Jake a lidé z pobočky E začali vystupovat z předního vozu a jako jeden muž se svalili na vyschlý trávník a opět se nadechli. 

Pak někdo (Liz připadalo, že to byl hlas Zrzka Bygravese) řekl: „Ty vole!" Načež se všem ostatním opět vrátila řeč. 

Epilog 

Jethro Manchester vybudoval v Xanadu zábavní středisko. Nyní už neexistovalo a ani Manchester už nebyl. Odešel ze světa zcela nezaslouženým, strašným a násilným způsobem. Stejně skončil i viník Manchesterovy smrti a pádu Xanadu; ani ten už nebyl, zmizel. Jenže vampýří vládce Nephran Malinari uprchl, byl stále naživu. A tato skutečnost velice sužovala Bena Traska; musel si přiznat, že štvanice ještě zdaleka neskončila, a jestli vůbec něco, tak situace byla teď ještě vážnější a naléhavější. 

Protože pokud i ostatní, tedy Vavara i Szwart, začali budovat něco podobného tomu, co započal Malinari v útrobách Xanadu pokud si i oni vyživovali svoje ,zahrádky' toho odporného, morového podhoubí - a jestliže jediná spora nechtěně vdechnutá jako zrníčko prachu mohla pro člověka znamenat konec jeho lidství, jenž by vystřídal neživot, co pak miliony nebo miliardy takových spor - a jaké má svět šance...? 

Druhého dne ráno Australané pohřbili při tichém obřadu se všemi vojenskými poctami své čtyři padlé kolegy - Trask a členové jeho pobočky E se tohoto obřadu zúčastnili také. Ve skutečnosti byla v rakvích pouze tři těla, protože to čtvrté bylo spáleno na Manchesterově ostrově, a tudíž zde bylo zastoupeno fotografií, čestnou listinou a posledním sbohem od nejbližších kolegů. Den poté se major a jeho dva praporčíci dostavili na letiště do Brisbane, aby se rozloučili s Traskem a jeho lidmi. 

Poté co byl britský tým přeočkován podle nové vyhlášky proti dýmějovému moru - protože australské úřady trvaly na tom, že nikdo nesmí vstoupit nebo odejít z kontinentu, aniž by předtím dostal příslušnou injekci - měli Trask s majorem chvíli času popovídat si v odletové hale nad sklenkou s pitím mezi čtyřma očima. Jake, Liz a zbytek týmu seděli s Bygravesem a Davisem u stolu, kde všichni po většinu času mlčeli. Něco z nedávných zážitků v nich stále ještě zůstalo a nikomu nebylo do řeči. Na to ale Trask s majorem SAS nechtěli myslet. 

„Takže to ještě neskončilo," začal major. „Tedy alespoň ne pro vás." 

„Začínám mít dojem, že pro nás to neskončí nikdy," odpověděl Trask. „Kdykoliv si začneme myslet, že by mohlo, hned se vynoří něco nového. Pokaždé to není tak hrozné jako to, co jsme právě prožili, ale zlé je to vždycky." 

„A vy toho nesmíte nechat, nesmíte to vzdát," řekl major; nebyla to otázka, ale konstatování skutečnosti. 

„Nikdy!" zabručel Trask souhlasně. „Tentokrát to pro mě bylo velice osobní. Ale ať je to osobní, nebo ne, je to vždycky stejné. Už jsme se s tím setkali mnohokrát a setkáme se s tím znovu. Ano, a postaráme se o to až do úplného konce. Ale já... já si nedopřeji odpočinku, dokud neuvidím toho parchanta mrtvého. Nebo dokud nezemřu já. Jeden, nebo druhý." 

„Malinari?" 

„Ano," přikývl Trask. „Chci vidět toho parchanta mrtvého, mrtvého, mrtvého! A mám v úmyslu ho dostat, ať to stojí, co to stojí. Jak by řekl Lardis Lidesci, je to můj slib. Hmm! Ano, je to můj szganský slib." 

„No, máte skvělý tým, který vám v tom pomůže." Major přelétl zrakem po místnosti a prohlédl si členy pobočky sedící s jeho muži u druhého stolu. „Jsou dost divní, ale skvělí. Ten David Chung například. Takový nenápadný, tichý muž - a nosí v sobě zabudovaný radar. A ten vysoký chlapík, Ian Goodly, s tím bych si určitě nechtěl zahrát karty. A Liz, která slyší myšlenky lidí? S tou bych karty už vůbec nehrál! A pokud jde o Jakea... nedokážu uvěřit tomu, co dokázal! Možná mi to zachránilo život, ale pořád tomu nedokážu uvěřit." 

„Já vím," odpověděl Trask. „A to je něco, o čem ani nemohu mluvit. Nebo spíše nemůžeme. Ale vy jste důstojník speciálních jednotek, takže určitě víte, jak to myslím. Tak či tak - pokud vám to pomůže - jsou chvíle, kdy tomu sám nedokážu uvěřit. Chvíle, kdy se probudím a myslím si, že to byl jen zlý sen. Nejhorší na tom je, že jsem jediný, kdo skutečně ví, že je to realita!" 

Major zavrtěl hlavou a řekl: „Jste divní, opravdu divní lidé - ale jsem rád, že jsem vás poznal." 

„Totéž mohu říct já o vás," prohlásil Trask. „Jen mě mrzí, že..." 

„Já vím," přerušil ho druhý muž. „Jediná útěcha je v tom, co všechno jsme dokázali. Přiznejme si to, žádný normální člověk by něco takového nepodstoupil, neriskoval by takhle svůj život. Ti čtyři, které jsme ztratili, možná zachránili tisíce dalších." 

Ale Trask zavrtěl hlavou. „Zkuste to znovu," řekl. „Tisíce? Na této malé planetě žije přes šest miliard lidí. A přesně tolik jsme jich možná zachránili. Nebo začali zachraňovat." 

Po chvíli major dodal: „Když to říkáte takhle, vím, že to za to stálo." 

Najednou zaslechli Liz, jak volá: „Už nastupují." 

„Je čas se zvednout," řekl Trask a vstal. A když mu major podal ruku, Trask se na ni podíval, stiskl ji a řekl: „Ani neznám vaše jméno!" 

„Tom," řekl mu jeho kolega. 

„Jen Tom? Major Tom?" 

„Myslím, že to stačí," usmál se major. 

Trask se také usmál a řekl: „No, majore Tome, už nás volají." 

Major s sebou přinesl tlustý, čtyřicet centimetrů dlouhý balíček. Nyní ho podal Traskovi. „Tohle je pro vás," řekl. „Našli to moji muži, když sešli dolů pod zem, aby vypálili ty jeskyně a chodby v Xanadu. Tohle také hořelo, takže vám garantuji, že je to čisté. Nemám ve zvyku brát si suvenýry, alespoň ne z takových akcí. Ale možná že pro tohle najdete rozumné využití." 

Pak už nezbyl čas na nic jiného než potřásání rukama. Potom se Trask s ostatními odebral na palubu Qantasu Skyskip. 

Když však stáli ve frontě na odbavení, Jakea se zmocnil dojem, že se na něj někdo dívá, a obrátil se k zesílenému plexisklu, které oddělovalo terminál od vyhlídkové části letiště. Z opačné strany průhledné stěny se na něho dívala tvář posetá dolíčky po neštovicích, zkreslená odrazy jiných pasažérů procházejících halou. Na chvíli se jejich oči setkaly, pak se ale Jake odvrátil. 

Odvrátil se, ale jen na okamžik... 

Něco v jeho paměti zapadlo na místo a on sebou trhl a znovu se ohlédl. Ale ta tvář tam už nebyla. 

Ben Trask stál přímo za ním, takže si jeho reakce všiml a zeptal se: „Stalo se něco?" 

Jake se zamračil a pak zavrtěl hlavou. „Ne," řekl. „Myslím, že ne. Ale na chvíli mi připadalo, jako bych... někoho zahlédl." 

Trask se na něho podíval tím svým zvláštním pohledem s hlavou trochu nakloněnou na stranu a řekl: „Nebo se bojíš, že někdo poznal tebe?" 

Jake nervózně pokrčil rameny. „No, to možná taky," připustil. „Ale tady, v Austrálii? To je vyloučené." 

Ano, bylo to málo pravděpodobné. Protože co by ten mizerný, zabijácký parchant, jak by řekl Jake - co by obličej muže, který ho pronásledoval v jeho nejhorších nočních můrách, jeden z lidí Luigiho Castellana, od té odporné noci v Marseille nezapomenutelný - co by tady dělal? 

Pak znovu pokrčil rameny a vypustil to ze své mysli. Byla to prostě součást jeho narůstající paranoie, nic víc. Čas od času vídal obličeje těch mužů, kamkoliv se podíval; navzdory tomu, že někteří z nich už byli mrtví, zabití jeho vlastní rukou. Ale přesto se Jake nepřestal ohlížet, dokud nevešel do chodby vedoucí k letadlu. 

A samozřejmě tam nikdo nestál... 

Když se jejich Skyskip odlepil od země a vertikálně stoupal směrem k obloze, stál muž s ďolíkovanou tváří v telefonní budce. Měl mezistátní hovor s Palermem. 

„O tom nemůže být pochyb," řekl italsky. „Poznal bych toho chlápka kdekoliv. Je živý a zdravý jako rybka a taky se tu děly nějaké hrozně zvláštní věci! Ta záležitost v Xanadu: říkají, že to místo bylo zasaženo morem a že to tam nešťastnou náhodou vyhořelo do základů. Ale já vám říkám, Luigi, někteří z lidí, co to tam byli odklízet, když bylo po všem - víte, vojáci a tak - byli i tady, na letišti, aby se s Cutterem a těmi anglány rozloučili. Kámoši, chápete? Fakticky by mě zajímalo, jak jste věděl, že tady ten Jake Cutter bude... 

Vy jste to nevěděl? Jen jste se zajímal o Xanadu...? 

A já... já se moc ptám. Jasně, chápu. Máte pravdu, omlouvám se. Takže co teď? 

Mám zjistit, kdo byli ti angláni? Mám se za nimi vydat dalším letadlem? Jasně, to zvládnu. A můžu použít ten anglický účet a trochu si vyhodit z kopýtka? Jo, to se mi líbí! 

Cože...? 

Ale jestli nezjistím, kdo jsou ti lidé, nemusím se vůbec vracet do Marseille... ani nikam jinam. Jasně, Luigi, pochopil jsem. Ale říkáte..." A pak se zarazil a zamračil se do telefonu. Protože z něj vycházel už jen přerušovaný tón a ten temný hlas na druhé straně linky tam už nebyl. 

Na palubě Skyskipu, který mezitím vystoupal až do horních vrstev atmosféry, si Ben Trask začal otevírat balíček od majora. Když se před ním ale objevily lesklé kovové háčky, pružné rybí šupiny a ostré hroty, zarazil se, zbledl a zase ho pečlivě zabalil. 

Tohle už jednou viděl, na Hvězdné straně v tom cizím světě upírů a přesně věděl, co to je: bojová rukavice, kterou používali Vampýři! 

Ale pak se podíval přes uličku na Davida Chunga, do obličeje se mu vrátila barva a usmál se svým neveselým pomstychtivým způsobem. „Vládce Nephrane Malinari," zabručel si pro sebe a jeho slova zanikla v hučení motorů letadla: „Můžeš utíkat, ale neschováš se." 

Sebejistě kývl hlavou: ,nikde se neschováš, Malinari - ne na dlouho, ne přede mnou - a už vůbec ne před pobočkou E." 

NEKROSKOP XI: VETŘELCI 

Z anglického originálu Necroscope: Invaders  

vydaného nakladatelstvím Hodder and Stoughton,  

A division of Hodder Headline PLC, London 1999,  

přeložila Jana Mikulenková.  

Ilustraci na obálce namaloval Bob Eggleton,  

grafickou úpravu obálky provedlo Vertigo, a.s.  

Vydal Bohuslav Svoboda - POLARIS, Podkopčí 464, Frenštát p. R., e-mail: svoboda@polarissf.cz,  

v roce 2008 jako svou 229. publikaci.  

Tisk: Printo s.r.o., Gen. Sochora 1379, Ostrava Poruba.  

Vydání první. 

Cena: 279 Kč 

ISBN 978 - 80 - 7332 - 118 - 5 

Z cyklu NEKROSKOP dosud vyšlo:  

Pentalogie Nekroskop  

Nekroskop,  

Nekroskop II: Vampýři!  

Nekroskop III: Zdroj  

Nekroskop IV: Řeč mrtvých  

Nekroskop V: Sémě mrtvých 

Trilogie Svět Vampýra  

Nekroskop VI; Pokrevní bratři  

Nekroskop VII; Poslední hrad  

Nekroskop VIII: Války o krev 

Ztracené roky 

Nekroskop IX: Ztracené roky  

Nekroskop X: Znovuzrození 

Pobočka E 

Nekroskop XI: Vetřelci.  

Dříve vyšlo: 

Nekros a jiné noční můry  

(sbírka povídek) 

Připravujeme: Nekroskop XII 

VETŘELCI 

Tři z vampýřích vládců, ohrožovaných na Sluneční/Hvězdné straně neustálými partyzánskými útoky Nathana a jeho věrných, se rozhodnou zkusit štěstí na Zemi. Použijí přirozenou bránu a vynoří se na hranici Rumunska, Bulharska a bývalé Jugoslávie, v útulku pro traumatizované sirotky. Poté, co zmasakrují personál a chovance útulku, se rozptýlí po světě s jediným cílem: ovládnout Zemi a zotročit si lidstvo. Pobočka E o vampýří invazi ví: při masakru v Rumunském útulku zahyne i Zek Föenerová, avšak ještě předtím stačí telepaticky varovat svého kolegu a milence Bena Traska. Nový hon na upíry začíná. Mezitím si v Möbiovu kontinuu ozvěna někdejšího Harryho Keogha, reziduální vzpomínka nebo snad duch, začne uvědomovat šarlatová životní vlákna křížící modrá vlákna lidí. Jelikož už nemá tělo, musí si najít někoho, s kým by se spojil. Ale tentokrát si nevybere příliš dobře... 