Brian Lumley

NEKROSKOP XII:

PRZNITELÉ

(NECROSCOPE: DEFILERS)

Copyright © 2000 by Brian Lumley

All Rights Reserved

Translation © 2009 by Jana Mikulenková

Cover Art © by Bob Eggleton

ISBN 978-80-7332- 131 -4

Barbaře Ann

(nebo Varvaře...se dvěma ts)

NEKROSKOP XI: Vetřelci

(Shrnutí)

Harry Keogh, první nekroskop, je mrtev. Jeho esence se roztříštila, rozplynula a úlomky jeho metafyzické mysli se ztratily v temných zákoutích nekonečných vesmírů světla. Tudíž je, ve všech směrech a smyslech slova, mrtev.

Smrt: zánik života. Absence života a konec bytí. Takhle si to tedy vesměs představovali všichni živí. Jenomže a zejména nekroskop dobře ví (a možná ještě všichni mrtví), že takhle smrt nevypadá. Mysl totiž neumírá.

Protože jak se může takový velký básník, vědec, umělec nebo architekt jednoduše rozplynout? Jeho tělo odejít může, ale jeho duch - jeho mysl - pokračuje dál a to, čím se kdo zabýval během svého života, tím se bude zabývat i nadále, po smrti.

Mrtví ve svých myslích malují nádherné obrazy, modelují krajiny, aniž se nějaký štětec dotkne plátna. Projektují úžasná města a oceány překlenují dálnicemi, které obepínají naši planetu, jenomže ji obepínají pouze ve snech oněch mrtvých architektů. Sladké písně, sladší než ty, které Šalamoun složil za svého života, poslouchají jen bdělí mrtví: nikdy je neuslyší živí, protože složil ty, které známe déle než dva tisíce let, a od té doby se ještě zdokonalil.

A tady se setkáváme s jedním rozporem: pokud je smrt takovým prázdným a tichým místem, odkud se berou všechny ty písně, obrazy, budování? Jak to ti mrtví dělají?

Na takovouto otázku neexistovala odpověď, dokud se neobjevil nekroskop: muž, který dokázal nahlédnout do hrobů mrtvých a do jejich mrtvých myslí. A skrze něho - jedině skrze Harryho Keogha - dokázali mrtví to všechno uskutečnit. Naučil je řeči mrtvých, vzájemné komunikaci, a po celém světě je spojil; syny a dcery znovu přivedl k jejich dávno ztraceným matkám a otcům, znovu spojil staré přátele, rozřešil staré spory a hádky a znovu vdechl inspiraci velkým mozkům, které už ji dávno ztratily. A bez toho, že by to kdy měl v úmyslu - aniž by si uvědomoval, co se děje - stal se jedinou svící s plaménkem mihotajícím se v nekonečné noci smrti, zatímco oni se vyhřívali v jeho teple a milovali ho za to.

Ale stejně tak, jako Harry Keogh dával mrtvým, stejným dílem, a možná ještě daleko víc, se mu dostávalo. Od své matky, která za svého života bývala duchovním médiem, dostal zárodek té metafyzické schopnosti, ze které se vyvinuly jeho další, mnohem větší dovednosti. Od Augusta Ferdinanda Möbia, dávno mrtvého matematika a astronoma, dostal znalost a možnost ovládat Möbiovo kontinuum, jež bylo nedimenzionálním místem (pro lepší přiblížení), paralelní s jakýmkoliv časem a místem. A od Faethora Ferenczyho získal vědění celé historie upířího světa a jeho nemrtvých obyvatel, z nichž někteří - stejně jako Faethor samotný - čas od času zabrousili do našeho světa. Tady je však třeba poznamenat, že tato poslední znalost byla získána spíše díky touze mrtvého upíra po životě, než z lásky k nekroskopovi...

A od té doby - od doby, kdy Harry objevil přítomnost upírů v našem světě, až do své ,smrti' na Hvězdné straně - zasvětil nekroskop svůj život jejich ničení. Neboť věděl, že pokud tito strašní vampýří vládcové a vládkyně nebudou vyhubeni, pak si jistojistě podmaní a zotročí lidstvo.

Ale nakonec - sám upír, do posledního dechu zápasící s tou Věcí v sobě - se dokonce i samotný Harry vzdal, ,zemřel' a odešel. Ach, opravdu...?

Výjimka přece vždycky potvrzuje pravidlo a Harry Keogh, nekroskop, byl - on je - tou výjimkou z pravidla negativní interakce mezi Velkou většinou a živými. Protože za svého života býval pánem Möbiova kontinua a používal jej k pronásledování upírů. Takže nyní, ve své smrti...?

Harry Keogh nebojoval ve své celoživotní válce proti Vampýrům sám. Do pobočky E, nejtajnější z tajných organizací, přišel ještě jako mladík, a jeho kolegové za ním stáli téměř až do úplného konce. A i poté, co Harry přestal být obyčejným smrtelníkem, Ben Trask, hlava pobočky E, byl přesto stále jeho přítelem. A byl to právě Trask, lidský detektor lži, který odhalil ,pravdu' o Harrym: že nikdy nezradí svůj vlastní druh. Přesto opatrnost velela neriskovat a tak byl Trask pověřen úkolem vyštvat Harryho z planety Země.

Když se však nekroskop konečně vrátil na Sluneční/Hvězdnou stranu, aby tam bojoval ve své poslední velké bitvě, vydal se tam dobrovolně, a ne proto, že byl vyhnán.

A byl to znovu Ben Trask, společně s mnoha dalšími členy pobočky E, kdo viděl - bylo jim dáno spatřit - Harryho odchod té noci, co skutečně zemřel.

Byla to vize, hologram, skutečná, a přesto neskutečná věc. Oni všichni viděli konec Harryho, jako by k němu došlo tady a teď, i když ve skutečnosti se to stalo v cizím světě na druhé straně časoprostoru.

Celkem třináct svědků, v řídicím voze na velitelství pobočky E; všichni viděli totéž: to kouřící, doutnající, znetvořené tělo, ukřižované ve vzduchu, padající pozpátku do prázdna, odpoutané od země jako na nějaké neviditelné slině. A navzdory tomu uškvařenému zčernalému obličeji, věděl Ben Trask dobře, kdo je to, že tohle je Harry.

A přestože ho obstoupili, ta věc se od nich vzdalovala, zmenšovala se a ustupovala směrem do zamlžených prvopočátků - nebo vstříc svému osudu? - odkud se vzpínaly stuhy neonového světla v nesčetných kroutících se chapadlech, aby jej přivítaly.

Jeho tělo mizelo, zmenšilo se jako zrnko prachu, až se nakonec ztratilo úplně. Ale kam se podělo—

Exploze! Výbuch zlatého ohně rozpínajícího se do obrovské šíře, tiše, hrozivě! Těch třináct svědků, kteří tomu všemu přihlíželi, zalapalo po dechu a padlo k zemi; a navzdory tomu, že celá tahle událost byla ve skutečnosti jen jejich společně vytvořená představa, instinktivně se odvrátili od oslňující intenzity té záře - a od toho, co z ní vyletělo. Všichni kromě Traska, který si jen zastínil oči, ale neodvrátil se, stále to pozoroval, protože měl takovou povahu. Musel znát pravdu.

A ta pravda byla neskutečná.

Z toho velkého třesku vyletovaly nesčetné zlaté úlomky na všechny strany, vnímaly a prohledávaly okolí a mizely do různých neznámých míst. Ty - jak jen to nazvat, kousky? — nekroskopa Harryho Keogha? Toho, co z něj zbylo, čím býval a co znamenal? A jakmile i poslední z těch kousků prolétl kolem Traska a zmizel z jeho dohledu, ztratily se i kroutící se stuhy červeného, modrého a zeleného přízračného světla...

...a navrátily místnosti v operačním voze původní osvětlení. Pak si najednou všichni uvědomili, že Harry už není, že zemřel na Hvězdné straně v tom cizím, upířím světě. A pouze Ben Trask - Trask, lidský detektor lži - spatřil celou ,pravdu' toho, co viděl a pochopil, že smrt, a to zejména v případě nekroskopa, není, co se zdá být...

Čas běžel, dlouhých dvacet jedna let, během nichž nový nekroskop - skutečný syn svého pozemského otce - dospěl v muže v tomtéž cizím světě, který si činil nárok na Harryho. A stejně tak jako jeho otec, i Nathan Kiklu (svými přáteli v našem světě zvaný Keogh) se stal lovcem upírů. Ale Nathan má své vlastní problémy a pronásleduje své nepřátele na Sluneční/ Hvězdné straně.

Mezi zemí a Nathanovým paralelním upířím světem existují dvě ,brány'. Jedna je přírodní a ta druhá vznikla poté, co selhal sovětský experiment se silovým polem. První brána leží na spojnici ponorné řeky protékající soustavou jeskyní pod úpatím zvrásněného pohoří Carpatii meridionali, v transylvánských Alpách.

Druhá brána se nachází v komplexu uměle vybudovaném Sověty na konci sedmdesátých a počátkem osmdesátých let na základně v Perchorské průrvě mezi severními vrcholky pohoří Uralski Chrebet - na ruském Uralu. Zatímco pobočka E má přístup a kontrolu nad přírodní bránou, perchorský komplex leží mimo působiště a vliv pobočky. Byl však uzavřen před pěti lety ruským premiérem, který odklonil vody perchorské nádrže do tehdy už z velké části rozbořeného vědeckého komplexu, aby ho zatopil. Tato brána však byla v nedávné době opět otevřena vůdcem rychle se rozvíjející armádní frakce. Na vině byla lidská chamtivost; akci nařídil ruský generál posedlý touhou po moci, který se dozvěděl, že Sluneční/Hvězdná strana je velice bohatá na zlato; takže se společně s četou vojáků vydal na Hvězdnou stranu, aby prozkoumal rozsah jejího bohatství.

Jejich expedice se střetla se znovu oživlými upíry; Rusové byli zajati a ještě před tím, než byl generál zabit, vytáhli z nich dva vládcové a jedna vládkyně Vampýrů veškeré znalosti o našem světě.

Pod neustálým partyzánským útokem Nathana se ti tři velcí upíři, Vampýři, rozhodli zkusit štěstí na Zemi. Tito vetřelci (třebaže vetřelci v utajení), použili přírodní bránu, aby se dostali do našeho světa v rumunském ,útulku' pobočky E, který byl jejich speciálním domovem pro traumatizované sirotky a nacházel se na břehu Dunaje v hraničním pásmu tří zemí - Rumunska, Bulharska a bývalé Jugoslávie.

Vetřelci pobili zaměstnance útulku i chovance a pak se rozdělili a vydali se do různých koutů našeho světa...

Pobočka E se o upíří invazi dozvěděla. Při strašném masakru v útulku zemřela i Zek Föenerová, milovaná žena Bena Traska, a ve svých posledních chvilkách se telepaticky spojila s Traskem a vyjevila mu, co se tam stalo. Trask byl tedy ,s ní', když zemřela - a zachvácen hlubokým žalem přísahal vetřelcům pomstu!

Ale zbytek světa se to nemůže, nesmí dozvědět; při představě, jak se neviditelný, téměř nezdolný mor nekontrolovaně šíří mezi lidmi, by zavládla panika. Ministr zodpovědný za pobočku E se to však dozvědět musel. No a ten dal samozřejmě pobočce volnou ruku k nalezení a zničení těch příšer z Hvězdné strany. Navíc jim přislíbily pomoc všechny světové mocnosti, v případě, že ji Trask a jeho lidé budou potřebovat. Těmto příslibům pochopitelně předcházely tajné dohody; a je jisté, že do celé problematiky mohli být zasvěceni pouze ti nejosvědčenější a nejdůvěryhodnější a že ani jim nebylo sděleno úplně všechno...

Asi tři toky po invazi se konečně ,lokátorům' pobočky E - lidským policejním psům slídícím po lidech i netvorech - podařilo zachytit vampýří ,myšlenkový smog' v západní Austrálii v Gibsonově poušti. Avšak přesto, že byly učiněny veškeré kroky k omezení tohoto nebezpečí, objevilo se současně několik shod okolností (nemluvě o paradoxu kdysi známého fenoménu).

Jake Cutter, mladý muž s pochybnou minulostí, byl za své činy spáchané z pomsty, jež byly soudem prohlášeny za vraždy, uvězněn v nejstřeženější turínské věznici. Byly to však vraždy jen podle definice zákona; Jake se totiž rozhodl pomstít gangu drogových zločinců a násilníků - pobočce ruské mafie - za to že týrali a zavraždili ženu, se kterou udržoval intimní styk.

Jako odpověď na pomstu, při které Jake zabil několik členů gangu, se jeho vůdce - záhadný Sicilan jménem Luigi Castellano - zasadil o to, aby byl Jake ve vězení zabit. Jake se o tom ale dozvěděl a pokusil se uniknout. Dozorci věznice podplacení Castellanem však Jakea přistihli při útěku, když se pokoušel přelézt stěnu vězení. Ve chvíli krajního nebezpečí však přišla neuvěřitelná intervence. Nejdříve si Jake myslel, že byl zasažen střelou; vždyť přece viděl kulku - nebo stopu zlaté kulky nebo její třpyt, když se odrazila nebo co - jak letí směrem k jeho hlavě. A pak upadl, ale ne na tvrdou zem vězeňského hřiště.

Místo toho ,spadl' do Möbiova kontinua - a vzápětí urazil více než osm set kilometrů - do Harryho pokoje na velitelství pobočky E v Londýně! V Harryho pokoji, který před několika desetiletími poskytoval původnímu nekroskopovi během jeho krátkého předsednictví v pobočce ubytování a který ESPeři této pobočky stále udržovali v původním stavu.

Zároveň s příchodem Jakea na velitelství pobočky E ucítili ESPeři - a především lokátor David Chung - že se něco z nekroskopa vrátilo. Trask si nicméně pamatoval, co se stalo s Harrym před tím, než opustil zemi a odešel na Hvězdnou stranu, a neustále se snažil zjistit, která Harryho stránka se vrátila zpátky domů. A také se snažil přijít na kloub jedné věci: když Harry Keogh zemřel, byla jeho upíří část očištěna, nebo se upír zbavil Harryho...?

Vetřelci z Hvězdné strany byli vládci Malinari a Szwart a vládkyně Vavara. Malinari ,Myšlenkář' je mentalista s fenomenální mocí; vládce Szwart je ztělesněnou esencí temnoty a neustále mutující oběť (přeživší) své metamorfické povahy; a Vavara, jejímž hypnotickým přestrojením je tvář a tělo krásné ženy, je ve skutečnosti zlou čarodějnicí.

Když se tito tři velcí upíři dostali do našeho světa, přivedli s sebou čtyři své oddané pobočníky, z nichž jeden, Korat Myšlenkářův vazal (to jméno o něm prozrazuje to, že je otrokem Malinariho Myšlenkáře), byl obětován, aby ostatním umožnil vstup do rumunského útulku.

Jakmile trio upírů zničilo útulek, povraždilo jeho zaměstnance a chovance a získalo nové otroky, rozdělili se a vydali se do našeho světa. Korata Myšlenkářova vazala (jeho mrtvé, rozlámané tělo) nechali ležet, rozdrceného na kaši a utopeného, v kovovém potrubí v rozbité štole zničeného útulku. Taková byla opravdová smrt upířího sluhy, jehož ambice byly vždy vyšší než jeho postavení, což Malinari k jeho smůle tušil.

Neboť Korat byl Malinariho vazalem už dlouhou dobu a velký díl pánových schopností se přenesl na pobočníka. To však bylo pro otroka příliš mnoho...

Mezitím si v Möbiově kontinuu nějaká slabá ozvěna - fragment, zbytková paměť, duch nebo inteligence - nekroskopa Harryho Keogha povšimla rudých vláken života, které se křížily s modrými stuhami lidí. Jedno takovéto vlákno patřilo Jakeu Cutterovi a díky tomu, že pokračovalo do budoucna, kde se zaplétalo do jakéhosi boje, vystopoval Harry jeho zdroj... a dostal se až k Jakeovi do turínského vězení a pomohl mu k útěku.

Tento povstalý duch však měl svá omezení; byl rozprostřen skrze všechny vesmíry světla a Harryho přítomnost - jeho schopnost ovlivnit věci v pozemském světě lidí - byla přinejmenším mlhavá. Také jeho povaha v porovnání s Jakeem byla v mnoha směrech naprostým opakem - avšak velice podobná v jiných. Takže Jake Cutter - stejně tak neznámý duchovi bývalého nekroskopa, jako byl Harry neznámý Jakeovi - byl odsouzen zemřít v dešti krutých kulek, ale tam, v pramenech budoucnosti, viděl přece Harry Jakeovo modré vlákno zkřížené s rudými upířími nitěmi, a tak si bývalý nekroskop uvědomil, že: „Co se má stát, v minulosti už se stalo," nebo by se mělo stát. Proto tady Jakeův život skončit nemohl. Ale jak jej zachránit?

Odpověď přišla vzápětí, avšak bez Harryho zapříčinění! Zlatá šipka, jedna z myriád, zasáhla Jakea do hlavy, aby probudila metafyzično v zatím ještě obyčejné pozemské mysli. Šipka poznání, ano, a k tomu řada rozvíjejících se čísel - jako obrazovka počítače, která se právě zbláznila, vyvolávající Möbiovo kontinuum - jež přenesla Jakea do Harryho pokoje na velitelství pobočky E v Londýně...

Trask vzal Jakea do Austrálie na misi. Protože ať byly Traskovy pochyby jakékoliv - a on by přece měl nejlépe ze všech poznat pravdu - zbytek jeho ESPerů vidělo Jakea jako možnou odpověď na jejich potřeby: nejmocnější z mocných zbraní, se kterou se Vampýři mohou setkat. Nejdříve však musí přijmout to, co se stalo, a smířit se s tím, naučit se využívat ty obrovské dary, které možná dostal a které v něm zatím dřímaly a čekaly, až se budou moci rozvinout.

Za tímto účelem trávil Keoghův duch, kdykoliv k tomu měl příležitost, svůj čas s Jakeem; obvykle v Jakeově podvědomé mysli, v jeho snech, když byl uvolněný a přístupnější esoterické rozpravě. Ale stejně jako Ben Trask i bývalý nekroskop zjistil, že Jake je tvrdohlavý, cynický a často vzteklý. Protože Jake měl v plánu něco jiného, dostat jistého sicilského kriminálníka Luigiho Castellana, a věděl, že dokud se nevypořádá s ním, nikdy nebude sám sebou a nebude patřit ani nikomu jinému...

Ve ztemnělé, kolotající štole zničeného rumunského útulku použili Harry a Jake záhrobní hlas, aby si promluvili se zbytky těla Korata Myšlenkářova vazala, jehož holé kosti do sebe navěky narážely ve vířící vodě filtračního potrubí. Od něho se dozvěděli o původu Malinariho, Szwarta a Vavary. Nyní bývalému nekroskopovi nezbývá, než doufat, že si bude Jake v bdělém světě pamatovat, co se dozvěděl ve svých snech.

A zde vyvstává problém:

Navzdory Harryho varování, Jake - na základě svého vlastního rozhodnutí, ze své vlastní svobodné vůle - uzavřel dohodu s Koratem, povolil mu omezený přístup do své mysli. Protože bez tohoto upíra by si nikdy nebyl schopen pamatovat Harryho čísla, ten vzorec, který vyvolává Möbiovo kontinuum. A bez Jakea by se mrtvý, nicméně stále nebezpečný upír - velice nebezpečný upír - nikdy nebyl schopen dostat ze svého vodního hrobu.

Ale pokud se spojí, budou společně ovládat tu neuvěřitelnou mobilitu Möbiova kontinua. A navíc má nyní Korat (kdysi Myšlenkářův vazal) naději tam, kde by ji nikdy nehledal. Může nasměrovat své kroky k najednou možné budoucnosti...

Na pobřeží jižního Pacifiku v Austrálii vystopovali Trask a jeho tým ESPerů vládce Nephrana Malinariho v jeho orlím hnízdě, v kasinu v Macphersonově pohoří, a zaútočili na něj; jeho pobočníci a další přeměněné oběti byli zabiti, zcela zničeni, ale samotný velký upír zmizel.

Jake Cutter hrál v úspěších této mise pobočky E hlavní roli; ale také si byl vědom své nelehké pozice - zůstal tedy se svým ,problémem' sám, neboť o tom nebyl schopen Traskovi a jeho ESPerům říct - ve svém novém postavení v pobočce našel jen malé uspokojení.

Všechno, co si Jake přál, bylo zbavit se toho cizího, nezvaného nájemníka: bývalého nekroskopa, který měl zřejmě v plánu usídlit se na čas (nebo dokonce trvale?) v jeho hlavě. Jenomže nyní se Harry ztratil a na jeho místo se vecpal úplně jiný a mnohem nebezpečnější vetřelec. A Jake je nyní sužován věcí, před kterou jej Harry varoval: „Ať mrtev, nebo živ, není v tom velký rozdíl. Nikdy nevpusť upíra do své mysli!"

Pokud šlo o Bena Traska: mnohé z jeho obav se vyřešily, přesto ale stále zůstávaly otázky, které bylo třeba zodpovědět. Nejdůležitější z nich: proč Jake? Proč byl pro tak důležitou práci vybrán tento problematický mladý muž, očividně proti své vůli? Jake Cutter - jako dítě rozmazlený, jako mladík nezvladatelný a jako muž bezohledný. Proč on?

Tuto otázku si nekladla jen hlava pobočky E, ale i bývalý nekroskop (jeho nepozemská, nehmotná existence). Neboť ty nesčetné zlaté šipky, doprovázející jeho bývalé bytí, jsou na Harrym nezávislé a jednají podle své vůle. On je sice zajišťovací hlídkou a průzkumníkem, ale ony jsou vojáky, armádou. A stejně tak to bylo i s Jakeem; bývalý nekroskop našel jeho nit života, a tak vlastně našel jeho, ale ta šipka Jakea zasáhla na základě svého vlastního uvážení. Proč? Proč byl vybrán Jake?

Možná by měl Harry hledat odpověď ve své vlastní minulosti, jenomže v některých případech dokáže být minulost stejně klamná jako budoucnost. Dokonce i v mysli osvobozené od omezujícího těla se mohou vyskytnout prázdná místa, místa a časy, které zůstanou navždy zapomenuty. A v životě nekroskopa byly zapomenuty celé roky, jako stránky vytržené z knihy.

A možná, že se ta odpověď nachází právě tam...

Část první  

Obrazy 

I

Obrazy z minulosti

Ben Trask a jeho lidi byli znovu doma, ale neměli mnoho času si odpočinout a trochu se vzpamatovat. Země by se dala nazvat malou planetou, a přesto je docela rozlehlá; je na ní mnoho zla a Anglie z něj má přiměřený díl.

V porovnání s tím, čemu museli Trask a jeho hlavní ESPeři - lokátor David Chung a jasnovidec Ian Goodly - čelit v Austrálii, byla každodenní rutina na velitelství pobočky E jednotvárná a téměř nudná. Téměř. Ale tady, v srdci Londýna, v ještě menším světě přístrojů a přízraků, Trask věděl, že se nikdy nudit nebude. Protože i když přízraky mlčely, přístroje pracovaly i nadále a to platilo i obráceně, ačkoli častěji se stávalo, že přízraky i přístroje byly aktivní zároveň.

Momentálně měly přístroje - v podobě telefonů, pozemních a satelitních komunikačních systémů, počítačů, televizních obrazovek a promítacích pláten na velitelství pobočky E - převahu a doháněly ztracený čas, kdy Trask společně s hrstkou svých ESPerů a techniků a dalšími několika lidmi nebyli ve spojení z důvodu zaneprázdněnosti svou prací na druhé straně světa. Ale hlava pobočky E věděla, že se přízraky brzy znovu probudí. Věděl to, protože jim velel. Tedy, jistému druhu přízraků.

Už osmým dnem se pilně propracovával stohem papírů, třídil povinnosti podle jejich závažnosti, rozděloval úkoly podle toho, komu z jeho týmu talentů vyhovovaly nejlépe a vůbec se snažil odstraňovat překážky. Musel se s tím vypořádat hned, protože věděl, že dříve nebo později se budou muset znovu vydat na cesty - on osobně, protože teď už to pro něj byla osobní záležitost - ven do světa sužovaného nejhorším možným zlem.

Zlem zrozeným v jiném světě, zlem, jehož jméno bylo stejně tak vetřelecké, jako zlověstné... Vampýři!

Navzdory tomu, že měl na starosti spoustu jiných věcí, tohle bylo jméno a myšlenka, která byla v Traskově mysli na prvním místě, když seděl za svým stolem ve své kanceláři na konci hlavní chodby na velitelství pobočky E s perem v ruce, přesto však na chvíli zahloubaný, neschopen vypisovat žádný z těch tisíce dokumentů a formulářů. Zahloubaný uprostřed své práce, ze které ho vytrhla náhlá myšlenka - nebo snad nebyla až tak náhlá, neboť jej provázela už nějaké tři roky - a v tomto světě, kde Zek už nežila, v tomto nekonečně, neuvěřitelně prázdném světě, žili Vampýři. Oni tady byli, a jejich vinou tu nebyla ona.

Najednou ho z jeho myšlenek vytrhl náhlý, podivný, bručivý zvuk, který se mu vydral z hrdla. Překvapeně se podíval na svou bledou ruku, která nyní svírala pero jako dýku. Vampýři: Malinari, Szwart a Vavara, živí nebo nemrtví v tomto světě, ve světě, kde zavraždili Zek! Její poslední slova - její poslední myšlenky, které mu poslala - vzdychala v jeho paměti, a on věděl, že je nebude nikdy moci vymazat a ani by to nechtěl, ale věděl, že kdyby to dokázal, bylo by to pro něj určitě lepší.

Sbohem, Bene, miluji tě...

Pak už spatřil jen oslňující záblesk bílého světla, které jej tenkrát, před třemi lety, probudilo - a o němž doufal, že je jen světlem lampy na nočním stoku u postele, které zablikalo, když se pod vlivem noční můry ohnal rukou a uhodil do vypínače. Trask v to doufal, ano, ale hluboko uvnitř věděl, že to tak není. Protože pravda byla druhým jménem Bena Traska. Pravda byla jeho nadáním a mnohdy i jeho prokletím - v situacích jako tato.

Ten oslňující záblesk bílého světla...

... které ovšem vůbec nebylo bílé, nýbrž zelené a které v žádném případě nebylo oslňující, neboť sotva blikalo. Bylo to jedno z drobných světýlek na Traskově ovládacím panelu, které jej vrátilo zpět do reality, do přítomnosti. Uvolnil se, zmáčkl tlačítko a zavolal dozorčího.

„Co se děje?" promluvil drsným, zastřeným hlasem.

„Promiňte, že vás ruším, šéfe," zazněla odpověď; hlas Paula Garveyho zněl ještě o něco mírněji než obvykle. Garvey byl plnohodnotným telepatem a navzdory pravidlu pobočky E - nepsanému pravidlu, že žádný z ESPerů nikdy nepoužije svůj talent na jiného ESPera - bylo stále možné, že neúmyslně zaznamenal něco z Traskovy introspektivní nálady. „Tohle je pro vás. Premiér Gustav Turchin volá z—"

„Kalkaty?" dokončil Trask, aby dozorčího přerušil. Letmo pohlédl na malý stolek, kam si zakládal ranní tisk a zamračil se.

„Přesně tak," přikývl Garvey. „Volá z—"

„Německé ambasády," přikývl Trask znalecky. „Ten starý vychytralý padouch!"

Po krátké pauze řekl Garvey zmateně: „No, vypadá to, že jste zase o krok přede mnou! Každopádně, zdá se, že je to urgentní." „Rok Země," opáčil Trask a přikývl.

El Nino odřízl tentokrát celou Indii od elektrického proudu, ale rychle se měnící teploty byly jen jedním z řady problémů, se kterými se Země potýkala. Dalším, a to velkým problémem bylo znečištění; Turchin je v Kalkatě a chystá se lhát celému světu, a hlavně žalobcům Ruska na konferenci k Roku Země. Ne, že by to snad chtěl, stejně jako Trask znal celou pravdu:   že nuzná ruská armáda ve skutečnosti zamořuje světové vody. Ale alespoň jej ta konference - jedna z mnoha světových konferencí k roku země - osvobodí od jiných, mnohem závažnějších problémů, které na něj číhají doma. Také se z něj stal mluvčí svého lidu, a tím si zlepšoval svou image.

V Brisbane se Trask s premiérem na něčem dohodli: on pomůže Turchinovi s jeho problémy výměnou za jednu důležitou informaci; a ta by se měla co nevidět objevit. A pokud šlo o to odkud—

Celý příběh byl popsán v ranních novinách. Včera byl Turchin nařčen Hansem Bruchmeisterem, jedním z německých delegátů. Turchin na místě pohrozil, že opustí konferenci, odletí domů a nechá ostatní, ať si poradí sami. Ale protože bylo Rusko (společně se Spojenými státy) považováno za jednoho z největších provinilců, k čemu by tato konference byla bez ruské účasti? Ostatní delegáti se snažili spor zlehčovat, ale Turchin trval na svém:

„Když jsem si vyslechl omluvu Herr Bruchmeistera - když jsem mu stál tváří v tvář na německé ambasádě tady v Kalkatě, přímo ve lvím doupěti, jak se říká - pak a jedině proto jsem se rozhodl zůstat. Protože jsem koneckonců ruským premiérem. A musím myslet na svou pověst a čest mého lidu..."

Samozřejmě, že byl Herr Bruchmeister nucen se omluvit, a proto se teď premiér Gustav Turchin nacházel v budově německé ambasády v Kalkatě.

No jistě, pomyslel si Trask, který si dokázal dát dohromady jedna a jedna a pochopil hlavní důvod tohoto článku. Navštívil lva v jeho doupěti, to určitě! Turchin celou tuto roztržku vyvolal, aby získal několik minut hovoru na bezpečné lince a mohl se spojit se mnou!

Paul Garvey trpělivě vyčkával, až Trask znovu promluví: „Přepoj ho do mé kanceláře, prosím."

„Stačí jen zvednout sluchátko," odpověděl Garvey. „Přepojil jsem ho na kódovanou linku, takže tam může být nějaký nechtěný šum."

lnterkom přestal blikat a jeden z Traskových telefonů se probudil k životu. Trask jej zvedl a představil se: „Trask."

A na druhé straně se ozval nabroušený hlas: „Bene? Zdá se, že máš spoustu práce. Řekl jsem tvému dozorčímu, že je to naléhavé."

„Byla to jen minutka," odpověděl Trask.

„Mně to připadalo jako hodina!" zabručel ten na druhé straně linky a pokračoval: „Poslyš, jsem na německé ambasádě a tohle je podle mě bezpečná linka—"

„A ještě k tomu na mé straně zakódovaná," ujistil ho Trask.

„Přesto nemusí být stoprocentně jistá. Chci, aby byl tenhle hovor co nejsoukromější. Takže budu stručný a možná i trochu tajemný."

„Počkej!" přerušil ho Trask a zmáčkl knoflík svého interkomu, aby se spojil s dozorčím. „Paule, je tam John Grieve? Dobře. Najdi ho a řekni mu, že ho hned teď potřebuji ve své kanceláři." Pak přenesl svou pozornost zpátky k Turchinovi: „Dobře, pokračuj a já se pokusím tě pochopit." „Ty... a tvůj pan Grieve?" zeptal se Turchin.

„Přesně tak," odpověděl Trask. „Dá se říct, že je to můj tlumočník." A pro sebe si pomyslel: Když si s něčím nedokážou poradit přístroje, pak přicházejí ke slovu přízraky.

„Ta tvoje pobočka si lidi vždycky vybírala velice pečlivě, že?" Řekl Turchin uznale a v jeho hlase se ozval nádech žárlivosti.

„Ano, máme tady to nejlepší," řekl Trask. „Je všeobecně známo, že když musíš za lidmi stát s bičem, jejich práce obvykle za moc nestojí."

„Dnes si nebereme servítky," řekl Turchin. Ozvalo se zaklepání na Traskovy dveře: „Dále."

„Aha!" pochopil Turchin. „Pan Grieve. Teď už tedy můžeme přejít k věci. Ale řekni mi jedno: co tě štve, Bene?"

„Administrativa," zabručel Trask. „Zdržování. Všechny ty povinnosti, které mi nedovolí věnovat se tomu nejdůležitějšímu. Příliš mnoho maličkostí, které stojí v cestě velkým věcem." A pak si povzdechl. „Promiň, že jsem byl hrubý. Víš, nevybral sis zrovna nejvhodnější den, hm, abys mě rušil v mém doupěti, tomu věř!"

„A já se omlouvám, že jsem byl tak nedočkavý," připojil se Turchin. „Vypadá to, že nervy pracují na obou stranách. A co se týče toho rušení lva - tebe," jeho hlas trochu pookřál „zřejmě jsi  už četl dnešní ranní noviny. The Times?"

Trask si přepnul hovor na reproduktor na svém stole a řekl: „Ano. Myslíš tu svou malou roztržku na konferenci? Začínáš být v těch svých lstech dobrý. Teď ale můžeš být tak tajemný, jak jen uznáš za vhodné." John Grieve vstoupil do místnosti a postavil se vedle stolu se zápisníkem v ruce.

Grievovi táhlo na padesát, u pobočky strávil minimálně polovinu svého života a přes své nesporné nadání nikdy nepracoval v terénu; pro Traska stejně tak jako pro všechny jeho předchůdce byl Grieve natolik nepostradatelný na velitelství pobočky jako dozorčí nebo jako náhradník, že ho neposílali do mnohem nebezpečnějšího světa tam venku. V každém případě neoplýval zrovna velkou fyzickou zdatností.

Byl už trochu obtloustlý, v důsledku celoživotního kouření těžce lapal po dechu, na hlavě mu začala prosvítat lysina, šedivěl a předčasně zestárnul. Na druhé straně byl energický a bystrý tak, jak jen mu to jeho fyzická konstituce dovolovala. Navíc vystupoval vždy zdvořile a velice britsky. S hlavou hrdě vztyčenou a pokud možno co nejvíce zataženým břichem by mohl být bývalým důstojníkem armády nebo zkrachovalým podnikatelem-alespoň pro neinformované. Ve skutečnosti byl plnohodnotným členem pobočky E a Trask na něj spoléhal. Někdy až příliš.

V ,dřívějších' dobách měl Grieve dva mimosmyslové talenty, jeden z nich byl ,zakrnělý' (v pobočce to bylo označení pro zatím nevyvinutou ESP schopnost) a ten druhý byl skutečně významný a možná i jedinečný. Tím prvním byl dar jasnovidectví (dokázal nahlédnout do velkých dálek), ale postupně přestal fungovat; jeho ,křišťálová koule' se časem zastřela. V každém případě však byla tato jeho schopnost jednou ze složek jeho druhého, většího nadání, kterým byl jiný druh telepatie. A se ztrátou svého ,čtení budoucnosti z křišťálové koule' se tedy o to více zlepšila jeho telepatická schopnost.

Problém s jeho dalekozrakostí byl ten, že potřeboval vědět přesně, kde a co má hledat - jinak ,neviděl' nic. Jeho talent se nespouštěl namátkově, potřeboval určit směr; musel být ,zaměřen' na konkrétní cíl.

Grievova speciální odnož telepatie - v dobách, jako je tahle, přímo neocenitelná - byla tak trochu jiná. Protože i tady musel svůj talent přesně zamířit: dokázal číst myšlenky člověka pouze tváří v tvář, když rozmlouval nebo naslouchal svému objektu... dokonce i po telefonu. A tak, podobně jako tomu bylo u Traska, neexistoval nikdo, kdo by Johnu Grievovi dokázal zalhat. Alespoň ne přímo a u příležitostí, jako byla tahle, učinila jeho schopnost každé kódovací zařízení zbytečným. A to byl ten hlavní důvod, proč většinu času sloužil na velitelství pobočky E. Neboť on byl tím přízrakem, který fungoval ruku v ruce se všemi ostatními přístroji...

Trask naznačil Grievovi, aby se postavil vedle něj; ten ho poslechl a položil svůj zápisník na stůl vedle Traska tak, aby na něj viděl. Pak šéf pobočky znovu oslovil ruského premiéra. „Tak co se děje, Gustave?"

A Turchin mu odpověděl: „Není to tak dávno, co jsme hovořili o - hmm, o tom a onom, o několika málo problémech, z nichž některé byly naše společné - ale ve skutečnosti to nebylo nic zajímavého. Vzpomínáš si na to?"

„Samozřejmě že ano," odpověděl Trask a Grieve do svého bloku rychle napsal: Vážné věci!

„Chtěl jsi, abych pro tebe někoho vystopoval," pokračoval ruský premiér. „Dávný přítel, který se dost potlouká po Středomoří?"

Luigi Castellano? „Ach ano!" zvolal Trask. „Starý - jak jen se jmenuje? Není po něm ani vidu ani slechu. Na druhé straně, on si vždycky rád hrál na schovávanou."

„Tak o tom jsem nevěděl," zalhal schválně Turchin. „Marseille, Janov, Palermo... Zůstává v kontaktu se svou starou partou. A také má v našich končinách mnoho nových přátel, jak jsem slyšel."

Grieve napsal: Mafie. Moskevská mafie.

„To já už dávno vím!" odpověděl Trask. „To, co opravdu potřebuji vědět, je, kde přesně se pohybuje a kdy, abych ho mohl... no, spojit se s ním, chápeš? Dost mu dlužím, a jak dobře víš, nemám dluhy rád."

„Je to jedna z tvých pozitivních vlastností, ano," zasmál se Turchin. „Ale já jsem ti chtěl právě říct, že se ho sám pokouším najít - a to víceméně ze stejného důvodu - kvůli všemu tomu dobru, co pro nás vykonal a nikdy si za to nenárokoval žádné ocenění. Ne, že bych mu měl co nabídnout. Ale teď, když jsi mi vysvětlil, co je zač, no, tak si myslím, že bychom mohli být více uznalí."

Grieve zuřivě psal: Turchin ho chce taky dostat. Drogy. L. C. vydělává miliony; pomáhá minovat jak ruskou ekonomiku, tak zdraví lidí na celém světě! Turchin netušil, jak vážná je ve skutečnosti situace na trhu s drogami. Teď když už to ví, chce L. C. odstranit.

„No, a co navrhuješ?" zeptal se Trask. „Ujmeš se toho? Máš nějaký návrh... nebo se mám o to postarat já? Nezapomeň, že jsem to já, kdo stále ještě nic neví o místě jeho pobytu - toho našeho tuláka!"

„Inu, věci se mají asi takto," vysvětloval Turchin. „Jeden z mých lidí se právě vrátil a navštívil mě - jeden z mých dřívějších dlužníků. Asi za týden mi doporučí kontakt na našeho společného přítele - možná nového člena party? Pak už můžeme jen sedět na zadku a čekat, až nám dá vědět - místo, datum, čas. Myslím, že by to mohlo stačit."

„Hmm," zamyslel se Trask a snažil se získat čas pro Johna Grieva, aby mohl psát: Donutil někoho v ruské mafii, aby na Castellana nasadil tajného agenta. Až ten člověk zjistí, jaké má L. C. zvyky, přijde za námi a předá nám informace.

A Turchin pokračoval: „Ale obávám se, že k tomu setkání bude muset dojít ze tvé iniciativy, a pokud možno na území našeho přítele. Věčná škoda, že kvůli těmhle konferencím a dalším povinnostem nebudu mít čas. Nemůžu se toho účastnit osobně, jestli chápeš, co tím myslím..."

Ať už se rozhodnete s Castellanem udělat cokoliv, musíte to udělat v jeho teritoriu. Turchin s tím nechce mít nic společného.

„Ano, chápu," přikývl Trask. „Chceš, aby to bylo politicky korektní."

„No, mám jistou pozici, kterou bych si rád udržel..."

On je mnohem větší sousto než my a bude tedy hodně velkým terčem.

„Aha, samozřejmě," přikývl Trask. „Nechceš tomu obětovat příliš mnoho ze svých prostředků." (Čímž měl na mysli opozici - ruský ekvivalent pobočky E - kterou nyní Turchin řídil.)

„Já prostě nemůžu," ozvalo se na druhé straně. „Hrozně moc se toho teď děje. Ve vyšších sférách, chápeš?"

Nahoře na Uralu. Perchorsk.

A Trask si pomyslel: Obětoval své ESPery, aby mi zjistili detaily o perchorském komplexu a Bráně. A nahlas řekl: „No tak dobře. Když to nejde jinak, jakáž pomoc. Alespoň že se věci daly do pohybu. Jsem rád, že se všechno tak vyřešilo."

„No, ještě musíme urazit dlouhou cestu, Bene. Spojím se s tebou hned, jak budu vědět něco nového. A jestli se ti zdá, že nejsem moc konkrétní, jsem si jistý, že ty to pochopíš."

Pošle ti něco faxem. Zakódováno. Ale nic, co by ti mělo dělat velké problémy.

„Výborně!" zaradoval se Trask. Chystal se hovor ukončit: „Takže zase zavoláš—"

Ale Turchin ho ještě nehodlal pustit. „Počkej!" zarazil ho a v jeho hlase se opět ozval - byl to strach? „Hovořili jsme spolu také o jednom mém osobním problému? No, čas je neúprosný - čekám, že se lidé velmi brzy začnou dožadovat odpovědí - a ty ses zmínil o jistém řešení, které bys snad měl mít brzy k dispozici? Jak to vypadá v tomto ohledu?"

Znovu Perchorsk? Představitelé ruské armády? Zřejmě na něj vyvíjejí nátlak? A - nekroskop? Grieve pozvedl překvapeně a tázavě obočí.

Trask pro tuto chvíli jen pokrčil rameny a řekl: „Pracuji na tom. Věř mi, Gustave, budeš první, kdo se to dozví. Ale do té doby... no, já sám mám také stále ještě několik dost velkých nevyřešených problémů. Tři, abych byl konkrétní."

„Ano, samozřejmě. Ale určitě si pamatuješ, jak jsme hovořili o možnosti, že odejdeš na odpočinek a najdeš si nějaké hezké místečko na venkově." Politický azyl. Emigrace. Ale jeho, ne tvoje. „Samozřejmě že pamatuji."

„No, mysli na to," pokračoval Turchin. „Chtěl bych tě někdy navštívit - tedy, pokud se rozhodneš, že je čas se usadit."

Místo ty si dosaď já. Mluví o sobě. Pokud nebo až se rozhodne od toho utéct, chce se ukrýt u nás.

„Jistě, u nás budeš vždycky vítán," odpověděl mu Trask.

„Můj čas vypršel," prohlásil Turchin. „Přijal jsem - ehm! - omluvu Herr Bruchmeistera a on mi dovolil těchto několik minut soukromí, bez... hm, mého doprovodu—"

„Těch otravů," zasmál se Trask, i když hořce.

„Přesně tak - abych ti mohl zavolat."

„Tak to příště tolik neodkládej," řekl Trask.

„Sbohem, Bene," rozloučil se premiér. A linka se přerušila...

Trask vzhlédl a zjistil, že John Grieve je stále ještě tam. Jejich pohledy se setkaly a Trask se ho zeptal: „Chceš, abych ti to vysvětlil? Mám na mysli lepší nebo ucelenější vysvětlení než to, co jsi pochopil sám?"

„Jen pokud to uznáš za vhodné," odpověděl Grieve. „Ale v každém případě si myslím, že to v podstatě chápu - možná s výjimkou té části o nekroskopovi. Turchin ví, že máme nekroskopa?"

Trask pokrčil rameny. „Je to pěkně mazaný starý lišák. Tak či tak, nedělej si s tím starosti. Jen hádá. Vysvětlím to... ale nejenom tobě." Podíval se na hodinky. „Třináct padesát. Za deset minut začíná schůzka, tak to abych už raději šel. Svolej prosím ostatní, Johne. A hlavně Liz Merrickovou a Jakea Cuttera. Chci, aby se všichni, kdo jsou k dispozici, shromáždili za deset minut v řídicím voze - ESPeři i technici - a běda každému, kdo se nedostaví bez pořádné omluvy."

Když Grieve odešel, zůstal Trask na chvíli sedět za svým stolem s pocitem, že je starý. Bože, vždyť byl starý. Každopádně mu už mnoho času nezbývalo. Důvod, proč jej tento pocit zachvátil právě teď, byl neúspěch v Brisbane, v Austrálii. Zradil Zek - nedokázal zabít toho, kdo zabil ji.

A teď, když se nad tím znovu zamyslel - užíralo ho to jako kyselina a on si nemohl dovolit nechat to plavat. Protože pak by ti parchanti zvítězili. Zvítězili by a svět lidí, svět, kde vládnou lidé, by zemřel - nebo by se spíš stal nemrtvým. Stále by existovali muži, ale byli by to nevolníci, sluhové a z žen by se staly odalisky, otrokyně, dobytek. A krev by byla životem, ale ne lidským životem. A všichni by se stali potravou.

To byl důvod, proč sem Malinari s ostatními dvěma přišel, ale jak toho chtěli dosáhnout - jakým způsobem to chtěli uskutečnit, ve světě s rovnoměrným podílem dne a noci - to byla zatím nezodpovězená otázka. Nebo možná ne, protože tam v Austrálii viděl určité náznaky. Což byla jedna z věcí, o které chtěl Trask mluvit (znovu se podíval na své hodinky) za pouhých pět minut.

Vstal, aby si upravil kravatu, ale žádnou neměl. V tomhle nepřestávajícím, nekonečném, odporném létě El Nina na ni bylo přílišné horko. Uf.

Trask zamířil ke dveřím a tam se zarazil. Pak znechuceně zavrtěl hlavou a vrátil se pro své zápisky, které nechal na odkládacím stolku. Přitom si pomyslel: Starý a zapomnětlivý. Já, Ben Trask, který si kdysi myslel, že zůstane na věky mladý. To bylo díky Zek. Se Zek bych mohl zůstat mladým až do smrti. Nebo alespoň do její smrti. Což už se ale stalo.

Ale také věděl, co by mu znovu navrátilo mládí: kdyby mohl vidět Malinariho mrtvého, se setnutou hlavou, spáleného na popel. Malinariho a ty dva druhé - stejně jako všechny ostatní, které přeměnili. Až budou mrtví, Trask opět omládne. Alespoň na chvíli.

Ale co to sakra... tohle byla pobočka E a v té jste zestárli zatraceně rychle. Pokud jste se toho ovšem dožili!

Do horoucích pekel! Trask se sám na sebe zlobil, zadupal a zaťal pěst. V tomhle starém psovi je pořád ještě spousta života! Pak sám sebe přesvědčil, že se cítí mnohem lépe, a zamířil k řídicímu vozu. Na cestě ven si uvědomil, že si z věšáku zapomněl vzít svou lehkou letní bundu...

Velitelství pobočky E se už více než čtyřicet let nacházelo stále na jednom místě. Při letmém pohledu zvenčí zdánlivě připomínalo dobře zavedený hotel v blízkosti Whitehallu; v nižších patrech to opravdu hotel byl - drahý hotel. Jeho horní patro bylo ovšem zcela v držení společnosti ,mezinárodních podnikatelů', která podle názoru vedení hotelu odjakživa bývala pěkná sbírka totálních podivínů.

Málokdy spatření uživatelé toho tajemného horního patra používali svůj vlastní výtah v zadním traktu budovy; tamtéž se také nacházelo soukromé schodiště, které bylo před okolním světem zcela uzavřené; dokonce tam měli i vlastní nouzový východ. Samozřejmě že oni - ,oni' bylo jediné označení, které se za daných okolností dalo použít-to horní patro vlastnili a v žádném případě nespadali do pole působnosti hotelu. A zatímco se svým soukromým výtahem dostali do hotelové restaurace a dalších zařízení, hotelový výtah do nejhornějšího patra nejel. Na signálním panelu to patro ani neexistovalo. Pobočka E se tam vlastně vůbec nenacházela, tak jako v mnoha jiných hotelech třinácté patro.

S tím rozdílem, že tam ve skutečnosti byla.

Operační a zasedací místnost byly umístěné na opačném konci hlavní chodby, než byla Traskova kancelář. Když chodbou procházel, musel nutně projít okolo Harryho pokoje. Starý štítek, který po těch létech vypadal trochu zanedbaně, nesl nápis:

Trask se zarazil a otočil koulí u dveří. Tenkrát ještě existovaly koule, ne kliky. Jenomže dnes už nebyly ani ty kliky! Stačilo jen zamrkat na čtvereček na zdi ve výšce oka označeným nápisem ID, a pokud vás dveře poznaly, vpustily vás dovnitř. Trask se nad tím často pozastavoval: jak to ti skřítci dělají? To museli pořád vyskakovat nebo měli svou vlastní místnost? A co když by měl někdo modřinu na oku nebo prasklou žilku?

Nicméně, Harryho pokoj byl neporušený. Od té doby, co ho opustil, zůstal naprosto nedotčený. Tehdy byl vedoucím pobočky. Byl to ale nezdařený pokus, takže se odstěhoval, ale dojem, který zanechal, zůstal. A nikdo nikdy ani nepomyslel na to, Harryho pokoj změnit, ani sebemenší detail.

Dveře byly zamčené; klíč od nich se houpal na háčku ve skříňce dozorčího; nikdo k Harrymu nechodil, protože... prostě nechodil. Protože toto území nepatřilo do této doby a někdy ani do tohoto vesmíru. Protože to stále byl jeho pokoj...

Trask pokračoval dál chodbou, ale Harry zůstal s ním.

Harry.

Harry Keogh, nekroskop. Jediný člověk na celém světě - přinejmenším na tomto - který dokázal komunikovat s mrtvými. A navzdory nelidskému horku přejel Traskovi po zádech mráz. Jediný muž, který komunikoval se Zek, když byla ještě naživu, a který by byl schopen s ní hovořit dokonce i po... po...

Ale na tohle nesmí myslet. Protože nyní se z čista jasna objevil druhý takový. A Trask si nebyl jist, jestli se mu myšlenka Jakea Cuttera promlouvajícího se Zek zamlouvala. Harry byl ztělesněná vřelost, ušlechtilost, lidskost a porozumění. Zato Jake Cutter... byl Jake Cutter. A bylo na něm něco - stále na něm bylo něco, navzdory tomu, co předvedl v Austrálii - co Trask nedokázal pochopit.

Možná to bylo tohle: nebyl jednoduše pochopitelný, tedy alespoň pro Bena Traska. Protože Traskův talent na něj už nezabíral; tváří v tvář Jakeovi se jeho vestavěný detektor lži vypínal. Tak silné byly mentální štíty tohoto muže a stále ještě sílily. Mohl lhát, jak se mu zachtělo, a Trask by to vůbec nepoznal, ne s určitostí. Možná by tušil, že tady něco nehraje, možná by pochyboval o svém vlastním talentu, ale s jistotou by nebyl schopen určit pravdu.

Prakticky totéž platilo i pro ostatní Traskovy ESPery. Ian Goodly měl potíže přečíst Jakeovu budoucnost; dokonce i Liz Merricková - která si s Jakeem udržovala jakýsi vzájemný kontakt - se dokázala do jeho mysli dostat jen pokud spal a jeho štíty nebyly plně v pohotovosti. A to byl další z důvodů, proč Trask... proč ho neměl v lásce? Proč s ním nedokázal vyjít? Protože to byl samotný Trask, šéf, neomylná hlava pobočky E, který byl nucen porušit nepsaný zákon pobočky a využít Liz, aby vypátrala, co se skrývá v Jakeově nezkrotné hlavě.

Ano, nezkrotné. Trask si byl jist, že Jake měl pořád ještě svoje vlastní plány. Že pokud by se mu naskytla příležitost, zmizí si vyřešit svoje osobní problémy a možná se při tom nechá i zabít. Cože, Luigi Castellano? Šéf gangu, obchodník s drogami, sadista a vrah, kterému zobala z ruky zkorumpovaná italská a francouzská policie - přinejmenším někteří její členové - napojený na mafii v srdci hroutícího se Ruska? Pro jedince bylo nemožné se mu postavit a vyváznout z toho živý. Potřebovali jste mít někoho, kdo vám kryl záda. Podporu, jakou vám mohla poskytnout třeba pobočka E nebo Gustav Turchin, to by ale Jake musel ustoupit ze svých zásad a dát jim šanci mu pomoct. Stačilo, kdyby se jen smířil s tím, že na něm teď spočívá zodpovědnost mnohem větší než ukojení své vlastní touhy po pomstě.

Pche! odfrkl si Trask uštěpačně. Přesně tak, Jakeova touha po pomstě! Ale faktem také zůstávalo, že Trask chtěl Jakea pro sebe, použít jej k tomu, aby ukojil svou vlastní touhu po pomstě, po krvi a po životech Vampýrů.

Na konci chodby se lidé scházeli v operační místnosti. „Dvě minuty," volal John Grieve, který proběhl okolo Traska. A za ním přibíhali tři nebo čtyři další lidé, kteří tam chtěli být dříve, než Trask začne. Zastavil se u dveří, aby je mohl pustit dovnitř a zavřít za nimi. Pak se ještě ohlédl do nyní už prázdné chodby a vešel do místnosti...

Koordinační místnost. Jednu její polovinu zaujímaly přístroje převážně určené ke komunikaci, jako například satelity, které dokázaly zaměřit probíhající boje v Etiopii a ukázat vám docela slušný (příšerný?) obrázek šklebícího se vojáka, který bajonetem probodává břicho ukřižovaného ,vzbouřence'. Nebo se mohou napojit na vedení státních komunikací, odposlouchávací stanici, která se dokáže připojit na jakýkoliv nebezpečný (a některé ,bezpečné') telefonní hovory kdekoliv na světě. Nebo třeba extrapy, počítače, jejichž jedinou funkcí bylo extrapolovat: využít pokud možno co nejvíce známých klimatických podmínek dnešního světa, aby mohly popsat svět zítřka.

Skutečně úžasné přístroje... až do doby, kdy jste si uvědomili, co vlastně představovaly: že to všechno byl jen odloučený mozek nekontrolující vůbec nic. Když jste ho používali, dokázali jste vidět a slyšet, ale nikdy ochutnat, cítit nebo se dotknout. A s výjimkou ojedinělých příležitostí jste nebyli ani schopni nic změnit. Trask tento mozek někdy přirovnával k Bohu - ale ne úplně, protože Bůh je vševědoucí, a počítač může vědět jen to, co mu řeknete; dokonce i extrap se může jen domnívat - ale Trask ho přirovnával k Bohu proto, že byl přesvědčen, že Bůh vševědoucí není. Když dal lidem svobodnou vůli, jak pak mohl kontrolovat jejich činy? A dokonce, i kdyby toho byl schopen, jak by se mohl soustředit na každý jednotlivý čin? Jak by asi dokázal vybrat nebo napravit nebo odvrátit jakoukoliv ohavnost, když se současně, po celém světě děly miliony dalších zvěrstev?

Odpověď: nemohl... a v Traskově případě to ani nedělal.

Trask myslel na Boha od té doby, co Zek odešla, velice často. Snažil se s ním smířit, ale zatím se mu to nedařilo. Místo toho vložil svou důvěru v přístroje a přízraky.

Koordinační místnost a její přístroje byly po většinu času obsluhovány ,techniky', lidmi, kteří nad nimi drželi stráž. Ale přístroje stejně jako Bůh (alespoň v Traskových očích) všechno prostě nedokázaly. Tudíž využíval i přízraky.

Protože zatímco jste museli čekat, než se s někým spojíte telefonem nebo videofonem, fungovala telepatie okamžitě. A tam, kde mechanické extrapy pouze ,odhadovaly' vývoj budoucnosti, jasnovidci jako Ian Goodly do ní občas dokázali ,nahlédnout'. A ať už byli nebeští špioni sebepilnější ve svém hledání chemických a nukleárních znečišťovatelů na různých světových kontinentech a oceánech, lokátoři, jako byli David Chung, je uměli doslova vyčmuchat. Tak jako rentgenový paprsek odhalí rakovinu. Jinými slovy - do té míry dokázali Traskovi zvláštně nadaní agenti opravdu ochutnat, dotýkat se a cítit mnohé z toho jinak neviditelného - byli v mnoha ohledech nadřazeni přístrojům, hlavně proto, že nepotřebovali programovat... zato občas potřebovali inspirovat.

Elektrický a mechanický ruch - hučení a bzučení a hlasy z druhé strany velké místnosti - klesl na minimum, jakmile Trask vystoupal po schůdcích na pódium, pak se čelem obrátil ke třem řadám židlí uspořádaných do půlkruhu tak, aby mu žádný z obličejů nezůstal skryt. Díval se na ně: jeho přízraky, nebo spíše lidé, kteří se s nimi potýkali, a oni se dívali na něj.

„Nechci žádný jemnocit," pronesl hlasem, který zněl jako když pilníkem přejíždíte po skle. „Žádné gratulace za dobře vykonanou práci. Už jsem si je vyslechl; byla to sice dobře vykonaná práce, ale nedokončili jsme ji. Takže žádné: ,Dobré odpoledne, dámy a pánové,' protože pro mě to není dobré odpoledne, i když pro vás možná ano. Tohle je špatné odpoledne - je to černé odpoledne - dámy a pánové. A co je ještě horší, tohle může být jedno z posledních odpolední před pekelně dlouhou nocí. A nechci, aby to znělo příliš melodramaticky, ale vy jste možná jediní, kdo stojí mezi úsvitem a nekonečnou temnotou."

Pohlédl na tváře přítomných - prázdné, bez emocí, čekající na emoce, na inspiraci. Ale kde ji nalézt? V pravdě, samozřejmě. Tam, kde ji Trask vždycky nalézal.

„Vy všichni jste s problémem obeznámeni," řekl jim. „Ale dokud jsme se my - náš australský tým - nevydali tam, do terénu, netušili jsme, nebyli jsme si jisti, že ten problém ví o nás. Teď už to víme. V našem světě jsou Vampýři a vědí, že my víme o nich. Což úplně mění pravidla hry. Nyní musíme být my, lovci, dvakrát tak opatrní a dát si pozor, abychom neskončili jako lovná zvěř."

Kdysi už se to přihodilo, před nějakými třiceti lety, když se upír, zrozený na zemi, Julian Bodescu, pokrevní syn Tibora Ferenczyho, vydal proti pobočce E, aby ji zničil. Tehdy jedině Harry Keogh se svým maličkým synem, nekroskopem, který se svou mocí vyrovnal svému otci, byli schopni odvrátit hrozící zkázu pobočky E a upíří mor, který by následoval. O tomhle ale nemusel Trask nikoho poučovat; jeho ESPeři si přečetli příručky a znali ten příběh, ale ne tak dobře, jak jej znal on. Protože on u toho byl. A jejich obličeje nebyly ani tak prázdné a bez emocí, jako spíše plné respektu - byl v nich hluboký respekt. Mezi všemi velkými zachránci, kteří se kdy narodili, musel být Trask jedním z největších.

A teď, když začal mluvit - když se soustředil a viděl, jakým způsobem zaujal pozornost svého publika - začal tyto obličeje plné respektu rozeznávat. V některých dokonce zaznamenal jakousi podobu s obličeji, které už  mezi nimi nebyly! Ale se vší úctou, ty bývalé tváře už byly opravdovými přízraky, které nyní už existovaly jen v paměti a představách.

Jako například Darcy Clarke. Darcy, ten nejnepopsatelnější muž na celém světě, s tím nejúčinnějším, nejblahodárnějším - pro Darcyho - a nejspolehlivějším talentem. Protože on byl odchylovačem, přesný opak člověka přitahujícího nehody: muž se strážným andělem, který by se mohl se zavázanýma očima vydat na cestu přes minové pole se sněžnicemi na nohou a přešel by je bez úhony!

Kdysi býval Darcy hlavou pobočky E - až do té doby, než se ta věc, která se dostala do Harryho Keogha, dostala i do něj a ukradla mu jeho strážného anděla. Někdo by mohl říct, že to byla Harryho chyba, ale Trask si to nemyslel. Tohle byla pobočka E, a jejich práce je nakonec dostane všechny. Chvíli trvalo, než se Darcyho obličej ztratil z Traskovy mysli, pak zmizel. Zmizel jako samotný Darcy.

Nicméně byli tady další, příliš mnoho dalších, kteří byli ochotni vystřídat jeho obličej; krčili se na židlích a vypadalo to, že na sebe berou podoby nových tváří pobočky. A ta malá skupinka lidí teď čekala na pokračování Traskova proslovu. On si ale nemohl pomoci a ty staré tváře se mu znovu vkradly do jeho mysli.

Sir Keenan Gormley, první vedoucí pobočky E. Trask si jej pamatoval takového, jaký byl kdysi: šedesátník, na kterém se začínají projevovat první známky stáří; kulatá ramena na kdysi statném, ale nevyhnutelně stárnoucím těle, ze kterého vyčníval krátký krk nesoucí důstojnou hlavu. Jeho zelené oči byly již trochu kalné, přesto stále nepostrádaly jiskru a vrásky smíchu v jejich koutcích popíraly váhu jeho zodpovědnosti; vlasy už měl trochu prošedivělé, vzorně upravené, zatím s jen nepatrným náznakem koutů.

Kromě menších problémů se srdcem, které byly v jeho věku u mužů běžné, měl před sebou sir Keenan ještě spoustu plodných let... až do té doby, kdy potkal Borise Dragosaniho a Maxe Batua, ESP špiony pro ruskou pobočku E. Dragosani byl upírem a nekromantem, zatímco Batu byl tak nebezpečný, že dokázal zabít pouhým pohledem. Právě jeho ,talent' zastavil srdce sira Keenana.

Ale tohle vše se odehrálo před mnoha lety a s pádem komunismu v bývalém Sovětském svazu zažilo Rusko spousty nepokojů, takže bylo stále ještě ve stavu politické nestability. A v každém případě za to Dragosani a Batu již dávno zaplatili svými životy - zaplatili hotově a více, než dlužili - za všechny své kruté skutky; odešli do mnohem temnějších míst než ubohý sir Keenan. A to vše díky Harrymu Keoghovi.

Gormleyho obličej se z Traskovy mysli vytratil a na jeho místě se mezi obecenstvem objevila živoucí tvář Johna Grieva, vrstevníka sira Keenana z minulých let, jehož přítomnost zde vyvolala Traskovu vzpomínku...

Ale tímhle přehlídka tváří minulosti ještě neskončila; těch stínů bylo zdánlivě nekonečné procesí. Tváře, jako byla ta jasnovidce Guye Robertse. Klející, neurvalý jasnovidec nahlížející daleko do budoucnosti, silný kuřák Guy, který byl svého času týmovým vedoucím v Devonu poté, co Harry Keogh varoval pobočku E před Julianem Bodeskem. Trask si tu dobu pamatoval velice dobře; ještě pořád měl malé jizvy pod pravou klíční kostí, kudy do něj ve stodole Bodeskova venkovského sídla vjely vidle.

To byly opravdu hrozné časy pro pobočku E. Jediné slovo, které by tuto situaci dokázalo vystihnout, bylo peklo. Bodescu, nezkušený upír, zabil Guye Robertse (spíše ho zmasakroval, rozdrtil mu hlavu na kaši), když se Roberts snažil ochránit Brendu Keoghovou a jejího narozeného syna. Ale Guy nebyl jediný, kdo za svou službu u pobočky zaplatil.

Jejich jména... nebyl jich doslova zástup, ale Traskovi to tak připadalo. Tolik přátel odešlo navždy ze světa. Peter Keen, Simon Gower a mladý Harvey Newton: Bodescu je zabil všechny. A pak tu byl ještě Carl Quint, rozstřílený na kusy na úpatí moldavských hor na místě pradávného zla. Jejich obličeje se objevovaly a mizely.

Alec Kyle, další bývalý šéf pobočky: konkurence vysála ve svém hlavním stanu na Branickém zámku z jeho mozku veškeré vědění. Kyle byl opravdu mrtev - udržován ,při životě' pomocí jejich přístrojů - až do té doby, než se do hry vložil nehmotný nekroskop a vtělil se do těla toho muže, aby ho znovu oživil. Trask si na to dobře pamatoval: ozvaly se hlasy, které tvrdily, že Harry využil situace, ale Trask tomu opět nevěřil. Nebyla to Harryho vina; byl vsát vakuem, které se nacházelo v Kyleově prázdné hlavě. Kdyby k tomu nedošlo, lidstvo by už dávno draze zaplatilo.

A tak dále a tak dále. Sandra Markhamová, nováček mezi telepaty, která byla po dobu té záležitosti s Janošem Ferenczym Harryho životní láska. Ale Janošův mentalismus byl možná stejně tak silný jako ten Nephrana Malinariho, takže když se pak dostal do mysli Sandry... byl to konec. A samozřejmě i konec Sandry. A trápení zvampyrizované ženy ukončil samotný nekroskop, čímž ještě zvětšil svoje vlastní utrpení. A výčet pokračoval...

Dvakrát mrtvý Trevor Jordán, další telepat lapený do sítě upířího mentalismu. Jordán si sám přiložil pistoli k hlavě a zmáčkl kohoutek- na ,popud' Janoše Ferenczyho. Nekroskop pak Jordána znovu vzkřísil (Bože, i takové věci byly nebo bývávaly možné!) jen proto, aby ho členové pobočky E zabili napodruhé, protože byli přesvědčeni, že se z něj musel stát upír. Protože když člověk zemře, měl by zůstat mrtvý. Pokud samozřejmě není nemrtvý.

A Ken Layard, lokátor pobočky, který odhalil něco, co mělo nejspíše zůstat ukryto a s čím se měl jistý záhrobní ,přítel' Harryho Keogha vypořádat v rumunských Zarandulujských horách.

A Zek Föenerová, jejíž ztracený, přesto však milovaný obličej se usadil na krku a ramenech Millie Clearyové. Byly tak odlišné, ty dvě ženy, a přešlo si byly v Traskových citových vjemech tak podobné. Za prvé byly obě telepatky a za druhé věrné a opravdové. Ale Zek, ubohá Zek! Už to byly tři roky, co jej opustila, a stále ji nedokázal pomstít: její oči jako by na něho zíraly z toho nekonečně nevinného obličeje Millie.

A nakonec nekroskop - samotný Harry Keogh - ztracen v čase, prostoru a Möbiově kontinuu. Byl mrtev, ale ne tak, jak si to my lidé představujeme, byl pryč... ale ne zcela. Harry nosil obličej Aleka Kylea, stejně přirozeně jako jej za svého života nosil Alec, a svým způsobem si jej přisvojil.

A tady se vyskytl problém, protože Harryho obličej prostě jen tak proplouval v paměti všech, vznášel se a odmítal se usadit na ramenou někoho z přítomných. A pak, jak Trask přejížděl očima po těch najednou zhmotnělých obličejích, které si na oplátku prohlížely jeho, uvědomil si, proč zde Harryho obličej nevidí. Protože jej nikdo z jeho obecenstva, v tom skromném zástupu obličejů, nikdy nebude schopen přijmout. A ten jediný, kdo by to snad mohl dokázal, tam nebyl.

Jakmile to zjistil, změnila se Traskova melancholická nálada ve zlost a jeho ústa se pomalu zkřivila—

Vtom se dveře do místnosti tiše otevřely a Jake Cutter společně s Liz Merrickovou v nich zůstali na chvíli stát ve zlověstném, napjatém tichu, neboť se na ně upíraly oči všech přítomných. Hlavně na Jakea.

Trask ale překvapen nebyl, takže si v těch dlouhých vteřinách nemohl nevšimnout, že Jakeovi seděl Harryho přízračný obličej perfektně. Což ho ještě více rozzuřilo...

II

O budoucnosti

Traskovy myšlenky, jeho úvahy, zabraly několik vteřin. Jemu se ale zdálo, že uběhly celé hodiny, takže si odkašlal, aby zakryl své rozpaky - a také aby polkl něco ze svého vzteku. Protože tohle bylo pro Jakea dokonale (nedokonale?) typické: nepoddajný, svéhlavý a liknavý do posledního dechu. Navíc mezi ním a Liz něco vznikalo, takže si Trask byl nucen myslet:

Pokud ho nedokážeme změnit my, zlomit ho, přivlastnit si ho na sto procent, nebude to pouhá ztráta jednoho muže -jednoho ESPera a celého jeho neuvěřitelného potenciálu - ale vezme s sebou i Liz. A já si jím ještě stále nejsem úplně jist. V Austrálii vypadal slibně, ale od té doby... co se stalo v Jakeem? Tedy, co to k čertu je?

Myšlenky, to je vše, ale na tomto místě, mezi těmito lidmi měly myšlenky stejnou váhu jako v Möbiově kontinuu. A Liz Merricková byla novopečená telepatka. Nedokázala vysílat (pokud tedy nevysílala Jakeovi nebo nějakým jiným telepatům, kteří byli vědomě napojeni na její mysl), ale byla zatraceně dobrý příjemce. A navzdory nepsanému zákonu pobočky E, že nikdo nebude používat svůj talent na nikoho jiného, mohla bezděčně zachytit to, co si Trask myslel. Její výraz byl samozřejmě chladný, když odvrátila obličej od Traskova spalujícího pohledu. A dříve, než mohl Trask cokoliv říct:

„Trénovali jsme," oznámila. A pak nevrle dodala: „Nebo jsme to alespoň měli v úmyslu, kdybych—"

„Chtěla říct, kdybychom" přerušil ji Jake. „Kdybychom se neztratili. Jenomže my jsme se ztratili. Je to fuč." Pokrčil s očividným nezájmem rameny.

„Tedy alespoň na čas," ozvala se znovu Liz. „Ještě naposledy jsme to chtěli zkusit a... nějak jsme ztratili pojem o čase." Kousla se do rtu, podívala se vyčítavě na Jakea a pak se odvrátila.

Trask se na ni podíval a povšiml si jejího zklamání, ale nebylo to kvůli němu samotnému. ,Nevyslechla' ho tajně, bezděčně ani nijak jinak. V jejím chladu se zračilo zklamání zrozené z neúspěchu, nebo spíše z Jakea. Pak se podívala na Jakea... Trask nevěděl, co vlastně četl. Po pravdě řečeno - nic. Kdyby tohle byla hra v kostky v nějakém baru, Traskovi by nezbývalo než klopit; tak dobré byly Jakeovy štíty. Ale pokud mluvíš pravdu, proč se otravovat se štíty? Nebo to byl prostě jen vedlejší produkt šipky Harryho Keogha, nějaká samoregulace nebo intuitivní ochranný prostředek? To by nebylo tak docela nečekané; Trask si byl docela jist, že ho původní nekroskop také párkrát oklamal.

Tohle všechno bylo ale jedno a jejich omluvy byly stejně zbytečné.

„Všechny talenty jsou někdy silné a jindy zase slabší," ucedil Trask. „Žádný nikdy nepracuje na sto procent. Je ale čas na trénink a čas na schůzky, koordinaci, navazování kontaktů a obeznamování se s novými informacemi. K čemu je vám skvělá forma, když nevíte, co se děje kolem vás; je zbytečné, abych vám dával denní rozkazy a svolával porady, když lidé jako vy takové očividně nedůležité maličkosti jednoduše ignorují! A protože už teď jste se zasadili o několikaminutové zpoždění, vůbec nemusíte spěchat, klidně si najděte židle... a už si do prdele někam sedněte!"

Ve skutečnosti považoval Trask vulgární výrazy za důkaz nedostatku adekvátního nebo ,přiměřeného' slovníku; sám je moc nepoužíval. Přesto byl, třebaže zřídka, pod tíhou okolností nucen se k nim uchylovat. Jako třeba teď, když chtěl naznačit své podráždění nebo nelibost. Jeho ESPeři ho už znali a věděli, kdy se mají stáhnout - většina z nich.

Lizin obličej zrudl, kdežto Jake sotva pokrčil rameny - v žádném případě však nenaznačil, že by ho to nějak mrzelo - a v jeho obličeji se neobjevila žádná emoce. Pak se rozdělili; ona se posadila dozadu, Jake do přední řady uprostřed. Trask docela záměrně čekal a svým pohledem je následoval na jejich místa...

Jake Cutter měl něco málo přes třicet let, ale jeho vzezření naznačovalo mnohé životní zkušenosti, které mu propůjčovaly nějakých sedm nebo osm let navíc. Trask kdysi, před čtvrt stoletím, slyšel, co řekl zpěvák country a westernu Johnny Cash o svém turné po Anglii: „Není to léty, je to těmi ujetými kilometry." A to samé platilo pro Jakea: ten bezpochyby sjel spoustu pneumatik, nemluvě o vyhořelých svíčkách.

Byl vysoký přes sto osmdesát centimetrů, měl dlouhé nohy i ruce. Jeho vlasy byly tmavě hnědé, stejně jako jeho oči, obličej hubený s vpadlými tvářemi. Z profilu byl hranatý. Vypadal, že by mu prospělo pořádně se najíst, ale na druhé straně, kila navíc by mu neslušela; jen by ho zpomalovala. Rty měl tenké, dokonce kruté, a když se usmál, nikdy jste si nebyli jisti, jestli v tom je veselí. Ale mohlo to být jeho minulostí; neměl to jednoduché, hlavně v posledních několika letech.

Jakeovy vlasy byly dlouhé jako lví hříva; nosil je vzadu stažené do copu. Čelist měl stejně jako zbytek obličeje hranatou, na levé straně jemně zjizvenou a jeho nos byl posazený tak vysoko, že se svažoval v ostrém úhlu: orlí, pomyslel si Trask. Ale navzdory jeho hubenosti byla Jakeova hruď mohutná, široká a hranatá a na snědých předloktích mu hrály svaly. Pod riflemi a tričkem se mu rýsovalo pevné, rychlé tělo, v němž nebyla ani stopa bázlivosti, zdrženlivosti nebo nejistoty. Jake byl zkrátka příliš prudký a zpupný.

Ve skutečnosti, pomyslel si Trask, má vše, co bych si já přál mít, když jsem byl v jeho věku. Nebyla v tom žárlivost, jen zklamání: že všechno tohle může přijít nazmar. To nedopustí, pokud k tomu bude mít co říct.

A co se týkalo Liz Merrickové: tu také nehodlal ztratit! Jako telepatka byla jednoduše příliš cenná. Tam, v Austrálii, navzdory tomu, že její talent nebyl ještě zcela vyvinut, se osvědčila výborně a připadalo mu, že to má vrozené. Takže když nebo až se její talent více vyvine... no, Trask se už nemohl dočkat...

Liz se usadila na své židli. Teď už nevypadala tak nervózně. Byla to velice krásná dívka - ne, žena, opravil se Trask. Měla nějakých sto sedmdesát centimetrů, úzký pas a tělo filmové hvězdy. Její vlasy, černé jak noc, byly ostříhané do chlapeckého účesu, a když se usmála, celý její obličej se rozzářil. Jen škoda, že to nedělala častěji. Práce pro pobočku E byla velice vážná věc. Zatraceně, ale před tím, než sem přišel Jake Cutter, se smála často. Trask se podíval na Cuttera pohodlně sesunutého na židli v první řadě, s nohama nataženýma, jako by ho absolutně nic nezajímalo. Nový nekroskop? Jake? Humf!

Trask cítil, jak se mu zrychluje tep, odvrátil pohled od Jakea a znovu se soustředil na Liz.

Její zelené oči se na něho dívaly zpod ofiny nakrátko ostříhaných černých vlasů. Měla drzý nos - opravdu, jinak se snad ani nazvat nedal - který dokázala ohrnovat, když se jí něco nelíbilo. Její plné, přirozeně rudé rty nepotřebovaly víc než trochu lesku a malá, odhodlaná brada se hrdě vysunula vpřed, kdykoli si její majitelka něco vzala do hlavy.

Stále ještě byla velice mladá, plná života a po pravdě řečeno, Trask si soukromě myslel, že je velká chyba, že se kdy zapletla s touhle sebrankou - ano, s jeho sebrankou. Protože pokud nebyla opravdové dítě štěstěny nebo něco podobného, bylo jisté, že při této práci brzy zestárne. Ale co to má znamenat? Takhle přece nesmí uvažovat! Jednou byla plnohodnotnou členkou pobočky E a pobočka byla vždy na prvním místě.

A Trask v hloubi duše věděl, že ani Liz není výjimkou, že mezi ně zapadá téměř tak přirozeně, jako by se tu narodila a nechtěla nic víc, než být jen členkou týmu. Tohle tedy chtěla ona; její svěží úsměv a ochota se zapojit ho o tom kdykoliv přesvědčily. Tak co se najednou změnilo? Protože jak si Trask v poslední době všiml, Liz už se moc nesmála. Přestala se smát.

Možná to bylo tím, že toho na ni tam, v Austrálii, hodně naložil a ona byla nucena ,dospět'; příliš mnoho toho viděla a ocitla se tomu příliš blízko, než pochopila, jak drsná, špinavá a nebezpečná může být taková práce. Nebo to mohlo být tím, že se její vztah s Jakeem začal rozpadat a měnit se v něco úplně jiného.

A co se toho týkalo: pobočka E se bez takovýchto komplikací dokázala obejít. Ale ti dva - vyvíjející se a spolupracující ve vzájemné harmonii - by společně dokázali vyvinout obrovskou sílu! Dokázali by, kdyby se do toho mohl vložit Trask...

„Dobře," přejel pohledem po svém obecenstvu a začal znovu. „Teď, když jsme tady všichni, můžeme konečně začít. Ti z vás, kteří s námi nebyli v Gibsonově poušti a později v zábavním středisku v Macphersonově pohoří a na ostrově Jethra Manchestera, si o tom můžou přečíst v úvodní zprávě. Jistě, já vím, jak to chodí s hlášeními, ale tohle není špatné, i když bylo sepsáno ve spěchu a samozřejmě z něj nevyčtete všechny detaily; ale o tom později, teď s tím nechci ztrácet čas. Tohle není ani tak schůzka, na které bych vás seznamoval se situací, jako spíše příležitost znovu zdůraznit, říct vám, čeho jsme dosáhli a v čem jsme selhali, z čeho jsme se poučili a o čem můžeme pouze ,spekulovat' - i když naše spekulování je často blíže pravdě, než by kdo dokázal odhadnout.

Nejdříve k tomu, co jsme udělali:

Vložili jsme veškerou naši důvěru v Davida Chunga - když zachytil první známku myšlenkového smogu - a úspěšně jsme lokalizovali a zničili úkryt NephranaMalinariho v Gibsonově poušti. Také jsme zneškodnili jednoho z jeho pobočníků, údržbáře Bruce Trenniera, kterého si Malinari podmanil v rumunském útulku. Měl Trenniera pouhé tři roky, ale udělal z něj opravdovou stvůru: byl... odporný! Jsem si jist, že tenhle byl na nejlepší cestě stát se skutečným Vampýrem! Tentokrát musím pochválit Liz Merrickovou; to ona vyzvala Trenniera, vylákala ho ven z jeho díry a postavila se mu. A my, zbytek týmu, jsme to dodělali a spálili toho zatraceného mizeru, až z něj zůstal jen černý, kouřící popel!" Trask se zhluboka nadechl, znalecky přikývl a pokračoval:

„Také jsme zabili jeho sluhy, hnízdo naplněné upíry. Ale jak asi dobře víte, pro oběti vampyrismu neexistuje cesta zpět; ani teprve částečně přeměněným jedincům už nelze pomoci. Takže jsme jim prokázali laskavost, protože žádný z nich už neměl šanci na spasení.

Ale Trennier a Malinari byli propojeni telepaticky. Ve chvíli své smrti se Trennier spojil se svým pánem, kterého při té příležitosti David Chung zachytil; byl to jen letmý kontakt, který nás ale dovedl do Brisbane a Macphersonově pohoří a také do jeho dalšího úkrytu.

Malinari se zmocnil Xanadu, prázdninového střediska Jethra Manchestera ve zmíněném pohoří. To místo bylo jeho orlím hnízdem, dokonale se lišícím od všech, které kdy obýval na Hvězdné straně. Jeho sídlo bylo luxusním bytem v bublině nad centrální budovou ,Zábavního podniku' v Xanadu... věřili byste tomu, že to bylo kasino? No, kdybychom byli cynici - jako že vím, že jimi kvůli svým talentům občas jsme - naše myšlenky by nás mohly zavést do Las Vegas, že ano?"

Vypadalo to, že Trask trochu pookřál; a jeho obecenstvo to ocenilo, protože se na několika tvářích dokonce objevily ironické úsměvy a několik hlav přikývlo. „Ale hej, do tohohle se raději nepouštějme!" pokračoval vesele. „Bůh ví, že to místo mělo vždy svoje vlastní upíry!"

(Z Traskova obecenstva se nyní ozval tlumený smích.)

Ale jakmile se opět uklidnili, vytratil se úsměv i z jeho tváře, jako by tam ani nikdy nebyl. Jen si je připravoval. A teď přišel čas na pointu.

„Xanadu je v ruinách, vykuchané jako ryba!" konstatoval Trask a z jeho drsného hlasu se vytratil veškerý humor. „Ano, vykuchané, a není to naše zásluha, ale Malinariho. On to udělal nám, nebo se o to alespoň pokusil a my jsme měli z pekla štěstí, že jsme tam nezůstali!

Stejný osud potkal ostrov Jethra Manchestera: jeho sluhové věděli, že přicházíme, i když na nás nebyli nijak dobře připraveni. Nebo se možná na nás nechtěli připravovat, protože to koneckonců byli jen lidé, podvedené oběti.

Takže vám chci říct asi toto: Nephran Malinari - ten zatracený upír, ten vampýří vládce - o nás ví! Pravděpodobně se toho spoustu dozvěděl od... od ubohé Zek, něco málo od Trenniera a bůhví kolik se toho dozvěděl od nás - když jsme mu byli tak blízko. On je telepat; ne, je mentalista, neuvěřitelně nadaný tvor, nesmírně nadaný tím, co nazýváme ESP, a proto je to náš nejúhlavnější nepřítel od té doby, co... no, od toho dne, co jsme způsobili, že se upíří svět obrátil vzhůru nohama a zničili jsme Devetaki Lebku a její potomstvo na Hvězdné straně. Tak moc je nebezpečný.

A tenhle tvor nám uprchl a dostal se z toho živý... kam, to ještě nevíme, i když máme vodítka naznačující, že už se nezdržuje na území Austrálie. Ale ať už je kdekoliv, jedna věc se zdá být jistá: nalezení a zneškodnění Malinariho nebude v žádném případě jednoduché ani napodruhé...

No dobře, utekl nám. Ale jeho lidé - nebo ty ubohé, zatracené duše, které byly kdysi lidmi - neutekli. Můžeme si tedy alespoň gratulovat, že jsme zvládli tohle. Takže teď se radujeme, že se nám podařilo vyčistit australský kontinent od nákazy. Přirozeně bychom chtěli, aby to tak zůstalo a abychom si byli zcela jisti, určím lokátora, několik stopařů a možná jednoho telepata, aby se tam vrátili a začali tam, kde jsme skončili. Našli jsme tam indicie, které jsme neměli možnost prozkoumat, a další materiál, který ještě stále čeká na odhalení. Takže ti z vás, kteří to budou mít na starosti: omlouvám se, že je to tak narychlo, ale nemůžeme si dovolit ztrácet čas. Už si nemůžeme dovolit sedět nečinně na zadku, zatímco se velcí upíři z Hvězdné strany volně pohybují po našem světě a připravují pro něj bůhvíjaký osud.

Výborně, teď už tedy víme, kdo v nejbližších dvaceti čtyřech hodinách vyráží do terénu. Ti šťastnější z vás budou mít dost času, aby si sbalili kufry, než se také vydají na cesty..."

Trask se odmlčel, podíval se do svých poznámek a pokračoval: „Před malou chvílí jsem vám položil otázku. Stejnou si jistě klade každý z vás. Co vlastně Malinari, Szwart a Vavara zamýšlejí v našem světě provést? Co je to, co mají v plánu, co připravují? No, víme, co nedělají. Nevytvářejí nové sluhy ani upíry; nebo pokud ano, je to jen malá, místní a přísně kontrolovaná skupina. Tím chci říct, že nákazu nerozšiřují. Zatím ne.

Jenomže přesně tohle přece dělají. Je to jejich způsob života. Zeptejte se kteréhokoliv upíra a ten vám odpoví, že krev je život!" (Trask teď do projevu vkládal celé své srdce, oči mu v strhaném obličeji jen plály.) „Žijí z toho, že si nabírají otroky, živí se krví svých sluhů a obětí a z toho, že šíří smrt a vampyrismus. Tak proč se ten mor ještě nerozšířil mezi nás? Vím, že čas pro Vampýry mnoho neznamená, ale už jsou tady tři roky! Touto dobou už měly být celé národy ve válce... dokonce jeden proti druhému! Polovina populace vyzbrojena kušemi a dřevěnými kůly a druhá polovina se žlutě žhnoucíma očima, ukrytá ve tmě, čekající na soumrak. Levné, stříbrné krucifixy měly už dávno mít dvakrát vyšší cenu než zlaté. V každém centru města měly hořet polední ohně a z nich měl stoupat odporný puch hořících upířích těl. A v noci měly neustále se rozšiřující hordy těch věčně žíznivých, plenících, běsnících stvůr vytvářet další sobě podobné, shánět nové duše, aby se mohly zmítat v ohních - v těch, které hoří v pekle!"

Trask se znovu odmlčel, aby se jeho slova mohla vstřebat, a pak pokračoval už mnohem mírnějším, kontrolovaným hlasem: „Pokud teď máte dojem, že poněkud přeháním, pak to bylo hlavně proto, abych vás probudil, vyburcoval vás, dal vám impulz - ne, že byste nějaký potřebovali, tím jsem si jist. Ale už je to tři dlouhé roky, vážení, a celou tu dobu jsem se potil při pomyšlení na informaci, která vám zatím zůstává skryta. A teď... myslím, že je čas vám to prozradit. Sdílená starost... však to znáte.

Takže o čem to mluvím? Povím vám to.

Když jsme se dozvěděli, že jsme byli napadeni, věděli jsme, že se sem Malinari a druhé dvě stvůry dostaly skrze štolu ústící v útulku, společně se třemi dalšími dlouholetými sluhy, možná pobočníky, což tedy znamenalo, že každý z nich si přivedl jednoho. Když jsme přijeli do Rumunska, zjistili jsme, že si také vzali tři naše lidi - nebyli to ESPeři, ne, ale zaměstnanci útulku, personál - aby jim dělali průvodce na jejich cestách a možná i poskytovali potravu - bože! Spíše to ale opravdu byli jejich průvodci v novém světě. Každopádně ale byli přeměněni, upíři.

  Jedním z nich byl Bruce Trennier, kterého už se ovšem nemusíme obávat. Nicméně v té době to byli jen dva vampýří vládcové a jedna vládkyně, tři pobočníci nebo aspiranti na Vampýry a tři rodící se upíři, kteří se - podle zákonů Hvězdné strany o nepřirozené selekci - mohli nebo nemuseli dostat mezi vyšší upírské vrstvy.

A tyhle tvory jsme zadali do našich počítačů - extrapů společně s hypotetickými domněnkami o jejich vývinu - tedy o vývojových stadiích upírů. Ve skutečnosti jsme očekávali epidemii; připravili jsme se na ni, v očekávání, že hlavní terče najdeme na třech stanovištích s nejvyšší infekcí a že pak budeme schopni na ně udeřit masivním vojenským nájezdem, po kterém by následovala nejdelší čistka v dějinách naší země, trvající možná sto let! Takže jsme se připravili, ale neřekli jsme to všem. A tím myslím většinu z vás.

Neřekli jsme vám, že extrapy ve svých mechanických myslích vypočítaly, že máme něco mezi rokem, rokem a půl, ale maximálně tři roky, než přijde Armagedon; v té době se - jak už jsem řekl - ocitne zbylá polovina lidského obyvatelstva ve válce s upíří populací a možná budou bojovat všichni proti všem.

Neřekli jsme vám to, protože to za prvé zakázal náš zodpovědný ministr; koneckonců, jste také lidé a mnozí z vás máte rodiny s dětmi, a přestože jsme pobočka E, tváří v tvář hrozbě takových rozměrů jsme náchylní k panice jako každý druhý. Zkrátka, potřebujeme vás tady a nechceme, abyste se rozutekli ke svým rodinám, abyste upřednostňovali zájmy svých známých a příbuzných. A také jsme vám to neřekli proto, že tenhle scénář soudného dne, který jsem vám tu před chvílí vylíčil, byl jen jedním ze scénářů a jak se říká: ,Kde je život...'

Ale hlavně jsme o tom pomlčeli - a tím myslím sebe a několik málo dalších, kteří byli do věci zasvěceni - protože jsme od samého počátku zaznamenali náznaky strategické kamufláže ze strany Vampýrů. Oni chtěli, aby to, co udělali v útulku, vypadalo jako ohavný čin chorobné mysli. Tři nezvěstní zaměstnanci mohli přijít o rozum, vyvraždit ostatní, všechno zničit a pak uprchnout. Možná Vampýři chtěli, abychom si my a s námi celý svět mysleli právě toto. Každopádně to poslední, co by nás napadlo - ve světě, který nevěří na upíry - je, že na nás zaútočili právě oni! A pamatujte si, pouhé čtyři děti z toho útulku byly v podstatě... vysáté. Dokonce ani ty navíc nejevily známky upíří nákazy. I kdyby se tam nějaký rumunský lékař dostal dříve, než jsme to místo stihli vypálit, byl by přesvědčen, že ty čtyři děti trpěly nějakou zhoubnou anémií. Říkám zhoubnou? To není to pravé označení. A ty děti... můj bože, ty ubohé děti!

Takže tady máme ukázku Malinariho zlé inteligence. Nenechal naživu nikoho, kdo by o těch hrůzách mohl vyprávět, nikoho, kdo by mohl upozornit svět na to, co se tam doopravdy stalo. Ale pak... poté, co vyslechl Zek, musel si být jist, že my - že pobočka E - po něm určitě půjdeme.

No, věřím, že Malinari přesně věděl, jaký je tento svět a lidé, kteří zde žijí. Myslím, že tyto informace získal od Michaila Suvorova a členů jeho expedice dlouho před tím, než se sem vydal, a pak se ještě ujistil u ubohé Zek a Bruce Trenniera v útulku. Nejdříve se od Suvorova dozvěděl, že lidé na tomto světě nevěří v jeho druh, že upíři jsou považováni za mýtus zrozený z neznalosti a pověrčivosti. A zatímco tahle pravda je platná všeobecně, dozvěděl se od Zek ještě něco jiného - že někteří lidé mají k dispozici všechny potřebné informace, nebo alespoň dostatek, což samozřejmě činí z pobočky E a ESPerů jeho největší nepřátele.

Takže se na to zkusme podívat z jeho úhlu pohledu, pokud je to vůbec možné. Kdyby Malinari s ostatními začali vampyrizovat každého lidského jedince, se kterým by se střetli, jak dlouho by asi trvalo, než bychom my, kteří známe pravdu, začali mluvit? A jak dlouho by trvalo, než by se veškeré lidstvo začalo bránit – a jak strašnými zbraněmi?

Malinari, Szwart a Vavara byli Vampýři... jsou to Vampýři! Ale jsou jen tři. Oni jsou tři, a nás je taková spousta. A ještě se toho musí hodně naučit o Zemi a jejích obyvatelích. Tenhle svět s tolika různými rasami, který si chtějí podmanit, je úplně jiný než ten jejich.

Zek, moje Zek, byla opravdovým klíčem. Byla mocná mentalistka, telepatka, která znala další lidi s ještě podivnějším nadáním. Znala pobočku E, a že upíři existují, věděla dřív, než se setkala s Malinarim. A já se nutně musím ptát: když se napojil na Zek, viděl v její mysli Harryho Keogha? Zahlédl snad v jejích vzpomínkách nekroskopa? Jen si pomyslete, jak by na něj zapůsobilo tohle: od jednoho takového právě utekl z Hvězdné strany, jen proto aby zjistil, že tady je druhý nebo druzí stejného druhu! Takže se musí po tomto světě pohybovat velice opatrně, protože si je vědom toho, že by na sebe mohl upoutat pozornost metafyzických sil možná tak velkých nebo ještě větších, než jsou ty jeho...

Tohle vše je samozřejmě jen hypotéza, pouhé domněnky, ale naše zkušenosti z různých úspěšných akcí - a nezdarů - nám říkají, že určitě nejsme daleko od pravdy. Malinari s ostatními se snaží zůstat v utajení, zatímco připravují... co já vím. A těch osmnáct měsíců, které předpověděly extrapy, jsou teď už minulostí, stejně jako jejich maximálně tři roky do Armagedonu... přesto, dokud jsme nezachytili ten závan myšlenkového smogu, mohli jsme si myslet, že se zatím nic neděje. Takže, co se vlastně dělo a čím se zabývali?

Nuže, tam, v Austrálii jsme našli dost vodítek. A také jednoznačný důkaz, který se nám přímo nabídl: že se Malinari neukrýval v žádném polorozbořeném hradu někde v Karpatech! Od samého začátku byl tam, kde by nás nikdy nenapadlo jej hledat. A zde se nabízí otázka, kde se ukrývají ti druzí dva, Vavara a Szwart? Obývají také nějaké rezidence na místech, kde bychom to nejméně očekávali?

Ano, vím, co si teď myslíte: že nejde o to, co dělají, ale spíše, kde to dělají. Odpověď na obě otázky můžeme možná najít v tom, co jsme našli pod Xanadu. Objevili jsme tam - a tím my mám na mysli Liz a Jakea Cuttera - půlnoční zahradu, jakousi houbovou farmu, líheň upíra. Tady Jake má za to, že tam Malinari ,zasadil' jednoho svého pobočníka z Hvězdné strany, který měl líheň zásobovat živinami. Není to zase tak bláznivá představa, když uvážíte, že ten pobočník byl zřejmě jediný člen Myšlenkářovy družiny, který byl dostatečně ,zralý' nebo prohnilý na to, aby mohl vyprodukovat podhoubí. A opět podle Liz a Jakea, ta jeskyně, kde tuto zrůdnost našli, byla toho zkázonosného podhoubí plná.

A co je horší, ten člověk, který nás provázel při operaci v Gibsonově poušti - muž jménem Peter Miller, který nám díky své bláznivé povaze utekl - tam byl také. Byl přeměněn a... a něco se s ním stalo. Metamorfoval; byl přetvořen, využit jako hnojivo pro černé, upíří houby produkující podhoubí. Ta odporná hmota na podlaze jeskyně se živila jeho šťávami. Fuj!" Traskův odpor nebyl v žádném případě hraný.

„Každopádně, Jake to místo se vším všudy vypálil...

Tím chci ale říct, že Xanadu bylo doslova a do písmene líhní. A co kdyby Malinari sklidil všechnu tuto úrodu, vypustil to podhoubí do světa skrze klimatizaci nebo větrací systém? Co pak? Legionela je proti tomu pouhá maličkost! Tomu můžete věřit. Stejně jako bychom raději měli věřit, že je ta teorie pravdivá. A že Xanadu nebylo jediným Malinariho útočištěm v Austrálii.

A toto je práce pro další australský tým, takže možná, že to nebudou mít zas o tolik jednodušší. Malinariho ,skrýše' mohly být víc než jen doupata pro případ nouze. Nemáme nejmenší tušení, co se může tam v tom starém dole v Gibsonově poušti ukrývat, růst a čekat na vhodnou příležitost. Takže to tam budeme muset znovu otevřít. A co se týče Manchesterova souostroví Kozoroh: vypálili jsme to, co bylo na povrchu, ale kdo ví, co mohlo být – a pořád ještě je - ukryto v podzemí?

Představme si na chvíli, že tihle velcí upíři zamýšleli zamořit svět svými sporami. No, a nám se podařilo trochu pozdržet plány jednoho z nich, ale co ti zbylí dva? Proto teď, po třech letech zahálky, ten náhlý spěch. Ano, proto vás s tímto teď seznamuji, přestože já jsem to v sobě držel celou tu dobu! A pokud mi nevěříte, pak se podívejte na moje vlasy!" Tentokrát nebyla v jeho hlase ani špetka veselí, předstíraného ani opravdového.

„Jistě, já vím, jak usilovně se všichni snažíte," pokračoval. „Jak využíváte všech dostupných prostředků, abyste ty tvory vystopovali; zasvětili jsme tomu veškerý svůj čas a často jsme zanedbávali jiné povinnosti jen proto, abychom se mohli soustředit na tento úkol. Takže když říkám ,tři roky zahálky', nechci tím nikoho urážet, spíše zdůraznit svoje vlastní zklamání. Protože nyní už je to více než jen zklamání, a mnohem více než obava o celý svět. Protože nyní se také bojím - hrozně moc se bojím - o vás, o sebe, o nás.

Proč? Vraťme se znovu k bodu jedna:

Malinari o nás ví. Teď už si je jistý, že jej celou tu dobu hledáme a že se jen tak nevzdáme. A pokud je v kontaktu s ostatními, tak oni to vědí také. Ale pokud jste četli spis o Julianu Bodeskovi, který už má nějakých třicet let - a jestli ne, doporučuji vám, abyste to okamžitě napravili - víte, co mám na mysli. Je docela možné, že se ti Vampýři už nespokojí jen s tím, že budou nečinně sedět a čekat na nás, ale mohou nás začít hledat!

Moje řeč je téměř u konce. Ale vyzývám vás tady a teď: chci od vás více úsilí, vážení. Chci, abyste každý den pořádali společná sezení, trávili více času u svých přístrojů a používali své mysli. Využijte naplno jak naše vynálezy, tak své přízračné talenty. Musíme znovu najít Malinariho a Vavaru a Szwarta a musíme je najít co nejdříve. Dříve, než se ukáže, že naše extrapy měly pravdu. Mějte na paměti tohle: ty tři roky už uplynuly.

A ještě jedna věc. Chci, abyste každý z vás zvýšili svou ostražitost. Ne kvůli mně, ale kvůli sobě. Hlavně v noci..."

Když se ESPeři rozcházeli do svých kanceláří a technici se vrátili zpět ke svým obrazovkám a počítačům, Trask zůstal stát ve dveřích, zavolal si k sobě svoje nejbližší podřízené, Iana Goodlyho a Davida Chunga, a řekl jim: „Pojďte se mnou do mé kanceláře."

A když tam společně dorazili: „Od doby, co jsme se vrátili, jsem vás nechával na pokoji," prohlásil. „Žádné povinnosti, žádné úkoly navíc. Je to proto, že vy dva jste ze všech našich lidí už tak dost vytížení. Davide, i když mám další dva lokátory - Bernie Fletcher je z té dvojice ten lepší - při vší úctě se vám však nevyrovnají. A, Iane, naši další jasnovidci jsou jasnovidci jen podle jména. Všechno, co dokážou, jsou většinou jen předtuchy; dělají odborné odhady a pak čekají, jak se věci vyvinou. Ale protože na tohle máme stroje, je jejich jedinou předností, že je nemusíme programovat. Takže jako obvykle jste vy dva moji klíčoví muži. Naproti tomu telepaté u nás nejsou nedostatkovým zbožím; připadá mi, že se Liz Merricková začíná osvědčovat, a to navzdory jejímu náhlému ,zpomalení postupu' s Jakeem Cutterem, čemuž—"

„Čemuž nevěříš?" Vysoký, hubený Ian Goodly, který vypadal spíše jako nezaměstnaný zaměstnanec pohřebního ústavu, tázavě zvedl své tenké obočí.

Trask zavrtěl hlavou. „Ne, nevěřím. Liz: četl jsem si v ní jako v knize a také bych musel být slepý, abych si nevšiml těch pohledů, které v řídicím voze vrhala na Jakea. Myslí si, že se před ní uzavřel, že ji nechce pustit do své mysli. A pokud jde o Jakea: no, tak toho už si bohužel nedokážu přečíst vůbec! Takže je to tak, jak jsem předpokládal: nemá v úmyslu nám to sebeméně ulehčit. A nejvíce ze všech tím trpí Liz - mám pocit, že se do něj zabouchla."

„Zabouchla?" (Goodlyho obočí se opět zvedlo, tentokrát ještě výše.) „Ty jsi už asi vážně starý! ,Zbláznila se do něj' by bylo možná lepší označení pro dnešní dobu. Nebo možná ,chce se mu dostat do kalhot'. Ach jo!"

„Cokoliv z toho," pokrčil rameny Trask.

„Ale on s námi zůstane," prohlásil Goodly s tichou jistotou, kterou Trask dobře znal. „Viděl jsi to?"

„Vidím hodně z Jakeovy budoucnosti. Nejsou to žádné podrobnosti, nic definitivního, ale je to pořád on." „Je s námi, nebo nám stojí v cestě?" „To nedokážu říct. Možná obojí."

„Hm!" zabručel Trask, a než znovu promluvil, zhluboka se nadechl: „No, jak už jsem říkal, vy jste moji klíčoví muži a je na vás, abyste motivovali, aktivovali a burcovali ostatní, zatímco si budete dělat svou vlastní práci, jak nejlépe budete za dané situace moci. Já vím, není to jednoduché pracovat pod tlakem. Vaše dovednosti jsou trochu jiného rázu. Oni jsou více méně nezávislí agenti, kteří se řídí vlastními pravidly."

„Přesně tak," vložil se do toho Chung. „A pokud se Jakea týče, nikdy jsem svému talentu nevěřil víc. Všechno, co kdysi patřilo Harrymu Keoghovi - jako například ten starý hřeben - ožije to, když je Jake nablízku. Takže si s námi může hrát, jak jen uzná za vhodné, a tvrdit, že to ,ztratil' nebo že to ,zmizelo', ale já jsem si jistý. Ať už mu dal Harry cokoliv, drží v rukou trumfy!"

Trask se na Chunga podíval - čínský ,Londýňan', kterému táhlo na padesát, malý vzrůstem, ale mocný ve svých schopnostech věštce a lokátora - a přikývl. „Na tom se shodneme... všichni jsme toho byli svědky tam v Austrálii... a bez toho bychom byli všichni mrtví! Ale mít něco, a být ochoten to rozvíjet nebo využít pro dobré účely - pro naše účely, pro účely celého světa - to jsou dvě různé věci...

No, dost o Jakeovi. Až tady s tímhle skončíme, půjdu si s ním a Liz promluvit a uvidím, jestli budu schopen zjistit, na co si hraje."

Trask došel ke svému stolu, posadil se a pokračoval: „Mimochodem, jak se daří vám? Domů jsme se vrátili už více než před týdnem, pánové, a ještě jsem od vás neslyšel ani slůvko. Davide, co ta vampýří bojová rukavice, kterou našel jeden z australských majorů v podzemí Xanadu? Ta nemohla patřit nikomu jinému než Malinarimu nebo snad tomu pobočníkovi, o kterém Jake tvrdil, že jej použil jako hnojivo. Zjistili jste něco nového? Zjistili jste vůbec něco?"

Chung zavrtěl hlavou. „Momentálně nemáme nic," řekl. „Malinari jako by se do propadl do země. Na tom ale není nic divného. Schovával se celé tři roky a my jsme vůbec netušili, kde může být. Dokáže se ovládat tak dokonale, že nikdy neunikne ani špetka myšlenkového smogu. A vzpomeň si, že to nebyl on sám, kdo tenkrát selhal; bylo to Trennierovo hnízdo v Gibsonově poušti, co ho prozradilo. Dokonce i v Xanadu jsem se musel přiblížit do bezprostřední vzdálenosti, abych ho byl schopen lokalizovat! Kdyby nebylo Jethra Manchestera a ostatních tam na souostroví Kozoroha, možná bychom ho ani nenašli. Takže já odhaduji, že až ho znovu zachytíme, bude to díky jeho otrokům, kteří jej prozradí, ne díky samotnému Nephranu Malinarimu. A totéž platí o ostatních."

Trask sevřel rty a zabručel: „Dobře, ale nevzdávejte se. Zařídíme pro vás vlastní místnost s mapami, abyste nemuseli být v koordinační místnosti, dáme vám více prostoru a tolik soukromí, kolik chcete. Můžete tam klidně i spát, pokud vám to pomůže, i s tou rukavicí! Ale musíme přinést nějaké výsledky..."

Obrátil se k jasnovidci. „Iane, jak vypadá budoucnost?"

Goodlyho výraz byl jako obvykle smutný, když odpověděl: „Mé problémy jsou stále stejného rázu. Budoucnost je opravdu zapeklitá věc. A čím více se do toho nutím, tím je to horší. Znáš to staré pořekadlo: práce kvapná málo platná? No, tak takhle přesně to funguje. Když do rukou dostaneš hlavolam, směs nějakých geometrických tvarů, které máš složit do úhledné krychle. Pokud máš na to dostatek času, dokážeš to složit. Ale v momentě, kdy tě tlačí nějaký časový limit, ztuhnou ti prsty a všechno se ti to rozpadne v ruce. Možná, že ty na mě netlačíš, Bene, ale já tlačím sám na sebe. A budoucnosti se to vůbec nelíbí."

„Takže jsi neviděl nic?" Trask byl očividně zklamaný.

Ale jasnovidec se kousl do horního rtu a odpověděl: „Viděl jsem různé... věci. Tušení, záblesky, denní snění - říkej si tomu jak chceš - ale neodvažuji se je nazývat budoucností. Jsem stejně tak náchylný k déjá vu, snům a zmateným tvrzením jako každý jiný a ty mé vidiny mohou být právě takového rázu. Rozhodně to nejsou žádné konkrétní scény, ze kterých se mi třesou kolena, takové, které nemohou být ničím jiným než budoucností a ještě k tomu obvykle nebezpečnou. Takže přirozeně váhám, než někoho pošlu někam nazdařbůh. Ne, když vím, že k tomu bude zapotřebí veškerých lidských zdrojů, které máme... a stejně ani nevím, kam bych je měl posílat."

„To mi budeš muset vysvětlit," prohlásil Trask. „Popiš mi konkrétně, jaké věci jsi viděl. Cokoliv je lepší než nic."

„Ne tak docela." Povzdechl si Goodly. „Ale pokud na tom trváš:

Viděl jsem - nevím - tvary, postavy. Černě oděné postavy, unášené větrem, vznášející se. A také jsem viděl něco se potápět, hlouběji a hlouběji do sténajících propastí vod. Viděl jsem... labyrint tunelů a děr, vypadaly jako obří červí díry v zemi a byly naplněny něčím odporným... odporným slizem v obrovském zálivu. Viděl jsem zahalenou postavu s upřenýma očima, divný, neustále se přibližující stín, který byl pořád blíž a blíž..."

Jasnovidec se odmlčel. Bezděčně se otřásl hrůzou a zamrkal očima, které na chvíli vypadaly zaslepeně nebo nepřítomně, až se nakonec znovu zadíval na Traska.

„To je všechno," pronesl. „Víc jsem toho neviděl..."

Trask byl však momentálně očarován jasnovidcovými slovy, takže i on sám se zachvěl a pak řekl: „A to mi tvrdíš, že jsi neviděl nic?"

„Nic, od čeho bychom se mohli odrazit," odpověděl jasnovidec. „Prostě se to nedá použít."

„Ale to není nic," protestoval Trask. „To je něco a já tě žádám, abys to sepsal. A od teď, ty a David - a můžete si na pomoc vzít jednoho z telepatů, ale ne Liz - budete pracovat spolu. V samostatné místnosti s mapami, ano. A pak, pokud se věci - a obzvláště ty oči nebo ten stín - pokud se ještě více přiblíží, pak je určitě budete moci vidět mnohem jasněji."

„Pokud přijdou blíže?" Goodly vypadal chmurněji než kdy předtím. „Ale pokud jsou to opravdu výjevy z budoucnosti, pak je to věc naprosto jistá. Víš, budoucnost nikdy nesetrvává na jednom místě, nehnutě, ale neustále se přibližuje..."

Když Trask znovu osaměl, spojil se s dozorčím a zeptal se ho: „Paule, kde je Lardis Lidesci? Neviděl jsem ho na poradě."

„Pravděpodobně tam, kam jsi ho poslal před týdnem," odpověděl Paul Garvey. „Dole v přízemí se svou ženou. Nebo možná někde venku v parku. Chybí jim tu příroda. Když jsem dnes ráno střídal noční směnu, seděl Lardis za svým stolem. Říkal mi, že se chce opět pustit do práce - do jakékoliv práce! Říkal, že pokud nebude nic dělat, tak se z toho zblázní."

„Co ta rána do hlavy, kterou mu uštědřil ten maniak Peter Miller v Austrálii? A pak ta nepříjemná infekce, kterou dostal po cestě domů?"

„S tou infekcí už je to v pořádku. Stačilo pár injekcí penicilinu. Lardis může být rád, že to nebylo vážnější. Na Zemi existují infekce, o kterých na Sluneční straně nemají ani ponětí."

„To je pravda," přikývl Trask. „Ale taky vím o jedné, kterou tam mají a která je mnohem horší než všechny ty naše dohromady! No, pošli někoho, ať ho jde najít, prosím tě. Ještě jsem neměl čas zeptat se ho na tu jeho cestu do Řecka. Jo, a než přijde Lardis, můžeš, prosím tě, požádat Liz Merrickovou a Jakea Cuttera, ať se za mnou zastaví? Díky..."

Když o několik minut později Liz zaklepala na dveře, byla sama. „Kde je Jake?" zeptal se jí Trask, když si sedala na židli.

Měla nařízeno Jakea hlídat. Ten měl svůj pokoj na velitelství, ale netušil, že ve vedlejším pokoji bydlí Liz, která má do jeho ubikace přístup ze zadní části své malé kanceláře. Její úkol byl jasný: měla monitorovat Jakeovy sny a pravidelně podávat hlášení Traskovi. Takový byl ostatně její úkol od té doby, co se vrátili z Austrálie. Bylo to sice proti pravidlům pobočky E, toho si byl Trask vědom, ale v tomto případě to bylo nutné. Bylo velice důležité zjistit, co - nebo kdo (pravděpodobně Harry Keogh) - se děje v Jakeově hlavě. Prozatím však Liz žádné hlášení nepodala.

Stejně tak měli Jake a Liz nařízeno, aby přes den pracovali společně a snažili se vylepšovat svůj telepatický vztah a sžili se jako tým. Trask si však opět vzpomněl na ten pohled, který Liz Jakeovi věnovala v koordinační místnosti. Ten pohled říkal, že je zmatená a možná i trochu uražená. Svou neschopností se dostat dovnitř? O tom Trask pochyboval. Ne, mnohem pravděpodobnější byla jeho vlastní tvrdohlavost.

Zatracený chlap! pomyslel si a znovu jej přepadl ten známý pocit marnosti.

„Říkal, že má domluvenou schůzku s Lardisem Lidescim a Lissou v parku," odpověděla. „Lardis prý říkal, že chce vidět Britské muzeum; a Jake se nabídl, že jej provede. Vlastně si myslím, že byl Jake rád, že může alespoň na chvíli ven z velitelství. Měla jsem dojem, že se tady moc necítil. Myslím, že sem moc nezapadá."

„Cože?" Trask vyskočil vztekle ze své židle. „Že sem moc nezapadá? No, to je asi proto, že se sakra vůbec nesnaží zapadnout! Hele, co se to tu děje, Liz? Připadalo mi, že je vše v pořádku, a teď tohle? To je Jake vážně jako trucovité dítě? A neříkej mi, že se mýlím. Vůbec se nesnaž ho omlouvat - viděl jsem, jak ses na něj před chvílí podívala. Blokuje tě, že ano?"

Jeho vztek nebyl nepředvídaný, přesto však vybuchl tak nečekaně, že byla Liz přece jen vyvedena z míry. „Já... já chci říct... já..."

„Víš o tom, že jsem nechal zastavit jeho stíhání?" Trask bouchl pěstí do stolu. „Jake je hledán pro vraždu v Itálii a taky by si ho rádi vyslechli ve Francii. Já jsem ale díky našim kontaktům v Interpolu zařídil, aby jeho případ stáhli, i když zatím jen dočasně. Jeho obličej by se měl kabonit na titulních stránkách všech evropských deníků, jenomže díky tomu, že je vše dokonale utajeno, neuvidíš ani malinký odstaveček na šesté stránce Daily Sport. Tohle jsem pro něj udělal a pravděpodobně jsem si tím pošramotil svou pověst! Nebýt téhle pobočky, nemůže si Jake dovolit ani vystrčit nos na ulici, aby ho nezatkli. A takhle mi ukazuje svůj vděk? Jen tak si vyrazí s Lardisem a Lissou na výlet do Britského muzea. Já tomu prostě nemůžu uvěřit! Kdo mu vůbec, sakra, řekl, že může opustit velitelství?"

Liz otevřela ústa a opět je zavřela, ale neřekla ani slovo, takže se Trask znovu posadil, udeřil pěstí do stolu a upřel na Liz svůj pohled. „No?" zavrčel.

Liz nakonec přece jen našla řeč a promluvila i navzdory tomu, že tušila, že tím Traska opět popudí. „Má svoje vlastní záležitosti, které si potřebuje vyřešit... má problémy... něco ho trápí... to je všechno, co vím." A pak už jen seděla a kousala se do rtu.

Trask už však byl mnohem klidnější. A také chladnější. „Ne, to není všechno, co víš," nařkl ji. „Protože i když můj talent už dávno na Jakea nefunguje, stále ještě platí na tebe. A nepokoušej se mě osočovat z toho, že tě špehuju, protože víš dobře sama, že já tuhle věc nedokážu kontrolovat, prostě ji mám. Je to jako jakýkoliv jiný smysl. Když mě píchneš špendlíkem, tak mě to zabolí, no a když mi lžeš, poznám to - což v tvém případě bolí úplně stejně. Z ničeho nic ses změnila, Liz, a není to změna k lepšímu. Fajn, ty bys to teď asi nazvala milosrdnou lží, mám pravdu? Ale i tak je to lež. A mě nezajímá nic než pravda."

Trask se opřel o opěradlo své židle, zhluboka se nadechl a dokončil svou myšlenku: „Tak, a teď mi prosím řekni, blokuje tě?"

Liz se znovu kousla do rtu a řekla: „Ano, myslím, že ano. Myslím, že bych si jej dokázala jednoduše přečíst, kdyby mi to dovolil. A taky si myslím - vlastně to vím - že mu dokážu věci odesílat. Vždyť víte, podařilo se mi to v Austrálii a to bylo na vzdálenost skoro pěti set kilometrů!"

„To bylo v bezprostředním ohrožení," namítl. „Byla jsi vyděšená a tohle byla tvoje jediná možnost jak se zachránit: telepatický výkřik, psychické volání o pomoc. Ale i tak, pět set kilometrů! A on tě uslyšel, a dokonce za tebou ,přišel'. Vytáhl tě z Malinariho kupole několik vteřin před tím, než to tam vyletělo do povětří. A nakonec přenesl celý železniční vagón i s námi - celý zatracený vůz! - skrze Möbiovo kontinuum do našeho domu v Brisbane. A teď... teď se k němu nemůžeš dostat přestože sedíte v kanceláři za jedním stolem?"

„Já vím," řekla Liz neustále si kousajíc ret. „A taky si nedokáže vybavit ta čísla."

„Čísla?" Trask si na chvíli nedokázal uvědomit, o čem je řeč, ale pak si vzpomněl. „Harryho rovnice? Pro vyvolání kontinua?"

Liz přikývla. „Ve svých snech nedělá nic jiného. Je to jako nekonečná noční můra, jako když se díváte na obrazovku počítače neustále produkující nekonečnou řadu čísel, zlomků, algebraických rovnic a nesrozumitelných matematických symbolů a všechno tohle se odvíjí a různě mění na obrazovce Jakeovy mysli, zatímco on se snaží najít tu jednu jedinou důležitou rovnici. Jenomže ji nedokáže najít..."

„A to je všechno, co se odehrává v jeho snech?"

„Ne," zavrtěla hlavou Liz. „Někdy se mu zdá o té ruské dívce - vidí její mrtvý obličej, jak se na něj dívá skrze okno auta, zatímco se propadá do temných vod - a někdy... někdy se mu zdá o mně."

Trask pokrčil rameny (a snažil se, aby to vypadalo lhostejně). „Ty se mu, ehm, líbíš, je to tak?"

„Ne," řekla Liz znovu, trochu smutně. „Odmítá mě, jako bych byla nějaký dotěra. Odmítá všechno a bude to odmítat, dokud si nevyřeší svoje problémy."

„Castellano a mafie," řekl Trask kysele.

„To je jen jeden z těch problémů."

„A ty ostatní?"

„Myslím, že je jen jeden. Ale nevím, co to je. Každopádně jsem si jistá, že je znechucený a pomohlo by—"

„Kdo není znechucený?" přerušil ji Trask a znovu to v něm začínalo vřít. Jenomže Liz už zašla daleko a nemínila se nechat přerušit.

„Pomohlo by, kdyby se dozvěděl úplně všechno a byl mu umožněn přístup do všech Keoghových souborů, nebo by možná bylo ještě lepší, kdybyste mu vy osobně řekl všechno, co víte o jeho... no, o jeho stavu."

Po dlouhou chvíli neřekl Trask vůbec nic, až nakonec prohlásil: „Je to všechno?"

„Ano, to je vše." A tentokrát nelhala. No, tedy přinejmenším z devadesáti procent. A co se týkalo těch zbylých deseti: to bylo velice osobní, hlavně proto, že se to týkalo její role v jeho snech.

A po chvíli si Trask povzdechl a řekl: „Liz, opravdu se ti omlouvám, že jsem na tebe tak vyjel. Koneckonců, ty nejsi žádný Jakeův hlídač. A není to tvoje vina, že má ,problémy'. A vlastně to není ani jeho vina. Ale věř mi, dělám, co můžu, abych jeho problémy vyřešil, a pouze si přeji, abychom vzájemně trochu spolupracovali, to je všechno. A je to důležité."

„Já vím, že je," řekla a zvedla se.

„Dobře," přikývl. „Můžeš jít. Pokud s ním budeš dřív než já, vyřiď mu, že s ním chci mluvit."

„Vyřídím," řekla a u dveří se ještě zastavila. Znovu se kousala do rtu. „Bene...?"

„Hm?" Trask se na ni podíval. Co to bylo: těch zbylých deset procent?

„Já... nejsem si úplně jistá," začala. „Ale když spí a já jsem v jeho mysli, mám takový divný pocit, že se někdo dívá. Cítím - nevím - zahalenou postavu s upřenýma žhnoucíma očima. Je to divná postava, která se stáhne, kdykoliv se jí chci dotknout."

Zahalená postava? Už zase? Trask si vzpomněl na Goodlyho slova. Ale tohle muselo být určitě něco jiného. „Harry Keogh?" Zamyslel se nad tím. Soustředil se na to. Připadalo mu to absolutně jasné: v Jakeově hlavě se usídlil nějaký navrátilec bývalého nekroskopa.

„Ne," nesouhlasila Liz. „Nemyslím si, že je to Harry. Víte, já jsem ho nikdy nepoznala, ale setkala jsem se těmi, kteří vždy mluvili o jeho vroucnosti. Ale tenhleten nehřeje. Tenhle je studený. Velmi."

„Možná je to odvrácená strana Jakea," navrhl Trask. „Ta temná stránka. Ta, která touží po pomstě."

Liz se trochu ulevilo. „Myslíte si, že je to možné?"

„Nejsem psycholog," odpověděl, „ale vím, že člověk má různé úrovně vědomí, a dokonce i když bdíme, neříkáme vždy co si myslíme. Hm! A já osobně, no, ne vždy si myslím to, co říkám - což mimochodem můžeš přijmout jako náhražku za jakousi omluvu! Takže možná jsou ty oči jen další stránka Jakea, která podvědomě cítí nezvaného hosta."

„Možná máte pravdu," řekla. „Protože Jake potom obvykle vztyčí své štíty, a tím mě vystrnadí."

„A já tě teď taky vystrnadím," řekl jí Trask, a dokonce se mu podařilo usmát se. „Protože mám spoustu práce. Ale nepřestávej v tom, Liz, nepřestávej. A příště se neostýchej. Tohle všechno jsi mi mohla říct bez těch scén okolo toho."

„Až na to, že nebylo moc o čem mluvit," odpověděla. „Tedy alespoň nic, co by bylo důležité."

„Dokonce i malé věci mohou být důležité." Znovu se pokusil o úsměv. „Divila by ses."

Ale o chvíli později, jakmile se za ní zavřely dveře, se mu úsměv z tváře vytratil.

Někdo je v Jakeově mysli? Někdo jiný než Harry? Možná bdící mrtví? Velká většina? Ale pokud ano, proč jsou zahaleni? Protože Liz je vetřelec a protože pouze Jake Cutter může být zasvěcen do tajů zemřelých? Hm! Pokud mu ovšem můžou věřit. Momentálně by mu však nedokázal věřit ani za mák.

Co to Jake skrýval, že musel dál pokračovat v tom svém podvodu a předstírat, že je další z řady prázdných nádob? Bylo to divné, nevysvětlitelná záhada. A Trask už toho všeho měl až po krk...

III

O přítomnosti

V Londýně byly tři hodiny odpoledne, ale o dva tisíce dvě stě kilometrů dál na východ bylo pět a malý řecký ostrov Krassos v Egejském moři se probouzel ze své siesty do běsnícího horka večerního El Nina. Takhle horko bylo naposledy za posledního El Nina v létě roku 1998. Přes řeckou pevninu se tenkrát přehnaly požáry podobné těm na Filipínách, v Mexiku, Floridě a jihozápadní Austrálii. A Řekové, stejně tak jako všichni ostatní, se z této zkušenosti poučili.

V každé vesnici a na každé pláži byly vyvěšeny varovné cedule ve čtyřech jazycích, a bylo pravděpodobné, že kromě domorodé řečtiny, byly nápisy v ostatních jazycích stejně tak neumělé jako ten anglický:

ŽÁDNÉ OHEŇ!

ŽÁDNÉ OPÉKAT! KUŘÁCI:

PROSÍM, ZAHASIT CIGARETU

NEŽ JI ODHODIT PRYČ!

Nicméně každý ta slova pochopil a alespoň měli sluncem sežehnutí britští turisté důvod se pochechtávat nad něčím jiným než byly překlady jídelníčků v tavernách.

Na druhé straně se v řeckých novinách vyskytl článek, nad kterým se nesmál nikdo... obzvláště pak řecký úřad cestovního ruchu v Aténách. Ve vesnici Limari bylo na mořské pobřeží vyvrženo tělo mladé ženy. Případ zatím nebyl klasifikován jako vražda, neboť okolnosti její smrti byly obestřeny záhadou a její totožnost byla neznámá. Stav, v jakém byla nalezena (stav těla, které bylo v moři týden až deset dní), neposkytoval žádné důkazy o tom, co se jí mohlo přihodit. Každopádně se ale na těle objevilo několik anomálií, které nasvědčovaly tomu, že tady něco nesedí: jmenovitě fakt, že jí chyběla velká část obličeje, včetně horního patra zubů a celá spodní čelist. Pochopitelně tedy nemohla být identifikována na základě rozboru zubního obrazu, to bylo jednoznačné. Ve vodě mohla být samozřejmě zasažena lodním šroubem, ale jak se do té vody dostala? Plavala? A nahá? Je pravda, že na ostrově bylo několik nudistických pláží, ale ne na Krassu. Ani zbytek jejího těla nebyl nedotčen; neměla prsní bradavky (možná jí je okousali krabi nebo ryby), oči měla vyleptané vodou a uši měla oddělené těsně u lebky - jestli to byla náhoda nebo úmysl, se dalo jen těžko určit. A nejdivnější ze všeho bylo to, že nikdo nebyl nahlášen jako pohřešovaný.

Detektiv inspektor Manolis Papastamos, odborník na lidové tradice, legendy a život na řeckých ostrovech, přijel lodí z Kavaly, aby na žádost tamní policie, která sestávala z jednoho tlustého seržanta a čtyř dalších, povětšinou nezkušených vesnických mladíků, pomohl s případem. Tento druh případu zcela jistě vybočoval z běžné agendy ostrova, který po obvodu neměl víc než sto kilometrů a kde byl turistický ruch - slunce, písek a modrá obloha bez mráčku - jediným průmyslem. Jenomže turismus momentálně už více než patnáct let stagnoval a v dobách, kdy to s drachmou šlo z kopce, představovala takováto událost velice špatnou reklamu.

Když se na ně přišli podívat Papastamos a Eleni Barbourisová, soudní patoložka, která spolu s ním přijela z Kavaly, leželo tělo té ženy v chladírně už dvacet čtyři hodin. Ostatky byly uloženy ve vojenském konzervátoru v zadní, bíle vymalované místnosti policejní stanice v Limari a zakrývalo je zmačkané bílé prostěradlo, které už bylo potaženo lehkým popraškem námrazy.

Manolis Papastamos byl malý a hubený, přesto však budil dojem velké vnitřní síly. Měl snědé, svalnaté tělo, což mu společně se zářivými černými vlnitými vlasy propůjčovalo skoro antický vzhled - s jednou patrnou výjimkou: mimo divokého temperamentu, který mu do vínku vložila jeho rodná země, byl také velice bystrý v úsudku i vyjadřování. Zkrátka, nebylo na něm nic, co by ho brzdilo v rozletu, a jeho mysl byla možná až příliš zvídavá. Ve svých padesáti pěti letech vypadal Manolis v tmavě šedém lehkém obleku, bílé rozhalené košili a šedých botách velice elegantně. A navzdory zemitému, větrem ošlehanému obličeji, byl se svými klasicky řeckými rysy stále pohledný: jeho tvář zdobil rovný nos, vysoké čelo, ploché tváře a kulatá, jemně rozštěpená brada.

Před nějakými dvaceti lety byl plný ohně a nadšení - a také ouza a Metaxy! - ale pak se stalo něco, co jej změnilo, co mu převrátilo život naruby. Teď už byl mnohem vážnější, mnohem více pozorný a pečlivý. Ale kdyby jeho otrlí, střízliví policejní kolegové v Aténách věděli, čím se zabýval a co se zarputilostí blízkou posedlosti zkoumá v tom málu volného času, který mu zbýval... no, mohli by si myslet, že je přinejmenším podivín.

„Měli bychom ji vytáhnout tady na ten stůl," řekla mu Eleni Barbourisová, když z těla sundala prostěradlo. „Není tak zmrzlá, abych ji nemohla pitvat. Chlad by měl ve skutečnosti snížit zápach. Vidíš ten nafouknutý žaludek, nadmutý z vody? Budou tam plyny..."

Věděl, o čem Eleni mluví. Jako chlapec viděl na Phaestu na Krétě vyvrženého delfína. Bylo to velké zvíře, dva metry dlouhé a přes metr široké (protože bylo tak moc nafouknuté), příliš těžké na převoz. Místní hasiči ho chtěli spálit, ale mysleli si, že je plný slané vody, která by znesnadňovala jeho hoření. Chtěli tedy nejdříve zbavit tělo vody.

Ale pak, když jeden z těch hasičů píchl koncem své sekery do břicha toho delfína—

Ten tvor doslova vybuchl! Se syčením, vypouštěním plynů a chvěním - opravdovým třesem mrtvé, gumovité tkáně - se ta věc rozletěla jako přezrálý meloun a postříkala všechny přítomné, včetně mladého Manolise a jeho přátel z vesnice, gejzírem odporného hnusu! Ten neuvěřitelný puch se tam pak držel celé dny a jeho matka nebyla schopna to vyprat z jeho oblečení...

„Budeš jí pitvat?" zeptal se a o krok ustoupil.

„Vždyť už jsi jich musel vidět spoustu," odpověděla Eleni. „Anebo lidé v Aténách neumírají za záhadných okolností?"

„Tahle byla ve vodě," řekl Manolis a nakrabatil nos. „Plyny? Bez těch se obejdu."

Eleni byla přibližně stejně stará jako on, ale čas ani práce k ní nebyly milosrdné. Vlasy jí už šedivěly a celá jako by se scvrkla. Ta malá, bledá žena však byla velice schopná, tím si byl Manolis jist. Nadto ještě tušil, že Eleni nebyla ani zdaleka tak chladná nebo necitlivá, jak ráda předstírala.

„Mám gázové masky," řekla. „Napuštěné kolínskou nebo možná ouzem, ty ten pach zmírní. Každopádně ho ale nepřehluší úplně." Naklonila hlavu na jednu stranu a škádlivě se na něj podívala. „Na druhé straně, nemusíš se na to dívat, jestli nechceš. Možná máš slabý žaludek, co myslíš?" V jejím hlase nebyla ani špetka humoru; ale ani sympatie.

Takže to možná nebyl klam, že byla Eleni opravdu chladná a necitelná! „Zůstanu," řekl jí s přikývnutím. „Ale nejdříve zavolejme místní chlapce, aby nám ji pomohli vytáhnout ven..."

Poté, co místní policisté odešli - a že si dali opravdu na čas - dala se Eleni do práce. Nejdříve bylo potřeba prozkoumat tělo zvenčí. S hlavou oběti se nedalo dělat vůbec nic, ale pokud měl zničený obličej a uši opravdu na svědomí nějaký lodní šroub, na zbytku těla se nenašly téměř žádné oděrky. Krk byl na levé straně zjizvený. Ta rána měla asi centimetr a půl na šířku a centimetr do hloubky nafouklé tkáně mezi chybějícím uchem a klíční kostí a byla to stopa jako by po něčem dlátovitém; mohlo to být způsobeno ostřím lodního šroubu, ale Eleni se to nezdálo. Hrdlo bylo pod chybějící čelistí zaneseno, pravděpodobně mořskými houbami, takže patoložka začala tím. Rozřízla dýchací trubici a rozevřela ji jako knihu nad klíční kostí.

V ráně, blízko horní části jícnu, byl tmavý chuchvalec, který tvořil pevnou ucpávku. Eleni do toho chuchvalce píchla prstem v gumové rukavici a zjistila, že je to pružné a na dotek houbovité. Nebyly to mořské řasy a nebyla to ani žádná část lidského těla - pokud to ovšem nebyl nějaký hodně zvětšený nádor.

To ji zmátlo, takže skalpelem nařízla prsní sval až do poloviny hrudi a použila chirurgickou pilku, aby oddělila horní žebra od hrudní kosti. A nakonec prořízla zbytek horní části jícnu, aby si mohla prohlédnout celou tu hmotu, která ucpávala hrdlo. Přesto se jí však nepodařilo odhalit ji úplně.

Manolis se na to všechno díval a přitom se ze všech sil snažil ignorovat ten mrtvolný zápach rozkládajícího se těla, který byl stále silnější. Nyní ale skrze gázu napuštěnou ouzem a zápach anýzu a hniloby zamumlal: „Co to sakra... je?"

Dívala se na něj skrze tu komickou, trochu zastrašující masku a její šedé oči byly nejisté a doširoka otevřené. Ale pak pokrčila rameny a odpověděla: „To poznáme, až to vytáhneme ven."

Ten předmět, ať už to bylo cokoliv, úplně blokoval hrdlo mrtvé ženy. Bylo to šedomodré a zvlněné jako harmonikovitý červ nebo housenka. A co se týkalo jeho struktury:

„Vypadá, že je to pevné... hm!" bručela Eleni a zabořila své prsty dovnitř, aby mohla rozšířit hrdlo. „Myslím, že se to neroztrhne, když za to zatáhnu. Možná bych to mohla vytáhnout ven celé, bez dalšího řezání." A bez dalších okolků vytáhla tu věc a držela ji v ruce tak, aby si ji Manolis mohl prohlédnout.

Automaticky ještě více ustoupil. Protože stejně tak jako ten delfín na Phaestu, vypustila nyní totéž i ta ubohá mrtvá žena.

Bylo to, jako by patoložka zatřásla lahví šampaňského a uvolnila zátku. Ale to, co se uvolnilo nemělo s dobrým vínem nic společného. Z břišní dutiny se vyvalily plyny a hnis a sliz a následkem vnitřních křečí vytryskl z opačného konce proud žlutých výkalů a mazlavého kadaverinu. Tělo se tím tlakem jako by zkroutilo, zachvělo a uvolnilo.

Manolis se dusil: „Dobrý Bože!" a odvrátil se. „Vrátím se, až se trochu uklidním a... a..." Ale nedokázal větu dokončit. Kdyby ještě jednou otevřel ústa, vyzvracel by se přímo na místě. Ne že by to nějak více pokazilo vzhled místnosti.

A zatímco zvracel na toaletách, čerpal jisté uspokojení z toho, když slyšel Eleni, jak v dámské kabince ve vedlejší místnosti dělá totéž...

„Tohle se mi stává málokdy," prohlásila o patnáct minut později, když opustila toalety. „Člověk si na takové věci zvykne. Možná to spustil pohled na tvůj obličej, zelený a zkřivený nevolností. Možná jsem... to udělala čistě ze sympatie?" Stříkala hadicí bílou mramorovou podlahu, aby spláchla ten nepořádek skrze přední místnost policejní stanice ven na ulici a potom do kanálu.

Venku na sluncem vybílené ulici nebylo po vesnických policistech ani památky. Byly tam jen dvě jeptišky nějakého neidentifikovatelného řádu oděné od hlavy k patě do sutan. Obě se ve své chůzi zastavily a zíraly směrem k policejní stanici, ale po chvíli se ze sutan ukázaly jejich bledé ruce, aby si zakryly obličeje kapesníky. Pak se otočily a spěchaly pryč.

Manolis se jim nedivil. On sám byl stále velice bledý. „Toho smradu se už nikdy nezbavíme."

„Ale ano," ujistila ho Eleni. „Silná dezinfekce si s tím bez problémů poradí. Jen to tady bude cítit jako v nemocnici, to je všechno."

Manolis si všiml, že tělo mrtvé ženy je neuvěřitelně čisté. Eleni odvedla opravdu skvělou práci. No, rozhodně raději ona, než aby se s tím měl špinit on. „Budeš pokračovat s pitvou?"

„Myslím, že je to zbytečné," odpověděla. „Vezmu vzorek obsahu žaludku, i když už bude samozřejmě shnilý, zkažený. Ale nedělej si starosti. U tohohle vlastně ani nemusíš být. V každém případě nebudu schopná dokončit analýzu, dokud jsem na souši. Takže, pokud ti smím něco navrhnout: běž a dej si něco k pití."

„Ne," odmítl Manolis. „Ale potom tě na něco pozvu. Teď mi řekni, co jsi udělala s tou... s tou věcí?" Nedokázal potlačit zachvění, které se mu vetřelo do hlasu, ale doufal, že si Eleni bude myslet, že je to jen opožděná reakce na předešlý incident.

Manolis viděl tu věc v Elenině ruce před tím přerušením (nebo erupcí mrtvého ženského těla) jen letmo, ale něco na ní bylo. Něco, co mu připomnělo dobu před více než dvaceti lety, když byl na ostrovech - tenkrát to byl Ródos - a pracoval na jiném případu. Úplně odlišném od jakéhokoliv případu, který kdy vedl nebo do kterého byl zapojen. Tenkrát mu skupina mužů - včetně jednoho velice neobyčejného muže, na kterého nelze zapomenout - pověděla o takových organismech, jaké právě viděl se houpat v ruce patoložky. Nebo možná ne, protože on to nikdy na vlastní oči neviděl, takže si nemohl být jist.

„Mořská okurka?" Eleni Barbourisová se stále snažila popírat jeho strašnou předtuchu. „No, ta ji rozhodně nezabila, pokud se chceš zeptat na tohle. Je to tam, pod tím prostěradlem."

„Mořská okurka?" zamračil se Manolis, ale zároveň po svém těle ucítil záplavu úlevy.

„Holothuria," odpověděla. „Sumýš. Příbuzný mořských šneků. Normálně žijí v dírách ve skalách. Tenhle se ale zatoulal do jiné díry a zemřel tam. Dokonce se možná nakrmil tkání - tolik o nich zase nevím - a pokud ano, zabila ho zřejmě vlastní nenasytnost. Ztloustl a zůstal uvězněn v jícnu mrtvoly."

Prostěradlo, nyní již rozmrzlé a zplihlé, leželo na malém odkládacím stolku v rohu místnosti. Manolis byl od něj vzdálen na dva kroky, ale na chvíli zaváhal, než se odvážil prostěradlo odkrýt. Ta věc tam ležela, bez života, nějakých třicet pět centimetrů dlouhá, tupá a lopatkovitá na jednom konci, zúžená na druhém.

Vypadala jako slepá pijavice s hlavou kobry. Tělo měla vlnité nebo článkované s řadami topořivých háčků ležících nehybně po stranách. Na skleněném povrchu stolu ležel ochablý, orosený válcový límec s lepkavými provazci připomínající vlákna mlžů, které vyrůstaly jako by zakořeněné v uzlinách ze zúženého krku.

Manolis vytáhl z kapsy kuličkové pero a nadzvedl jím ocas té věci. Z krátkého, trubicovitého konce napůl vyčnívala - konečník nebo možná kladélko - sedavá, měkká boule velikosti cvrnkací kuličky. Vyteklo z ní několik kapiček stříbřité, lesknoucí se tekutiny, která stékala na skleněný stůl.

„A tohle?" Manolis se podíval na Eleni, která za ním přišla k odkládacímu stolku.

Odpověděla s pokrčením ramen. „Nějaký druh mořské housenky? To opravdu nedokážu určit. Něco, co sumýš pozřel a nestihl to strávit?"

„Mořská housenka?" nechápal Manolis. „Nejdříve mořská okurka, a teď mořská housenka?"

Znovu pokrčila rameny, teď už ale trochu nervózně. „Kroužkovec, afroditka, duhově zbarvená a docela půvabná, když je živá. Když jsem byla malá, hodně jsem se zajímala o biologii. Ale pak jsem své dětské zájmy odložila stranou a stala se ze mě patoložka, a ne mořská bioložka! Co je to s tebou, Manolisi - a proč se potíš?"

„Já... pořád se ještě necítím dobře," odpověděl jí a myslel to vážně.

Sundala si gumové chirurgické rukavice a chtěla se holou rukou dotknout té věci na stole. „Pokud jde o tohle, je to mrtvé, smrdí to a mělo by se to—"

„Mělo by se to spálit!" skočil jí do řeči Manolis a bleskovým pohybem její ruku zadržel. „Nedotýkej se toho. Nikdy se ničeho podobného nedotýkej!"

„Cože?" zírala na něj v ohromení.

Jemně ji odstrčil a řekl: „Možná se mýlím, a pokud ano, tak se předem omlouvám, ale myslím si, že tohle není žádný sumýš. Dohlédnu na to, aby to bylo okamžitě spáleno."

Eleni na něj nepřestávala zírat a pozorovala každý jeho pohyb, když balil tu věc do prostěradla. „Není to sumýš? Tak co si myslíš, že to proboha je? A jestli je to nějak spojeno s tímto případem - klíč k nějaké záhadě nebo něco takového - proč to chceš pálit? Vždyť tím zničíš důkazy?"

„Náš popis, to, co jsme viděli, bude stačit," řekl jí. „Ale jedna věc je jistá: nedovolím nikomu, aby do tohohle řezal a zjišťoval, co je uvnitř! Buď ráda, že už to nežije."

„Mluvíš, jako by to byla bomba!" odpověděla. „Ale—"

„Žádné ale," přerušil ji Manolis. „Odvedla jsi tu dobrou práci. Teď navrhuji, abychom se vrátili zpátky na Krassos do našeho hotelu, trochu se osvěžili a pak se najedli v nějaké skvělé taverně. Večeři a drink, který jsem ti slíbil, platím já."

„No," zavrtěla pomalu hlavou v naprostém úžasu. „Ty jsi tady šéf—"

„Ano, jsem," rád souhlasil. „Tak, a teď pojďme najít ty policisty. Chci, aby tohle tělo dali do chladicího boxu - ale tentokrát ho pořádně zmrazili. Možná na Krassu. Mám přátele v Londýně, kteří by to možná rádi viděli."

Držel ten uzlík na délku své paže a odváděl Eleni z místnosti. Když odcházeli, Manolis prohlásil: „Pokud jde o tu tvou údajnou mořskou okurku: máš pravdu, je to samozřejmě důkaz. Takže jej tedy nejdříve vyfotografujme a - a pak ho spálím!"

Manolis si z jedné z mnoha půjčoven na ostrově, které tu byly převážně díky turistům, vypůjčil malý fiat. Asi v sedm večer projížděl horami zastíněnými borovicemi a při tom minul pochmurně vzhlížející klášter obehnaný kamennou zídkou, vybudovaný na umělém návrší, kde vysoké útesy padaly strmě do moře. Snažil se soustředit na jízdu po křivolaké, vinoucí se silnici a nijak nevěnoval pozornost většímu, těžšímu osobnímu vozidlu, které se právě chystalo opustit jinak prázdné parkoviště kláštera. Ale jakmile projelo kolem, Eleni Barbourisová si jej nemohla nevšimnout.

„Na tak malém ostrově jako je tenhle," začala, „touží někdo po ještě větším soukromí."

„Hmm?"

„Tamhleto luxusní auto - to černé, s tmavými, neprůhlednými okny? Oni tě vidí, ať už tam sedí kdokoliv, ale nikdo nevidí dovnitř."

„V Aténách je spousta takových automobilů," odpověděl inspektor. „Ale máš pravdu: bohatí lidé si střeží svoje soukromí více než ostatní. Můžou si to dovolit! A ohledně těch oken: jsou mnohem lepší než sluneční brýle, pokud si potřebuješ chránit oči před sluncem."

„Asi máš pravdu," řekla. „Ale tady, na východní části Krassu, ve stínu těchhle hor a v ponurém večerním světle mi připadají zbytečné."

Ale Manolisovi se na tváři objevil pochmurný výraz a téměř ji neposlouchal. Místo toho se pokoušel soustředit na něco, co předtím řekl a co mu jaksi stále znělo v hlavě. Takže se najednou přistihl, jak mumlá: „Když... když je třeba, aby sis zakrývala oči, ano."

„Já osobně si slunce moc neužiju," prohlásila Eleni.

„Cože?" vyhrkl Manolis, až se lekla.

„No, slunce," zakoktala. „Řekla jsem, že si ho moc neužiju—"Ale potom, když se na něj podívala, zjistila, že se jeho oči neupírají na ni, ale do zpětného zrcátka.

„Cože? Ať je to cokoliv—?" řekla a ohlédla se. Pouhých několik metrů za nimi se řítil černý vůz jako nějaká velká, slepá, nasupená šelma!

Manolis nemohl šlápnout na brzdu, protože ten černý vůz byl přímo za ním. Nemohl ani zrychlit, protože silnice před ním prudce zatáčela doprava a mizela z dohledu a po jeho pravé ruce byla do skály vytesána kamenná zídka. A nalevo... strmý sráz padající nějakých třicet, možná více metrů dolů a pod ním vyčnívající balvany odkryté odlivem. A mezi tím nic, co by jej mohlo zachytit.

Když klakson toho auta hlasitě zatroubil, Manolis se zrovna snažil vybrat tu prudkou zatáčku. Odstředivá síla poslala jeho fiat smykem přes dvojitou bílou čáru přímo do protisměru. Zaťal zuby a ze všech sil se zoufale snažil zvládnout řízení. S úlevou si oddechl, když zjistil, že silnice před ním je prázdná. To ale neměnilo nic na jeho situaci. Jeho vůz se stal neovladatelným, protože dostal smyk. A tehdy ten těžší vůz, jehož klakson neustále hulákal, zezadu narazil do fiatu.

Kolize trochu zpomalila větší auto, mrštila Manolisem a jeho spolujezdkyní na přední sklo a vystřelila jejich vůz do prázdna. Všechno se to stalo velice rychle, tak rychle, jak se jen autonehody stávají, takže lidské reakce, a dokonce i myšlenky byly téměř vyloučeny. S tím rozdílem, že tohle nebyla žádná nehoda.

No, takže tohle je zřejmě konec! měl Manolis ještě čas si zcela zbytečně pomyslet. A já dokonce ani nevím proč... nebo možná ano. A kde je můj bezpečnostní pás? Och, sakra!

Eleni se zmohla jen na ječení, než jejich vůz narazil na vyčnívající kameny, projel trsy zakrslého vřesu vyrůstajících z útesů a pak se zaryl do něčeho mnohem tvrdšího, co ho znovu v kotrmelcích vymrštilo vpřed.

V  šíleném víru střídajících se záblesků skal a nebe se velice rychle přibližovalo úpatí skalnatých útesů omývané pomalu se vzdouvajícím oceánem ...

V Londýně bylo devět večer a vzduch byl skoro chladný. Ve všech hotelích běžely klimatizace na plné obrátky a v ulicích byli všude po barech lidé v tričkách, kteří si užívali indiánského léta. Ale jiní měli plné ruce práce.

V pobočce E se pracovalo bez přestávky. Traskovi ESPeři vykonávali své každodenní povinnosti, nicméně to byly povinnosti trochu jiného druhu. Pokud šlo o samotného Traska: pro dnešek se chystal skončit a těšil se na drink a zasloužený spánek. Měl v úmyslu přespat na velitelství, což ostatně dělal už tři roky. Ale čekal - stále čekal - že se objeví Lardis Lidesci a Jake, takže si našel nějakou další práci, aby si ukrátil čas. Protože když šlo o novinky, teorie nebo jakékoliv jiné informace vedoucí k nalezení tří vetřelců z Hvězdné strany, byly dveře do Traskovy kanceláře vždy otevřeny.

Poslední z několika lidí, kteří jej navštívili, byla Millicent Clearyová. Millie byla telepatka a uměla dobře zacházet s počítačem; byla také členkou hlavního výzkumného týmu pobočky E, Traskova poradkyně pro aktuální dění a jedna z jeho oblíbených lidí - malá sestřička, kterou nikdy neměl. Jenomže ona už nebyla dítětem; nikdo z party ze ,starých zlatých časů' už nebyl dítětem. Jako samotný Trask, i oni zde byli příliš dlouho a v pobočce E zestárli.

Přesně nad tímhle uvažoval... jen několik málo vteřin před tím, než se na něho podívala způsobem, který už dávno znal.

„Pokud si takhle představuješ kompliment," prohlásila, ,já si ho tedy moc necením. To s tou malou sestřičkou je to v pořádku - snad - ale bez těch vrásek, co jsi mi právě přisoudil se obejdu!"

To se Traskovi moc nelíbilo. „Ale, ale! Millie Clearyová osobně, a špehuje myšlenky svého šéfa."

Žena však zavrtěla hlavou. „Nešpehuji, jen si o tebe dělám starosti. A mimochodem, Bene, já se ani necítím ani nevypadám tak stará, jak doopravdy jsem, ale ty rozhodně ano. Vypadáš každým dnem starší. Proto si o tebe dělám starosti - velký bratře!"

Ano, ve skutečnosti opravdu na své roky nevypadala a v každém případě byla mnohem mladší než on. Millie táhlo na padesát, ale vypadala tak o pět let mladší. Byla to velmi atraktivní blondýna, s vlasy sestřiženými do ofiny, která jí zakrývala čelo, zatímco volné prameny jí padaly až na ramena, rámovaly její oválný obličej a částečně zakrývaly její malé, delikátní uši. Pod uzoučkým, zlatým obočím se jí leskly modré oči a pod nimi se klenul malý, rovný nos. Její zuby byly velice bílé, jen trošičku nestejnoměrné a křivé v drobných, často zadumaných ústech. Měřila přesně sto padesát osm centimetrů, a přestože byla více než bohatě klenutá, měla úzký pas a Trask se vedle ní vždy cítil velký a silný, třebaže občas neohrabaný. Měl ji velice rád - opravdu, velice - a co se týkalo jeho, byla jedna z mála, které by dokázal odpustit cokoliv.

Vědom si jejího talentu znovu soustředil své myšlenky - a divil se, proč cítil potřebu to udělat - a dal se znovu do práce. „Tak co se děje?"

„Myslím, že možná něco mám," oznámila mu. „Pamatuješ si, jak ses vrátil z Austrálie a požádal jsi mě, abych sehnala všechno, co se dá, o finančních poměrech Jethra Manchestera? Vím, že Malinari donutil Manchestera k jakémusi, hm, partnerství, a ty jsi doufal, že by nám peněžní převody a jiné transakce mohly pomoci vystopovat Malinariho? No, a jak se ukazuje - a jakkoliv mohl být Manchester velikým filantropem - nebyl až takovým dobrákem, za jakého ho ostatní považovali. A rozhodně nebyl žádný hlupák." Odmlčela se, aby si uspořádala své myšlenky, a pokračovala: „Takže díky tomu, že jsem, jak často říkáš, ,nevyzpytatelné ženské stvoření', napadlo mě, že v tom by to mohlo být. Zamysli se nad tím, člověk se přece nestane miliardářem, aniž by měl v rukávu nějaké to eso navíc, že? Takže asi před hodinou jsme se já a John Grieve dovolali účetnímu Manchestera v Brisbane. Jmenuje se Andrew Heyt z Haggard, Haggard a Heyt a—"

„Volali jste komu v kolik hodin?" přerušil ji Trask a zamračil se, zatímco si to v hlavě rychle spočítal. „V šest ráno - Heytova času?"

„Ano, záměrně," odpověděla mu Millie. „V té době jsou lidi obvykle ještě otupělí; proto také i policie pořádá razie v ranních hodinách."

„A vy jste jednu takovou uspořádali na Manchesterova účetního?"

„Přesně tak. Intuice. No, bez toho, aby se představil, položil John Heytovi  několik zásadních otázek - jako například: co se teď bude dít s Manchesterovými ,tajnými' depozity ve Švýcarsku a ostatních zemích? A dříve, než měl Heyt šanci si protřít po ránu oči, zapnout svůj malý námezdní mozeček a prásknout se sluchátkem—"

„John vykonal svou práci," přikývl Trask.

„Konkrétně si v Heytově mysli přečetl ten fakt, že kromě běžných účtů a majetku Jethra Manchestera - akcií a tak dále v různých společnostech v Austrálii, Británii a Americe - má také několik účtů v Curychu."

„Zjistil John jejich čísla?"

Millie se na Traska podívala svýma velkýma, nevinnýma a lišáckýma očima přesně tak, jak to uměla jen ona, a řekla: „John je dobrý, ale ne zas až tak dobrý! Co po nás chceš, zázraky?"

„Ano," odpověděl suše. „Nic jiného nepřijímám. Dobře, pokračuj. Jsem na příjmu."  

„Ne, ta čísla nemáme," připustila. „Ale John zjistil jméno banky: pobočka spíše neznámé Bürger finanz gruppe, neboli Občanské finanční skupiny.

Ve skutečnosti je to jediná pobočka, kterou jsme byli schopni najít, a pokud bychom pátrali ještě trošičku více do hloubky, mohli bychom snad i zjistit, že ji vlastní - nebo vlastnil - samotný Manchester! Jeho malá, špinavá banka, jak se říká. No, jak asi víš, většina zemí nebo jejich vlády se před sedmi lety rozhodly podepsat úmluvu, která otevřela jejich bankovní systémy k nahlédnutí. Tento krok měl zamezit všem nepoctivcům a spekulantům s penězi beztrestně prát peníze na bázi organizovaného zločinu. Měl zamezit, nicméně se mu to nepodařilo, hlavně proto, že několik velkých hráčů tuto úmluvu nepodepsalo."

„Na to si pamatuji," přikývl Trask. „Rusko, Čína, Itálie, Řecko, ano, a ještě jedna nebo dvě jihoamerické země, přirozeně."

„A Švýcarsko!" doplnila ho. „Je všeobecně známo, že některé velké švýcarské banky pořád ještě čelí nárokům Židů z druhé světové války na vydání obrovské sumy peněz, které jim ukradli nacisti a někam si je ukryli. Pokud jde o Itálii: no, těm se myšlenka otevřít jejich mafiány prolezlý bankovní systém k nahlédnutí samozřejmě nemohla ani trochu zamlouvat. A Řecko zas nemělo dohromady žádné peníze, které by mohly být předmětem sporu! Čínu celá věc nezajímala; právě naopak, ve světle údajné ,neexistující zločinnosti' se Číňané cítili ukřivděni! A potom tu jsou jihoamerické země, které jsi zmínil a které s tím nechtěly mít nic společného z pochopitelných důvodů. A co se týče ubohé matičky Rusi: no, ohledně svých financí nebyli Rusové nikdy v obraze - a stále ještě nepřišli na to, jak na tom vlastně jsou..."

Znovu se odmlčela a Trask zpozoroval, že vypadá trochu zadumaně.

„Pokračuj," pobídl ji.

Pokrčila rameny a pokračovala, ale nyní už zaujala spíše obranný postoj. „Problém je," začala pomalu, „že jsem vždycky byla snaživec, to víš, že? Tak nějak jsem se vrhala do záležitostí, které hraničily s bruslením na tenkém ledě. A tentokrát jsem to asi trochu přehnala."

„Ty jsi dnes samé slovní klišé," zúžil Trask oči. „A možná i něco dalšího?"

„Ale já bych si přece nedovolila tě, hm, tahat za nos, Bene Trasku," řekla mu Millie. „Tebe rozhodně ne."

„No tak ven s tím."

„Víš," pokrčila rameny. „Předpokládám, že jsem opravdu měla požádat o svolení, než jsem, hm..."

„Než jsi co?"

„No, než jsem zavolala do Biirger finanz gruppe" vysypala to ze sebe a znovu se odmlčela.

Trask vzdychl a prohlásil: „Leze to z tebe jak z chlupaté deky! Takže s kým jsi to ,hm' mluvila v té bance?"

„No, vlastně jsem to nebyla já," odpověděla. „Tedy, já osobně jsem nemluvila s nikým - nebo ničím - v té bance. Ale přemluvila jsem jednoho z našich hodných techniků, Jimmyho Harveyho, aby to pro mě udělal..."

Teď už to Traskovi došlo.

Nejdříve si srovnal čas: před hodinou v Británii znamenalo devět večer v Curychu. Banky už byly zavřené. A Millie mu řekla, že s nikým nemluvila - nebo ničím - ale že to pro ni udělal Jimmy Harvey. Harvey, technik pobočky E, jeden z odborníků na sledování komunikačních a zašifrovaných záležitostí. Odpověď byla jasná.

„Ty jsi přesvědčila Jimmyho, aby se naboural do počítače té banky?" Traskova otázka byla spíše nařčením, podle toho, jak Millii probodával svým pohledem.

Stále vypadala nevinně, pokoušela se pokrčit rameny, ale nešlo to, ramena ji neposlouchala. „Byla to otázka pěti minut," řekla nervózně. „Dost času na to dostat se dovnitř, otevřít Manchesterovu složku, stáhnout pár údajů - jako například všechny vklady a výběr peněz za posledních pět let - a opět zmizet."

„Trestný čin," řekl jí Trask smutně. „A o to závažnější, pokud to nebylo k ničemu, a navíc mě to dostane do maléru."

„Ale ono to k něčemu bylo."

„Co jste zjistili?"

„Zjistili jsme, že někdo přesunul velkou sumu - přesně tři čtvrtě milionu amerických dolarů - z jednoho z Manchesterových účtů pouhých dvacet čtyři hodin poté, co zemřel."

„Odpouštím ti!" řekl Trask, najednou nadšený. „Pokud ty účty měly svoje číslo a byly to osobní účty, nikdo kromě samotného Manchestera - nebo jeho ,partnera' - k nim neměl přístup. A to jsme se ujistili, že se zprávy o jeho ,tragické nehodě' v jeho vlastním domě nedostanou ven, dokud naši australští přátelé neuklidí na tom ostrově stopy. Takže ani Haggard, Haggard a Heyt neměli žádný důvod zajímat se o ty účty pouhých dvacet čtyři hodin po Manchesterově smrti. A dokonce i kdyby nějaký důvod měli, je málo pravděpodobné, že by měli oprávnění přesunovat velké sumy jeho nečestně získaných peněz z... že ano?"

„To je pravda."

„Takže si myslím, že máš zřejmě pravdu a tohle je práce Malinariho.

A—"

„Ale taky to jeho práce být nemusí," přerušila ho.

Traskův obličej se zkřivil. Ale pak se na ni podezíravě podíval, zamračil se a řekl: „Pokračuj."

„No, mohla by to být platba jednomu z Manchesterových příjemců, tedy jako některé z těch charit, kterým peníze posílal."

„Cože, potom, co už byl mrtev?"

„Možná trvalým příkazem k úhradě?" odpověděla. „Chápeš, mohlo to být v počítači a automaticky odejít v daný den."

Trask zakroutil hlavou. „Millie," řekl, „ty jsi vážně nevyzpytatelné ženské stvoření. To, co jsi řekla, nebyla lež, ale ani to nebyla pravda. Bylo to ,co kdyby?'. Teď už vím, že bys mě nestavěla na nohy jen proto, abys mě znovu srazila na kolena, takže máš určitě důvod k tomu, že mě takhle napínáš. No, věř mi ale, že na tohle není ani vhodná doba ani místo. Takže mi bez dalších okolků pověz zbytek toho příběhu - nebo je tohle jeden z těch kamenů úrazu!"

„Mohl by být," odpověděla. „Protože, víš, ten převod se opravdu uskutečnil na účet charity."

Traskův obličej se ještě více zkřivil. „Řekni to ještě jednou?"

„Na charitu číslo devatenáct z devatenácti očíslovaných charit," přikývla.

„Žádná jména ani názvy?"

„Hm, ne," zakroutila hlavou Millie. „Žádné jméno charity. Jen čísla. Byla to pátá pololetní platba na charitu, kterou Manchester podporoval už dva roky."

„A co s tím mají společného naše zájmy?" Trask věděl, že se blíží pointa. Viděl to v její tváři: že ve skutečnosti opravdu něco má. Ale co?

„Mám něco fakt velkého!" Millie četla jeho mysl, a to doslova. „A co mám...?"

„Mám poprosit?" zeptal se jí.

Znovu zakroutila hlavou. „Ne, ale stále tu ještě jsou kameny úrazu. Takže, co chceš slyšet jako první, ty dobré, nebo ty špatné zprávy?" „Ty dobré," řekl.

„Všechny předchozí platby na charitu číslo devatenáct dělaly celého čtvrt milionu dolaru a všechny je telefonicky schválil Manchester tak, že použil svůj PIN a několik ověřovacích kódů. Ale tenhle transfer byl trojnásobný a samozřejmě tam nebyl Manchesterův PIN, ale PIN jeho partnera.

A uskutečnil se den po Manchesterově smrti - a jméno toho partnera je na tom vytištěném papíru od Jimmyho Harveyho."  

Celou tu dobu svírala roličku vytištěných stránek. Nyní přikročila k Traskovu pracovnímu stolu, postavila se po jeho boku, naklonila se nad něho a rozbalila roličku a zatížila ji na horní a spodní straně drobnými starožitnostmi z Traskova stolu. Trask si všiml, že tohle je stránka patnáct vytržená z mnohem obsáhlejšího výtisku. Ale pak se jeho oči přesunuly k části, která byla označena žlutou barvou.

Údaje o datu, času a částce byly přesně takové, jak o nich mluvila Millie, ale Trask si jich téměř nevšiml. Jeho oči upoutala jedna kolonka, která jako by bila z toho papíru: jméno v ověřovací kolonce... Aristoteles Milan! Malinariho pseudonym!

A zatímco se to nenáviděné jméno zařezávalo do Traskova mozku, Millie řekla: „To je poprvé za dva roky, co se Malinari takhle prozradil. Dříve, pokaždé, když použil Manchesterův účet, použil k tomu samotného Manchestera. Tentokrát neměl na vybranou, protože jeho ,partner' byl mrtev."

Trask celý ožil. Ve svém nadšení vyskočil na nohy. Zíral na ten papír, civěl na něj, nechtěl od něj odtrhnout oči pro případ, že by mohl zmizet. Tohle byla prozatím ta nejlepší stopa... možná tak dobrá jako ta, která je zavedla do Austrálie. Ale—

„Ty peníze navíc," řekl a zamračil se, „nebo možná celou tu částku má samozřejmě proto, aby se mohl znovu postavit na nohy. Tak proč si nevzal víc?"

„Možná si myslí, že více nepotřebuje," na to Millie. „Možná nechtěl vyplašit banku. To nevím, ale nezapomeň na extrapy: ty tři roky už jsou minulostí - sám jsi to přece říkal - a tak se věci mohou začít hýbat. Možná že ve světě, který plánuje Malinari s ostatními, peníze nebudou hrát roli."

„Ale my jsme tam v Austrálii překazili nejméně třetinu z těch plánů!" protestoval Trask.

Millie přikývla. „Takže je možné, že se budou snažit věci trošičku popohnat. Protože, jak jsi během naší porady také sám zdůraznil, Vampýři jsou si nyní jisti, že po nich jdeme..."

Trask se posadil a cítil se unavený. Jeho mozek nedokázal strávit všechno z toho, co mu Millie říkala; obraz odmítal dávat smysl, dokud k němu nepřiložil i poslední kousek, a teprve potom si jej mohl prohlédnout. „Dobře, teď mi tedy řekni ty špatné zprávy," řekl a naklonil hlavu na stranu, aby na ni mohl vzhlédnout.

„Další z kamenů úrazu, o kterých jsem se zmiňovala."

„Ano?"

„No, jak už jsem říkala - ta charita má jen číslo: číslo devatenáct z devatenácti charit. Někde musí existovat samostatná složka, která říká, kdo přesně, co a kde ta charita je, ale Jimmy neměl čas, aby se naboural do dalších složek v kartotéce. Chápej, mohly jich tam být tisíce!"

„Neměl čas?" Trask byl ohromen. „Za co ho platíme? Mohl si ten čas udělat!"

Millie opět vypadala nervózně. „Ne, ty mi nerozumíš," řekla. „Počítač v té bance je mnohonásobně jištěný. Jimmy dělal divy, ale i tak se tam dokázal udržet jen chvíli, než byl zablokován." Bezmocně pokrčila rameny. „Takže i kdybys to schválil—"

„Což bych samozřejmě udělal - což schvaluji - téměř všechno z toho!"

„—nedostali bychom se znovu dovnitř. A to není všechno."

„Jejich systém nás vystopoval!" tipl si Trask. „A téměř jistě proti nám vznesou oficiální stížnost. Což znamená, že zítra ráno, pěkně za čerstva, budu mít na drátě našeho zodpovědného ministra, který mi pořádně umyje hlavu!"

„A já vím, že v takovém případě obvykle taky dostaneme svůj díl," dodala Millie.

„Proto jsi tak váhala," zavrčel na ni Trask. „Klidně jsi mohla přejít rovnou k věci a ušetřit mi trochu času."

„Ale já jsem chtěla, abys viděl, jak jsem chytrá," namítla, „a ocenil to. Což by pro mě mohla být polehčující okolnost, až na mě začneš křičet."

„To na tebe tak často křičím?" zeptal se jí Trask, zavrtěl hlavou a prohlásil: „Nebudu křičet. A kdybych byl o deset let mladší, dokonce bych tě zkusil políbit!"

„Co s tím má společného věk?" zeptala se. „Jsi tak mladý, jak se cítíš nebo jak se cítíš díky někomu jinému."

Trask znal jinou verzi tohohle, která zněla: „Jsi tak mladý jako ta, kterou právě cítíš," ale neřekl to nahlas. Najednou si velice zřetelně uvědomoval Milliin parfém.

Ale jako by četla jeho mysl - a možná že ji dokonce četla - obešla stůl, stoupla si na jeho druhou stranu a dívala se na něj tak, jak to měla ve zvyku. Jedním z těch pohledů, které uměla jen ona.

„Hm, říkala jsi něco o kamenech úrazu," ozval se Trask a snažil se srovnat si myšlenky. „Zřejmě jich je více, než jsi právě vyjmenovala. Dobře, jeden takový tady vidím: nevíme, kam ty peníze odešly, tedy kde je Malinari. Ale my tady mluvíme o třičtvrtě milionu dolarů. Určitě bychom je dokázali vystopovat."

„O to jsme se pokusili," řekla Millie. „Víš, jak jsem zmiňovala tu mezinárodní úmluvu? Není to problém: jakýkoliv významnější podpis nám umožní vstup do databáze. S naším stupněm zabezpečení se tam Jimmy dostal jednoduše, vešel dovnitř a rozhlédl se."

„A?"

„Věřil bys, že v tentýž den se tam uskutečnilo téměř ve stejnou dobu více než dvacet transakcí o stejné částce, které byly poslány na všechny světové strany? Ano a ani jedna z nich nebyla určena pro žádnou charitu. Ani opravdovou, ani smyšlenou."

Trask pochopil, co tím chtěla říci. „Manchesterovy peníze odešly do nějaké země, která úmluvu nepodepsala, což znamená do Itálie, Řecka, Číny, Ruska nebo někam do Jižní Ameriky."

„Nebo do samotného Švýcarska," připomněla mu znovu.

Nyní už byla Traskova mysl plně zmobilizována. Znovu začal uvažovat a šlo mu to skvěle. „To ale máme zatracenou spoustu míst, kde by se mohl Malinari nacházet," prohlásil. „Já to vidím tak, že tahle takzvaná charita může být jedině některého z jeho přátel z Hvězdné strany. Když přišli do tohoto světa, rozdělili se. On zůstal v Austrálii, ale kam šli ostatní? No, ať už je kdekoliv, teď potřebuje bezpečné útočiště, a proto se zřejmě vydal za některým z nich. A proč ne, vždyť podporoval jednu z těch - říkejme jí i nadále ,charita' - celé dva roky. Dobře, takže víme, kam neodešel: do žádné ze zemí, které úmluvu podepsaly. Tak se zkusme zamyslet nad tím, jestli dokážeme eliminovat některá místa, kam odejít mohl." „Poslouchám tě," odpověděla mu Millie.

Trask ukázal na židli a řekl jí: „Millie, proboha, posaď se... alespoň kvůli mně! Je půl desáté večer a ty jsi pořád na nohou. Vyčerpáváš mě, ty moje malá sestřičko."

„Vtipné," řekla mu, posadila se a zkřížila své krásné nohy. „Já jsem si myslela, že jsem tě právě probudila! No, tak se pusťme do eliminování."

„Ty jsi daleko přede mnou, viď?" přiznal. „Dobře, tak se do toho dejme."

„No," začala, „už je to pět let - od doby třetího velkého finančního kolapsu v Hong Kongu - co se Čína ukryla za bambusovou oponu, přesvědčená, že se ji dekadentní, kapitalistický západ vědomě snaží destabilizovat. A teď ke všemu ještě zápasí s morem. S novým druhem dýmějového moru, který se nekontrolovatelně šíří Čínou a odtud do zbytku světa směrem na západ, -a oni proti němu nemají žádné zbraně. Navíc si svazují ruce svou neochotou pustit si do země cizince, zejména bohaté cizince, včetně diplomatů a organizací poskytujících pomoc. No prostě, nejsou zrovna přátelští. Důsledkem čehož se dnes do Pekingu lidé zrovna nehrnou, aby tam strávili svou penzi. A já si myslím, že by tam nešel ani Malinari."

„Zachvátit Čínu," uvažoval Trask. „A možná i Rusko. Och, Malinariho dolary by tam jistě byly vítány, ale vím z ověřených zdrojů, že on by tam vítán nebyl. Gustav Turchin je nová hlava opozice a já už jsem ho na tuhle hrozbu stačil upozornit."

„Takže zbývá Itálie, Řecko, Švýcarsko a Jižní Amerika," řekla Millie.

„Z těch se mi nejvíce zamlouvá Švýcarsko," opáčil Trask. „Nebo možná Jižní Amerika?" Na tváři se mu objevily vrásky soustředění. „Švýcarsko má vysoké hory a je chladné. To je docela lákavé, co říkáš, pro někoho - nebo něco - z Hvězdné strany."

„Ne tak docela," odpověděla Millie. „Četla jsem tvé předběžné hlášení o té vaší australské akci a také jsem byla na poradě. Tam jsi zdůraznil, že se Malinari ukrýval tam, kde bychom ho nikdy nehledali. Tak proč ne i ti ostatní? Osobně si myslím, že Švýcarsko si nejvíce zakládá na své neutralitě, autonomii, a na faktu, že vítá cizince, kteří mají spoustu peněz. Ale Řecko ani Itálie marnotratníky taky nepohrdne."

„Tohle nikam moc nevede." Trask se postavil. „Nebo možná ano, ale příliš pomalu. Každopádně mě z toho bolí hlava. A už je taky dávno doba dát si drink. Navíc jsem ještě nic nejedl. A ty?"

„Snažím se udržet si postavu," řekla. „Ale—"

„Mně se zdá skvělá," řekl jí zvláštním tónem. Tak zvláštním, že by si za to nejraději ukousl jazyk.

,,Ale," pokračovala, „pokud na tom trváš?" „Trvám."

Millie se usmála a řekla: „Naše první rande!"

Když si Trask uvazoval kravatu a soukal se do svého saka, přistihl se, jak se v duchu diví: Jak dlouho že jsem to byl slepý?

Protože najednou viděl pravdu a připadala mu až neuvěřitelně čistá - přičemž ho také napadlo, jak dlouho to před ním skrývala ona.

Možná tři roky? Dost dlouho na to, aby se vzpamatoval? Millie byla v tomto ohledu rozumná. Jediným problémem bylo to, že si Trask nebyl jist, jestli už je z toho venku.

Ještě ne, ne...

IV

O divných místech, přežitích a pověrách

Termín ,pobočka E' byl pro zaměstnance hotelu v dolních patrech neznámý; pro ně bylo horní patro ředitelstvím firmy oplývající vrcholnými mezinárodními manažery, ať už to znamenalo cokoliv. Nicméně Traska a jeho skupinu znali. A znal je především vrchní té výtečné restaurace a gril baru, ve které se členové pobočky občas stravovali: neobvyklá pracovní doba, na kterou byli "ti ,lidé shora' zvyklí, mu někdy způsobovala problémy v kuchyni. Jako například dnes. Bylo už dosti pozdě a personál kuchyně byl celý den na nohou.

Trask a Millie se usadili ke stolu, který si personál pobočky s oblibou vybíral: malinko vyvýšený výklenek obklopený malými palmami pěstovanými v přepůlených sudech a nalakovanými lištovými zástěnami propletenými imitací plaménku a buganvílií. Byl dostatečně oddělený od zbytku restaurace, a tudíž bezpečný pro projednávání obchodních záležitostí; ale aby si byli zcela jistí, Jimmy Harvey nebo někdo z ostatních techniků zde čas od času poobědvali a prověřili, zda zde nejsou štěnice... toho elektronického druhu. Zatím ještě žádnou nenašli.

Trask nejdříve usadil svou společnici a potom sebe, pak se natáhl pro džbánek a nalil vodu do dvou sklenic. Nejraději by se rovnou vrátil k jejich nedokončené konverzaci, ale rozhodl se počkat, dokud si neobjednají.

Krátká cesta k výtahu a cesta dolů mu poskytla ideální příležitost ke znovuprokrvení mozku a ke zpracování Milliiných informací; cítil, že je schopen lépe se soustředit; jeho únava, spíše mentální než fyzická se každou chvíli snižovala.

Což ho přinutilo přemýšlet nahlas:

„Ta moje kancelář. Někdy se tam cítím izolovaný. Myslíš, že je to jen moje fantazie nebo se za ty roky zmenšila?"

„Celý svět je menší," odpověděla Millie. „Snad špetka klaustrofobie?"

Trask zakroutil hlavou. „Byl jsem na Urale v Perchorském komplexu, tam co je ta ruská brána. Takže vím, co to je klaustrofobie! Pokud se ti někdy naskytne příležitost vidět to místo - což se doufám nikdy nestane - pochopíš, jak to myslím. Ne, v žádném případě to není klaustrofobie, není to nic fyzického. I když každopádně cítím, že se stěny kolem mě uzavírají... nebo kolem nás." Jeho povzdech, třebaže byl neúmyslný, toho spoustu prozradil.

„Neseš na svých bedrech velkou tíhu," řekla. „Hodně stresu, a žádná příležitost ulevit svému napětí."

„Možná si myslíš, že když se svým způsobem dokážu do věcí vcítit," odpověděl, „že si dokážu uvědomit i tohle."

„Jedna věc je uvědomit si," opáčila, „ale přiznat si je, to je něco jiného. Teprve až si něco přiznáš, jsi schopen něco s tím udělat. I já vím, že existují způsoby, jak se uvolnit."

Podíval se na ni - skutečně se na ni podíval - a řekl: „Ty ses nikdy nevdala, že ne, Millie?"

Teď byla s povzdechem řada na ní. „Tak to někdy chodí," řekla. „Ne, nikdy jsem vdaná nebyla. Ale vždyť mě znáš skoro tak dlouho, jako znám já sama sebe, takže to víš. A taky víš, proč."

Přikývl a řekl: „Samozřejmě, ty naše takzvané ,talenty'. Tímhle trpí mnozí z nás. Ian Goodly například, protože by nechtěl dopředu vědět, jak se věci vyvinou - mám na mysli mezi ním a ženou - a přirozeně by nechtěl ani vědět, že jí hrozí nebezpečí a on nemůže udělat nic, aby tomu zabránil. Budoucnost, jak nám sám často připomíná je nevyzpytatelná."

„A stejně tak mysl všech ostatních lidí," přikývla Millie. „Občas jdu na rande, někdy mám i známost, ale za úsměvy se většinou skrývá jen obava, kolik bude stát jídlo a víno a co za svou investici dostanou nazpátek. Také jsem spala s muži - ano, se spoustou - kteří se povětšinou zajímali jen o rozměry svého vlastního ega."

„Jen ega?"

Millie pokrčila rameny. „To také," řekla. „Zdá se mi, že mužské ego a to další, však víš, jdou většinou ruku v ruce, a nemyslím to jako dvojsmysl! Ach ano, já vím: kdybych nevěděla, všechno by bylo jednodušší. Ale když vidím takový ten zvláštní pohled v očích dotyčného člověka nebo třeba zaslechnu jistý tón v jeho hlase, pak prostě vím, o co jde. To pokušení je nezvládnutelné. Každý telepat, který ti bude tvrdit něco jiného, je lhář. Možná to nechceme udělat, ale nedokážeme tomu jednoduše pomoci."

„Já vím," souhlasil Trask smutně. „Taky mám své problémy, víš?"

„Ta tvoje schopnost tě musí úplně ubíjet," řekla. „Uvědomuji si, že každý má svá vlastní malá tajemství. Ale ty, které miluješ, by je asi mít neměli. Tak jako se vyhýbáš zklamání, když někdo tobě blízký šlápne vedle a zalže ti, třebaže je to nevinná lež nebo lež z milosti, nebo se jen vymlouvá na něco, co slíbil a na co zapomněl, nebo—"

„Nebo, nebo, nebo," řekl Trask. „Přesně tak. Každopádně jsem se naučil rozlišovat mezi nevinnou a úmyslnou lží. Existují různé stupně pravdy, víš? Ale ano, vím, jak to myslíš. Nikdy to není jednoduché."

„A přesto jsi byl ženatý, a dokonce s telepatkou."

Trask se nad tím zamyslel a poprvé po dlouhé době byl schopen mluvit o Zek. „Ona mi nikdy nelhala," řekl. „Pokud mi nebyla schopna říct pravdu, neřekla nic."

„Ale mohla si přečíst tvou mysl."

Trask přikývl. „Je to legrační, ale nepřečetla si nic, o čem si myslela, že by tam nemělo být. Tohle mi alespoň tvrdila a já bych přece věděl, kdyby... kdyby to nemyslela vážně."

„Já také ne," na to Millie. „Tedy, nikdy nečtu ve tvé mysli nic, co by tam nemělo být."

„To jsem tak nevinný?"

„Ne, ale jsi prostě upřímný. To je jedna stránka tvého talentu, Bene. Dáváš to, co očekáváš i od druhých."

„Možná je to jen proto, že jsem ve společnosti telepatů opatrný," vysvětloval Trask.

„Možná nemusíš být," odpověděla Millie. „Já už jsem velká holka. Myslím, že občas snesu nějaký ten šok." A pak se objevil číšník...

Všichni, s výjimkou pokojové služby už měli po pracovní době; kdyby byl Trask jen obyčejným Traskem, vůbec by jej neobsloužili. „Trochu šunky, hořčici, nakrájená rajčata, salát a čerstvý chleba," nadiktoval statnému, podrážděnému, rádoby italskému číšníkovi. „Bílé víno pro dámu a velkou whisky Wild Turkey pro mě, s ledem. Ale prosím, Mario, nezapomeň na jedno: led je proto, aby ji zchladil, ne aby ji zředil." „Samozřejmě, pane," a pak byli znovu sami.

„Ta švýcarská banka má seznam těch takzvaných charit," začal Trask. „Oni vědí, kdo je za tím nebo alespoň kam šly ty peníze. Samozřejmě že to vědí, koneckonců je tam sami posílali."

„Ale než to z nich dostaneme, může to nějakou dobu trvat," řekla Millie.

„Pravděpodobně déle, než si můžeme dovolit."

„A kdybychom jim řekli, že smrt Manchestera byla podezřelá?"

„Zmrazili by jeho účty," odpověděl Trask. „Teď, když vědí, že je mrtev, už to zřejmě udělali stejně. Každopádně, i když budeme mít na své straně odpovědného ministra, nemyslím si, že se tak lehce vzdají. Možná dokonce budou považovat za svou ,povinnost' informovat charitu, že je jejich účet předmětem vyšetřování - obzvláště když pan Milan je/byl Manchesterův ,bona fide' partner! Navíc vědí, že Jimmy Harvey se naboural do jejich souborů, takže to už možná dávno udělali... nebo udělají hned ráno, až jim jejich počítače zazpívají o nás."

„A je to moje vina," řekla a vypadala sklíčeně. „Blázni se vždycky do všeho vrhají po hlavě. Takže by sis možná ještě dnes měl promluvit se zodpovědným ministrem?"

„Nejen měl bych, musím," řekl Trask. „Udělám to, až se navečeříme. Možná by mohl zapůsobit na některých místech, udělat něco, co nás nenapadlo."

„Teď si přeji být bankovním lupičem!" prohlásila.

„V tom případě jsi ve své nové kariéře udělala první úspěšné kroky!" opáčil Trask beze známky humoru v hlase. „Zatraceně, kdybychom měli Jakea Cuttera tady a v pohotovosti, nemuseli bychom se nikam nabourávat. Mohl by jednoduše... no, zajít tam a vzít s sebou Jimmyho Harveyho. Vešli by dovnitř a zase ven jako dva duchové a všechny přístroje Bürger finanz gruppe se můžou jít vycpat!"

Millie se na něj podívala. „Takže ty věci, které jsem o Jakeovi slyšela to, co jsi o něm napsal do svého předběžného hlášení - jsou pravdivé? Opravdu to tam v Austrálii dokázal?"

„Kdyby to neudělal," odpověděl Trask, „zřejmě bys teď mluvila sama se sebou. A mimochodem, jelikož nechci, aby se o tom všichni dozvěděli, dokud to nebude bezpečně ovládat, dokud se to pro něj nestane rutinou... kde ses o tom vlastně dozvěděla?" Ale na tuto otázku už znal odpověď.

Millie přikývla. „Jsem, co jsem," řekla a na chvíli se odmlčela, zatímco jim číšník přinesl jídlo...

A zatímco jedli, pokračovala:

„A ještě něco jsi během naší porady zmínil," řekla. „Že jsi si jist, že Malinari opustil Austrálii. S tím souhlasím, protože jsi to řekl ty - a také protože víme, že jeho ,charita' nesídlí v Austrálii - ale jak si tím můžeš být tak jistý?"

„My jsme se s Malinarim setkali v Xanadu," řekl Trask. „V Manchesterově kasinu v horách. Ale ,setkali' není asi nejvhodnější slovo: spíše jsme jej jen zahlédli, když nám proletěl nad hlavami. Ale rozhodně nemůžeš pochopit, o co jde, Millie, pokud jsi jej neviděla na vlastní oči. Silueta člověka, ano, ale jen přibližná. Netopýr, létající ryba, pterosaurus - něco v tom smyslu, nebo všechno dohromady. Je to samo o sobě strašná představa: že Vampýři dokážou takovým způsobem ovládat svoje tělo. Jsou to metamorfové, vlkodlaci. A my jsme jen muži a ženy, obyčejní lidé...

Mimochodem s námi ,hovořil'. Tedy hlavně se mnou, ale protože nejsem telepat, přímo se na mě napojil, musel, jinak by se přes mnou tvrdou lebku nedostal. Říkal něco o tom, že se setkáme znovu, na jiném místě a v jiné zemi. Já sám jsem cítil pouze jeho výhrůžku, ale Liz Merricková toho zjistila mnohem víc. Malinari byl tam a pak zmizel - všechno se to odehrálo během velice krátkého okamžiku - ale Liz obdržela různé obrazy. Chystal se odejít za jedním ze svých kolegů, Vavarou nebo Szwartem, a ukrýt se u nich, než bude moci začít znovu."

„Řekl jsi ,různé' obrazy," opáčila Millie. „Jako například co? Co ještě zjistila?"

„Protiklady," odpověděl Trask. „Jako například světlo a tmu: výbuch slunečního světla na jedné straně a půlnoc v důlní štole na straně druhé."

„Jinými slovy Vavaru a Szwarta," dodala Millie a přikývla. „Vavaru jako zářící šperk, třebaže plný zla, a Szwarta jako srdce temnoty, pána noci."

„Možná," pokrčil rameny Trask. „Ale bylo to hodně rychlé, jak už jsem říkal, a Liz nad tím pořád ještě dumá, zkouší si vzpomenout, co přesně viděla v mysli té stvůry, než ji vypudil ven."

„Hmm!" zamyslela se Millie. „Myslím, že teď trochu žárlím. Za všechny ty roky jsi mě nikdy nikam neposlal - nebo mě nevzal - na žádnou akci do terénu! Takže se možná s tím svým postavením malé sestřičky nikam daleko nedostanu."

Ne, ale alespoň jsi v bezpečí, pomyslel si Trask - a doufal, že ho neposlouchala...

Dovečeřeli, už se chystali k odchodu, když přišel Lardis Lidesci a přisedl si k nim ke stolu.

„Hledal jsem tě," zabručel na Traska, když si sedal. „Říkali mi, že mě chceš vidět."

„Kdybys přišel o chvilku dříve, mohl jsi s námi povečeřet," odpověděl Trask. A pak si vzpomněl, že by se měl vlastně zlobit: „Stejně, kde jsi sakra byl? Ne, nech mě hádat... byl jsi někde venku s Jakeem Cutterem, že ano?"

„Jake není špatný společník," odsekl Lardis, na chvíli překvapen Traskovým tónem. Ale pak se vzpamatoval a zavrčel: „A neřve na mě. A připadá mi, že se tady necítí dobře, stejně jako já! Takže co chceš ještě slyšet?"

Lardis byl Szgany: pocházel ze Sluneční strany, byl Kočovník, Cikán. Všechna tato označení znamenala v podstatě totéž, s tím rozdílem, že Lardis byl Cikánem z jiné, paralelní dimenze, z upířího světa Hvězdné/Sluneční strany - domoviny Vampýrů!

Byl spíše menšího vzrůstu, měřil jen něco přes sto šedesát centimetrů, měl zavalitou postavu a délkou svých silných paží trochu připomínal lidoopa. Mastné, černé vlasy, které už pomalu začínaly šedivět, rámovaly větrem ošlehaný obličej se zploštělým nosem, jenž byl nepohodlně posazený nad ústy, v nichž chyběla už hezká řádka zubů. A co se týkalo těch zbylých: ty byly nestejnoměrné a zbarvené jako slonovina. Ale zpod huňatého obočím bystře zářily tmavé oči a popíraly pomalu nastupující ochablost Lardisova těla.

Při chůzi jako by zvonil - na první pohled to byl Cikán, dokonce i v džínách, moderním tričku a westernových botách a možná obzvláště v tomhle oblečení - přesto bylo ve starém Lidescim něco, co vzbuzovalo respekt. A zcela oprávněně, protože Lardis po dlouhou dobu býval náčelníkem svého lidu; a znovu se jím stane, až se věci na Sluneční straně uvedou do pořádku. Pokud se tak stane...

„Hm!" zavrčel Trask. „Nejdříve Millie a teď ty. Jeden by řekl, že celý den nedělám nic jiného, než křičím na lidi."

Lardis pokrčil rameny. „Ne - no, neom - hm..."

„Neomlouvej se," pomohla mu Millie.

„Přesně tak!" přisvědčil Lardis, který měl stále ještě problémy zvyknout si na ten pro něj cizí jazyk. „To je tou nečiň—, no, nečinností - v tom to je. Já to taky cítím. Ale to, že jsem tady, není ničí chyba, takže taky nemám právo na nikoho křičet. Ve skutečnosti bych měl být vděčný, kdyby to mělo být jen kvůli Lisse. Hm! - ale ona se taky trápí! Nad tím, co se může dít nebo nedít na Sluneční straně."

„Ale je skoro deset večer a já jsem tě sháněl celý den."

„Tak jsi mi měl dát vědět!" odsekl Lardis. „Nemůžeš přece čekat, že se budu jen tak poflakovat kolem a hledat si nějakou užitečnou práci. Viděl jsem své jméno napsané na jednom z tvých papírů na vývěsní tabuli; alespoň to jsem se naučil přečíst! Doufal jsem, že mě někdo informuje, když to bude důležité. Nechtěl jsem ukazovat svou nevědomost tím, že se budu ptát. Nikdo mi nic neřekl, takže jsem si myslel, že to není důležité. A co se týče toho, kde jsme byli: v parku, v Britském muzeu, v kině!"

„V kině?" Trask nevěřícně zavrtěl hlavou. „Vy jste se s Jakeem dívali na film?" A nazlobeně dodal: „Pak ti to měl říct on - akorát, že on taky moc nečte nařízení!"

„S Lissou a Jakeem Cutterem, ano," přikývl Lardis svou prošedivělou hlavou. „Lissa a já už tady jsme tři vaše roky, Bene Trasku, sto padesát úsvitů Sluneční strany a ještě nikdy jsme nebyli v kině! Mimochodem, užil jsem si to. Klasika. Jake říkal, že to dávali znovu, ale nevím, co to znamená. Každopádně, je to o lodi, která se potopí, a zahyne tam spousta lidí. Je to pravdivý příběh, ale někteří lidi byli imag— hm, imag...?" „Imaginární?" pomohl mu Trask.

„Ano, to je ono. Ten imaginární hrdina umírá ve studené vodě potom, co zachrání svou milovanou. A já se tě ptám, co je to za divný příběh, když po všech těch problémech hrdina zmizí v ledové vodě? Hm! Lissu to rozplakalo!"

„Titanic" řekl Trask unaveně.

„To je ono!" zvolal Lardis. A po chvíli dodal: „Tak proč jsi mě chtěl vidět? A proč jsi tak naštvaný?"

Nevinný, pomyslel si Trask. Ne, barbar. Neuvěřitelný divoch, nelegální přistěhovalec z paralelní dimenze. A přece nevinný. Lardise Lidesciho nemůžu z ničeho vinit.

Nahlas řekl: „Dnes odpoledne jsem měl se všemi schůzku. A tím myslím všechny kromě tebe. Probírali jsme časový plán. Doufal jsem, že tam budeš, protože jsem s tebou chtěl mluvit, až skončím poradu. Ještě jsme neměli čas mluvit spolu o té misi v Řecku, na kterou jsem tě poslal. A máš docela pravdu - měl jsem se ujistit, že tě o tom někdo informuje, nebo jsem ti to měl říct osobně. Ale v každém případě jsem si jist, že kdybys zjistil cokoliv podezřelého, dávno už bys mi to řekl."

„Ta řecká mise, na kterou jsi mě vyslal?" opakoval Lardis. „Myslím, že to bylo to, čemu ty říkáš rutina? Stejně, nebyl jsi to náhodou ty, kdo mě odtamtud odvolal? Nechal jsi pro mě poslat a přivézt mě do Austrálie. A já jsem rád, že jsi to udělal. Určitě bych si tu akci nenechal ujít - za žádnou cenu! Humf! Ale Řecko? Na můj vkus je tam moc horko. A ti Cikáni mi taky nebyli - příliš pochuti." Zamračil se a mezi jeho hustým obočím se objevila rýha.

„Je čas, abych se dozvěděl podrobnosti," prohlásil Trask. „Ale ne tady. Mario už by svůj podnik chtěl zavřít, takže půjdeme nahoru do mé kanceláře. Můžu ti nabídnout sklenici brandy, aby ses před spaním trochu uvolnil. Co ty na to?"

„Já na to, že to beru," řekl Lardis a labužnicky zamlaskal. „Tohle mě nakopne mnohem víc než cokoliv, co jsme kdy pálili na Sluneční straně, to se můžeš vsadit!"

Když vstali od stolu, nikdo z mužů si nevšiml, že se Millie Clearyová tváří trochu zklamaně. Její plány pro tuto noc - nebo alespoň naděje - se právě rozplynuly.

Ale zítra je taky den...

Lardis se uvelebil na židli v Traskově kanceláři se skleničkou brandy v ruce. Natáhl si nohy, požitkářsky zafuněl a řekl: „Tohle je opravdová nádhera. Sice v tom necítím ty malé zelené švestky, ale je v tom něco, co příjemně pálí v hrdle!"

„To nejsou švestky," zavrtěl hlavou Trask. „Hrozny... myslím." „Ty to nevíš jistě?"

„Je spousta věcí, které neznám," odpověděl Trask. „Tvůj svět je mnohem jednodušší než ten můj. Takže toho nepotřebuješ tolik vědět." Což byla v podstatě pravda, i když na druhé straně... „Takže, pověz mi o tom Řecku."

Na tu ,řeckou misi' poslal Trask Lardise hlavně proto, aby ho nějak zabavil. Starý Lidesci nepřeháněl, když mluvil o nečinnosti; opravdu mu chybělo vzrušení jeho bývalého normálního života - ta všudypřítomná hrozba smrti nebo nesmrti - na Hvězdné/Sluneční straně. Lardis věděl, že i když tam svou bitvu bojuje Nathan, přesto to musí být pro jeho Szganye ze Sluneční strany hrozná válka. Neboť i když byl Nathan Kiklu nekroskopem - poslem smrti a pánem metafyzického Möbiova kontinua - přesto jako jediný muž nemohl být na všech místech najednou. Vampýři konali nájezdy na Sluneční stranu jako za starých časů a Lardis se cítil provinile, že tam není, aby vedl svůj lid do boje nebo třeba alespoň zastával funkci poradce.

Ale Nathan mu nabídl, že odveze jeho a Lissu do bezpečí, do světa Bena Traska, a Lissa s tím nadšeně souhlasila. „Jsi už starý muž," řekla Lardisovi. „Tenhle boj je pro mladé. Je na nich, aby se to naučili. Protože když to za ně uděláš ty, co se stane, až tu nebudeš? Ty ses to také naučil sám, metodou pokusů a omylů - k tomu přičti ještě trochu štěstí a obratnosti - ale tvoje nohy už nedokážou tak rychle běhat a plíce máš jako děravý měch. Takže pojď se mnou a s Nathanem a přestaň už klít a dupat nohama, nebo půjdu a najdu si mladšího, příjemnějšího muže tam, ve světě za Branou."

Její výhrůžky neznamenaly nic; její láska byla pro Lardise všechno na celém světě - ve dvou světech. A on věděl, že má pravdu. Dny jeho bojů skončily, teď byla řada na mladších, aby převzali štafetu. A neznal nikoho lepšího, než byl Nathan Kiklu, v tomto světě zvaný Keogh. Ale v tomhle světě mohl Lardis alespoň pokračovat v boji proti Vampýrům, a nejen jako poradce. Se svou spolehlivou mačetou byl v Austrálii k nezaplacení...

Ale před Austrálií, než poslal Trask Lardise do Řecka, to byla jen zbytečná námaha, výmluva, aby se Lardis nenudil. Ale měl pro to i rozumné důvody.

Od té utajené ,invaze' Vampýrů se pobočka E měla neustále na pozoru před všemi známkami upíří existence. Millie Clearyová - svými ESPerskými kolegy přezdívaná ,denní zprávy' a jindy ,příruční knihovna', protože měla ve svém mimořádném mozku schopnost zapamatovat si všechny možné pozemské každodenní detaily - byla jednou z těch, kteří dokázali Traska upozornit na spoustu zajímavých detailů.

Jednoho dne, když jela metrem na velitelství pobočky (jedna z mála linek, které byly v tomto okruhu stále ještě v provozu od dob téměř totálního kolapsu po velkých záplavách v roce 2007), narazila Millie na odhozený výtisk jistého bulvárního plátku. Rozhodně to nebylo nic, co by čerpalo svoje zprávy z Reuters - na nic z toho by zdroje Traska automaticky neupozornily - ale titulek na straně čtyři přece jen upoutal Milliinu pozornost:

Upíři! - Mýtus nebo fakt?

Také tam byla fotografie dívky se stříbrnými mincemi na očích, kterou spouštěli do hrobu někde v Řecku...

Nicméně pro tenhle druh novin byl tento příběh jaksi netypický; nebyl až tak senzacechtivý (rozhodně ne v očích Millie, která byla členkou pobočky E a měla v tomto oboru znalost), zato očividně převzatý, ukradený přepis z původní zprávy některých řeckých novin. Ani se nepokusili, jak měli v takových plátcích obvykle ve zvyku, to zdramatizovat.

Samotný příběh byl jednoduchý: při jedné ze svých poutí odněkud z Maďarska přišla skupina Cikánů a jedna z žen onemocněla. Údajně trpěla anémii a byla hospitalizována v Kavale - dokud si ji její lidé, předtím než tu oblast opustili, z nemocnice nevzali násilím zpět! Pak celou skupinu vypátrali v blízké vesnici Skotuza, která ležela směrem na sever, jak tuto dívku pohřbívají, a odtud také byla přiložená fotografie. Protože se nenašly žádné důkazy zločinu, nechtěla místní policie nijak do obřadu zasahovat.

O několik dní později patologové z nemocnice v Kavale rozhodli - neboť tušili příčinu smrti, ale nebyli si jisti - že musí tělo exhumovat, provést pitvu a vystavit doklad. Dělali to samozřejmě proto, že chtěli zachránit pověst svou a nemocnice.

Ale když otevřeli hrob ve Skotuze... nalezli dívku se zkřiveným výrazem ve tváři a se spálenými očními víčky — a s dřevěným kůlem v srdci! Někdo (pokud to nebyl nikdo z její skupiny, pak jistě někdo jiný) v ní bezpochyby viděl hrozbu pro místní komunitu. Byla to zcela jistě upírka...

Traska to nijak zvlášť nenadchlo. Ze zkušenosti věděl, že staré mýty a praktiky na středomořských ostrovech a na Balkáně zdaleka nevymizely a tito lidé byli koneckonců kočovníci, Cikáni, se zděděnými zvyky, které přejímali po celá staletí. A také, z různých důvodů (většinou finančních) nebyli Cikáni jediní, kdo ,věřil' v upíry. Filmoví tvůrci v Hollywoodu se už brzy chystali uvést do kin tři nové filmy o upírech, včetně další verze Drákuly; tahle takzvaná upíří móda v populární beletrii stále ještě zaplňovala nemalý prostor v regálech různých knihkupectví; Dowliners Sect, londýnská kultovní rocková kapela, která vznikla někdy ke konci sedmdesátých let, se v současné době pohybovala na třetím místě žebříčků se svou legračně nazvanou písní ,Děje se něco, co by se dít nemělo', kterou hráli pořád do nekonečna.

Millie se občas přistihla, že si ji taky zpívá:

Hej, člověče, podívej, co kolem tebe chodí.

Děje se něco, co nejde jen tak zastavit.

Něco se z hnijícího hrobu rodí.

Je čas se sbalit a odejít.

Odejít. Co nejdál odejít...

„Na to, že v našem světě na upíry nikdo nevěří," komentoval to Trask, „děláme při propagaci těch parchantů zatraceně dobrou práci."

A podobně jako hlava pobočky E ani starý Lidesci nebyl Milliiným objevem příliš nadšený. „Říkáš kočovníci?" zeptal se Traska, když zavedli řeč na toto téma. „Máš na mysli něco jako původní Kočovníky - Szganye ze Sluneční strany - o kterých jsi mi kdysi vyprávěl? Ty zparchantělé, zavšivené vampýří patolízaly, vyvržené skrz Bránu na Hvězdné straně jejich upířími vládci před dvěma tisíci lety? Ano, to by mohli být oni - tedy jejich potomci. Ale stejně, většina Cikánů z vašeho světa jsou potomci Szganyů, ve všech koluje opravdová krev Kočovníků. Ne že by byla krev kteréhokoliv zrádcovského kmene nějak dobrá - humf!"

„A to je důvod, proč tě tam chci poslat," odpověděl mu tehdy Trask. „Tebe a lokátora plus nějaký ten doprovod, abychom se nemuseli bát, že se vám něco stane. Potřebuji se ujistit, že ten pohřeb byl pouhým rituálem, věc, která se dědí po staletí. Mám na mysli to, že na některých řeckých ostrovech, na Balkáně, a hlavně v Rumunsku se dokonce i dnes pohřbívají lidé, kteří zemřou za záhadných okolností, se stříbrnými mincemi na očích... pravděpodobně proto, aby zůstaly zavřeny! Pro všechny případy, víš? Ale ten kůl je něco jiného. A my víme, co to znamená. Takže, kdo podezíral tu dívku a proč? A byla to jen pověra, nebo co?"

A tak dostal Lardis úkol - protože byl sám Cikánem a s trochou štěstí ho ta maďarská skupina přijme mezi sebe - letět do Řecka a zjistit to.

A tak mu konečně starý Lidesci pověděl celý příběh...

„Do Kavaly jsme se dostali pozdě odpoledne, právě při západu slunce. Byl jsem tam já, Bernie Fletcher a ten párek vazounů, co nám měli dělat doprovod." (Pobočkou speciálně najatí muži z Whitehall Corridors of Power, s laskavým svolením zodpovědného ministra). „Do Keramoti na pobřeží jsme si vzali taxi - bylo to jen několik kilometrů - a tam jsme se najedli a pronajali si vůz. Přesněji řečeno, Bernie sehnal auto, zatímco náš doprovod a já jsme se najedli v taverně na nábřeží.

Ale to moře, Bene, to moře! Dokonce i když zapadalo slunce - ne, zvláště při západu slunce! Za celý svůj život jsem nic podobného neviděl! Ta nádherná modrá barva jako nějaké obrovské zrcadlo odrážející oblohu tmavnoucí s nastávající nocí. Tam jsem si uvědomil, co mi celou tu dobu chybělo - tady v Londýně žiju jako v zajetí - vidět ten nádherný oceán, který se táhne až za obzor. Musíš mě více posílat na mise; do světa, abych ho poznal co největší kus. Už se těším na ty historky, co si s sebou jednoho dne přivezu na Sluneční stranu.

Kde jsem to přestal? Ach ano: Kavala a Keramoti.

Na místní policii jsme nešli. Bernie měl za to, že by to celou situaci jen zkomplikovalo. Byli jsme koneckonců ,turisté' a asi by se jim nelíbilo, kdybychom se vměšovali do jejich záležitostí. Kromě toho by je mohlo zajímat, co tam vlastně pohledáváme my. A navíc, Bernie chtěl předvést své schopnosti.

Zatímco jsme večeřeli, vytáhl mapy, aby se podíval, jak se dostaneme do Skotuzy.

,Mám pocit, že tohle je ta cesta, kterou jeli,' prohlásil. ,Z Kavaly do Skotuzy. Takže pojedeme tou samou cestou a uvidíme, jestli je někde nezahlédneme.'

A taky že jsme je zahlédli. Pořád jsem měl nutkání ho upozorňovat na to, že jede po nesprávné straně silnice, ale samozřejmě jsem se mýlil. V Řecku se přece jezdí po pravé straně! Nechápu, proč si vy lidi nezvolíte jeden systém a neřídíte se jím! A stejně tak je to i s vašimi jazyky. Vždyť jich máte možná víc než sto a k tomu ještě různá nářečí! Není divu, že vedete tolik válek, národ proti národu. Na Sluneční straně máme jazyk jen jeden: szganský! Žádné obavy o chyby v přek— hm, překládání. A taky žádné silnice, jen zaprášené lesní cesty.

Ale ještě něco ti řeknu: řecký jazyk má zatraceně více společného s mým jazykem než ten tvůj. Dokonce jsem za krátkou dobu dokázal rozumět skoro všemu, co říkali.

Skotuza byla vzdálená nějakých sto dvacet kilometrů; než jsme tam dorazili, slunce už zapadlo a rychle se stmívalo. Na ty vaše západy slunce si nikdy nezvyknu... vždyť je dokonce vidět, jak se slunce pohybuje, hlavně v Brisbane, v Austrálii. Prásk - a je pryč!

Ale zpátky do Skotuzy.

Ubytování jsme sehnali snadno. Zabydleli jsme se v jednom penzionu a ještě ten večer jsme se vydali dolů do baru. Převlékl jsem se do šatů, které jsem nosíval na Sluneční straně, abych se cítil pohodlněji. Vlastně se nijak zvlášť nelišily od oblečení některých místních lidí. Farmáři a tak podobně přišli, aby si vypili svou Metaxu a ouzo nebo se jen chtěli zchladit po celodenní práci v tom strašném horku. Seděli pod těmi velkými, pomalými větráky, hráli stolní hry a dívali se na televizi. Já jsem se jim vůbec nezdál divný alespoň ne ze začátku - i když se mě číšník zeptal, jestli jsem Szgany.

,Ano, kdysi dávno,' přikývl jsem. Ale neřekl jsem mu, jak dávno to bylo! ,Moji lidé se prý potloukali tímhle krajem, tak jsem to alespoň slyšel,' pokračoval jsem. ,Mě prodali, když jsem byl ještě dítě.' To byla samozřejmě lež, příběh, který jsem o Kočovnících v tomto světě slyšel od Millie Clearyové. A vůbec mě to nepřekvapilo. Staré zvyky umírají pomalu, Bene. Tihle potomci zbabělých bezpáteřníků ze Sluneční strany - pche! Jejich předkové rozdávali své děti Vampýrům!

,Prodali tě?' zopakoval ten barman a zdálo se, že ho to vyděsilo.

,Angličanům, kteří se o mě uměli lépe postarat.'

,Aha, to vysvětluje, proč jsou tvoji přátelé Angličané,' on na to a kývl hlavou k Berniemu a ostatním. ,Takže, kdo byli tví rodiče? Cikáni z Rumunska? Slyšel jsem o nich, že prodávají svoje děti naprosto běžně!'

,Vlastně jsem sem přijel proto, abych to zjistil,' odpověděl jsem. ,Bylo mi řečeno, že moji lidé vždycky touto roční dobou projížděli ve svých obytných vozech těmito místy. Hledám své kořeny, víte?'

,Vracíte se zpět k Cikánům po tom všem, co vám provedli?'

,Ne, nevracím se k nim,' odpověděl jsem. ,Chci jen vědět, co jsou zač, jak žijí. Vy byste se na mém místě nezajímal? O svůj původ?'

Číšník se kolem sebe rozhlédl, tak trochu tajuplně a řekl: ,Být vámi, raději bych to nechal plavat. I u nás se občas objeví Szganyové. Občas tudy projíždějí hodně divní lidé...'

,A v poslední době?' zeptal jsem se.

,V poslední době,' přikývl. A pak se naklonil přes bar a pošeptal mi: ,Hledejte na hranicích s Bulharskem, ve městě Elešnica.'

,Myslíte, že je tam najdu?' zeptal jsem se ho. ,Ale jak to víte?'

,Protože po těchhle trasách cestují už celé věky,' odpověděl. ,A ano, byli i tady, ale zákon je donutil odejít. Je to divná banda, příteli, ten váš cikánský rod. Jakmile se dostali za hranice, byli z dosahu řeckých zákonů a já si myslím, že je to jen dobře. Je lépe nechat je na pokoji, víme? Já bych alespoň určitě nechtěl, aby mě takoví Cikáni prokleli! A nemůžete se divit policii, že je nechá jít.'

,A co vůbec provedli?' vyzvídal jsem. ,Myslím, aby musela zasahovat policie.'

Znovu se ke mně naklonil a potichu vysvětloval: ,Pohřbili jednoho ze svých lidí, mladou dívku, nedaleko v lesích. Ale někteří lidé si mysleli, že to neudělali tak, jak měli. Místní předsudky - chápete?' Určitě si musel všimnout, jak jsem v té chvíli byl napjatý. Narovnal se a trochu se otřásl, rozhlédl se po celé místnosti a řekl: ,Už jsem vám toho napovídal až moc. Myslím, že bychom raději měli změnit téma.'

Takže jsem byl nucen přitlačit na pilu. Než se stačil narovnat a jít obsloužit někoho jiného, uchopil jsem ho za paži. ,Něco jsem o tom myslím slyšel,' řekl jsem. ,Prý ji znovu vykopali, že? Otevřeli její hrob a vrazili jí do srdce nůž, jako by byla nějaká stvůra nebo něco - nebo jedna z těch vašich vrykoulaků?' Věděl jsem, že takhle Řekové nazývají upíry.

V tu chvíli se opravdu polekal! On a s ním i celý bar a taverna, každý, kdo byl nablízku. Protože i kdyby neslyšeli nic jiného, jistě zaslechli to strašné slovo: vrykoulak!

A to byl konec. Od té chvíle s námi nikdo nepromluvil a na druhý den ráno jsme se vystěhovali. I tak se mi to ale nezdálo nijak divné, ani teď, když se nad tím zamyslím. Protože je to tak, jak jsi říkal, Bene: na místech, jako jsou tato, pověry a mýty snadno neumírají. Není divu, když je odtamtud Rumunsko se svou původní Bránou v Radujevaku pouhých dvě stě padesát kilometrů. A Szganyové se těmito cestami potloukají už možná více než tisíc let. Velice dobře jsem chápal podivínství těch lidí ve Skotuze... dokonce se nedivím tomu, že tu dívku vykopali a do srdce jí zarazili dřevěný kůl. Možná to bylo proto, že si pamatovali doby, kdy se tyhle věci dělaly zcela běžně. Tomu jsem rozuměl, ano...

Ale Bernie Fletcher to nechápal. Chtěl vědět, jak se k tomu postavila místní policie... mimo to, že ty kočovníky nechala odejít. Takže na druhý den ráno, než jsme překročili hranici, sehnal si noviny za posledních několik dní a začal si je pročítat. To byl z tvé strany dobrý nápad, Bene, že jsi tam se mnou poslal taky Bernieho. On je odborník na Řecko, že ano? Umí jejich jazykem psát a mluvit a ví spoustu dalších věcí.

A pak to tam, v těch novinách našel:

Když si patol— hm, doktor z Kavaly - když si prohlížel tělo té dívky, rozřízl ji, aby se do ní podíval a přesvědčil se, že byla opravdu mrtvá ještě před tím, než do ní vrazili ten kůl. A taky zjistil, že zemřela na anémii. A protože není žádným zločinem zabít mrtvého a protože stejně nikdo neměl proti těm Cikánům žádné důkazy, uznali za vhodné nechat je jít.

A my jsme se s tím málem spokojili a vrátili jsme se zpátky domů -cha! Vida - už jsem o tomhle místě začal uvažovat jako o ,domovu' ! Nakonec jsme ale přece jenom pokračovali v naší cestě, do Elešnice v Bulharsku. Náhodou se tak rozhodl i Bernie Fletcher. Ještě předtím, než jsem se mu o tom místě zmínil, domyslel si je sám. Tihle tví muži, Bene Trasku: jejich schopnosti jsou zvláštní a vzácné...

Lidé v Elešnici nám prozradili, kde najdeme ty Cikány: v lese na sever od vesnice. A víš, že jsem měl pocit, jako bych se opravdu znovu vrátil domů, když jsem uviděl vyjeté koleje na lesních silnicích? Myslím, že kopyta koní nejsou tak odlišná od kopyt našich ořů. Byl jsem si jist, že koleje v té tmavé, úrodné půdě vyjezdila kola maringotek, cítil jsem v kostech, že jsme blízko. A taky že ano.

Když jsme zahlédli kouř jejich ohňů stoupající nad mýtinou mezi stromy, Bernie mě i s naším doprovodem vysadil. Je to expert na tajné - hm, tajné prů— no, umí pozorovat jiné, ale není ho vidět, hrom do toho! - a ti naši mládenci taky prostě zmizeli v mlází. Byli tiší jako myšky, ani ptáka ve větvích stromů nevylekali, ale já jsem věděl, že mě budou pozorovat a hlídat. Takže jsem se vydal sám, pěšky, do tábora těch Cikánů.

Listí na stromech bylo v tom strašnému suchu úplně hnědé, ale samotný tábor byl ve stínu. Kouř vycházel z komínů na vrcholku jejich maringotek; jen blázen by rozdělal oheň v otevřeném lese, když je všechno tak proschlé. Ale někteří z Cikánů byli venku a viděli mě přicházet. Samozřejmě že mě viděli, protože jsem to tak chtěl. Dokonce jsem zvonil, jak jsem přicházel, celý strakatý pod těmi povadlými stromy. A ještě dlouho předtím, než mě začali zdravit, věděli, že jsem také Szgany. Ale oni... nezvonili!

No, není to nic divného. Jsou to vampýří otroci –a jejich potomci zřejmě jakbysmet - a ti nenosí stříbro. Možná bychom se nad tím mohli zamyslet, Bene. Když ve tvém světě uvidíš Kočovníka, mám na mysli v tomto světě, a nemá na sobě žádné stříbro, můžeš si být jist, že je synem synů nějakých zbabělých upířích pohůnků, sluhů nějakého vampýřího vládce nebo vládkyně ze starodávné Hvězdné strany! Můžeš se vsadit, jestli chceš, protože já to považuji za zaručené. Další důkaz, jak pomalu umírají staré zvyky.

Ale ať už jsou jejich obyčeje jakékoliv, zřejmě si mého stříbra nevšimli, i když musím přiznat, že jsme si rukama nepotřásli ani jsme si nestiskli předloktí. Takže možná používají stříbro jen ve svých mincích nebo když jím přikrývají víčka svých mrtvých před tím, než je uloží do hrobů...

V každém případě jsem byl Szgany; neodvraceli se ode mě ani mě nepovažovali za úplného cizince. Řekl jsem jim, že chci mluvit s jejich náčelníkem, a oni mě dovedli do jeho dřevěné maringotky. A byl to opravdu starý muž, velice, velice starý. Pokud se ti zdá, že já jsem starý, on měl ještě alespoň o patnáct let víc!

Pleť měl scvrklou a skvrnitou, v ústech se mu třpytily zlaté zuby, v chlupatém uchu mu visel zlatý kruh a jeho kloubnaté prsty zdobilo další zlato.

Poté, co si mě prohlédl a ujistil se, že jsem Szgany, kývl hlavou, načež jeho lidé odešli a nechali nás o samotě. A pak se mě zeptal: ,Proč přicházíš? Je snad něco, co mi chceš sdělit? Jsi snad nějaký posel? Neboť cítím, že přicházíš z velké dálky.'

,Nemám pro tebe žádné zprávy,' odpověděl jsem. ,Jsem jen pouhý kočovník - stejně jako ty a tvoji lidé - ale máš pravdu, přicházím z hodně velké dálky. Co je to za zprávu, na kterou čekáš?'

Zpočátku vypadal dychtivě, plný očekávání, ale teď se trochu stáhl do sebe a zamumlal: ,Neneseš žádnou zprávu. Ach, žádné zprávy pro starého Vladiho!' Pak ale pookřál a řekl: ,Možná že ty sám jsi poselství!'

,V jakém smyslu?' zeptal jsem se ho.

Ale on jen naklonil hlavu na jednu stranu a přimhouřil oči: ,To je na mně, abych věděl, a na tobě, abys odpověděl.'

,Pak se tedy ptej,' řekl jsem a pokrčil rameny. ,Když budu umět odpovědět, rád to udělám.'

,Hmm,' pokýval svou starou, šedivou hlavou, jako by nad něčím uvažoval, a na chvíli se odmlčel. Pak se ale vzpamatoval a pokračoval: ,Na světě je několik velice, velice zvláštních míst, nemyslíš?' Jeho hlas suše šelestil jako suché listí rozhoupané větrem.

,Spousta,' odpověděl jsem. ,Rozlehlé pouště, mocné oceány a hory tak vysoké, že sahají až do nebes. Ale zdá se mi, že tohle jsi nemyslel. Jaká zvláštní místa myslíš, náčelníku?'

Najednou se jeho kalné staré oči rozjasnily, on mě pleskl do kolen a zeptal se: ,Z jakého kmene pocházíš? Ze kterého kočovnického rodu? Jak se jmenuješ?'

Jmenuji se Lardis Lidesci,' představil jsem se konečně. A proč ne, vždyť jsem na to hrdý.

,Lidesci... hmm?' Zamrkal očima. ,Tak Lidesci, říkáš! Ha! Ty neznám, nikdy jsem o nich neslyšel - nebo pokud ano, už si nevzpomínám. Možná kdysi dávno...'

,Byla nás jen hrstka a je to už hodně dávno,' přisvědčil jsem. ,Teď už nezůstal nikdo, jen já. A když zahlédnu nějaké kočovníky, vždycky se zastavím a promluvím si s nimi. Jako za starých časů, víš? Připadá mi to tak správné.'

,Ano, máš pravdu,' přikývl. ,Ale není jich mnoho, těch, kteří si pamatují staré časy. A ještě méně je těch, kteří znají ta stará, zvláštní místa!'

,Ta místa, o kterých jsi mluvil?'

Poklepal si ze strany na svůj žilkovaný, zahnutý starý nos a vychytrale přikývl: ,Místa, která tenhle můj nos dokáže vystopovat! Místa, kam mě přivede, když tajemně zahouká sova nebo když se netopýři v záři měsíce jinak nakloní. Zvláštní místa, kde neexistuje čas, ano. Místa, která si pamatují Szganyové - někteří z nich, vlastně jen několik z nás - a která čas od času navštěvujeme. Stará místa, která jsme navštěvovali odjakživa, ale někdy i nová místa, která tomuto nosu připadají ta správná. Hm! Ale tentokrát mě zklamal. Takže už mi možná tak dobře nefunguje, co?'

No, jeho tělo bylo už slabé - a možná i jeho mysl - a připadalo mi, že občas mluvil z cesty. A navzdory tomu, že jeho předkové byli zřejmě dost pochybného původu, a možná právě proto, mi ho bylo líto. Alespoň na chvíli, než řekl: ,Takže, Lardisi z kmene Lidesciů: rád tě poznávám, ať jsi, kdo jsi. Ale způsob, jakým používáš starý jazyk je zvláštní - archaický - proto jsem si také myslel, že jsi posel, na kterého celý svůj život čekám, stejně tak jako můj otec a otec mého otce přede mnou. Protože já jsem Vladi Ferengi a stejně jako ty jsem poslední svého rodu.'

Musel si všimnout mého leknutí, protože řekl: ,Copak? Ty o nás tedy víš, znáš nás?' Jeho hlas zněl nyní velice ostře.

Jestli jsem je znal? Na Sluneční straně bylo jejich jméno odnepaměti prokletím! Ferenc, Ferenczy, Ferengi - ve všech jeho podobách znamenalo zlo! Byli legendární dokonce i mezi svými, Vampýry! Obr Fess Ferenc byl poslední z nich, kterého jsem znal, jeden z mála, jemuž se podařilo uprchnout a zachránit se z bitvy v Obyvatelově zahradě. Ha! Jestli jsem o nich věděl? Takže tihle lidé byli potomci nějaké staré větve čekatelů z rodu Ferenců, hm? Před dávnými lety, jistě, je to možná víc než dva tisíce let a tohle všechno je už dávno zapomenuto. Přesto mě to ale zaskočilo...

Rychle jsem se vzchopil. ,Ferenczy není v Rumunsku zas až tak neobvyklé jméno, a právě tam máš namířeno,' řekl jsem. ,Dokonce si myslím, že i mezi mými předky se najde nějaký ten Ferenczy, proto mě zaskočilo, když jsi to jméno vyslovil.' To poslední byla samozřejmě zatracená lež, a nebyla poslední; protože jak jsi mi sám řekl, Bene, Ferenczyové jsou ve starém Rumunsku stará, respektovaná linie s dlouhou tradicí, stejně jako mnohá jiná jména na Sluneční straně.

Ale Vladi se uzavřel a naše komunikace zhořkla; tiše seděl a prohlížel si mě, až se objevila moje eskorta, která přinesla špatné zprávy.

,V lese jsou nějací cizinci!' řekl jeden z nich svému náčelníkovi, zatímco si mě pečlivě prohlížel a v jeho úzkých hnědých očích se zračilo podezření.

,To budou moji přátelé, kteří mě sem přivezli,' vysvětlil jsem.,Nejsou to Szganyové, takže jsem je sem, do vašeho tábora, nechtěl vodit.'

,Takže to jsou tvoji přátelé, opravdu?' sykl můj mladý průvodce a chytil mě za loket. ,Reportéři? Lidi od novin, možná?'

A starý Vladi se na mě podíval a zabručel: , No? Tak jak je to?'

,Ne,' zavrtěl jsem hlavou. ,Jsou to Angličané. V téhle zemi jsou jako turisté. Neříkal jsem vám, že přicházím zdaleka?'

Pak mě moje eskorta ještě více obklopila a jeden z nich povídá: ,Muži čekají, jak rozhodneš, Vladi. Nejdříve odejde Maria, protože je prokleta její krev, pak se tady ukážou ti lidi od novin se svými fotoaparáty a notebooky a nakonec sem začnou strkat nosy ty takzvané milosrdné sestry. Už máme dost toho doktora z Kavaly a policie! Myslím, že bychom měli dát tomuhle trochu za vyučenou, jemu i těm jeho anglickým kamarádům. Myslím, že to jsou špioni a měli bychom je tedy za to jejich obtěžování hodit do trní!'

Ale Vladi zavrtěl hlavou a řekl: ,Špioni? Co by tady hledali? My přece nemáme co schovávat! Nechte je na pokoji. Už tak máme dost problémů. Tady Lardis ke mně promlouvá starobylým jazykem, který znal můj děd, a možná je z naší krve.' Když to dořekl, otočil se ke mně.

,Ty,' ukázal na mě. ,Už tě mám dost, Lardisi Lidesci. Přijímám, co jsi mi řekl, ale nelíbí se mi to, že ses mezi nás vetřel lstí. Jdi a vezmi si své mlčenlivé přátele s sebou. Už tě nechci nikdy vidět.'

A tak jsem šel.

Bernie obrátil auto. Moje eskorta mě doprovodila napůl cesty a já si myslím, že přesto, že to byli statní hoši, byli rádi, že mohli rychle zmizet. Szganyové jsou v boji velice obávaní a umí obratně zacházet se svými noži. Ano, a taky jsem cítil Ferengiho oči celou cestu ven z lesů.

Když jsme v poledne dorazili do Elešnice, podal Bernie hlášení na velitelství jako obvykle. Dostali jsme zprávu, že se máme vrátit, a já navíc instrukce, abych se k vám připojil v Austrálii.

A to je všechno. Víc toho není..."

V

O noci

Trask nalil do Lardisovy sklenice další brandy a na chvíli zůstal tiše sedět, zatímco přemítal nad tím, co se právě dozvěděl. Pak prohlásil: „Myslím, že jsem si s tebou o tom měl promluvit už dříve."

„Huh? Zdá se ti, že je v tom něco důležitého?" Lardis se zatvářil překvapeně.

„Tobě se tam opravdu nezdálo nic podezřelého?" I Trask byl zmaten. Proč Lardis neshledával nic podezřelého na tom co viděl a slyšel? „Ale z toho, co jsi právě řekl, vyplývá, že ti lidé mají nějaké záhadné tajemství."

„Ano, ale tak tomu je u všech Szganyů," namítl Lardis. „A teď mě poslouchej:

Hodně si toho prožili. Propukla mezi nimi nemoc, a když pak nastal čas, aby se vydali dál, vzali si tu nebohou dívku z nemocnice násilím, bez povolení. To od nich bylo hloupé - nebo snad spíš neprozřetelné - ano, s tím souhlasím, ale taková už je jejich povaha. No a pak ve Skotuze znovu probudili starý rituál a tu dívku pohřbili se stříbrnými mincemi na očích, což je pravděpodobně nějaký jejich zvyk, stejně jako mají své zvyky szganské kmeny na Sluneční straně. A poté, co opustili Kavalu, se na ně sesypali všichni ti lidé od novin, a to vůbec nemluvím o policii. Pak byla ta ubohá dívka znovu vykopána; možná obyvateli Skotuzy, to nevím, ale někomu se určitě zdálo nezbytné vrazit jí do srdce kůl. A poté, co byl její hrob ještě jednou otevřen, tou pat— hm, no tou doktorkou z místní nemocnice - a poté, co ji otevřela a tak dále... no, ty nevidíš, jak se ti lidé museli rozrušit?"

„Ale jistě, tohle všechno je mi úplně jasné," souhlasil Trask. „Tohle mi nedělá žádné velké starosti - nebo spíše ano, celý ten sled událostí i ty události samotné: nemoc té dívky a všechno kolem toho - všechno mě to znepokojuje. Ale ne vysloveně, ne v tomto stadiu. Rozumím tvému vysvětlení pro všechny ty skutečnosti tak, jak je všichni známe. Leukémie, anémie, různé krevní infekce, všechny tyto nemoci jsou zabijáci. A věřím, že na některých řeckých ostrovech a nepochybně i v Rumunsku stále ještě pohřbívají lidi, kteří takto zemřou, se stříbrnými mincemi na očích. Nepochybuji o tom, že staré zvyky se vytrácejí jen velice pomalu, Lardisi, nebo že to, co jsme tady viděli, je mezi Szganyi naprosto normální. Ale existují další okolnosti, o nichž ses zmínil, které záležitost tak nějak komplikují..."

„Například?"

„Ten starý náčelník, hm, Vladi Ferengi?"

„Co je s ním?"

Trask se posadil a podepřel si rukou bradu, druhou si přejížděl po obličeji, zatímco zíral přes svůj stůl na starého Lidesciho. „Před nějakými pěti a půl lety," řekl po chvíli, „jsme tu měli ještě jinou návštěvu ze Sluneční strany... mám na mysli člověka. Mluvím o Nathanu Keoghovi, který sem přišel skrze Bránu v Perchorsku - i když ne tak docela ,ze své vlastní svobodné vůle...'" na chvíli se zarazil.

„Samozřejmě že ne," přikývl Lardis. „Byl do té Brány vhozen na Hvězdné straně svým upířím bratrem Nestorem! Nebo spíše Nestorovým prvním pobočníkem, Zaharem. A později se v tomto světě naučil Nathan tajemstvím Möbiova kontinua a přenesl tebe, tvé lidi a tvé zbraně zpět na Sluneční stranu, abyste mu pomohli bojovat proti Vormulakovi Nespavému a Devetaki Lebce. Hm! Ale to už dávno vím. Proč jsi to zmínil?"

„Když Nathan utekl z Perchorska," pokračoval Trask, který teď mluvil jak k Lardisovi, tak i sám k sobě, „pomohla mu skupinka kočovníků. Co je zvláštní - nebo dokonce neuvěřitelné - že putovali tak daleko na sever přesto, že byla zima! A pokud jde o narážky Vladiho na ,zvláštní místa'..."

„Ano?"

„No, nikdy jsem od Nathana neslyšel celý příběh - v té době to nepokládal za důležité - ale pokud, si dobře pamatuji, proběhl mezi ním a náčelníkem toho klanu, který mu pomohl, velice podobný rozhovor. A také si vzpomínám, že popis toho náčelníka se shodoval s popisem Vladiho."

„Jak se jmenoval ten náčelník?" Lardis byl nyní fascinován.

„Jeho jméno jsem se nikdy nedozvěděl," odpověděl Trask. „Ale pamatuji si, jak Nathan řekl, že tihle lidé byli nevolníci, kteří sem museli přijít se svými vládci už před tisíciletími. Už samotné jejich jméno nám mnohé prozrazuje. A také mi řekl, že věřili v to, že se jejich vládcové... že se vrátí."

„A ta zvláštní místa?"

„O těch se samozřejmě můžeme jen dohadovat," řekl Trask. „Ale nemohou těmi zvláštními místy být oblasti, do kterých se mají ti jejich vládcové navrátit nebo kde mají v plánu se znovu objevit? Například brána pod Karpatami, podzemní koryto na horním toku řeky Radujevac? V sousedství útulku často vídali návštěvníky z řad Szganyů. No a pak je tady staré moldavské Chorvatsko; Faethor Ferenczy tam míval hrad, ale to už je nějakých patnáct set let. A v Rumunsku, v oblasti Halmagiu pod horami Zarandului, kde panoval Faethor a po něm i jeho pokrevní syn, Janoš. Dokonce můžeme mezi ta místa počítat i Perchorsk, který mohl Vladi vyčenichat tím svým ,starým nosem'. Rozhodně to není vyloučené, Lardisi. Dokonce i ty sám jsi svým szganským způsobem tak trochu potrhlý a—"

„—a v jejich nevolnické krvi bude mnohem více vampýří nákazy než v mé, to je jisté!" přikývl Lardis.

„Vsadím se s tebou, že tohle jsou ti samí lidé," prohlásil Trask.

„O tomhle se s tebou nepřu!" opáčil Lardis. „Ale... kam tím vším míříš?"

„Nevím," odpověděl Trask. „Nejsem si jist. Ale jednu věc bych rád věděl: kde byli ti Szganyové z klanu Ferengi před tím, než ta ubohá dívka onemocněla tou zvláštní chorobou, takzvanou anémií? A co ti Cikáni v téhle části Řecka vůbec pohledávali?"

„Tak na tohle neznám odpověď," zavrtěl hlavou Lardis.

„Ani já ne, zatím ne," přisvědčil Trask. „Ale pokud má Vladi Ferengi opravdu moc vyčenichat zvláštní místa, jak jim říká, místa, kterými zde za dávných dob přicházeli Vampýři z Hvězdné strany nebo kde se v našem světě usadili... není možné, že cítí jejich přítomnost i teď a tady?"

„Teď už začínám chápat, kam tím míříš," bručel Lardis.

„A neříkal náhodou, že tentokrát ho nos zklamal, a naznačoval tím, že jeho lidé byli - nevím - na jakési misi, že možná něco hledali?"

„Něco určitě. Nebo někoho," souhlasil Lardis. „Ano, někoho... i když myslím, že máš pravdu, a také spíše dávám přednost tomu něčemu! Něčemu... co možná teprve nedávno dorazilo?"

„Přesně tak!" přikývl Trask.

„Hm!"  zabručel Lardis znovu. „Takže jsem asi slepý? Proč mě tohle nenapadlo?"

„Protože jsi neznal všechna tato fakta," na to Trask. „A kromě toho, více hlav víc ví." Trochu se ve své židli narovnal. „A čtyři nebo pět hlav bude ještě lepší než naše dvě. Zítra máme poradu. Fajn, takže jim nabídnu něco, nad čím můžou přemýšlet. Ale teď—" Odmlčel se, aby potlačil zívnutí.

„Jsi unavený, Bene, a já taky," řekl Lardis. „Myslím, že je to částečně vina téhle brandy."

„Ne," zavrtěl hlavou Trask. „Ty to máš možná z ní, ale u mě je to tou mou prací. Potřebuji se vyspat a nechat si všechno v hlavě uzrát, zatímco tělo bude odpočívat. Stejně už je dnes na jakoukoliv práci pozdě. Samozřejmě, mám nutkání se do toho pustit okamžitě, ale stejně bychom my dva dnes už nic jiného nevykoumali, kdežto zítra to bude otázka jedné hodiny."

„Tak já už tedy půjdu," řekl Lardis, postavil se a snažil se narovnat si své staré kosti.

„Počkej!" zastavil ho se zamračeným pohledem Trask.

„Ano?"

„Zmínil ses ještě o jedné věci, která mi tu jaksi nesedí." „To mi budeš muset připomenout."

„Něco o milosrdných sestrách? Zmínila se o nich tvá eskorta, když přemlouvali Vladiho, aby vás potrestal. Tak kdo to byl? Jeptišky? Ale kdo by si stěžoval na jeptišky, které ,strkají své nosy kam nemají'? Do čeho že strkají nosy?"

„Neměl jsem čas se na tohle zeptat," odpověděl Lardis smutně. „Jak už jsem říkal, byl jsem odtamtud vypakován poněkud ve spěchu!"

Trask pokrčil rameny. „No, nedělej si s tím starosti. Řecko má mnoho klášterů a podobných zařízení. Jestli viděly v Cikánech jen chudé kočovníky, mohly se ty milosrdné sestry klidně propůjčit... nevím - k čemukoliv. Třeba jim pomoci se přenést přes jejich žal?"

„Možná," přikývl Lardis. „Ale všichni Szganyové, které jsem kdy znal, byli v tomto ohledu samotáři. Ať už drželi jakýkoliv smutek, vždycky ho drželi o samotě. Ano, protože za starých časů na Sluneční straně - a možná i dnes, co já vím - jim často nic jiného nezbývalo..."

Když Lardis odešel, Trask ještě na chvíli uvažoval, až si vzpomněl, že měl zavolat zodpovědnému ministrovi. Ale teď už bylo pojedenácté.

  Ach jo, pomyslel si natahuje se pro sluchátko. Proč mám já být jediný, kdo pracuje pozdě do noci?

Ale ve skutečnosti nebyl Trask tím jediným, kdo pracoval pozdě do noci.

Ve své dočasně tajné komůrce, sousedící s pokojem Jakea Cuttera, usnula konečně Liz Merricková, která čekala, až se Jake vrátí ze svého nedovoleného výletu s Lardisem a Lissou Lidesciovými. Byl to zvuk zabouchávajících se dveří a poté jeho přípravy k spánku - jeho občasné zamumlání a splachování toalety, proud vody ve sprše a nakonec tiché bzučení větráku - co ji před nějakými čtyřiceti pěti minutami probudilo. Samozřejmě že ona větrák mít nemohla, protože by ji mohl Jake zaslechnout. A pokud potřebovala jít na toaletu - což samozřejmě potřebovala - musela počkat, až ztichnou zvuky převalování se na posteli ozývající se od něho a pak teprve mohla použít ,zadní vchod' a po špičkách cupitat nočními chodbami velitelství na dámské záchodky - to bylo doopravdy nepříjemné.

Tohle ji však znepokojovalo ze všeho nejméně. Zlobila se kvůli těmto pramálo důležitým detailům, jen aby přikryla svou neschopnost vyřešit mnohem závažnější problémy: konkrétně fakt, že se tu vůbec musela takto plížit, a za druhé, že byla nucena se Jakeovi nabourávat do mysli.

Neschopnost, ano, protože s tím opravdu nemohla nic udělat; věděla, že Ben Trask má pravdu a že je to to nejdůležitější - že samotný Jake je nejdůležitější, a nejen pro pobočku a pro její poslání, ale i pro celý svět. A také byl velice důležitý pro Liz, a pokud by ji přistihl, že ho špehuje (opět), no, tak by jí to v jeho očích asi moc nepomohlo.

Když se vrátila z toalety do místnosti, kterou považovala za svou skrýš, Jake právě usínal. A sotva Liz vysunula první zkušební sondu směrem k Jakeovi, obdržela slabé, vířivé obrazy, které okamžitě rozpoznala, protože je viděla už v minulosti.

Snové bloumání - možná dokonce mentální náměsíčnost - v mysli podvědomě hledal směr, kterým by se mohl vydat... nerozluštitelné úzkosti... nervózní přesuny mentálních vzorců... lákání neuvěřitelné spirály čísel, vzorců, výpočtů - skutečná hradba čísel, obepínající Jakea a uzamykající ho uvnitř, přesto však mimo jeho dosah - jako nějaký nepolapitelný, vnímavý cyklon.

Všechny tyto věci a ještě něco jiného. Nejdivnější z divných pocitů: že tam není sám...

No, a také že nebyl, už ne. Ale byla to samotná Liz, ozvěna jejího proniknutí, která se odrazila od Jakeových vesměs otevřených štítů, nebo to bylo něco jiného? Bylo to snad něco, co nekroskop Harry Keogh, zanechal v Jakeově mysli, aby jej mohl mít pod kontrolou? A pokud ano, proč jí připadalo, že se od toho odtahuje?

Liziny otázky byly samozřejmě namířeny do jejího nitra, ale zároveň také byly rozčilené a jako telepatka si tohle měla uvědomit. Myšlenky jsou myšlenky a telepatie je telepatie. Citlivá osoba, ať už to je mentalista, nebo ne, občas dokáže odhalit nevítaný zájem nějakého jiného talentovaného jedince (obvykle v podobě brnění za krkem jako varování, že se někdo dívá), a Jake Cutter byl mnohem více než jen citlivý.

Jeho mentální štíty se okamžitě vztyčily - a Liz se ve stejném okamžiku stáhla! Naštěstí nebyla odhalena, nebo jestli ano, její sonda nebyla ničím jiným než jen otravnou mouchou: na chvíli pocítěné podráždění bylo rozptýleno a v mysli toho druhého bylo jednoduše ignorováno, aby přesunulo pozornost k mnohem většímu narušení. Což přinutilo Liz přemýšlet: pokud se Jakeovy štíty nevztyčily kvůli ní, pak kvůli komu?

A Liz se několikrát nekontrolovatelně roztřásla při myšlence, čím byl Jake a co dokázal, třebaže podvědomě. Alespoň pro tuto chvíli podvědomě.

Ale v každém případě došla k názoru, že by bylo rozumné příliš neriskovat a své myšlenky si nechat pro sebe, dokud si nebude jistá, že Jake usnul. Potíž ale byla v tom, že i Liz už byla unavená. A když nakonec znovu usnula, přišla o záhrobní konverzaci, která proběhla v místnosti za tenkými zdmi její cely.

Stejně by ji nedokázala vyslechnout, i když by alespoň byla schopná něco z ní pocítit - mohla by odkrýt proud Jakeových emocí, snažit se odhadnout jeho odmítavé postoje, jeho vznětlivou asertivitu - ale to by bylo vše. Neboť řeč mrtvých mohou slyšet jen mrtví.

A pouze nekroskop slyší, když na ni odpovídají...

Jsi palice dubová. Navíc teď couváš před povinností, zdráháš se dodržet naši dohodu, smlouvu, ke které ses zavázal! protestoval Korat, kdysi Myšlenkářův vazal, jehož mrtvý hlas stoupal z temnoty spící mysli Jakea Cuttera.

A jelikož Jake už déle nedokázal předstírat, že ho ignoruje, jak to dělával, když byl vzhůru, odpověděl: „Ano, chci se z toho vykroutit! Protože tvůj výklad naší ,smlouvy' - ta ,dohoda', ke které říkáš, že jsem se zavázal se mi ani trochu nezamlouvá!"

Zachránil jsem ti život! pokračoval Korat. Kdybych tenkrát nezasáhl, ty a tvoji přátelé - a hlavně ta tvoje přítelkyně - byste zemřeli v Malinariho pekle tam, v Xanadu. A ta tvoje sladká Liz by navíc předtím, než by se úplně rozložila, prožívala mnohem větší muka v Myšlenkářově metamorfické zahradě. Už jsi zapomněl na tu věc s očima, které kdysi patřily Demetrakisovi Myšlenkářovu vazalovi? Demetrakisovi, jenž se proměnil na změť slintajících úst a ztopořených penisů? Ty oči viděly nebo alespoň dokázaly odhadnout vzdálenost a směr a ta ústa byla stvořena k přijímání potravy, k tomu, aby proměnila sladkou Liz ve hnojivo pro Malinariho houby. A ty penisy... myslíš, že tam byly jen tak? Pak ti musím připomenout, že Demetrakis kdysi býval mimořádně temperamentní muž a později neméně temperamentní upír! A co z něj zbylo v Malinariho zahradě... ach, a můžeš mi věřit, když ti říkám, že tenhle by věděl, jak si s tou tvou Liz pohrát!

Když se Jake neozýval, Korat pokračoval: A teď mě poslouchej. Nemůžeš popřít, že jsem ti v hodině nejvyšší nouze prokázal dobrou službu. Zatímco ty jsi mě na oplátku zradil, nebo jsi přinejmenším zradu plánoval při každé příležitosti. A ty se mě troufáš zeptat, co máš z takové smlouvy? Ha! Přesně tak, co? Ale na tohle bych se měl spíše zeptat já tebe!

„Já se na tohle vůbec neptal," bránil se Jake.

Ale myslel sis to, naznačoval jsi to.

„Tak to máš zatracenou pravdu!" vybouchl Jake. „Ta ,smlouva', kterou jsi zosnoval, byla prachobyčejná lest! Nic než podvod, abys získal neomezený přístup do mé mysli. Harry Keogh měl pravdu, když mě varoval, abych si s upíry nic nezačínal, s mrtvými ani živými. A dovol, abych ti připomněl, jak měla tahle naše údajná dohoda nebo smlouva vlastně vypadat."

Beze všeho!, řekl Korat a přitom se snažil ukrýt svou radost z toho, že s ním Jake alespoň komunikuje, třebaže odmítavě. Protože od té doby, co se vrátili z Xanadu, byl Jake stále opatrnější a tvrdohlavější; takže během těch několika nocí, které mezitím uběhly, nezaznamenal Korat skoro žádný pokrok. A pokud šlo o dny: když byl Jake vzhůru, byly jeho štíty - stejné štíty, které nevpustily dovnitř ani Liz Merrickovou - pevně na svém místě, a kdykoliv se Korat ocitl příliš blízko, Jake si představil slunce, jeho záři a jeho žár, všespalující oheň, který alespoň na chvíli dokázal upíra odradit.

I nyní si tyto věci představoval... jenomže byla noc a Jake spal a chtěl to s Koratem vyřešit, ať tak či onak.

A tohle taky! řekl Korat, který se na chvíli stáhl, když v Jakeově mysli zahlédl tu žhavou výheň rozpáleného slunce, tak životodárného pro všechno živé, jako bylo smrtící pro nemrtvé. A tohle bylo také součástí naší dohody? Ne, myslím, že ne!

„A myslíš, že tohle ano?" opáčil Jake. „To tvoje neustálé dotírání? Já bych řekl, že ne! Dovol mi, abych ti zopakoval, co jsi sám řekl - tvoje vlastní slova, Koráte - která si moc dobře pamatuji, třeba jen proto, že byla lživá:

Ptal ses, jestli je to příliš mnoho, když jako odměnu za svůj dar žádáš mou společnost - třebaže jen zřídka, nepravidelně - když zrovna nebudu mít nic jiného na práci? Přesně tak to bylo. Nic víc. Mou společnost, někoho, s kým by sis mohl popovídat. Ale jen zřídka, nepravidelně, když zrovna nebudu zaneprázdněný. Jenomže za poslední týden jsi mou mysl neopustil... doslova! A skoro jsi z ní vystrnadil mě samotného! Víš, co by se mnou udělali Ben Trask a jeho lidi, kdyby se o tobě dozvěděli? No, já to vlastně taky nevím - ale docela dobře si to umím představit! Asi bych Traskovi nedokázal vymluvit, aby nevzal bouchačku a nevystřelil mi mozek z hlavy! A myslím, že by mu to ani nikdo neměl za zlé."

Ale oni o tom nevědí, bránil se Korat. A ani se to nedozví, když se budeš trochu ovládat. A kromě toho—

„Neskákej mi do řeči!" přerušil ho Jake. „Takže, aby bylo jasno, ohrožuješ mou existenci, a tím taky ohrožuješ sám sebe, což je od tebe vážně krajně nerozumné. Beze mě nejsi nic, jen hrstka kostí omytá proudem vody v podzemní stoce, sám jsi to přece řekl. Cokoliv se stane mně, stane se i tobě, protože když tady nebudu, nebudeš mít nikoho, s kým bys sis mohl popovídat, ani ,občas' ani ,nepravidelně', prostě vůbec!"

Ale to já vím stejně tak dobře jako ty! namítl Korat. Proto tě chci uchránit - nebo nás, když chceš - i když tě všichni ostatní opustí.

„A co se týče toho tvého daru," ignoroval Jake jeho posední slova, „o jakém daru to vlastně mluvíš? Vždyť jsi mi nedal vůbec nic!"

A co tvůj život a život tvých přátel a tvé milované?

Jake věděl, že tohle Koratovi asi jen těžko vyvrátí. Ani se o to nepokoušel, jen řekl: „Tím se zase dostáváme k původnímu problému. Kdybych zemřel, odešel bys spolu se mnou."

Ne tak docela, bublal Korat v jeho mysli. Protože já už přece mrtvý jsem. Ale ano, já vím, jak to myslíš. Ten dar, po němž tak toužíš - a souhlasím, že to byla součást naší dohody - to místo prvotní temnoty, to nikde, které existuje v prostoru mezi nám známými místy, Möbiovo kontinuum. Nemám pravdu?

„Přesně tak," řekl Jake. „Slíbil jsi mi, že mi dáš ta čísla, vzorec Harryho Keogha, prostředek k tomu, abych mohl používat Möbiovo kontinuum."

A tobě se zdá, že jsem svůj slib nedodržel? Koratův hlas zněl překvapeně, dokonce ublíženě. Z čeho mě to chceš nyní obvinit? Ne jednou, ne dvakrát, ani třikrát, ale dokonce čtyřikrát jsem ti dal klíč k Möbiovu kontinuu! Bez něho bys byl už dávno mrtev. A popři to, jestli chceš.

„To nemůžu," připustil Jake. „Dokonce i kdybych byl odborník na tyto hry se slovy jako ty, tohle bych se vyvrátit nepokoušel. Ale co je to za dárek, když ho nemůžu použít bez tvého souhlasu? Je to jen poloviční dar."

Vždyť to není moje chyba, že nemáš paměť na čísla, zachechtal se Korat, a jeho smích zněl jako bubliny valící se z hlubin stoky, avšak vzápětí se zarazil. Samozřejmě, že je to jen poloviční dar! utrhl se na Jakea. Protože beze mě není vzorec, bez tebe není pohyb. Ha! Takže si něco málo z toho beru pro sebe!

„Ale já chci být schopen použít Möbiovo kontinuum podle svého uvážení," protestoval Jake. „Aniž bych se tě musel ptát."

Dobře! Souhlasím! odpověděl Korat. Podle tvého uvážení. Ano, samozřejmě, to je velmi důležité. Tady je tedy ten vzorec! Dávám ti ho!

A pak najednou - tak rychle, že Jake zůstal jako opařený - se na tabuli jeho (nebo Koratovy) mysli začala rozvíjet ta čísla a rovnice. Dané řady postupujících výpočtů a neustále se měnící algebraické symboly a čísla. Bylo to, jako by se na obrazovce nějakého obřího počítače rozvíjelo řešení neuvěřitelně složitého matematického problému.

Ale Jake už tohle všechno dobře znal, zažil to už několikrát, nejdříve s nekroskopem Harrym Keoghem, a poté s Koratem. Ta zvláštní posloupnost čísel byla pro něj stále stejně nepochopitelná jako poprvé; ale instinktivně - nebo intuitivně, díky Harryho intuici? - věděl, kde ji má zastavit, věděl, jak ji zastavit v bodě, který si dobře pamatoval.

A také to udělal... a čísla najednou vytvořila chvějící se obrys, který se ustálil v Möbiovy dveře!

„To je ono!" vydechl Jake. „Dveře do kontinua!"

Ano, vydechl Korat stejně tak překvapen tím, co oba společně vytvořili, i přes to, že to dokázali v minulosti už několikrát. Ano, to je ono. A já, Korat, jsem ti to dal. Byla to naše dohoda, pamatuješ se na ni? A s tímto darem jsem získal právo na—

„Na nic!" vykřikl Jake a nechal dveře zhroutit se do sebe. „Já vím, kde to mám zastavit, ano, ale nevím, jak to začíná! Nedokážu si zapamatovat celou řadu. Žádný člověk by to nedokázal."

Ale někteří to dokázali! namítl Korat. A bylo jich víc. Prvním z nich byl Möbius. Po něm nekroskop Harry Keogh. A na Hvězdné straně jsem viděl Harryho syna, Nathana, vytvářet stejná kouzla. Já sám jsem se to naučil od Harryho, když se to on pokoušel naučit tebe; použil jsem dovednost, kterou mi předal Nephron Malinari se svou esencí, když mě kousl, a která teď koluje v mé krvi. Na rozdíl od tebe si tu řadu pamatuji! Ale k čemu mi to je, když ji nemohu použít? Jsem nehmotný, takže se bez tvé pomoci nedokážu přemisťovat, jedině jako součást tvé mysli. A zopakuji ti to ještě jednou: můžu já za to, že nemáš paměť na čísla?

Očividně to nebyla Koratova vina, ale stejně, Jakeův hlavní argument - že dar života, ať byl jak chtěl velký, nebyl tím slibovaným darem - zůstal neochvějný.

„Výborně," řekl. „Ocitli jsme se ve slepé uličce. Copak nevidíš, že čím víc na mě budeš dotírat, tím větší hrozí nebezpečí, že tě odhalí? Budu k tobě upřímný, nepřeji ti nic zlého. Jsi mrtvý a já si myslím, že mi nemůžeš nijak zvlášť fyzicky ublížit... ano, fyzicky. I když musím říct, že už z tebe pomalu blázním! A možná ani ne pomalu. Ale stejně, pokud by tě odhalili, pak ti Trask a jeho lidi asi těžko nějak zvlášť uškodí. Myslíš, že by tě mohli znovu zabít? Ale nevím, co by udělali se mnou."

Co by ti mohli udělat? Vypadalo to, že tohle Korata opravdu zajímá. Opravdu myslíš, že by tě zabili? Pochybuji. Nezapomínej, Jakeu, že jsem ti byl nablízku, nebo přinejmenším ve tvé mysli, skoro od té chvíle, kdy jste s Harrym přišli, abyste si se mnou promluvili v té rozbořené stoce, kde jsem se utopil a byl vyplaven vodou. A já vím, že ve skutečnosti Ben Trask netouží po ničem jiném, než abys rozmlouval s bdícími mrtvými. Je to, jak bys asi sám řekl, všechno součást poslání nekroskopa. A jelikož je to zřejmě základní požadavek na tebe - myslím to rozmlouváni s mrtvými - na co by si mohl Trask stěžovat? Protože mu zřejmě musí být jasné, že já jsem nyní také jedním z Velké většiny.

„Jsi upír!" protestoval Jake. „A já už jsem se s živým upírem setkal. Vím, jak jsi vypadal, než jsi zemřel. A co se týče toho, že jsi jedním z Velké většiny: zapomínáš, že jsem je slyšel šeptat v jejich hrobech a vím, jak strašně daleko jsi od pravdy! A pak je tady Trask; myslím, že ani nedokážu vyjádřit, jak moc nenávidí tebe a celý tvůj druh. Upíři? Vampýři? Trask žije jen proto, aby je hubil! Dokonce ještě předtím, než Malinari zabil Zek, poté co zabil tebe, byli upíři Traskovou hlavní posedlostí. Kvůli nim ztratil příliš mnoho přátel. Chceš vědět, co by mi udělal, aby mě zbavil tebe? No, napadá mě nejméně jedna dost nepříjemná možnost." A ta je? Teď už byl Korat opravdu zvědavý.

„Už jsi někdy slyšel o prefrontální lobotomii?" zeptal se Jake. „Ne, myslím, že neslyšel. Je to lékařské označení něčeho, co se kdysi používalo, aby ,vyléčili' případy těžkých schizofrenií. Ale určitě se mnou budeš souhlasit, že je to trochu drastické řešení, nemyslíš? Takže mi řekni, co sakra jsi, když ne případ těžké schizofrenie?!"

A protože řeč mrtvých, stejně jako ortodoxnější mentální telepatie, často přenáší víc, než jen ,mluvené' slovo, Korat zahlédl v Jakeově mysli něco z těch postupů, které se při prefrontální lobotomii používají. Nyní, už trochu informovanější, řekl: Můj bývalý pán, Malinari Myšlenkář, dokázal dělat velice podobné věci. (A Jake teď doslova ucítil, jak se ten netvor otřásl!) S tím rozdílem, že to dělal holýma rukama, svými tekutými prsty, svou mocnou myslí! Ach, ale co všechno tak Malinari u svých obětí ,odhalil... vlastně všechno! Dokázal je vyléčit ze samotného života.

„Ale já žádné léčení nepotřebuji," odsekl Jake. „Jen se chci zbavit tebe. Takže se budeme muset na něčem domluvit a nějak to omezit. A také budeme muset znovu upravit podmínky té naší takzvané dohody."

Podmínky? Omezit?

„Ano časově omezit," přisvědčil Jake. „Víš, nechci být nekroskopem a nikdy jsem jím být nechtěl. Před třemi týdny jsem ještě ani nevěděl, co to nekroskop je. A pořád to vlastně úplně nevím, protože oni mi to nechtějí říct. Je to něco tak divného, tak nepřirozeného, že o tom nesmím vědět? To se mi vážně nelíbí. Takže, dokud o tom nebudu vědět úplně všechno, nic z toho nechci, díky. No, jasně, že Möbiovo kontinuum používat budu - pro své vlastní účely - ale to ostatní, nevím, ještě jsem se nerozhodl. Na druhé straně, jednou věcí jsem si fakticky jistý: že na tobě nechci být závislý donekonečna!"

Dobře, takže to časově omezíme, souhlasil Korat. Ano, myslím, že bychom si o tom měli promluvit. Co se týče podmínek, co máš na mysli? Tedy, kromě mě, že? (Znovu se ozval jeho hlenovitý smích, slizký hlas, který se falešně a beze známky humoru ozýval v záhrobním éteru.)

„Nejdříve to časové omezení," prohlásil Jake, jakmile ustala ozvěna. „Naše - Bože, naše ,partnerství'! - naše dohoda, trvá jen tak dlouho, dokud oba nedosáhneme svého cíle. Ale jakmile se to stane, a ať už odhalím Harryho vzorce, nebo ne, opustíš mou mysl. Chápu tvou bezmeznou samotu, takže za sebe ti slibuji, že když budu moci, nebo jestli budu moci, věnuji ti něco ze svého volného času. Budu si s tebou povídat o tvém životě v upířím světě, což by vlastně mohlo být zajímavé."

Když nebo jestli? Něco z tvého volného času? Ale bez kontinua stejně nebudeš moci mě navštívit.

„Další dobrý důvod proto, abych jej získal," odpověděl Jake. „A také, abych si jej postupně zapamatoval. Ale v každém případě se opravdu mýlíš, nebo ne? Nemusím tě přece chodit navštěvovat; jsme schopní komunikovat na dálku - na jakoukoliv dálku - stejně jako teď. Ale bez toho, abych tě měl neustále za zadkem."

Hmm! přemýšlel Korat.

A Jake začal naléhat: „Rozhodni se, než to rozhodnu já za tebe. Stejně si myslím, že tohle je smlouva s ďáblem."

Je tu ještě jedna věc, řekl nemrtvý upír vypočítavě. Mluvil jsi o cílech a já bych chtěl vědět, jaké jsou ty tvoje.

„Takže sis je v mé mysli nepřečetl?"

Možná, že jsem ve tvé mysli, odpověděl Korat, ale nejsem úplně uvnitř. Nedovolil jsi mi přístup, o který jsem tě původně žádal - a na kterém jsme se dohodli - jinak bychom nemuseli vést tenhle rozhovor.

Jake byl překvapen. „Cože? Ty jsi očekával ještě více, než máš teď? Protože jestli ano, tak mi dovol, abych ti řekl, že i tohle je více, než jsem měl původně v úmyslu ti dát! Chtěl jsi přístup a máš ho. Můžeš se mnou mluvit, kdy se ti zachce - i když zatím sis na to vždycky vybral čas, zrovna když já nemám zájem!"

Ale tohle přece není přístup do tvé mysli, zvolal Korat. To, že s tebou můžu mluvit, neznamená úplný přístup do tvé mysli, tvé štíty mě zadržují, zamlžují více než tři čtvrtiny z toho, co si myslíš. Můj původní návrh, alespoň co si pamatuji, byl, že bych se měl stát více méně tvou součástí a—

„Mou součástí?" přerušil Jake Korata v naprostém zděšení. „Zbláznil ses? Jakmile by ses ocitl uvnitř, jak bych tě asi dostal ven? Už tak s tím mám obrovské problémy!"

Přesně tak! přisvědčil upír. Pro mě je to také náročné; pro mě je to extrémně ,náročné', stejně jako pro tebe. Copak ty nevidíš, jak by to bylo jednoduché, kdyby, kdybychom spolupracovali více jako jedno tělo? Na plný výkon! S tvými skvělými znalostmi tohoto světa - který je pro mě zcela neznámým místem - a já se svými jedinečnými informacemi o Malinarim, Vavaře a Szwartovi... a samozřejmě s mým klíčem k Möbiovu kontinuu. Dvě mysli fungující jako jedna, Jakeu, ve prospěch obou! Co může být jednoduššího nebo výhodnějšího?

Teď se v Jakeově mysli naplno rozezvučely varovné sirény. I ve snu si uvědomoval, že tohle je jen hra se slovy a také to, že Korat v ní je velice dobrý. Zdánlivě věcné diskuse a logické argumenty; kdyby byli Vampýři a jejich učedníci politiky, všichni jejich političtí oponenti by před nimi byli naprosto v koncích, rozmetáni pouhou silou jejich slov!

A tak, aby se Jake mohl trochu nadechnout, byl nucen uchýlit se k tomu, v čem vynikal jeho soupeř - triky a vyčkávání: „Hmmm!" - udělal, jako by nad tím uvažoval.

No? zeptal se ho Korat.

„Dovol mi, abych tě citoval," na to Jake, „Je tu ještě jedna věc. Ale než se k ní dostaneme, musíme si něco vyjasnit. Nikdy jsem neřekl, že tě přijímám jako svou ,součást' - tedy jako součást své mysli - dokonce ani dočasně."

Ale—

„Ale než jsme odbočili od tématu," přerušil Jake opět Korata, „ mluvili jsme o našich cílech. A ty jsi chtěl vědět, jaké jsou ty moje."

Přesně tak, souhlasil Korat. Co se chystáš udělat? Tedy kromě toho, co po tobě požadují Ben Trask a jeho lidé.

Jake byl tím mrtvým tvorem znovu ohromen, tentokrát však ne jeho schopností argumentovat a hrát si se slovy, ale jeho více než povrchní znalostí Jakeovy činnosti mimo pobočku E. Neubránil se pomyšlení na to, jak často mu vlastně Korat ,tajně naslouchal'. „Cože?" řekl. „Ty si myslíš, že mám nějaké postranní úmysly, ano?"

Možná že to nejsou postranní úmysly. (Ucítil zavrtění nehmotnou hlavou.) Ale nebyl jsi to ty, kdo říkal, že: ,chce používat Möbiovo kontinuum k vlastním účelům'? K vlastním, a nikoli k účelům Bena Traska, a možná dokonce proti těm jeho? Nebo jsem tě nějakým způsobem, hm, mylně pochopil. .. ?

A tak mu Jake vyprávěl o své pomstě Luigimu Castellanovi a nakonec dodal: „Už jsem zabil tři z těch, kteří tam té noci byli, zbývají ještě dva. Samotný Castellano; ten zatracený obchodník s drogami, který nařídil tu odpornou... tu... to, co se stalo. A jeden další, který—"

Který byl jedním z vykonavatelů, ano, dořekl za něj Korat. A pak, jako by chtěl změnit téma: Věděl jsi - a tohle je neobyčejně zvláštní věc, Jakeu - že když se mnou hovoříš, když se spolu dohadujeme a tak dále a vzájemně se poznáváme, že jsi - jak to mám říct? - že z tebe sálá teplo? Protože navzdory tvému hrubému a často zraňujícímu slovníku a tvému neomalenému chování, cítím tvé teplo! Je to teplo života, tedy alespoň si to myslím. Teplo, které jsem cítil jako mladík na Sluneční straně předtím, než Malinari zničil můj lid, odvlekl mne na Hvězdnou stranu a udělal mě jedním z nich. Už je to tak dávno, že už jsem ten pocit skoro zapomněl. Ale ty... ty jsi mi ty vzpomínky oživil.

Jake byl plný svých vlastních vzpomínek, ale nyní je odsunul stranou. „Pokoušíš se mě obměkčit?" zavrčel. „Ne, to asi ne. Tak proč tohle divadlo: je to zase nějaká intrika, abys mi mohl lépe přiblížit utrpení tvého života a neživota?"

Ale ne, namítl Korat a jeho řeč mrtvých byla hluboká jako Severní ledový oceán a stejně tak palčivě studená. Neboť já jsem, co jsem, a udělal jsem, co jsem udělal. A pravdou zůstává, že ani necítím žádnou lítost! Tedy kromě toho, že to pro mě skončilo tak špatně - a že zatímco moje kosti jsou pomalu odnášeny vodou ve staré stoce, Malinari žije dál a směje se -a tak, mezitím co my se tady hádáme a bojujeme spolu, já se nikdy pomsty nedočkám! Ale... nenechal jsi mě to doříct.

„Tak pokračuj," pobídl ho Jake. „Dopověz to."

Říkal jsem, že když si spolu normálně povídáme nebo snad když vedeme ,všední' rozhovor, hřeješ a já cítím tvou lidskou stránku. Ale když mluvíš o těch svých strašných nepřátelích, cítím ve tvém srdci chlad. A je to chlad podobný tomu mému tam v té jímce. Není to fyzické, ale vychází to z tvé duše.

„A ty přece o duších něco víš, že?" Jake o tom měl svoje pochyby. Jen vím, že ať už to bylo cokoliv, dělalo to ze mě člověka, odpověděl Korat. Malinari Myšlenkář mi to vzal. A také vím, že když jsem pak ztratil i neživot, byl to zase on, kdo mi jej vzal výměnou za opravdovou smrt; a tak je mým dlužníkem stejně a mnohem více, než je pro tebe Luigi Castellano.

„Tak tedy dobrá," řekl Jake. „Vypadá to, že jsme si vytyčili naše vlastní cíle."

Ale ty moje přece byly dány od samého začátku, namítl Korat. Neříkal jsem náhodou, že všechno, co chci, je oplatit Malinarimu stejným dílem? Jen si představ tu ironii: že na něj dokážu udeřit ze samotného srdce temnoty, z vodního hrobu, do kterého mě sám poslal!

„Ale jen skrze mě," opravil ho Jake.

Skrze tebe, Bena Traska a pobočku E, ano.

„Takže sis nenajal jen mě, ale i pobočku E!" Jakeův hlas zněl vyčítavě, ale bylo v něm jen velice málo důrazu. Spíše se cítil celou touhle historkou už unaven, unaven mluvením a nasloucháním. Mentálně i fyzicky vyčerpaný.

S tím rozdílem, že oni o tom nevědí, ,zachechtal' se Korat s ohavností jemu vlastní. A nikdy se o tom ani nedozvědí, protože až Malinari zaplatí svou cenu - samozřejmě společně s tvými nepřáteli - pak od tebe odejdu. I když věřím, že pak dodržíš své slovo a čas od času navštívíš mě a mé ubohé omyté staré kosti. Hm?

Ta myšlenka byla lákavá. A stejně tak i všechno ostatní kolem Korata. Jeho temný, záhrobní hlas; jeho téměř hypnotické vyjadřování a vystupování; samotná jeho přítomnost. Najednou Jake pocítil to lákadlo, sílu aury mrtvého tvora - a jeho argumentů. Bez Korata, jakou by měl šanci přivést Luigiho Castellana a jeho přisluhovače před soud? A bez Jakea, co by měl Korat kromě nekonečné samoty - nebo jak dlouho by trvalo, než by se vytratil úplně?

Co jsi říkal, Jakeu? ozval se Korat. Tak jsme konečně domluveni? Můžeme si plácnout?

„Jaké by to mělo následky?" vyzvídal Jake, a ta otázka mu ze rtů přímo vylétla (z jeho mysli), téměř samovolně, protože se na něm stále více projevovala ta zvláštní letargie.

Myslím si, že to je velice prosté, odpověděl Korat a jeho hlas zněl teď velice tiše, jako syčení, letmý dotek pavučiny vůči Jakeově spící bytosti. Mohl bys to nazvat jednoduše otázkou vůle - tedy, své vlastní svobodné vůle. Protože já si vzpomínám, jak mi kdysi můj bývalý pán Malinari řekl: ,Mysl je jako panství s mnoha pokoji, kde myšlenky bloudí jako duchové. A já mám tu moc sáhnout dovnitř a vymítat ty zlé duchy, přečíst si jejich životy a dozvědět se jejich tajemství - a pak je vyhnat!' Ano, přesně tak mi to řekl. A ve mně koluje mnohé z mého bývalého pána. Mám také tu moc vejít do některých z těchto pokojů, tvých pokojů, a poslouchat s uchem přitisknutým ke dveřím až do chvíle, kdy mě zavoláš...

Korat byl nyní velice otevřený; mohl si to dovolit, protože cítil, že to hypnotické kouzlo, které použil, funguje. A dokonce i kdyby jeho pokus selhal, ten, jenž byl nyní pod vlivem jeho kouzla, si bude pamatovat jen velice málo nebo možná nic z toho, co se tady od této chvíle odehrálo.

„Cože jsi to říkal?" zeptal se Jake, který se neklidně převaloval na svém lůžku a v moci podmanivého rytmu Koratova hlasu postupně upadal hlouběji a hlouběji do spánku.

Copak tam opravdu není dostatek místa pro nás oba, Jakeu? pokračoval monotónně záhrobní hlas upíra, v tom nevinném, rezonujícím, tak rozlehlém panství tvé mysli? Stačí říci jen jediné slovo, Jakeu, pozvi mě dál a já se stanu tvou součástí. Aáách!

„Slovo?" Jake se zmítal mezi dvěma úrovněmi spánku, přirozeným a hypnotickým. Ale cítil vábení toho druhého, protože byl tak klidný, pokojný, naprosto nekonfliktní. Jakmile by ho do sebe vpustil, mohl hodit za hlavu všechny starosti, přestat se trápit a uvažovat, nechat se unášet hlubokým, temným hlasem svého průvodce. Takhle by to bylo mnohem jednodušší, ano...

Ani ne tak slovo, jako pozvání, odpověděl Korat. Stačí jen otevřít mysl, Jakeu, a pozvat mě. Spustit štíty, které tě dokonce i teď chrání - ale před čím? Přede mnou? Proč, vždyť jsem tvůj jediný opravdový přítel v tomto světě, který tě vůbec nedokáže pochopit ani ocenit! Co bys byl raději: loutka Bena Traska, jeho nástroj, stejně tak, jako já jsem byl nástrojem Malinariho, nebo mocí se svou vlastní vůlí? Mocí se svou vlastní vůlí, Jakeu, můj příteli?

„Otevřít se... spustit štíty... pozvat ho... svého jediného přítele..."

Jsme vůbec tak velice odlišní, ty a já? (pokračovalo Koratovo chuchvalcovité bublání, jeho zákeřné šeptání.) Myslím, že ne. Protože já jsem viděl, jaké pácháš činy, o kterých by si samotní Vampýři v celé své krutosti mohli nechat jen zdát. Odehrávaly se ve tvých snech a já, Korat, se cítím poctěn tím, že jsem jim mohl přihlížet.

„Vampýři?... Krutost?... Činy?" Jake se ve své posteli zmítal, zamotával se do své vlastní přikrývky.

Tvé činy, ano. Ty věci, o kterých se ti zdá. Není tedy divu, že se v noci někdy bojíš. Dokonce i ty největší stvůry mají noční můry! Sny o tom, co je děsilo, než se stvůrami staly! Možná o tom, co z nich ty stvůry udělalo, hm? A ty, co z tebe udělalo stvůru?... Ach, ale co jsi jim udělal ty! A mě by zajímalo, Jakeu: má noční můry i Castellano? A kdo si myslíš, že vystupuje v jeho zlých snech? Ani se nedivím, že tě chce vidět mrtvého.

„Castellano... sny... noční můry."

Jen mě pozvi dovnitř a společně můžeme ty jeho noční můry uskutečnit, ty a já. A kdo ví, co ještě bychom dokázali stvořit? Aáách!

Jake nyní bojoval, bojoval, jako tonoucí se muž bojuje s vodou, přestože nikde nevidí pevninu; ale bojoval hlavně sám se sebou. Převracel se a házel sebou, po čele mu stékal studený, lepkavý pot - s přikrývkou ovinutou kolem těla jako vlhký, škrtící rubáš - jeho paže selhaly a on necítil vůbec nic, když jeho pěst udeřila do tenké zdi.

Avšak na druhé straně zdi se s leknutím probudila Liz Merricková. Co to bylo—?

Zeď se u jejího ucha opět otřásla, až Liz konečně vysunula svou neohrabanou tápavou sondu.

Byl to Jake... bojoval... ale proti čemu? Něco tam bylo s ním, něco reálného, přesto nehmotného. Bylo to v jeho pokoji, nebo v jeho mysli... v jeho snech? Liz, sama ještě ne zcela vzhůru to nedokázala určit. Ale cítila Jakeův strach a jeho odhodlání nepoddat se tomu. Ještě více, cítila také, že ta Věc, se kterou bojoval, o ní věděla!

Překvapená a rozzlobená se ta věc stáhla před její telepatickou sondou, před sondou, kterou měl cítit pouze Jake, pokud ovšem vůbec něco cítil. Nebyl tam žádný kontakt, žádná komunikace s tou Věcí, ne ze strany Liz; byl to vjem čirý a... ne zrovna jednoduchý. A bez toho, aby si uvědomila jak. Liz věděla, že ta Věc, kterou cítila, byla nelidského původu.

Byla slizká, úlisná a vnímala ji. A krmila se na Jakeovi jako pijavice. Pak Liz došlo, že nepocítila tu Věc samotnou, ale jen to, co z ní cítil Jake: jeho strach a také skutečnost, že jeho štíty se před ní skláněly! Ne, Liz si tu Věc nemohla přečíst, ale cítila ji - stejně tak, jako ona naopak cítila Liz - ale žádným z pěti pozemských smyslů, dokonce ani telepatií ne. Bylo to však horší než jakákoliv noční můra, tím si byla jistá. Noční můry jsou osobní záležitosti; nerozeznají ani nereagují na návštěvu zvenčí a zcela jistě před ní neustupují a nevrčí, ale soustředí se jen na své oběti!

Na chodbě byl telefon. Liz k němu doběhla, zamotaná v prostěradle, ruce se jí třásly. Dozorčí. Musí zavolat dozorčího.

Ale, do horoucích pekel, nedokázala si vzpomenout na číslo! A jen několik kroků od ní se nacházely Jakeovy dveře, za kterými se dělo něco hrozného, nebo se to mělo co nevidět stát. A Liz byla jediná, kdo to mohl zastavit.

Když tenkrát v Xanadu volala z té pekelné díry o pomoc, Jake přišel za ní, aniž by přemýšlel o nebezpečí, které mu hrozí. Přesto tu teď stála, zabalená v prostěradle jako duch, třásla se strachem o Jakea, ale nebyla schopná cokoliv udělat z obav, že by prozradila sebe a Bena Traska a pobočku E. Vůbec se nebála fyzického nebezpečí, alespoň žádného, o kterém by věděla. Bála se o Jakea - a o jeho mysl.

Tak dobře, ať se jde pobočka E vycpat!

Omotala si prostěradlo těsněji, doklopýtala k Jakeovým dveřím a začala do nich bušit pěstičkami - a až potom ji napadlo použít snímač, který identifikoval příchozí podle očí. Její skrýš, ještě před tím, než ji oddělili zdí, bývala totiž zadním přístavkem Jakeova pokoje. Pokud byly snímače stále ještě propojeny, mohl by ji ten jeho - stejně jako Jakea - identifikovat; přijmout její rohovku.

Naklonila hlavu a upřela pohled na identifikační bod a přinutila se na chvíli stát bez hnutí. Rozsvítilo se malé světýlko, které sejmulo podobu její rohovky a ,rozeznalo' ji. Dveře cvakly a otevřely se. Téměř vpadla dovnitř, klopýtla o své prostěradlo a hnala se k Jakeově posteli.

Jakmile se za ní dveře zavřely, Liz na něho doslova upadla, popadla ho za ramena a veškerou svou silou jím zatřásla.

„Jakeu!" pokusila se ho probrat políčky. „Jakeu, probuď se!"

Jeho tělo a nohy byly zamotané v přikrývce; volné měl jenom paže a ty ji teď pevně uchopily, když se jeho zděšené oči ohnivě otevřely. „Korate!" zvolal. „Korate!" Ve tmě Liz ucítila, jak ji jedna jeho ruka uchopila za vlasy a druhá se zaťala v pěst.

Podařilo se jí natáhnout ruku a nahmatat u hlavy postele šňůru lampy a vypínač. Trhla jím a postel zaplavilo pronikavé světlo. Právě včas.

Výraz v Jakeových očích byl zlý, plný vzteku a svaly na jeho paži byly zaťaté, naběhlé, připravené vyrazit pěstí proti jejímu obličeji. Dokonce ještě teď měla obavy, že to udělá!

Ale ne, už byl vzhůru.

„Liz?" řekl Jake, jehož hlas se nejdříve chvěl jako bezdechý vzdech a pak následovalo oddechnutí úlevou. „Liz? Ale já myslel, že jsi—?"

„Ne, to jsem jen já," řekla a dopadla na jeho hruď - a teprve tehdy si uvědomila, že jejich nahá těla odděluje jen přikrývka.

„Bože!" Na chvíli ji pevně stiskl, pak několikrát kopl nohama, aby se uvolnil se závitů prostěradla. „Já jsem byl - asi jsem musel - mít noční můru?" A pak si i on uvědomil, že jsou oba nazí. „Ale jak—?"

„Ty... volal jsi mě," zalhala. „Pracovala jsem dlouho do noci, a tak jsem tady zůstala. Můj pokoj je hned vedle. Ty jsi mě volal... a moje telepatie... slyšela jsem tě. Jsem přece příjemce, Jakeu. A ať se ti to líbí, nebo ne, ať už se s tím chceš smířit, nebo nechceš, zřejmě je mezi námi opravdu nějaké spojení. Probudil jsi mě."

„No, díky Bohu za toto spojení!" zalapal po dechu. Až nyní si všimla, že se Jake chvěje.

„Co je ti, Jakeu? Co tě tak strašně vyděsilo?"

Jake potřásl hlavou a od spánků mu odletěly kapičky studeného potu. Zamrkal očima a úzkostlivě se rozhlédl po svém malém pokoji. Samozřejmě tam nic ani nikdo nebyl - jen Liz. Pak se však vzchopil a řekl: „Byl to sen, nebo noční můra. Nevím."

Liz se narovnala, znovu se zabalila do svého prostěradla a řekla: „Vyslovil jsi jméno. Korat. A to jméno jsme přece už slyšeli, Jakeu. Žádal jsi mě, abych ho pro tebe napsala na kus papíru, aby sis ho mohl později připomenout. Bylo to chvilku před tím, než jsme započali naše simultánní útoky na Xanadu a ostrov Jethra Manchestera. Takže bys mi to možná mohl vysvětlit: Kdo je to? Kdo je ten Korat, Jakeu?"

Ale Jake už byl nyní zcela probuzen a ve střehu.

„Zapomeň na to," řekl a znovu potřásl hlavou. „Je to - něco jako - záležitost, která se mi neustále vrací, noční můra, něco, co se mi ve snách čas od času zjevuje, to je všechno. Většinou to není tak hrozné, i když dnes v noci bylo. Tak nějak se to... no, vymykalo kontrole. Takže jsem fakticky rád, že jsi přišla..." Jeho vysvětlování neznělo zrovna přesvědčivě; v žádném případě nebyl tak dobrým lhářem jako Liz, ale bylo to to nejlepší, co dokázal vymyslet.

A najednou s ním Liz cítila, opravdu jí ho bylo líto. Ať už se s Jakeem Cutterem dělo cokoliv, Liz věděla, že je v tom s ním. Do jejího života vešel teprve před několika týdny, ale už nyní byl jeho velkou součástí. Sama sebe nutila držet se od něj dál; ale ani se nemusela příliš namáhat, protože on se stejně moc nesnažil, vlastně se vůbec nesnažil; nebo byla možná jen naivní a myslela si, že se nic neděje, a tím mátla i jeho.

Sakra, byla v tom až po uši! A najednou se přistihla, jak říká ta slova, na rovinu se ke všemu přiznávala.

„Jsi opravdu rád, že jsem přišla, Jakeu? Nemusím odejít, pokud chceš, abych zůstala..."

„Ne, to je v pořádku," řekl. „Myslím, že už se nebudu pokoušet znovu usnout, ne dnes v noci. Možná si zase přečtu kousek z těch spisů, co mi dal Trask a—" A pak se zarazil, protože ve své dezorientaci nepochopil smysl jejích slov, až teď.

Cítila jeho náruč, jeho tělo - a jeho touhu - jeho chvění. Ale jen chvíli, než se jeho postoj najednou změnil, než se chtění změnilo ve strach. Ale strach z čeho? Strach, že se zamiluje a znovu svou lásku ztratí?

Instinktivně se snažila vyslat k němu sondu, podívat se dovnitř, ale jeho štíty byly na svém místě pevněji než kdy jindy. Najednou ji odstrčil, držel ji ve vzdálenosti paží, zatímco pohled v jeho očích vypovídal o celém jeho utrpení, o tom, že byl rozerván na dvě poloviny.

„Co se děje, Jakeu?" zeptala se.

Jeho štíty se na chvíli uvolnily a pak to uviděla...

Touhu i popření té touhy. Potřebu a strach z ní. Ale ne strach ze samotné Liz nebo z milování, ani ze selhání. Ne, bylo to něco jiného.

Pak se odhodlala sáhnout hlouběji, ale Jakeovy štíty se znovu vztyčily a bylo po všem.

„Kéž bys tohle nikdy neudělala," řekl.

„Nemohla jsem si pomoct," odpověděla Liz. „Copak nechápeš, že... že k tobě něco cítím, Jakeu?" Vstala a zamířila ke dveřím. „V tomhle to tedy vězí? V mé telepatii? Bojíš se, že bych toho viděla příliš mnoho? Že uvidím, co skrýváš?"

„Ne," řekl jí. „Ano." A pak zavrtěl hlavou: „Nevím, nedokážu to vysvětlit. Nebo spíš nejsem připraven ti to říct."

„No, až budeš," řekla Liz, „nebudu daleko. A snaž se vyhýbat těm nočním můrám, Jakeu. A pokud se přece jen objeví, pak..." Bezmocně pokrčila rameny. „Jen si pamatuj, že nejsem daleko."

Když přikývl, vyšla dveřmi na chodbu a tiše je za sebou zavřela.

Jakmile se Jake přesvědčil, že je Liz pryč, zcela uvolnil své štíty a poslouchal. Poslouchal vzdálenému, slabému, téměř nerozeznatelnému šepotu mrtvých v jejich hrobech. Naslouchal přílivu a odlivu záhrobního éteru. Znělo to jako šumění vlnek narážejících na nehmotné pobřeží. A slyšel také vzdálené hučení a chvění, které pocházelo z ,opravdových' zvuků hotelu pod nimi, a také hřmění velkoměsta venku a nakonec i vrzání ozubených kol otáčejících celým světem.

Korat tam nebyl, ale Jake si byl jist, že by přišel, kdyby na něj zavolal. Problém byl v tom, že by mohl přijít, i kdyby jej nezavolal. Ano, v tom byl velký problém.

Protože Jake si chtěl být jist, že kdyby nebo až se bude milovat s Liz Merrickovou, bude u toho jen on sám...

VI

O temných místech

Silnice vysoko v horách byla klidná a tichá jako noční vzduch a její temnotu rušilo jen stříbřité světlo a monotónní houkání sov. Na jihu, kdesi na otevřeném moři, se tu a tam pohupovala světýlka, která dávala tušit, že tam někde plují rybáři ve svých lodích, zaměření na svůj úlovek těch několika málo ryb, které ještě žily v překrásném, nicméně zdevastovaném Egejském moři, jehož teplota byla tři stupně nad normálem pro toto roční období.

Nízko na obloze plul měsíc a vrhal stíny pinií na štěrkovou plochu prázdného parkoviště před obloukovým vchodem do kláštera vybudovaného na přímořském útesu - téhož kláštera, který minul Manolis Papastamos v pronajatém fiatu před tím, než se mu stala ta nehoda.

Ze silnice (kdyby tam stál nějaký pozorovatel) připomínala silueta té téměř pevnosti, rýsující se proti noční indigové obloze poseté drahokamy hvězd, středověký křižácký hrad a její zvonice se tyčily do výše jako rohy na hlavě nějakého tvora, jenž povstal z hlubin. A ten obraz vlastně ani nebyl tak daleko od pravdy.

Podél příjezdové silnice v obou směrech i na parkovišti byly umístěny velké tabule s různými zákazy. Milosrdné sestry, které obývaly tuto rezervaci vysoko na útesu, očividně považovaly tuto noční dobu za čas vhodný k zdrženlivému rozjímání. Modlily se za všechny hříchy světa. Ve dne bylo parkování na odstavném parkovišti povoleno - pro projíždějící, aby si mohli vyfotografovat úchvatný výhled ze závratné výše tohoto bodu - ale ne v noci. Zvuky hučících motorů a bouchajících dveří, dokonce i mumlání hlasů by mohly vyrušit sestry z jejich bohoslužeb. Prohlídky venkovních zahrad, nádvoří, vnějších balkonů stejně jako malá rukodělná dílna a obchod se suvenýry byly zavřeny na neurčito nebo alespoň do doby, ,než se temné síly na celém světě vzdálí'. Další, starší tabule, které lákaly návštěvníky ke vstupu - ,Dámy jen s pokrývkami hlavy, sukně... dostatečně dlouhé na to, aby zakryly kolena. Muži: dlouhé kalhoty a trička bez nápisu, prosím!'' - byly přeškrtnuty tlustým, černým X nebo přelepeny nápisy, na kterých bylo napsáno:

ŽÁDNÍ NÁVŠTĚVNÍCI

ŽÁDNÍ OBCHODNÍCI

KROMĚ POVOLANÝCH!

Byl to neuvěřitelně asketický výjev. Dokonce i světla v oknech ve věži, která podle všeho pocházela jen od plápolajících svící, vypadala ponuře. A nebylo to pouhé zdání, protože matka představená tohoto kláštera opovrhovala elektřinou, a tudíž ji už tři roky zakazovala používat - s výjimkou telefonu, ke kterému však měla přístup jen ona, a některých dalších důležitých prostor, jako byla prádelna, úklidová komora a kuchyně, bez nichž by klášter nemohl fungovat.

Nyní spala. Ještě před chvílí byla ve svém autě venku - za klášterními ,záležitostmi' — a nyní chtěla trochu nabrat síly. Bdění po celý den a velkou část noci ji vyčerpávalo. „Denní světlo je špatnost stvořená proto, aby viděly, mluvily a myslely bytosti, které by vidět, mluvit a myslet neměly. A stejně tak i různá elektrická zařízení, která mohou být zneužita k šíření hloupých tlachů do celého světa, a umělé osvětlovací systémy s výjimkou starých dobrých svíček. Cože? Vosk? Ach, dobrá tedy, bude to vosk. Ale i lůj má svoje kouzlo..."

Možná byla vyčerpaná také svou další posedlostí. Předtím, než se vydala ven ve svém autě, ostatní sestry možná zaslechly její vzrušený hlas, když si rozzlobeně stěžovala na ,otce' Maraliniho, svého hosta z Říma (tak jej alespoň představila), který zde byl už půl druhého týdne, navzdory pravidlu, jež odedávna pobyt mužů ve zdejším klášteře zakazovalo. Nicméně, některé sestry zahlédly jeho ,důstojnou' postavu a byly si tudíž jisty, že se povahou podobal vládkyni kláštera (ach, ne, ne - opatrně!-jejich ,matce představené')...

A nyní, proti všem pravidlům, která Vavara zavedla během tří let své nadvlády, dvě ze sester, silnější než ostatní, si vyšly ven do křížové chodby, která obklopovala nádvoří, a posadily se do přítmí na lavičku pod smokvoněmi. Jedna z nich byla sestra Delia z jižního Irska a druhá sestra Anna z New Yorku. Vydaly se tam proto, aby si v době, kdy měly držet hlídku, popovídaly.

„Jsme zatraceny, to je jisté," řekla Delia, kdysi přitažlivá zrzka, nyní však nakrátko ostříhaná a vyhublá, ukrytá v kutně s kapuci. Její irské nářečí znělo nyní jako drsný, hrdelní šepot; sestřin změněný hlas byl hrubý a nakřáplý, stejně jako hlasy všech ostatních. „Kdybychom se pokusily o útěk, odvážily se odtud odejít, byly bychom zatraceny. Dokonce i kdyby nás nenašla, stejně bychom neměly žádnou šanci. Poháněny našimi... našimi přirozenými choutkami a touhami" (jemně se zachvěla) „a nuceny krmit se krví, životy druhých, určitě bychom byly polapeny lidmi a zničeny. Nebo by si nás dříve či později našlo slunce—"

„Nebo Syn," doplnila ji Anna, která byla kdysi zasněná a poetická duše a zdálo se, že stále se ještě snaží vzpomenout si a vrátit se zpět do těch časů. „Syn tam nahoře na nebesích. Těm oběma jsme sloužily, a Marii, vzpomínáš si? A nyní sloužíme někomu zcela jinému, někomu, kdo se spolčil s ďáblem! Slunce nebo Syn nebo ,matka'. Někdo z nich nás zničí, tím jsem si jistá. Pověz mi, sestro Delie: jak se tomu říká? Vyšší cíl nebo vyšší spravedlnost?"

„Nikdo tomu neříká spravedlnost, v žádném případě," odpověděla druhá sestra. „A raději na to hned zapomeň. Propadly jsme peklu, ty i já, a s námi i všechny ostatní. Bůh se otočil zády k těm, kteří žijí nepřirozeným životem, tak je to. Ne, teď nemluvím pouze o Vavaře a o jejím způsobu života. No řekni, líbil se ti někdy nějaký muž? Třeba ten hoch, co nám nosí med? Občas jsem tě přistihla, jak si ho prohlížíš. A také ses na něj usmívala. Nebo jsi to alespoň dělávala, když ses ještě dokázala smát! To bylo přirozené. Přirozené milovat a toužit nebo mít muže mezi stehny, tedy alespoň si jej tam představovat. Ale pro nás bylo všechno tohle zapovězeno! Navíc jsme byly pořád zahalené od hlavy k patě, věčně vyděšené, vystrašené ze svého vlastního těla. Jenomže teď je to úplně jiné, docela proti přírodě."

„Takhle nesmíš mluvit!" řekla sestra z New Yorku. „Kdyby nás slyšela..."

„Je nahoře ve věži," řekla Delia. „Tam nahoře za svými hrubými sametovými záclonami, tam, kde se nikdy nedostane slunce. A hádej co, přišla jsem na jeden způsob."

„Způsob?" Annin hlas zněl jako chvějící se skřehotání.

„Způsob, jak se zbavit té upíří děvky," řekla Delia. „A tak ulevit celému světu!"

„Uslyší tě!" Anna už téměř křičela. „Uslyší tě a pak nás potrestá. Vždycky všechno slyší!"

„Sšššš, mlč už," prosila Delia, sevřela Annu a rukou jí zacpala ústa. „Nebo nás opravdu uslyší! Ale když se nad tím tak zamyslím: kdybychom se jí postavily všechny najednou - jako ,jedna žena' - kdybychom ji přepadly v její věži v pravé poledne a odhrnuly závěsy, aby se dovnitř dostal sluneční svit... co potom?"

„Pak bychom se usmažily i my," odpověděla Anna logicky.

„Ale ne tak rychle jako Vavara. A možná by to stálo za to, protože se stejně brzy usmažíme tak jako tak."

Ale najednou se Anna hořce rozplakala. „To jsme tak slabé, že jsme dospěly až k tomuhle? Opravdu pro nás zhasla veškerá naděje a nezbývá nám, než se uchýlit k vraždě? A i kdybychom se k tomu přece jen odhodlaly, budou nás ostatní sestry následovat? Nás dvě Vavara proměnila jako poslední, protože jsme se bránily její falešné kráse. Ale ty ostatní... jedna na druhé se krmí!"

„Hra!" zavrčela Delia. „Neříkej mi, že věříš tomu, že tohle je to jediné, k čemu se uchylují. Copak jsi je na svých obchůzkách neslyšela? Neslyšela jsi jejich smích? Napichují se na dřevěné penisy, které jim nahrazují muže, protože ty jim ona nedovolí mít! Jsi ještě panna, Anno? Měla jsi muže, než jsi složila slib? Myslím, že ne. Já jsem nebyla, tím si můžeš být jistá. V Irsku je jen velice málo panen mezi ženami mého věku! Byla jsem závislák, víš, co to znamená? A když jsem se z toho dostala, přišla jsem sem, tolik jsem se za sebe styděla. Bez mužů jsem se obešla po celých dlouhých dvanáct let a řídila se svou přísahou, dokonce jsem se ani nehladila prsty. A proč? Aby mě ta krásná děvka mohla v noci navštívit a kousat mě do prsou a stříkat do mě ten svůj jed? Ach, kdyby tak na tohle existoval lék...!"

„Myslíš, že si pro mě přijdou?" zalapala Anna po dechu. „Myslím jako s těmi jejich dřevěnými... hračkami?" Sevřela svou sutanu mezi nohama, jako by se chtěla ochránit.

„Tím si můžeš být jistá," ujistila ji její přítelkyně. „Ale to už na to budeš zřejmě připravená. Copak nevidíš, že jsme stále víc a víc pod vlivem jejího kouzla - a není to nic než čiré zlo - den za dnem, noc za nocí? A pokud jde o mě, já budu ta poslední. Ale raději vezmu za vděk dřevěným kůlem než dřevěným penisem. Och, cha-cha-cha! Protože já vím, jaký je ten opravdový!"

„Ne, ne!" sevřela ji Anna, rozhlížejíc se okolo svýma mírně šílenýma očima. „Teď musíš být zticha, nebo nás opravdu někdo uslyší."

„No a co?" pokrčila rameny Delia. „Čím dřív, tím lépe, ať už je po všem. Je to, jak říkám, ona, nebo my. Myslíš si, že s námi neudělá totéž, co se sestrou Sárou? Ona ví, které z nás jí odporují, takže je to jen otázka času."

„Sestra Sára?" Anna si zakryla rukou ústa. „Je to tedy pravda? Slyšela jsem, co se šeptá, ale—"

„Ano, je to pravda," přerušila ji Delia. „To jsi opravdu tak nevinná? Opravdu sis myslela, že byla Sára celou tu dobu zamčená ve svém pokoji? Tak mě poslouchej a já ti povím ten příběh, jak jsem jej slyšela.

Sára byla silná a rozumná. A také byla první z dlouhé řady těch, které Vavara svedla a přeměnila. Ach běda, ona si totiž myslela, že to byla láska! Myslela si, že se do ní naše nová ,matka představená' zamilovala, a navzdory jejímu prvotnímu odporu nedokázala odmítnout její návrhy - jenomže, která z nás jí zatím dokázala odolat? Protože když ta děvka Vavara spustí svá kouzla, krev se ti promění ve vodu, nebo spíše v jed. A tak byla Sára přeměněna. Ale byla to láska, ne chtíč, co ji zradilo. A s ženou tak krásnou, jako je Vavara, si myslela, že je to nebe, a ne peklo.

Ale první, která za nás všechny naší matce představené zaplatila, byla samozřejmě Eileen. Byla stará a slabá a pro Vavaru nepřitažlivá. A tenkrát, když k nám přišla - tak nádherná a tak kajícná, naplněná touhou stát se jednou z nás - jak by ji mohla stará Eileen odmítnout? Nemohla to tušit, ne tenkrát, že tahle dáma byla všechno, jen ne to, na co si hrála; tenkrát tu svou krvelačnou věc uvnitř držela pevně na uzdě, a nikdo nic netušil, dokud nebylo pozdě. Ano, samozřejmě že ji Eileen přijala mezi nás, jen aby byla později podvedena. Ale ta děvka neviděla žádný důvod, aby ji přeměnila. Byla slabá jako vrásčitý, starý list na podzim a celá vysušená a ani jako matka představená nebyla pro ni velkou výzvou.

Tři měsíce po tom, co Vavara přišla, byla Eileen mrtvá a pohřbená tady, v hrobce. Ale je tam i nyní? Kdepak! Protože pro Vavaru mají dokonce i mrtví své uplatnění. A stará Eileen, která pocházela z mé země, a já vím, že to byla svatá žena... zemřela dřív, než se naplnil její čas, z rozhodnutí Vavary. Další důvod, proč tu upírku nenávidět.

V každém případě, Sára byla druhá na řadě. Druhá, kterou rekrutovala, navždy přeměnila. Ale když viděla, jak si Vavara počínala - když viděla, že je první z dlouhé řady a že tomu postupně podlehne celý náš klášter - vzbouřila se. Ach, stejně silně jako dokázala milovat, tak silná byla i její nenávist, její vůle přežít, bojovat proti zlu, které mezi nás přišlo.

Vavara ji uzamkla - aby se ,kála', tedy tohle jí alespoň tvrdila, ta vychytralá děvka! - a mezitím se jala rekrutovat zbytek starších sester. A netrvalo dlouho, všechny byly v její moci. Ale můžeme je za to odsoudit, dokonce i když se z nich stalo to, co se z nich stalo? Ne, protože tahle bytost je hypnotizérka, které není rovno. Všechno to, co bylo v sestrách dobrého, dokázala Vavara zhasnout, stejně jako nám později zhasla všechna světla, a všechno, co je špatné, zase rozsvítila. Protože jsme v našich myslích všechny špatné, ale to ty víš, Anno. A proto jsme teď tady, tak je to..."

„Ale to není pravda!" vyjekla Anna. „Nebo to možná pravda je, teď, když jsou naše mysli nuceny se zabývat... takovými hroznými věcmi. Ale prosím, řekni, že to tak nebylo vždy."

Delia si povzdechla, přikývla a řekla: „Ano, máš pravdu, přesně tak. Většina našich sester sem přišla neposkvrněná - byly čisté jako sníh - a pouze hrstka, ke které jsem patřila i já, sem přišla proto, aby se napravila. Ach, ano, ve mně toho bylo hodně co napravovat. Ale popírat zlo není k ničemu, Anno, nebo dělat, že neexistuje. Protože kdyby tomu tak bylo, proč by sem kterákoliv z nás kdy měla potřebu přijít? Tak je to. A teď je tady Vavara, žijící důkaz samotného zla. Znesvětila nás, a všechno dobré je to tam. Proto bys neměla poslouchat některé věci, které ti říkám, některé věci, které jsem řekla. Protože když je moje hlava čistá, pak vím, že v mé krvi není nic než špína - zlo, které tam nasadila ona - které mě nutí myslet a mluvit právě takto."

„Nebyly jsme dost silné!" zalomila Anna rukama. „Stejně jako náš Pán jsme měly toho ďábla zahnat.

„Cha!" zasmála se Delia bez jakéhokoliv veselí. „Poslouchej se, co říkáš - taková hloupost! Kde si myslíš, že bychom my smrtelnice našly takovou sílu? Ve víře samotné? Kéž by tomu tak bylo, ale tělo je tělo a ocel je ocel. A Vavara je ocel! Jen jí zkus říct, ať ti jde z cesty... a ani se nesnaž odhadovat, co by udělala!"

Delia se odmlčela, aby se mohla nadechnout a uspořádat si myšlenky. Anna si lehce povzdechla a zašeptala: „Už mlč! Podívej, tam nahoře v jejím pokoji, je to světlo?"

Ještě více se schoulily do stínu smokvoně a upřely skrze její větve zrak k horním oknům v hranaté věži, kde měla Vavara své sídlo. Opravdu tam nahoře zahlédly záblesk světla? Opravdu si ta dáma zapálila svíčku?

„To je jen odraz měsíčního světla na okně," sykla Delia po chvíli. „Nic víc."

„Jsi si tím jistá?"

„Ano, jsem si jistá. Ve tmě si představuješ věci, které neexistují, to je vše. A stejně, máme právo tady být. Vlastně nemáme nárok být nikde jinde, protože máme hlídku. Cha! Jen si představ, že hlídáme tohle místo - tuhle zrůdnost - jako by to byla nějaká pevnost, a ne svatostánek..."

„Ale to je přece pravda. Tohle je její pevnost!" řekla Anna. „Její orlí hnízdo."

„Ano," přikývla Delia, „přesně tak." A po chvíli dodala: „Kde jsem to skončila?"

„Sára," zašeptala druhá sestra. „Žárlila."

„Cože?" řekla Delia, svraštila překvapením čelo a zamrkala svýma žlutýma očima. „No, ano, myslím, že máš pravdu. A ona nemá s nikým slitování, co? Ale máš pravdu, máš pravdu! A Sára na to doplatila hned dvakrát: nejdříve byla nakažena jedem Vavary a pak jí ještě zrazena.

A tak se Sára rozhodla, že bude Vavaře vzdorovat za každou cenu. Unikla ze své ložnice a snažila se uprchnout z kláštera. Jenomže Vavara ji chytila a znovu ji uzamkla v jejím pokoji. A pro dobro sester, které zatím nebyly přeměněny - protože zde stále ještě několik takových bylo, včetně nás dvou - řekla, že se Sára zbláznila a ve svém šílenství se snažila sama znetvořit. Její nemoc byla dočasná; časem se z ní dostala, ale do té doby musela zůstat zavřená, ,opečovávaná' pouze Vavarou a staršími sestrami, které se staly jejími otrokyněmi.

A tak byla po další dva roky držena v tom, co vypadalo jako samotka, mučena a trýzněna tou upíří děvkou Vavarou, která rozhodla, že se Sára nikdy nesmí dostat ven. Alespoň ne živá.

Jenomže ona se ven dostala, před devíti dny, nebo bych spíše měla říct před devíti nocemi? Protože stejně jako my všechny ostatní, a možná ještě více než my ostatní, měla v sobě Sára tu zlou krev a už nedokázala snést na svém těle sluneční paprsky, ani její oči je nesnesly. Takže se naposledy pokusila o útěk, večer v době, kdy byla Vavara stále ještě v posteli, a vydala se dolů po silnici k vesnici Skala Astris. Tam si vzala taxík do Krassu a zamířila k policejní stanici. Byla odhodlána zatelefonovat na ústředí do Atén a pak se vydat za nějakým doktorem, ukázat mu své... znetvoření  - a vznést proti Vavaře obvinění, a tak ukončit její nadvládu.

A jak tohle všechno vím? Protože té noci, kdy se to stalo, jsem byla na stráži. Měla jsem činit pokání za to, že jsem se na Vavaru křivě podívala. Myslela si, že v mých očích zahlédla nenávist - což byla také pravda - a varovala mě, že kromě malých existují i větší tresty. Ale její výhrůžky mne pouze utvrdily v mém odhodlání, tak je to. Takže - proč jsem nešla s tou ubohou Sárou do Krassu a nedosvědčila její příběh? Protože jsem byla přesvědčena, že nemůže uspět. Pozorovala jsem Vavaru už hodně dlouho a věděla jsem, že to tak snadno nepůjde. A pokud by se to Sáře nepodařilo, kdo by pak zůstal, aby ji pomstil a napravil hříchy, které byly spáchány na ní i na ostatních - lépe řečeno na každé z nás - v tomhle chrámu zla? A kdo by to svedl lépe než někdo, kdo už tady bydlí a zná temné srdce tohoto místa? Kdo jiný než já?

Takže jsem dělala, že ji nevidím, a v duchu jsem jí přála štěstí. Nechala jsem ji uprchnout, i přesto že jsem si byla jistá, že její mise je odsouzena k nezdaru. Ale víš, třeba se jí to mohlo podařit - třeba opravdu mohlo - kdyby té noci nepřišel ,otec' Maralini. Když přijížděl nahoru po silnici, potkal ji na cestě dolů.

Když se objevil u vchodu - v plášti s kapuci a promluvil na mě hlasem znějícím z temnot... a v rukou nesl ranec, který sténal a zalykal se - věděla jsem, že nás přišel navštívit samotný Satan. Cítila jsem to: neuvěřitelný děs, který se vzdouval do noci. Dokonce jsem mu to i řekla! Ustoupila jsem a odmítla otočit klíčem v zámku, abych jej vpustila dovnitř, a jen jsem zalapala po dechu: Jsi samotný Satan, který se vydal navštívit své děti?'

Jeho oči se rozhořely rudou barvou, když mi skrze mříže odpověděl: ,Šejtán? Ach, ne! Ale kdysi jsem se s ním téměř setkal ve vzdálených chladných studených končinách a uvědomil jsem si jeho moc! Děkuji ti za kompliment, sestro, pokud tvá slova byla takto míněna. Ale ne, já nejsem Šejtán - jen starý přítel tvé paní Vavary a přicházím v obchodních záležitostech. Pusť mě dovnitř, neboť jsem urazil dlouhou cestu.'

Postavil Sáru na nohy, a zatímco ji přidržoval jednou rukou s dlouhými prsty, tu druhou vrazil skrze mříže těch vrátek. Zachytil mé zápěstí a, ach... ten pocit hrůzy, ten hořký chlad, který mnou tehdy projel! Podívej!"

Delia odhalila své zápěstí a Anniny oči, které dokázaly vidět už i v noci, spatřily dlouhou bílou popáleninu ve tvaru čtyř prstů a palce. „Ne, není Satan," řekla Delia. „Ale jeho zlo je stejně tak velké, tím jsem si jistá. A zatímco držel mé zápěstí, cítila jsem... cítila jsem, jak ze mě mé myšlenky a vzpomínky přecházejí do něj. Četl si moje vnitřní já a jeho oči se znovu rozhořely, když prohlásil: ,Takže jsem měl pravdu: opravdu jsi jedna ze služebných Vavary. Teď si ale ušetři další potíže a pusť mě dovnitř. Tvá paní mě očekává.'

Jak jsem ho mohla odmítnout? Když takovým způsobem držel mé zápěstí, moje mysl byla v jeho moci. A on dokonce viděl mé myšlenky; viděl věci z mé minulosti; usmíval se, když jsem otáčela klíčem a otevírala mu vchodovou branku. Ale jaký to byl úsměv! Tak krásný! Tak zlý!

Když vešel dovnitř, odložil Sáru a obrátil se ke mně. Neuvěřitelně rychle a stejně tak bezostyšně rozvázal mé roucho a začal mi laskat ňadra, zatímco já jsem tam stála jako opařená. A po chvíli řekl: ,Ach, ale já vím, proč jsi tady! Ničeho se neboj, sestro Delio, tvá promarněná léta jsou u konce...' A zatímco já jsem téměř omdlévala, on mi nadzvedl lem roucha."

Tvář sestry Anny byla strašidelně bledá v záři bílého měsíčního světla a hvězd. „On tě...?" zalapala po dechu a ještě více sevřela sutanu mezi svýma nohama. „On tě...?"

Ale Delia zavrtěla s předstíraným zklamáním ve tváři hlavou a řekla: „Tak málo víry v sobě máš? Jen se podívej, jak tě to mé vyprávění vzrušilo! A to mi chceš namluvit, že se obáváš jejích dřevěných ,hraček'? Vždyť jsi téměř připravená, Anno! Připravená a svolná k čemukoliv. A stejně tak i my všechny ostatní. A proto se musíme postarat o Vavaru co nejdříve, dokud jsme toho ještě schopny. A po Vavaře i o toho takzvaného kněze, o Maraliniho."

„Ano, ano, asi máš pravdu," zašeptala Anna chraplavým hlasem, hlasem, který mohl ochraptět stejně tak chtíčem jako strachem. „Tak pokračuj ve svém vyprávění. Vzal si tě?"

„Mohl to udělat," odpověděla Delia. „Cítila jsem na těle jeho horké ruce, které mě přesto mrazily. A jak mě jeho rudé oči vtahovaly dovnitř. ,Kdybys jen věděla,' řekl mi, jak jsem vyhládlý.' A pak mne políbil na ztopořené bradavky."

„Ááách!" vydechla Anna a sevřela Deliinu paži.

„A já jsem byla připravená odevzdat se mu na místě," pokračovala Delia ve svém vyprávění. „A také jsem věděla, že by to bylo rychlé, horké a bolestivé, ale že jeho tekutiny by mi zmrazily lůno. Byla jsem otevřená, plná očekávání, chlípnosti a chtíče. Ale Vavara... se už probudila a vstala z postele!" Deliin hlas zněl teď skoro lítostivě. „V jejím pokoji zaplála svíce, její plamínek zajiskřil v okně a noc najednou ožila její přítomností. Byla vzhůru a věděla, že někdo je v klášteře - ale neptej se mě jak. Oni tyhle věci cítí, tahle stvoření. Možná dokážou vycítit jeden druhého. A věřila bys, že jsem se dokonce přistihla, že jej varuji? Ano, je to tak, je to tak. ,Ona přichází!' řekla jsem mu. ,Vavara přichází!'

,Vskutku je tomu tak,' odpověděl šeptem. ,A my to dokončíme, ty a já. Ale až někdy jindy.'

Upravila jsem si šaty a on se ode mne odtáhl, právě včas. Zvedl Sáru, které spadla z hlavy kápě, takže jsem jí viděla do obličeje. Ach Bože, jak byl zničený - ta ubohá duše - pokud ještě nějakou měla!

Ale ten její obličej! Pamatuješ si, Anno, jak krásná Sára bývala? Stejně krásná jako ty. A nyní měla vlasy povětšinou vyškubané i s kořínky a její rty byly odříznuté tak dokonale, tak přesně, že vypadala jako ryba. A její žluté oči - jako jsou tvoje nebo moje - a její uši... ach, ona už ale žádné uši neměla!

A Maralini ji zvedl a řekl: ,Ach, podívej se. Tvá paní neztratila svůj jemný, milující dotek.'

Načež Vavara vyšla po schodišti z věže a přelétla očima přes dvůr ke dveřím pod obloukem.

,Malin—' chystala se říct, když v tom se zarazila.

Byla očividně překvapena, dokonce rozrušena. A navzdory tomu, že její hlas byl, jako ostatně vždy, ta nejsladší věc na světě - přesto byl podrážděný a rozezlený. Ale on ji v půli slova zarazil a opravil ji: ,Ach, ne, ani Malin ani Malinari, ale Maralini. Otec Maralini, Vaváááááááro!' Jeho hlas zněl jako dech pekla.

,Ale vždyť jsme se dohodli,' řekla. ,Uzavřeli jsme smlouvu, že se nesejdeme, dokud nebude vše zajištěno... a to jen proto, abychom si ujasnili hranice našich teritorií. A neříkala jsem ti, abys sem nechodil? Tohle je ta nejhorší možná doba, už tak mám sama problémů více než dost.'

,Ano, vypadá to tak," odpověděl ten ,dobrý otec' na Vavařina rozzlobená slova a pečlivě přitom volil ta svá. ,Dokonce mám za to, že jsem narazil na jeden z tvých problémů po cestě sem.' A ukázal jí Sáru, která se v jeho rukou zalykala blahem.

,Tvůj dotek?' zeptala se ho. , Viděl jsi do ní?'

,Viděl,' odpověděl. ,Dost na to, abych se dozvěděl, že kdybych dnes v noci nezasáhl a nezastavil ji, měla bys určitě velký problém. Což by také znamenalo, že i já bych se tím dostal do potíží. A těch jsem měl v poslední době až nad hlavu. Ale—' (a otočil se, aby se na mě jízlivě podíval) ,—neměli bychom si raději promluvit v soukromí?'

,Vůbec bychom neměli mluvit!' odsekla.,Neměl bys tu být. Ale jelikož už tady jsi a protože se zdá, že jsem tvou dlužnicí - pojď se mnou.'

Pak se ke mně Vavara obrátila a poručila mi: ,Ty, Delio - postarej se... o tohle.' Měla na mysli Sáru. ,Víš, kam patří. A dveře zamykat nemusíš—'podívala se na Maraliniho ,—teď už ne. Sára je nyní neškodná a už se o útěk nikdy nepokusí. Už neví jak...'

A pak, ještě dříve než mi Maralini předal Sáru, Vavara mě uchopila za rameno a zatřásla mnou. Ach! - ta její neuvěřitelná upíří síla! ,My dvě si promluvíme později, ty a já, Delio,' sykla. ,O Sáře - jak se dostala ven, zatímco jsi držela hlídku!'

Ale od té doby se o tom ještě nezmínila. Takže na to pravděpodobně zapomněla, protože má v hlavě úplně jiné věci. Za což jsem samozřejmě ráda, tak to je...

V každém případě, po celý zbytek té dlouhé noci jsem měla hlídku. A neptej se mě, Anno, protože stále ještě nechápu, proč jsem nevzala nohy na ramena a neutekla, i když od té doby už uběhlo devět nocí. Nebo možná vím, protože tuším, že by můj osud nebyl o nic méně strašný než Sářin. A to je to, co nás všechny drží tady: strach z té upíří děvky, Vavary. A nyní také z Maraliniho.

Později té noci jsem ho viděla. Byl vzhůru a procházel se klášterem, myslela jsem si, že se tu jen rozhlíží. Přišel ke mně a ptal se mě na Sáru: prý jak se má, to ubohé stvoření? Řekla jsem mu, že stejně jako když ji viděl naposledy: slintá blahem a sténá v horečkách ve své komnatě v západní věži. A on přikývl, jako by mu na ní opravdu záleželo, a řekl: ,Ano, tvá paní k ní byla opravdu nevlídná.' Pak odešel - směrem k západní věži.

Byla jsem zvědavá, takže jsem se během chvilky ocitla pod západní věží a choulila se na kamenném balkonu, který vyčnívá směrem do moře. Odtud jsem se mohla dívat do zastřeného okna Sářiny ložnice, která byla o dvě patra výše. Dobře si pamatuji, v jakém byla stavu, když jsem ji tam dovedla, jak jsem ji musela skoro nést a jak cosi mumlala ve svém divném deliriu.

,Přišel ke mně odkudsi z mlhy,' blábolila nesouvisle, aniž věděla ke komu. ,Běžela jsem k němu a prosila ho o pomoc. Doufala jsem, že si nepovšimne mých očí - ale pak jsem uviděla ty jeho! A když vzal mou hlavu do dlaní a podíval se na mě, cítila jsem, jak vysává mou mysl, mé myšlenky! Pořád mi ještě nějaké zbývají, ale jsou slabé, tak slabé. Pamatuji si na tebe, Delio, ale všechno ostatní je zahaleno, ve tmě, vzdaluje se to...

A pak, když jsem ji posadila na její lůžko, podívala se nepřítomně na mě a zeptala se: ,Co je tohle za místo? Kde to jsem? Vzpomínám si jen, že se nás všech něco zmocnilo... !'

A teď jsem hlídala tam, na tom balkoně. Jak dlouho? Myslím, že moc dlouho ne, pak se rozsvítily svíce a já jsem uslyšela jeho nezaměnitelný hlas, ten hlas vycházející z pekla - hlas Maraliniho. Byl u ní, ale proč? A ten hlas: tak hluboký, tak temný, tak vábivý. A pak jsem uslyšela jeho vzteklý křik!

,Cože?' křičel tak, že jsem ho slyšela naprosto zřetelně. ,Ty jsi povýšila? Ty máš pijavici?' A pak se ozval jeho smích. ,Ale mé potěšení s tebou je dvojnásobné a ještě jednou dvojnásobné! Vezmu si tě, Sáro, a pak i tvého tvora, obojí.'

A pak jsem uslyšela Sářin vřískot - zvuk, při kterém tě zamrazí až do morku kostí - křik šílené ženy, ach ano! Šílené hrůzou a mukami. Ale Sára byla vždycky velice silná, ano byla, a obzvláště v noci.

Všechno, co z ní ještě zůstalo - ze samotné Sáry, z té sladké sestry, kterou jsme všechny znaly - se vzepřelo, vzepřelo Maraliniho pokusům o sblížení. Slyšela jsem, jak její lůžko praská, viděla jsem zápasící stíny ve světle svíčky a opět jsem uslyšela její vřískot končící zvláštním trhavým zvukem, který zněl, jako by jí někdo rval údy. A jak se později ukázalo, bylo to skutečně tak.

Ale potom—

Ať už byla vyhozena, nebo se tam vrhla sama silou, jakou dokáže vyvinout jen šílená žena a jakou doufám nikdy nepoznáme - její okno i s mřížemi vybuchlo směrem ven. A ve své rozedrané sutaně, která kolem ní vlála jako křídla rozlámaného ptáka - což vlastně byla, ta ubohá chudinka - se Sára vrhla ven a dolů!

Vyletěla až za ten vysoký kamenný balkon - taková byla síla jejího střemhlavého skoku - a pak zmizela mezi útesy, kde se její rozedrané tělo ztratilo v temném nočním moři. Sára, ubohá Sára byla pryč. A přiznávám, že jsem to pokládala za milosrdenství.

Dalšího dne, ještě než vyšlo slunce, si pro mě nechala Vavara poslat. Vůbec se nezeptala na minulou noc - neřekla ani slovo o Sářině útěku - ale poručila mi, abych šla a uklidila Sářinu komnatu. A pak řekla: ,Doufám, že se poučíš z toho, co ses dozvěděla, Delio. A to poučení je následující: není moudré mi odporovat, ale je velmi moudré odolávat Maralinimu. I když nejsi rozhodně nijak krásná, přesto máš ještě co ztratit. Pokládej se za šťastnou, Delio, že jsi starší a tvé půvaby uvadají. Protože, jak jsi sama viděla, rozdíl mezi krásou a ošklivostí nemusí být větší než na ostří nože. A mezi obyčejným a ohavným? Ach, ještě jsi neviděla to nejlepší - nebo to nejhorší - z mého umění! A teď běž!'

A v tom chaosu Sářiny ložnice jsem mezi rozházenými knihami, oblečením, přikrývkou a troskami lůžka našla její spodní čelist, ze které visela potrhaná tkáň jako z nějakého odhozeného kusu uloveného zvířete..."

Sestra Anna seděla pod smokvoní, třásla se a její žluté oči byly ve tmě vytřeštěné. „Jenomže teď se bojím víc než kdy předtím!" řekla. „Myslela jsem si, že najdu sílu ve tvé síle, ale namísto toho jsem ve tvém vyprávění našla hrůzu. Až skončí naše hlídka, budu se celý den modlit k Bohu."

„On nám nepomůže, jinak už by to dávno udělal," zavrtěla Delia hlavou. „A pro takové, jako jsme my, je rouhání dokonce jen zmínit Jeho jméno. Ne, On nám nepomůže - ale můžeme si pomoci samy. V kuchyni jsou sekáčky i dřevo na podpal, bylo by snadné vyrobit kůly s ostrými hroty."

„Všechno je to příliš strašné!" křičela Anna a chtěla vstát.

Ale Delia byla najednou ve střehu. Vyskočila, sykla, aby ji umlčela, a pak ji popadla za předloktí. „Teď buď zticha a ukryj se do stínu. Podívej!" A hlavou ukázala směrem kamsi nahoru.

Tam nahoře, mezi listy fíkovníku, kterými prosvítalo měsíční světlo, se ve vysoké věži Vavařina pokoje rozsvítil pár třepotajících se svíček. Mezi nimi se objevila temná, tichá silueta zírající do tmy svýma rudýma probodávajícíma očima!

Pak se hlava té siluety pomalu naklonila dolů a vypadalo to, jako by Vavařin ohnivý pohled viděl přímo skrze baldachýn smokvoňových listů do srdce Anny a Delie - a možná rovnou do jejích myslí. Obě sestry se k sobě co nejtěsněji přitiskly a snažily se nedívat tím směrem. Pak zavřely oči a zadržely dech... zadržely dokonce i své myšlenky, které na minutu nebo dvě, možná dokonce tři, zůstaly zmrazené hrůzou.

A když se pak odvážily vzhlédnout, Vavara už tam nebyla...

Londýn se skládá ze dvou měst - jedno vidět můžeme, a to druhé ne. To první, které existuje, a to druhé, které existovalo kdysi, nyní spojuje temnota. Temnota, kterou po dva tisíce let budovali lidé svým stavitelstvím, svým přemosťováním a překlenováním, svým vrtáním tunelů a vodních potrubí a sklepení a úkrytů a labyrintů sítí určených k transportu a komunikaci. Proto je londýnské metro, i když je pořád ještě součástí Londýna, samostatným světem vybudovaným samotnými lidmi.

Je to podzemní svět rozlehlých kanálů, které kdysi bývaly prameny čisté vody a řekami bujícími životem, svět nízkoúrovňových cest a konečných stanic, které kdysi bývaly dálnicemi a vedlejšími silnicemi, a svět nedokončených nebo opuštěných systémů sloužících dříve lidem a nyní hejnům pištících krys, kluzkým úhořům, skřehotajícím žábám, trpce zamlklým bledým plísním... a kdoví čemu všemu ještě?

A také tady žijí lidé. Splachovači.

Denně se tudy přežene voda z deseti milionů splachovacích nádrží, většina z nich mnohokrát za den. A hluboko pod chodníky města jsou splachovači, placení za to, že splachují to, co bylo spláchnuto. Je to jejich práce; tohle je živí; jsou to troglodytické protilátky velkoměsta, které drhnou kov, drolící se cihly a zesílené betonové zdi uvnitř klikatících se žil a chrání celý systém před zanesením šťávami, které jím protékají a ucpávají jeho zkornatělé tepny. Splachovači mají v popisu práce uvolňovat všechny nahromaděné nánosy. Protože kdyby to nedělali, brzy by vnější pokožka celého města nasákla jedem a město samotné by zemřelo.

Takhle by se to dalo říct poeticky, zatímco z pohledu splachovače byla celá věc mnohem přímočařejší: kydali sračky.

Wallace Fovargue takovým splachovačem býval a zůstal by jím i nadále, kdyby se ho jeho bývalý nadřízený a kolegové nezbavili. Jenomže oni se ho zbavili a stejně tak by ho nechtěli ani na ministerstvu zdravotnictví ani na jeho pobočce Zastupitelstva vnitřního Londýna. Problém byl v tom, že Wally Fovargue byl zapsán na černé listině, takže už nikdy neměl šanci dostat v těch temných, vlhkých vnitřnostech podzemního Londýna práci.

Už nikdy tu nebude pracovat, ne. Ale jelikož byl tím, kým byl - to, jak vypadal, a fakt, že byl splachovačem celý svůj život - byl Wally odsouzen zůstat tu napořád. Protože nevěděl, kam jinam by měl jít... a stejně, kanály a podzemní vedlejší silnice mu dokonale vyhovovaly. Protože (a s výjimkou ostatních splachovačů) v nich nežili žádní jiní lidé. A ani splachovači nechodili tam, kam chodil Wally, a zcela určitě tady nebydleli.

Wally už si to tam nahoře vyzkoušel. Moc se mu to nelíbilo; z hloubi srdce nenáviděl výlety z útrob města tam nahoru, které musel jednou týdně podnikat, aby si vyzvedl podporu v nezaměstnanosti. Pro ty rádoby státní zaměstnance, kteří mu dávky vypláceli, byl stejně jen dalším z mizerných flákačů. A možná ne pouze flákač, navíc i stvůra. Tlustonohá, dlouhoruká, hrbatá zrůda. A příležitostně, když čekal v omšelé, vykachličkované chodbě, která vypadala jako vchod na záchodky, zaslechl Wally šeptání ostatních životních ztroskotanců ve frontě u výplatního okénka se zesíleným jednostranným sklem v zatuchlé místnosti velikosti úklidové komory.

„To je ta zrůda," říkal ten šepot. „Divíš se, že je tenhle týpek bez práce? Bože, kdo by taky zaměstnal takového magora s takovým ksichtem?" A Wally ani na chvíli nepochyboval, že pokladní, kteří počítali a vypláceli mu jeho peníze - aniž by se ho kdy dotkli - a kteří nejevili jedinou známku emocí, si za těma svýma studenýma očima mysleli přesně to samé. Náš Wally byl prostě taková malá hříčka přírody. Ale na druhé straně se s ním nikdy nehádali, nikdy mu nenutili práci, o kterou nestál. I oni věděli, že si Wally práci nikdy nenajde a ani se mu žádnou nesnažili hledat.

Stačilo se na ně letmo podívat, když nedávali pozor, a tu myšlenku jste si mohli přečíst napsanou v jejich chladných očích a na ohrnutých nosech: Který člověk se zdravým rozumem kdy zaměstná takového ohavu? Jediná dobrá věc na tomhle byla ta, že mu vyplatili peníze a snažili se ho co nejrychleji zbavit. Nikdy nemusel vysvětlovat, proč si nehledá žádnou práci nebo jak to, že ještě pořád nemá žádné ,trvalé bydliště'.

Těch peněz nebylo mnoho, ale stačilo to; Wally z toho dokázal přežít, i když jen skromně. V tom bylo to kouzlo, nemuset splácet žádné půjčky, nemít střechu nad hlavou. Ve skutečnosti však měl Wally nad hlavou takových střech stovky, celé velkoměsto. Westminster, parlament, Bond Street, Mayfair, Anglickou banku, hotel Ritz, a dokonce i Buckinghamský palác! Několik nádherných, přepychových rezidencí. A spoustu zadků z řad smetánky, které kadily do hajzlíků a zásobovaly tak Wallyho podzemní svět.

Jenomže Wally nemínil tam nahoře ztrácet čas. Musel tam chodit, aby si vyzvedl své peníze, a jakmile je dostal - něco málo po deváté hodině každý čtvrtek ráno, protože se vždycky snažil být tam jako první - namířil si to se svým seznamem do nejbližšího supermarketu. Nejdříve jídlo, samozřejmě, pak šestibalení piva (o nedělích nepil), svíčky a baterie, jedny noviny (chtěl zůstat v obraze ohledně aktuálního dění) a nakonec svoje oblíbené časopisy... ty s nahatými děvčaty.

Wally na sobě měl to nejlepší, co vlastnil - což jen přispělo k tomu, že vypadal jaksi nepřirozeně. Kdyby byl oblečený jako pobuda, asi by si ho nikdo ani nevšiml. Jenomže v tom svém ,nedělním' oblečení vypadal divně - lidé se na něj dívali jako na orangutana v šatech. A to byla ta věc, kterou na světě tam nahoře nemohl vystát: fakt, že lidé zírali, často se smáli nebo rozpačitě odvraceli pohledy.

Byl - nebo alespoň podle Darwina mohl být - něco jako - produkt přirozeného výběru. Wallyho prapradědeček také býval tak trochu splachovačem (nebo jak se mu v jeho dobách říkávalo, čistič, jeden z dřívějších druhů splachovačů kanálů, kteří si vydělávali na živobytí tím, že sbírali různé odpadky), stejně jako jeho pradědeček, dědeček a otec před ním. Takže možná všechny tyto generace a roky strávené hrbením se u lopaty a seškrabáváním všeho možného se podepsaly na jeho genech. Protože on svým způsobem opravdu byl troglodyt.

Wally měl čtyřicet tři a plešatěl; kruh zmaštěných vlasů mu jako záclona visel z hlavy přes uši a zakrýval jeho poďobaný krk. Pouze nad hustým černým obočím měl vlasy přistřižené do kostrbaté ofiny. Na širokých ramenou mu hrály silné svaly, stejně jako na klátivých pažích a krátkých, obtloustlých stehnech. Díky svým krátkým nohám a zkřivené páteři měřil jen něco málo přes metr. Ideální výška pro práci v kanálech, které měly často průměr od devadesáti do sto dvaceti centimetrů.

Až na to, že on už tam nepracoval...

Jak k tomu vlastně došlo, proč ho vykopli? Byl to následek toho, co byl soud nucen nazvat ,nehodou', protože Wally byl jediným svědkem. Takže jak to bylo:

Splachovače, se kterým pracoval, to nasálo do vertikální žumpy a on se utopil v exkrementech. Ale protože tohle už byla za posledních devět měsíců druhá nehoda tohoto druhu (při té první našel jeden z jeho spolupracovníků smrt pod závalem shnilých cihel) a protože oba zesnulí byli známí jako šprýmaři, kteří čas od času škádlili toho hrbáče......ostatní splachovači s ním prostě odmítli pracovat. Protože ať už ze škodolibosti nebo jen tak mimochodem, všichni se občas do Wallyho naváželi, ale ani ve snu je nenapadlo dovolit Wallymu, aby si zašprýmoval s nimi. Jenomže splachovači nebyli jediní, kdo jej podezíral; také v soudním tribunálu se našlo několik skutečně zaujatých nedůvěřivců. Wallymu prošla dvojnásobná vražda pouze pro nedostatek důkazů. Alespoň do té míry, že zatím za své zločiny nijak nezaplatil, s výjimkou drsného zacházení ze strany ostatních splachovačů. Pche, nasrat a rozmazat!

Zdravotně na tom Wally taky nebyl zrovna nejlépe. Dvakrát onemocněl mírnou formou žloutenky a měl podezření, že se z krysí moči nakazil leptospirózou. Byl dobře informován o nástrahách svého životního stylu a věděl, že se tento virus zachytí v oděrkách a řezných rankách a postupně napadne mozek. A nebylo pochyb o tom, že mu v poslední době přicházely na mysl opravdu divné věci - no vlastně, ani ne tak v poslední době.

Začalo to možná před třemi lety, když byl ještě Wally splachovač. Tehdy, stejně jako dnes, měl lepší sluch než jeho kolegové a také jeho čich byl ostřejší. Začal v podzemním Londýně slyšet a cítit neobvyklé věci. Zvuky z míst, kde by nemělo být nic a nikdo, kdo by je vyluzoval, pachy, které neměly nic společného s pachem čpavku ani dusivých plynů ani důlního plynu ani s hnilobným zápachem všudypřítomného sirovodíku. Vskutku divné pachy... jako třeba mrtvolný zápach, přesto však živý, i když co to bylo za druh života, to si každý musel domyslet sám. Ale v každém případě, ty zvuky a zápachy vždy přicházely z míst, kam se nikdo nedostal, z neznámých, opuštěných nebo zapomenutých spodních vrstev úplně jiného, dávného podzemního světa. Místa, kde neměli Wallyho spolupracovníci co dělat a kam je to v žádném případě netáhlo.

Občas se mu také zdálo, že zahlédl pohyb, stíny - a opět v místech, kde by je vidět neměl. Stíny zde nebyly ničím neobvyklým; stačilo jen zapálit svíčku a ony se začaly pohybovat v rytmu třepotání plaménku. Ale ve světle svítilny, a obzvláště když se její paprsek někam zahleděl a přestal se pohybovat - například odložený na stole, když si chtěl Wally číst, nebo nad postelí, když se ukládal ke spánku - pak by se přece stíny měly uklidnit, neměly nárok na nějaký pohyb. Ale někdy... někdy si myslel, že se zkrátka hýbaly.

A že to byly opravdu divné stíny. Nebyly to žádné malé stínečky pobíhajících krys, ale mnohem větší, dokonce velikosti člověka a pohybovaly se velice plynule. S tím rozdílem, samozřejmě, že se lidé nedokážou přelévat z místa na místo...

Tak přesně nad tímhle přemýšlel Wally ve čtvrtek ráno, když si nesl tašku se zásobami potravin na další týden do úzké postranní uličky vedle Kleet Street, když vcházel do zahrady obehnané zdí, otevírající mu vchod do divočiny, a když si klekal na všechny čtyři, aby mohl zmizet pod kobercem ostružiní a hustého křoví. Na jih od něj protékala Temže a na východ se rozkládalo centrum Londýna. Řeka Fleet, ponorná řeka, která byla kdysi normálním povrchovým tokem, téměř neslyšně bublala přímo pod jeho nohama. A tam, pod tenkou vrstvou prachu a suchého listí, našel Wally viktoriánský poklop, jeden z četných vchodů do pozemního světa.

Tašku s nákupem si připnul k opasku a spustil se do tmy. Nohama našel příčku žebříku a na chvíli se zastavil, aby mohl nad hlavou přivřít ten starý poklop. Pak se těsně přitiskl ke zdi, aby se tam se svými shrbenými zády vešel, a pokračoval v sestupu.

Na první úroveň to bylo nějakých šest metrů kolmo dolů, pak se před ním objevil opravdový labyrint chodeb, ochozů širokých jako nákladové rampy, které se táhly podél kalných řek plných břečky, zdánlivě nekonečných kanálů s nízkými stropy a rezonujících, mlhou protkaných tunelů s rezivějícími slepými kolejemi... pak se spustil po vratkém žebříku, který mu pokaždé zbarvil ruce rzí, ještě níže. Znovu se objevily chodby, kanály, stoky a všechno ostatní. Trvalo mu dobrou hodinu a půl, než se dostal na místo, které nazýval svým domovem. Vzdušnou čarou to byl kousek - ale ve Wallyho sféře působnosti neměl tento směr žádný smysl - takže dostat se na místo znamenalo projít nekonečným, spletitým labyrintem.

Kdyby byl Wally předákem, vedoucím, byl by splachovačům ukázal taková místa, která jaktěživ neviděli! Ale aby se tam mohli vydat, museli by být odvážní, stateční a museli by mít fantazii, která by předčila jejich fantazii pozemskou. Protože oni tento podzemní svět vnímali pouze jako pracoviště, zatímco pro Wallyho to byl celý svět - jeho svět. A v něm se nacházelo několik výjimečných míst.

Vý-jímka, jo! A Wally se na těch posledních několika metrech tunelem, který vedl k jeho ,rezidenci', chechtal.

Ten tunel byl nedokončenou (ve skutečnosti sotva započatou) železniční tratí. Stále ještě tam byly krátké pražce dokládající používání manuálních vozíků při odvozu sutě. Kolejnice však byly vyjmuty, zřejmě aby mohly být použity při výrobě zbraní za války. Během druhé světové války bylo toto místo otevřeno a využíváno jako kryt proti leteckým útokům. Přístupové šachty byly později zasypány; ale zvlhlé cihlové zdi se stále ještě pyšnily několika roztřepenými plakáty z let 1943 a 1944, z nichž některé verbovaly nové muže, zatímco ostatní varovaly proti zrádcům z páté kolony.

Wally je vnímal jako svědky doby, kterou nikdy nepoznal, zato jeho otec si ji pamatoval zcela živě - až do chvíle, než ho skolila leptospiróza.

„Ty sirény vydávaly fakticky pekelnej randál," vyprávěl mu. „Pak nás ti starší honem spakovali, mě a tvou tetičku" (která teď žila někde v nějakém ,domově') „a mazali jsme pod zem. Jó, pro mě to bylo jako druhej domov, páč sme tam dělali a tak..."

No a pro Wallyho to bylo také něco jako cesta domů. Ve skutečnosti to byl pro něj jediný domov, který za poslední více než rok poznal - od té doby, co ho jeho domovník vypakoval, že ,strašil' ostatní nájemníky. Strašil je? Vždyť se na ně většinou ani nepodíval! Což však očividně stačilo.

Ale tady dole nebyli žádní zatracení, ufňukaní, užalovaní ,nájemníci'. Jen krysy a žáby, úhoři a komáři a pár menších netopýřích kolonií. Žádný svinský domovník, který by po něm chtěl činži. A co se týkalo lidí tam nahoře - nasrat a rozmazat!

Wally se vyhoupl na cosi, co bylo zřejmě zamýšleno jako nástupiště, pokud by tato linka a stanice metra byla někdy dostavěna. Nyní se ocitl uprostřed systému paprskovitě se rozbíhajících tunelů, žádný z nich však nevedl nikam daleko, a jeden byl dokonce stále ještě plný nerozbitných armádních paland. Tedy byl, když jej Wally objevil. Jednu z těch postelí si nechal, no a ty ostatní rozebral a naskládal na hromadu, aby získal více místa.

Už dávno navrtal hlavní potrubí, takže měl pro svou potřebu veškerou pitnou a užitkovou vodu; stejně tak tomu bylo s plynem na vaření. To bylo také bez problémů. Avšak elektrice se vyhýbal; nebyla pro něj nedostupná, ale raději se k ní nepřibližoval. S dráty to nikdy moc neuměl a stejně, slyšel, že prý si dokážou všechny neplatiče najít. Jeho oči byly ostatně dobře přivyklé šeru; několik svíček nebo slabá svítilna na baterie mu dokonale postačovaly. Nepotřeboval televizi, ale vlastnil malé rádio. Jeho anténu tvořilo osm set metrů drátu, jehož druhý konec byl připevněn k hromosvodu věže jednoho starého kostela blízko Moorgate. Pro Wallyho to znamenalo pořádný kus práce, ale stálo to za to. Měl překvapivě dobrý signál.

Olej na vaření? Žádný problém. Restaurace v centru města ho každý večer vylévaly tisíce litrů. Vlastně by se to dělat nemělo, ale dělalo se to. Tohle byla noční můra každého splachovače: seškrabávat a odstraňovat tuny té šlichty ze zdí a potrubí, dříve než ztuhne a stanou se z ní obrovské krápníky znemožňující veškeré práce. A lidé se pak mohli divit, že se krysí populace tak rozrůstá a tloustne!

Wally věděl, kde najde celé naleziště této hmoty. Krysy ohlodaly, co mohly, z těch žluklých, nechutných vnějších vrstev, ale hlouběji uprostřed to bylo docela čisté. Podobalo se to sýru, pomyslel si Wally: tvrdé a oschlé na povrchu, ale měkké uvnitř. Měl naběračku s dlouhou rukojetí, kterou se to dobře nabíralo. A taky to krásně vonělo, vším, co tam nahoře vařili. Párky a fazole se všemi orientálními příchutěmi...

A co se týkalo toalety: tři minuty kterýmkoliv směrem nebo i méně, pokud jste s tím moc nenadělali. Teplota? Ať byla tam nahoře zima nebo léto, tady dole byla teplota stále stejná, vždycky bylo přijatelně; stačily dvě přikrývky.

Takže měl suchý a bezpečný domov, stačilo už jen navštívit svůj harém. Dát svým slečnám vědět, že je zpátky doma, a postěžovat si, jak hrozné je to tam ,nahoře'.

Jeho dívky: byla jich celá galerie na stěnách tunelu vedoucího k jeho ložnici. Chtěl si jich pár vylepit i ve svém pokoji, ale to by ho příliš rušilo. Byl čas na spánek a čas na ty ostatní věci - tedy harém. No a ty byly na řadě nyní.

Wally se na tuhle chvíli těšil celé dopoledne, no a teď, když si sedl za svůj stůl (vyrobený z kartonu) a vytáhl si nové časopisy, začalo se jeho vzrušení stupňovat. Kdysi dávno existoval pánský časopis s názvem Playboy - ty ženy v něm bývaly nádherné a fotografie v tom časopise byly záměrně trochu neostré, měkké a lesklé, dokonce ,umělecké' v chlípném slova smyslu. Všechno tohle bylo už ale dávno z módy. Umění ustoupilo tvrdé pornografii. Ta tradice s plakátem na prostřední dvoustraně však přetrvala, snad už od prvopočátků.

Wally si stále ještě několik takových plakátů z Playboye nechával přilepených na stěně svého harému, ale sloužily mu jen když zatoužil po lásce, nejen po rozkoši. Byly to obrázky žen, které byly schopny milovat (pokud by toho byl schopen i on a pokud by ho některá chtěla), ne coury s roztaženýma nohama, které se ještě navíc rozevíraly prsty, aby si je mohl každý pořádně prohlédnout! Smutným faktem však bylo, že většina ,dam' ve Wallyho harému byla spíše z té druhé skupiny. Neboť láska ho minula, aniž by si ho vůbec povšimla, a vše, co mu zbylo, byla touha.

Rozbalil časopisy, položil na stůl, otevřel je přímo na prostřední dvoustraně a prohlížel si je ve světle svítilny a svíčky. Když zíral z bezprostřední blízkosti na místa, která byla pro většinu žen těmi nejintimnějšími, v koutcích úst se mu začaly shromažďovat sliny. Na těchto obrázcích si je mohl dobře prohlédnout a vlastně nahlížet přímo do nich. Mohl se na ně dívat, dotýkat se jich svými třesoucími se prsty a svou vzrušenou myslí, ale nikdy by se nebyl schopen dostat do nich, ba ani se k nim přiblížit ,osobně'. Nicméně vždycky existovala druhá nejlepší varianta - což ve Wallyho případě byla jediná reálná možnost, jak uspokojit nezbytné potřeby.

„Nejlepším přítelem muže—" říkal si, zatímco spěchal s kelímkem lepidla, štětečkem, svými novými přítelkyněmi a pulzující erekcí, kterou ho najednou spontánně vybavily, do svého harému „—je jeho stará dobrá pravá ruka!" A s baterkou pevně zasunutou do škvíry ve zvětralém zdivu Wally rychle přilepil své nové odalisky.

Pak vzal svítilnu do levé ruky a začal si zkušenými pohyby honit svého tlustého, žilnatého ptáka. Nejdříve namířil svou baterku na jednu fotografii, pak na další a pak se pomalu začal otáčet kolem své osy, aby zabral celou svou galerii. Věděl, že tohle mají jeho slečny rády: že se s nimi dělí o své city rovným dílem, bez toho, že by dával některé z nich přednost. Ale když se takhle otočil jednou dokola, vrátil se ke svým ,nejčerstvějším' rekrutkám. Znovu zasadil svítilnu pevně do zdi tak, aby se nehýbala a on mohl vyvrcholit. Jenomže k tomu už nedošlo. Neboť najednou...

V koutku Wallyho zorného pole, kde by nic nemělo být, se mihl stín. A zatímco se paprsek světla ve škvíře zdi ani nepohnul, ten stín se pohyboval stále, přeléval se - vrhalo ho něco za Wallyho zády, něco, co postupně zastiňovalo kužel světla svítilny.

Jak tam tak stál jako opařený, neustále svírající svůj rychle ochabující penis, ta bizarní postava - nebo stín nebo tmavá skvrna - úplně zatarasila zdroj světla a ponořila Wallyho dámy i samotného Wallyho do tmy. A za ním se něco strašného nadechlo, jen centimetry od jeho napjatých uší!

Na nohou jako by z gumy se Wally otočil, vzhlédl, spatřil...

A tam, osvětlena chatrným světlem baterky, v jeho blízkosti, stála černá, neuvěřitelná silueta. Její rudé oči mrkly, když si z blízkosti prohlížely Wallyho. Pak se objevila ruka - nebo něco připomínající ruku - a zastavila se na Wallyho rameni. Wally sebou neskutečně trhl.

„Ach, ne!" ozval se hluboký, temný hlas znějící jako bublání jedné z Wallyho stok. „Uklidni se, můj synu, mě se bát nemusíš. Protože my dva jsme si velice podobní. Pozoruji tě už dlouho: jak se ponižuješ, schováváš ve tmě jako mol, noční můra - dokonce jako žába na Hvězdné straně nebo jako já - protože jsi ohavný. Ale věř mi, v žádném případě nejsi ten nejohavnější."

A ten stín se pohnul na stranu, až na něj padl kužel světla z baterky. Pak svou tvář nastavil z profilu tomuto světlu, tázavě nahnul hlavu na stranu, otevřel své rudé oči dokořán, zaskřípal svými neuvěřitelnými čelistmi a vyloudil takový úsměv, že se Wally—

—že se Wally jednoduše poroučel k zemi...

Část druhá

Náznaky

VII

Jedna a jedna jsou přece dvě

Ben Trask vstával pozdě. Když se umyl, oholil a oblékl, zapsal si několik rychlých poznámek a vydal se po schodech dolů do hotelu, aby si dal snídani (kávu, dvě topinky a vařené vejce, jako obvykle), když tu mu zazvonil telefon. Byl to zodpovědný ministr; jeho hovor byl přepojen přes dozorčího, takže byl kódován.

„Pane Trasku," začal, „mluvil jsem s ředitelem banky Bürger finanz gruppe a podařilo se mi vás dostat z pěkné šlamastyky - už zase!"

„Takhle brzy?" Trask pohlédl na své hodinky - v Londýně ještě nebylo ani 9.30 - ale ve Švýcarsku samozřejmě začínali den o hodinu dříve.

„Ranní ptáče dál doskáče, pane Trasku. Ale musím vás opravdu požádat, abyste na své lidi trochu lépe dohlédl. Samozřejmě vím, jak je vaše práce důležitá, ale—"

„Ale... nemyslím si, že to víte," skočil mu Trask do řeči. „Protože kdybyste to věděl, měl byste na práci lepší věci než ze mě tahat omluvy, zejména když jsem ještě ani neposnídal. A když je řeč o tahání jiných ze sraček, jak hluboko si myslíte, že byste v nich vy a s vámi i zbytek světa byli, nebýt mých lidí? Fajn, možná byl někdo z nich příliš ,horlivý' a trošku to neodhadl. Pokáral jsem ho, ale současně jsem mu pogratuloval. Co vy na to, schvalujete to? Pokud ano, neostýchejte se a svěřte se mi. A jestli ne, jsem otevřen návrhům. Vždycky mě můžete poslat do penze, nebo ne?"

Po krátké pauze se ozvalo: „To musíte vždycky všechno brát tak osobně?" Ministrův hlas zněl stále klidně, ale nyní mnohem chladněji. „Myslím, když jde o vaše lidi, pane Trasku. Včera večer jste zněl takřka omluvně."

„Včera večer jsem byl velice unavený," odpověděl Trask. „A tím myslím tři roky úporné práce - i když vám se možná zdá, že se nic moc nestalo, že jsme si jen hráli a dělali povyk pro nic za nic. Možná jste si zvykl, že ty stvůry jsou tu, a protože právě teď nic moc nepodnikají, hrozba, kterou představují, se nezdá tak velká. Ale to, že tady byl na chvíli klid, ještě neznamená, že je po všem - na vlastní kůži jsme se o tom přesvědčili v Austrálii. A ano, beru si věci příliš osobně, když jde o moje lidi. Je to něco, čemu se říká loajalita. Někdy byste si ji měl vyzkoušet. Kdo ví, možná by mohla být nakažlivá."

„Pane Trasku, teď mě urážíte!"

„Já to vidím obráceně," nesouhlasil Trask. „Byl jste snad vy se mnou v Austrálii, bojoval proti těm zatraceným upířím vetřelcům z jiného světa? Viděl jste snad, jak tam umírají lidi roztrháni na kusy v jejich pitomých pastech? Byl jste to vy, kdo - no, jak jste to říkal? - ,mě dostal z pěkné šlamastyky', když už to vypadalo, že jsem dalším na seznamu mrtvých? Zatraceně, ne, nebyl jste to vy, byli to moji lidé. Ale vy... vy jste si ani nenašel čas, abyste nám řekl, že jste rád, že jsme se vrátili všichni zdraví a v pořádku. A teď očekáváte, že se budu plazit jen proto, že jste mě ,dostal z pěkné šlamastyky'? Samozřejmě že si to beru osobně!"

Znovu bylo chvíli ticho a pak: „Ano, máte pravdu, že jsem vám ještě negratuloval za dobře odvedenou práci v Austrálii," řekl ministr. „Takže mi dovolte, abych to udělal nyní. Jen vás žádám, abyste si uvědomil, že tak, jak teď hovoříte vy se mnou - nebo spíše, jak byste se mnou měl hovořit - budu se muset i já zodpovídat těm, kteří jsou nade mnou. Ale někdy je to hodně těžké. Jak sám dobře víte, řídím naše bezpečnostní služby, pane Trasku, a to znamená, že pracuji stejně ve skrytu jako vy. Když se vynoří nějaké pobočky s nálepkou ,mezinárodní' a jsou v tom namočeni moji lidé - a vy mezi ně patříte - pak jsem náchylný být stejně tak rozrušený jako vy. Máme oba stejně náročnou práci, to vás ujišťuji."

Rozrušený, pomyslel si Trask. Jen rozrušený! Angličtí gentlemani z horních tříd a jejich lhostejnost! Nicméně musel se usmát, protože věděl, jak jsou ministrova slova pravdivá. „Velké blechy mají na svých bedrech přisáté menší blechy, které je koušou," prohlásil, načež se mu dostalo reakce od jeho nadřízeného v podobě zachechtání.

„A vím, jak to pokračuje," odpověděl ministr. „A ty malé blechy mají na svých bedrech ještě menší blechy a tak dále a tak dále."

„A funguje to i naruby, že ano?" opáčil Trask. „My, malé blechy musíme být opatrné, když ty velké koušeme, pro případ, že by se cítily dotčeny a chtěly se nás zbavit. Dobře, takže díky, že jste nám pomohl.. "A po chvíli dodal: „Můžu tedy počítat s tím, že ředitel Bürger finanz gruppe nebude informovat jistou ,charitativní organizaci' o narušení bezpečnosti - nebo lépe řečeno ,etikety'?"

„Ano, to můžete," odpověděl mu ministr. „A také, pokud se skrze tento zdroj uskuteční ještě nějaké další financování, byl jsem ujištěn, že nás informují předem."

Trask se zaradoval a ani se nesnažil skrýt své nadšení. „A pomůže nám to? Chápejte, my nevíme, kde ta charitativní organizace sídlí. Ve kterém městě, ve které zemi? Chtěl bych být u toho, až se ty peníze budou vyplácet. Mohli bychom je vystopovat až k našemu... no, pro tuto chvíli mu říkejme ,náš muž'. Nebo možná ještě lépe, ,náš cíl'. Jeden z našich cílů."

„Ne," odpověděl ministr. „Všechny švýcarské banky jsou na tyhle věci stále ještě velice úzkostlivé - na svoje pokladnice? Dalo by se to přirovnat pouze ke vztahu mezi pacientem a lékařem. Naprostá diskrétnost. Ale každopádně, přeji hodně štěstí ve všem, co jste vystopovali."

„Co stopujeme," opravil ho Trask. „Ještě jsme je nenašli. A když jsme u toho, čeká na mě má snídaně a za necelou hodinu mám poradu. Děkuji, že jste mi zavolal, když už ne za vaše varování."

„Nic si z toho nedělejte," řekl ministr. „Ale držte si, prosím vás ty vaše snaživce na uzdě, ano?" A než mohl Trask cokoliv odpovědět, zavěsil. Jako zodpovědný ministr měl rád poslední slovo.

Och, nezapomenu, řekl si Trask sám pro sebe, čímž měl na mysli, že je mu to fuk. Pak, na jedné straně trochu rozčilený a na druhé potěšený, přestal myslet na problémy pobočky E a šel si dát svou pozdní snídani...

Cestou na poradu do menší zasedací síně vedle koordinační místnosti potkal Trask Millicent Clearyovou a odvedl si ji stranou. „Dnes ráno mi seshora umyli hlavu," oznámil jí. „Ale alespoň nám trochu ulehčili od našich kritiků. Promluvíme si o tom později. Teď mě spíš zajímá, jestli jsi už přemýšlela nad tím, kde by mohl být Malinari?"

Mezi nimi se kolem dveří snažil protáhnout Jimmy Harvey. „Nemůžu si pomoct, ale vyslechl jsem váš rozhovor," řekl tichým hlasem, když se přimísil do jejich hovoru.

„Kterou část z toho?" Trask ho přejel očima od hlavy k patě. „A co jsi k sakru prováděl? Měl jsi špatnou noc, nebo co?"

Harvey vypadal skoro jako trpaslík. Malý, podsaditý muž, vysoký asi sto šedesát centimetrů, jeden z těch geniálních počítačových expertů, který společně s Millie - téměř dostal včera večer Traska do maléru. Měl kolem pětadvaceti let, ale už teď mu řídly vlasy, nicméně se svými dlouhými licousy a hustým obočím se mu to dařilo docela úspěšně maskovat; jeho oči byly vodnatě šedé a Traskovi ve skutečnosti připomínal chytrého, občas i škodolibého skřítka. Právě teď však měl pod očima kruhy, obličej měl vrásčitý a pobledlý a jeho oblečení vypadalo, jako by v něm spal.

Zakryl si rukou ústa, zívl a pak odpověděl na Traskovu otázku: „Včera večer, když Millie odešla si s vámi popovídat, zůstal jsem ještě na chvíli v koordinační místnosti - no, vlastně trochu déle. Šel jsem na kutě až někdy ve tři ráno. Měl jsem práci... řídil jsem se vašimi pokyny, investoval jsem trochu více času, jak jste nás žádal. No, než jsem šel spát, nacpal jsem nějaké informace do extrapů. Dnes ráno, když jsem se vrátil do koordinační místnosti, mi ty přístroje vyplivly pár zajímavých nápadů."

Když se Harvey odmlčel, Trask se podíval za něj, do zasedací místnosti. Všichni ostatní už tam byli; seděli za velkým, oválným stolem se zápisníky a pery v ruce. Byli tam Ian Goodly, David Chung, Paul Garvey a John Grieve. Všichni dlouholetí členové pobočky E; jak se říká ,vyšší sesse'.

Jediný člověk, který zde nebyl - a který by tady opravdu měl být - byla Anna Marie Englishová, ale ta byla na Hvězdné straně. A samozřejmě Zek, neboli paní Trasková, jak ji všichni znali. Ale Zek už nikdy nikde nebude, nebo pokud ano, pak někde, kam se nikdo neměl šanci dostat. Alespoň Trask určitě ne...

Ostatní, kteří nebyli členové původního týmu, byli Liz Merricková (ta tu byla kvůli jejímu spojení s Jakeem Cutterem) a Lardis Lidesci (ten hlavně proto, že měl ve zvyku tu a tam vpadnout do debaty svými bystrými, intuitivními připomínkami). Jimmy Harvey byl nováček; byl zde za všechny ostatní techniky.

„Pojďme se k nim přidat," prohlásil Trask. „A můžeme začít u tebe, Jimmy." Všichni se usadili, Trask v čele stolu. „Dobré ráno," pozdravil ostatní a pak přešel rovnou k věci. „Začneme Jimmym. On a Millie pracovali, ehm, tajně, na něčem, co má obrovský potenciál. A vypadá to, že přišli na něco doopravdy užitečného. Ještě jsme to neprobádali, ale děláme na tom. Proto jsme tady - abychom dokončili to, co oni začali. Takže všichni zapněte mozky a poslouchejte, co nám chce Jimmy sdělit. Jimmy?"

A unaveně vyhlížející Jimmy začal. „Millie a já jsme včera večer tak trochu, ehm, lovili v zakázaných vodách - vlastně jsme pytlačili. Pan Trask se k tomu třeba vyjádří později." Podíval se s obavami na Traska, pak na Millie a rychle pokračoval: „Nebo možná ne. No, každopádně jsme zúžili Malinariho možný výskyt na několik málo zemí a ty jsem později zadal extrapům společně s dalšími informacemi, které jsme získali v Austrálii. To už bylo ale pozdě v noci, takže jsem nečekal na to, až co zjistí počítač. Ale dnes ráno—"

„Počkej!" zastavil ho Trask. „Myslím, že nám všem pomůže, když se na to budeme dívat komplexně. Takže jaké byly ty informace, které jsi zadal do počítače ohledně našeho pobytu v Austrálii?"

Harvey pokrčil rameny. „No, za prvé tam bylo spojení s Brucem Trennierem. Byl to Australan, tedy Novozélanďan, což vlastně vyjde nastejno. No a pak je tady fakt, že australské tropy jsou místem, kde bychom normálně Malinariho nikdy nebyli hledali. No a protože jsem počítači zadal Trennierovo jméno, připadalo mi logické zadat tam jména i těch ostatních, kteří se tenkrát také ztratili v tom útulku, když sem přišli Vampýři. Takže jsem tam z našich souborů naklepal údaje o Andrem Cornerovi a Denise Karalambosové. No a nakonec jsem mu nařídil, aby mi zjistil podrobnosti o místech, která zahrne do svého užšího výběru."

 Corner a Karalambosová," zamračil se Trask a Millie Clearyová se do toho vložila:

 „André Corner byl psychiatr z Harley Street a specializoval se na děti a dospívající mládež," řekla. „Už dávno byl velice dobře zajištěn a chtěl se tedy nějak odvděčit. Jeho dospívající syn zemřel na silné předávkování a Corner si sám sobě uložil pokání - zřejmě proto, že svého syna zklamal - v podobě práce dobrovolníka v útulku a pomoci všem těm mladým Rumunům."

Trask přikývl. „Ano, už si vzpomínám..." Zřejmě by bylo těžké na takovou věc zapomenout, ale Trask ze své mysli vymazal mnohé detaily z té doby. „A Denise Karalambosová byla—?"

„Byla pediatrička z Atén, další z dobrovolníků," podotkla Millie.

Teď už se věci začaly spojovat v jeden celek a Trask - a pravděpodobně i všichni ostatní - pomalu chápali, kam tahle debata směřuje.

„Jak to, že tyhle věci - tahle jména a detaily - nebyly v počítači už dávno?" chtěl vědět Trask.

„Byly tam," odpověděl Harvey. „Ale extrapy nejsou programovány k tomu, aby počítaly s dohady. Pracují jen s danými fakty a my jsme jim pokládali nesprávné otázky."

A lokátor David Chung k tomu dodal: „To je pravda. Místo toho jsme jim popisovali Hvězdnou stranu a prostředí, ve kterém tam žili, a snažili jsme se předpovědět, kde by se Vampýři mohli v našem světě cítit nejlépe jako doma. Bylo by bývalo lepší, kdybychom se raději zamysleli nad tím, kam je s největší pravděpodobností mohli zavést jejich pobočníci!"

„Takže," přidal se lan Goodly. „S čím přesně přišel ten tvůj extrap, Jimmy?"

A Harvey řekl: „Zadal jsem počítači země, které jsme společně s Millie vytipovali: Itálii, Řecko, Švýcarsko a některé jihoamerické státy. Také jsem tam přidal Malinariho společně s Trennierem, kteří působili v Austrálii. Zbytek už byl jednoduchý. Kdybych byl počkal ještě nějakých deset minut, měl bych výsledek už včera v noci."

„Řecko!" vykřikl Trask a udeřil při tom do stolu tak, že se všichni polekali. „To je to místo, kam odešel Malinari za jedním ze svých krvelačných kolegů - Szwartem nebo Vavarou - do Řecka. Vzal si Trenniera a ten jej zavedl do Austrálie, kde si pak vybudoval svůj opěrný bod. A co se týče té ubohé ženy, Denise Karalambosové, ta by zase byla skvělou průvodkyní po Řecku. Ale pro kterou z těch stvůr, Vavaru nebo Szwarta?"

„Vavaru," ozvalo se zabručení Lardise. „Teď už to začíná dávat smysl... nebo alespoň většina z toho... anebo jsem já zatracený hlupák!"

„Fajn," prohlásil Trask znovu. „Zklidněme trochu tuto debatu, dejme jí nějaký řád, i když přiznávám, že sdílím vaše nadšení. Takže, Jimmy, s čím tedy přišel ten extrap?"

„Trefili jste se napoprvé," přikývl Harvey. „Je to Řecko. Tedy s velkou pravděpodobností. Nicméně ten přístroj nebyl schopen spojit slečnu Karalambosovou s žádným z Vampýrů a nedokázal ,odhadnout', který z nich se tam nachází..." Odmlčel se a jeho oči sklouzly k Lardisovi. „Tak proč se domníváte, že je to zrovna Vavara?" Najednou byl Lardis středem pozornosti všech přítomných.

„Proč? Protože slečna Karalambosová je slečna!" odpověděl starý Lidesci. „Protože je to žena! A podle pra— hm, pra— no - podle starých legend Sluneční strany Vavara vždy dávala přednost společnosti žen. Och ano, měla své muže... no, pro více účelů." (Trochu naklonil hlavu, aby se letmo podíval na Liz a Millie.) „Také aby bojovali v bitvách a tak. Ale pokud šlo o společnost, byl dvůr Vavary složen výhradně ze samých žen. Ona si s nimi dokázala pohrávat stejně jako s muži."

„Vládkyně Vavara!" vydechl Trask. „Vavara společně s Malinarim. To je příležitost pro nás zabít dvě mouchy jednou ranou."

„Žádná vládkyně, ne," zavrtěl hlavou Lardis. „Žádná vládkyně Vavara, jen Vavara. Opovrhovala tím titulem, protože ona, více než kterákoliv jiná Vampýrka, věděla, jak je její titul zavádějící. Jestli máte pravdu a ona je v Řecku, mám dojem, že se chytáme postavit té nejhorší možné kombinaci upířích sil. Malinarimu s jeho mentalismem a Vavaře s jejím hypnotismem. Ať už budete chtít podniknout cokoliv, nikdy nepodceňujte Vavaru jen proto, že je to žena. Ti, kdo je poznali, ať si vzpomenou na Wrathu Povýšenou, Uršulu Ze skal, Zindevaru Babí mízu a tu nejhorší ze všech, Devetaki Lebku. To také byly ,ženy'!"

„Díky za připomenutí," poznamenal Trask. „Ale ještě před chvílí ses nazval zatraceným hlupákem. Proč?"

„Protože, jak jistě víte, jsem Řecko navštívil osobně! Než jste mě povolali do Austrálie, byl jsem tam, v Řecku. Mluvil jsem s Cikány, s jejich starým náčelníkem, Vladim Ferengim. Prokletí Ferengiové! Už to samo o sobě mi mělo napovědět, že něco není v pořádku. Znali její nákazu - té dívky, kterou pohřbili se stříbrnými mincemi na očích - ale někdo považoval za nezbytné ji znovu vykopat a vrazit jí do srdce dřevěný kůl. Kdo jiný myslíte, že by ji vykopal než ten, kdo ji vampyrizoval? Kdo jiný než ten, kdo se snažil zakrýt stopy, he?"

„Máš pravdu," souhlasil Trask. „Všechno tohle dohromady dává smysl. Ale nemusíš se obviňovat za to, že jsi nepoznal to, co se teď zdá být zřejmé. Tím, že ty sám jsi kočovný Szgany, ocitl ses prostě příliš blízko problému, to je vše."

„A Vladi společně s jeho lidmi tam byli jen proto, že hledali jedno z jejich ,zvláštních míst', jednu z Bran!" dodal Lardis.

Trask přikývl. „Nebo někoho, kdo se nedávno dostal z Brány ven. Starý Vladi a ten jeho nos ,vyčenichal' Vavaru, ale nemohl ji najít, protože ona nebyla tím ,velkým vládcem', kterého hledal. On a jeho lidi nenašli Vavaru, ne, ale teď mi připadá více než pravděpodobné, že ona našla je!"

Nyní už všichni ostatní účastníci porady střídavě zírali na Lardise a na Traska; a ten pochopil, že zřejmě neví, o čem mluví. Rychle jim vysvětlil, co se Lardisovi v Řecku přihodilo, a pak řekl: „Takže máme několik záchytných bodů, na které se můžeme zaměřit - můžeme začít třeba Vladim a Ferengiovými. Potřebujeme vědět, kde byli těsně před tím, než ta dívka onemocněla - ať už byla její nemoc jakákoliv, protože v tom směru si ještě nejsme stoprocentně jisti. Máme důvodné podezření, ale jisti si nejsme."

Znovu se do toho vložil Chung: „Zatraceně! Chcete něco vědět? Ze všech míst, na něž jsme se zaměřili já i ostatní lokátoři, je Řecko jedinou zemí, kterou jsme vynechali. Je příliš blízko Rumunsku a to se zase nachází příliš blízko Rusku. V Rumunsku se odjakživa nacházel myšlenkový smog, který lpěl na starých místech jako... jako nějaký druh mentální radioaktivity. A co se týče opravdové radioaktivity: no, Rusové se odjakživa zbavovali svého odpadu tím, že jej shazovali do Černého moře, takže kdykoliv se teď pokouším něco tímhle směrem zachytit, jediné, čeho se mi dostane, je bolest hlavy! Takže dokonce i kdybych se o to pokusil, absolutně bych neměl šanci v tom smogu zachytit Vavaru nebo kohokoliv jiného."

„A co kdybys tam byl osobně?" zeptal se Trask. „Co kdybys byl v samotném Řecku? Co potom?"

„Čím blíže, tím lépe," odpověděl Chung. „Dokonce i slepý muž pozná, když šlápne do něčeho nepříjemného. Budeš sestavovat tým?"

A než mohl Trask odpovědět, vmísila se do toho Millie Clearyová: „Já jsem ten, kdo jej našel - myslím Malinariho. Nemyslíš si, že nastal čas, abych také dostala šanci pracovat v terénu?""

Nyní se pozornost týmu upřela na Millie a Traskovi nezbylo než souhlasit: „Má pravdu. Její metody jsou možná trochu neobvyklé - nebo bych rovnou měl říct nelegální - přesto jsou Millie a její spolupachatel pan Jimmy Harvey těmi, kteří zaměřili náš cíl. Nebo nám alespoň ukázali, kterým směrem hledat. Ale ještě jsme přesně neurčili Malinariho polohu." A rychle zamluvil svůj rozhovor s Millie z minulé noci.

  Na to se ale Millie znovu ozvala: „Takže, jelikož víme, nebo se s největší pravděpodobností domníváme, že jsou Malinari s Vavarou v Řecku, zužuje nám to počet bank, které mohly poukázat svou částku na tu charitu, je to tak? Dá se nějak zjistit, se kterou řeckou bankou spolupracuje Bürger finanz gruppe?"

„Dobrý nápad," souhlasil Trask, „ale problém je v tom, že se mi sotva podařilo uchlácholit zodpovědného ministra ohledně našeho posledního pátrání! Ale... možná jste přece jen na něco narazili. Nemyslím si, že se v tomhle ohledu posuneme nějak závratně kupředu - kvůli naprosté diskrétnosti švýcarských bank a tak - ale čeho bychom mohli využít, je naše dobrá spolupráce s Řeckem. A já myslím, že znám jednoho takového muže."

David Chung si byl moc dobře vědom, o kom že to Trask mluví. Od dob té události s Janošem Ferenczym na Rodu a ostatních řeckých ostrovech uplynul už nějaký čas, nicméně od té doby zůstali v kontaktu s někým, kdo jim byl nenahraditelnou oporou. Blízký přítel pobočky E, řecký policista - nyní inspektor policie v Aténách - jim jistě poskytne své služby a veškerou podporu, kterou budou potřebovat. Možná bude dokonce chtít být vedoucím celé akce. Chung si byl tedy docela jist, ale stejně se zeptal: „Máš na mysli Manolise Papastama?"

Trask přikývl. „Přesně toho. Hned jak skončí tato porada, mu zavolám a zkusím se s ním nějak domluvit. Uvidíme."

„A jak to všechno zvládneme?" namítl John Grieve. „Já vím, že je na to ještě brzy, ale jaký je plán? Pokud už vysíláme jeden tým do Austrálie a chceme, aby někdo zůstal tady, na velitelství a udržoval pobočku v normálním provozu - dobrý Bože! Nemůžu uvěřit, že jsem právě řekl ,v normálním provozu?' - nemyslíte si, že nás na ně bude dost málo? Na Malinariho a Vavaru najednou? S takovou budeme muset vymyslet nějaké taktické uskupení! Nebude jednoduché je dostat, i když je najdeme. A navíc v Řecku... dokonce i s tím řeckým partnerem na naší straně nemůžeme očekávat stejnou podporu jako v Austrálii."

Trask opět přikývl. „Ano, ještě je brzy. Ale čas, jak se říká, běží jako splašený. Takže máš pravdu, čím dříve vymyslíme nějaký plán - detaily doladíme později - tím lépe. A když je řeč o detailech, náš ověřovací australský tým se bude muset taky ještě sehrát: potřebujeme stopaře, telepata a to by možná mohlo stačit. Naši australští přátelé dodají posily, pokud budeme nějaké potřebovat. A pokud jde o řeckou akci: zase máš pravdu. Musíme být opravdu silní - no, hned, jak zjistíme, kam se vlastně máme vydat."

„Asi bychom měli začít s Vladim Ferengim a jeho lidmi," zabručel Lardis Lidesci. .„Protože až zjistíme, kde se nacházejí—"

„—budeme i my vědět kam jít," dokončil Trask za něj. A pak se podíval na Davida Chunga: „Je Bernie Fletcher ve službě?"

„Všichni jsme ve službě!" připomněl mu Paul Garvey. „Několik lidí je ve službě na ambasádách, ale zbytek je tady, na velitelství. Chtěl jsi, abychom se trochu zamysleli a udělali něco navíc, takže na tom pracujeme."

„Pojďme tedy do koordinační místnosti," řekl Trask a zvedl se. „A po cestě můžete někdo sehnat Bernieho."

„Moment!" zvolal Garvey a jeho obličej se na chvíli zkřivil a pak řekl: „Bernieho už nepotřebujeme hledat," prohlásil a výraz v jeho tváři se vrátil zpět do podoby, kterou všichni znali. „Už ho mám. Je na cestě do koordinační místnosti."

Paul Garvey byl telepat. Když použil svoje schopnosti, jako to udělal před chvílí, nebyla to zrovna hezká podívaná. Musel se soustředit; „Všechno záleží na tom, jak se koušete do rtu," vysvětloval často, i když v tom nebyl nikdy ani náznak humoru.

Byl vysoký, dobře stavěný a navzdory svým padesáti šesti letům stále zdatný. Býval i pohledný, to bylo ale před tím, než se vydal proti jednomu z protivníků Harryho Keogha, nekromantovi Johnymu Foundovi, a v boji ztratil většinu z levé části svého obličeje. To už bylo nějakých dvacet let. Tehdy a od té doby ještě několikrát na něm zapracovalo několik nejlepších plastických chirurgů, takže vypadal přijatelně - ale opravdová tvář je tvořena něčím víc než jen masem odřezaným z jiných částí těla. Jeho znovu obnovené rysy byly sestaveny z živé tkáně, to ano, nicméně svalstvo na levé straně nepracovalo stejně jako to na té pravé. A dokonce ani po všech těch letech mu nepracovaly nervy tak, jak by měly. Paul se uměl usmát pravou stranou obličeje, ale ne levou, a i když na to byli ostatní ESPeři zvyklí, smíchu se raději vyhýbal... a také všem dalším výrazům tváře.

Bernie Fletcher už čekal v koordinační místnosti, když tam ostatní dorazili. Byl to statný muž, sto osmdesát centimetrů vysoký, intuitivní lokátor, jehož talent byl ideálním terčem pro stopaře v tom smyslu, že působil oběma směry: on byl lokátorem, ale na druhou stranu bylo jednoduché ho odhalit. Telepaticky nadaní členové pobočky - ve skutečnosti všichni Traskovi ESPeři - nikdy neměli moc práce si Bernieho najít; jeho mentální aktivita byla jako magnetická střelka kompasu a ostatní telepati mu dokonce dokázali poslat jednoduché instrukce, které obvykle odeslali přímo do jeho mysli, pokud to byly ,urgentní' podněty. Občas dokonce i poznal autora a pak se automaticky řídil jeho instrukcemi, i když někdy nevěděl, co se ve skutečnosti děje. Jako například nyní.

„Co se stalo?" zeptal se, svraštil čelo a jeho zelené oči se zúžily, když se Trask a jeho družina přiřítili do koordinační místnosti.

„Potřebujeme tě," prohlásil Trask. „Potřebujeme se na něco podívat, jestli to zvládneš."

„Cože?" zamžoural očima Bernie. „Co se děje, šéfe? Proč jsem tady?" Ti ostatní už zcela zřejmě tušili, co má Trask na mysli, ale Fletcher do celé věci ještě nebyl zasvěcen.

„Mapy," řekl Trask a ukázal na velkou obrazovku na stěně. „Mapy Řecka. Ty nejpodrobnější, které máme."

Ale David Chung se do toho vložil: „Pane?" což přilákalo Traskovu pozornost. Lokátor měl stále ještě ve zvyku oslovovat před mladšími členy pobočky Traska pane.

„Ano?" Trask se na něj podíval.

„Požádal jste mě a Iana, abychom zařídili speciální místnost s mapami. Možná bychom se měli vydat o troje dveře zpět. Bude to rychlejší a jednodušší."

„Zaveď nás tam," poručil mu Trask.

Když se za nimi zavřely dveře koordinační místnosti, hrstka ESPerů a techniků, kteří tam zrovna pracovali, vzhlédli, pak se podívali jeden na druhého a znovu se sklonili ke své práci.

Na opačné straně dveří se Paul Garvey postavil vedle Traska a řekl: „Bene, to jádro týmu, o kterém jsi mluvil? Mám na mysli tady, na pobočce. Chtěl bych být jeho součástí."

Trask věděl, kam tím míří. Garvey do toho před nějakými dvěma lety praštil a jeho manželka teď byla několik týdnů před porodem. Mimoto byla slepá, což z nich dělalo ideální pár. Dokázala vnímat jeho telepatické vlny, takže v Paulovi našla svoji novou naději; dokázala ,vidět' skrze jeho oči, jeho nadání. A on se při ní naopak nemusel starat o svůj vzhled; našel zkrátka průchod pro své dlouho zadržované emoce.

„Nedělej si s tím starosti," řekl mu Trask, když Chung otevřel dveře do místnosti, kterou sdílel společně s Ianem Goodlym. „Už teď jsi na mém seznamu skupiny týlového zabezpečení. Ty, Bernie, John Grieve a—" Ale Millie Clearyová tam byla, stála hned za ním a dívala se na Traska tím svým pohledem. A tak mrzutě pokrčil rameny a dokončil větu: „—Och, a jeden nebo dva další. Možná."

Bernie Fletcher vyslechl jejich rozhovor. „Co se děje?" obrátil se k Traskovi, zatímco se ostatní tlačili kolem nich do místnosti. „Já tu zase mám zůstat? Zase? Proč já?"

„Ty víš, proč zrovna ty," řekl Trask. „Malinari je mentalista - osvědčený mentalista - a má obrovskou moc. Kdyby ses ocitl v jeho blízkosti, dokázal by tě nasát jako vysavač. Jen si to přiznejme, Bernie, čouháš v metafyzickém éteru jako bolavý palec. Vždyť ty v noci úplně svítíš! Jistě, můžu tě použít, abys odhalil polohu těch Cikánů, ale nebudu riskovat, abych tě nasazoval někde v blízkosti Nephrana Malinariho."

„Myslíš si, že bych snad chtěl tebe a tým nějak nechat na holičkách?" Bernieho obličej se uvolnil a jeho výraz byl najednou mrzutý.

„Ne, ty ne," odpověděl Trask, „ale tvoje schopnost. Buď si jistý, že nehodlám vysílat žádné signální světlice. Ale to není to hlavní - mám starost o tebe. Už jsme měli tu příležitost setkat se s takovými, jako je Malinari. Pokud nejsi obeznámen s případem Janoše Ferenczyho, pak by sis to měl co nejdříve přečíst - a pak se vsadím, že nebudeš chtít jet s námi!"

Obrátil se na Grieva. „A Johne: ty budeš, jako obvykle náš koordinátor tady na velitelství. Máš s tím nějaký problém?"

John zavrtěl hlavou. „Já nejsem na nějaké to válčení muže proti muži, neumím házet granáty, vyskakovat z helikoptéry a tak, takže vůbec nejsem proti tomu. Vy ostatní můžete jít a nechat se klidně zabít." To byl jeho způsob jak říct ,zlomte vaz'.

Trask se zazubil a řekl: „Ty jsi prostě zápecník, to je vše."

„A já?" vložila se do toho Millie a chytila Traska za loket. „Já mám také zůstat doma?"

„O tom si promluvíme, až to tady skončíme," odpověděl jí. „Ale teď máme na programu pracovní povinnosti." Čímž Millie alespoň něco naznačil: ona nebyla žádná pracovní povinnost, byla něčím osobním - což v ní na druhou stranu vyvolalo pocit vřelosti, třebaže trochu zklamané.

Místnost byla malá. Byl to přeměněný hotelový pokoj s oválným stolem přikrytým skleněnou deskou uprostřed, se dvěma židlemi a velkým oknem opatřeným mřížemi a žaluziemi (momentálně otevřenými) s nádherným výhledem na centrální Londýn. Ale uprostřed stolu se tyčila Malinariho ohněm sežehnutá bojová rukavice jako nějaký bizarní, čtyřiceti centimetrový, kovově šedivý, nepřátelský hmyz a na jinak holé stěně visela plochá obrazovka o rozměru metr dvacetkrát metr a půl. Pod tou obrazovkou, kus do stěny, stála otočná židle před ovládacím pultem z bílého plastu a počítačem s klávesnicí.

Chung se usadil na tu otočnou židli a zapnul počítač. Chvíli ťukal na klávesnici a obrazovka ožila a na ní se ukázala detailní mapa Řecka s Aténami na spodním a Sofií v Bulharsku na horním okraji.

„Zamiř na severovýchod," radil mu Fletcher. „Do Bulharska." Teď už tušil, že ví, o co jde, a věděl, co hledají. Nemohlo to být nic jiného, než že se Trask a jeho tým snažili vypátrat stopy Lardisovy řecké expedice. „Ale pokud je to opravdu jejich stopa, kterou hledáte - Vladiho Ferengiho a jeho lidí - musím vás varovat, že teď už zřejmě bude studená." A pak se obrátil k Chungovi: „Teď doprostřed umísti Elešnicu, tam jsme je zahlédli naposledy."

Trask s ostatními stáli stranou, pozorovali Chunga, který přesunoval obraz na Elešnicu v Bulharsku, a Bernie natáhl ruku a ukazováčkem se dotkl místa, kde byl napsán název té vesnice, a pak jej přesunul na milimetrovou černou skvrnku, která indikovala to místo na velké obrazovce. Na chvíli stál bez hnutí, jeho obličej se křivil soustředěním, pak zakroutil hlavou: „Je to úplně studené," prohlásil. „Je to možná - no, dva týdny? Spíše tři? Ti kočovníci už odešli jinam."

„Možná potřebuješ pomoc," řekl Trask. A Lardisovi: „Podej mu ruku."

„Proč?" nechápal starý Lidesci.

„Jsi Szgany," vysvětlil mu Trask. „Cikán, kočovník, jsi těm lidem mnohem blíž než my. Ba co více, dokonce ses s nimi setkal. A také jsi k tomu vnímavý ,s krví vizionáře, kterou jsi zdědil po předcích' - sám jsi to mnohokrát řekl. Takže dej Berniemu ruku. A, Davide, možná by ses k nim také mohl přidat. Chci vědět, kde jsou ti prokletí lidi!"

„Ha! Přesně tak, prokletí," zavrčel Lardis. „Podle jména rozhodně, když už podle ničeho jiného." A chopil se Fletcherovy volné ruky; stejně tak učinil i David Chung, který natáhl ruku, a tím se propojil s Lardisem. A začaly se dít věci.

Fletcherův obličej se najednou protáhl a jeho zelené oči začaly rychle mrkat. „Pane jo!" vydechl. „Tohle je fakticky silné!" A bez toho, aby odtrhl oči z obrazovky, promluvil na Chunga: „Zvládneš obsluhovat ten počítač jen jednou rukou?"

Ale hlavní technik Jimmy Harvey už dávno přebral kontrolu nad klávesnicí, když Chung poodstoupil, aby mu uvolnil místo. A nyní se oba lokátoři společně s Lardisem soustředili na mapu na stěně.

„Silné..." řekl znovu Fletcher. „Běž na sever, prohledej hranice bývalé Jugoslávie a přejdi přes Dunaj do Rumunska. Zatraceně, to je skvělé! Začíná to hřát." A najednou: „Teď se zastav... zůstaň tam, kde jsi!" Jeho ukazováček teď spočinul na Teregově v Rumunsku.

„To je to místo, kde se momentálně nacházejí?" Trask neskrýval svou nedočkavost, naléhavost. „Ještě před chvílí mi připadalo, jako bys mířil do rumunského útulku - nebo místa, kde býval. Když se tak nad tím zamyslím, tohle není až tak špatný odhad na někoho, kdo ,čenichá zvláštní místa'. Ta podzemní Brána pod Karpatami... a staré sídlo Faethora Ferenczyho v Zarandulujských horách. Čím déle na tom pracujeme, tím více to do sebe zapadá. Ano, teď už jsem si jist, že s tím má starý Vladi a jeho lidé co do činění. Možná si to neuvědomují, ale oni jsou tam, kam chceme jít my, a nějakým způsobem se jich dotýká to, co my jsme odhodláni zničit."

„Doleva," nařídil Fletcher. „Myslím na západ... běž na západ přes hranice do Maďarska." Jeho obličej byl nyní velice bledý, oči měl propadlé a sevřené vráskami, takže je skoro nebylo vidět. A jeho ruka a prsty se v místě kontaktu s obrazovkou třásly. „Můj Bože, myslím, že jsme skoro tam!"

„To dává smysl," pronesla Millie Clearyová bez dechu. „Tihle lidé jsou svou národní příslušností Maďaři. A teď, když je Vladiho hledání ,zvláštních míst' dočasně přerušeno, míří se trochu zotavit a odpočinout si na svou základnu."

„Netušil jsem, že jsi byla v armádě," promluvil Trask tichým hlasem. „Já ne," na to Millie. „Ale měla jsem přítele, který tam byl. No, už je to dost dávno..."

„Nemají namířeno domů," zavrtěl Bernie hlavou. ,Jsou doma! Jsou tam a my také!" Zraky všech byly nyní upřeny na obrazovku, kde lokátorova ruka doslova vibrovala nad oblastí lesů blízko města Szentes.

A Lardis řekl: „Věřili byste tomu, že na Sluneční straně byla kdysi vesnice jménem Szente? Patřila Szganyům Szentyům a jejich náčelníkovi, Volpovi - a že to byl mrzoutský starý zloděj - kteří se ukrývali v lesích na jihozápad od teritoria Lidesciů... tedy až do noci, kdy je našli Vampýři. Ano, našli taky starého Volpa a od té doby už kmen Szganyů Szentyů neexistuje. Hm! Ale jen se podívejte na tu mapu: všechny ty lesy, jezera a řeky. Ideální místo pro lov, sběr plodů a rybaření. Och ano, Vladi a jeho lidé jsou tam jistě doma!"

„Jak jsme na tom s Maďarskem? Myslím diplomaticky a tak?" Trask se vzpamatoval jako první.

„Lepší to být ani nemůže," ozvala se Millie Clearyová. „Před třemi lety vstoupili do Evropské unie; používají standardní vojenskou techniku NATO a naše ozbrojené síly cvičí jejich mladé důstojníky v Sandhurstu a na dalších akademiích; finančně jsme jim tenkrát pomohli, když šly Rusko a jeho bývalé satelitní země do kytek, takže západu hodně dluží."

Trask přikývl. „Dobře. Výborně! Další práce pro zodpovědného ministra: bude si muset promluvit se svým maďarským protějškem a přesvědčit ho, aby vzal starého Vladiho Ferengiho ,do své péče' v Segedínu, nebo možná dokonce v Szentesu, podle toho, co na to veřejnost. Lardisi, ty a já se tam vydáme spolu, popovídáme si s Vladim a zjistíme, kde byl bezprostředně před tím, než ta dívka onemocněla... no, ať už to bylo cokoliv. Ale začínám si myslet, že si můžeme být docela jisti, co se jí stalo."

„Jsem připraven, kdykoliv mě budeš potřebovat," přikývl Lardis. „Stačí říct. A tentokrát se možná někam pohneme!"

„Dobře," prohlásil Trask, „takže nastal čas rozdělit úkoly... ale tohle a další logistiku přenechám technikům." Poklepal Jimmymu Harveymu, který seděl u počítače, na rameno. „Jimmy, máš na to jen hodiny, ne dny. Povolej veškeré lidi, přeruš služební cesty, ano, veškerou obvyklou logistiku. Sestav australský základní tým, záložní nebo podpůrný tým tady na velitelství a hlavní taktické uskupení... no, bude to někde v Řecku. Zřejmě budou mít základnu někde ve Středozemí blízko Kavaly. Ti se tam ale vydají jako poslední, což bude ovšem ihned, jakmile já a Lardis skončíme v Sentesu. Pak se k nim přidáme v—" pokrčil rameny „—to se ještě uvidí..."

Trask si prohlédl obličeje všech přítomných. „Nějaké otázky?"

Nikdo žádné neměl.

„Pak si nějaké vymyslete!" řekl. „A vymyslete k nim také odpovědi a pak mi je přijďte sdělit!" Zamířil ke dveřím, ale Jimmy Harvey ho zastavil.

„Možná bych si měl promluvit s velitelstvím pozemní kontroly, s odposlouchávací stanicí? Mají přístup k britským a americkým špionážním satelitům. Možná by mohli potvrdit, že se Szganyové opravdu odebrali domů, a prohlédnout si je na obrazovce v těch maďarských lesích."

„Ne," odpověděl Trask. „Velitelství pozemní kontroly by se zajímalo, co děláme, proč potřebujeme ty informace, a já bych byl raději, kdybychom si to nechali pro sebe. Takže prostě budeme věřit Berniemu, Davidovi a Lardisovi a od toho se odrazíme." A u dveří se zastavil a dodal: „Davide, chci si ihned promluvit se zodpovědným ministrem. Myslím teď hned, aby pro nás mohl zařídit v Maďarsku pár věcí. A protože nemůžu být současně na dvou místech, prokaž mi laskavost a zkus kontaktovat Manolise Papastama, prosím tě. Díky. A Millie a Liz: za půl hodiny vás chci vidět ve své kanceláři. Liz jako první. A vy ostatní: děkuji vám všem. Dobrá práce. Ale tady to nekončí - tohle je teprve začátek. Takže teď se vraťme zpátky ke své práci, vážení, zpátky do práce..."

Trask sotva ukončil svůj hovor se zodpovědným ministrem, když na dveře jeho kanceláře zaklepala Liz Merricková. Měl je pootevřené v marné naději, že se dovnitř dostane alespoň trochu čerstvého vánku; a přemýšlel nad tím, jestli vůbec ještě nějaký čerstvý vzduch existuje - kdekoliv! Klimatizace? To bylo směšné! Jediný systém, který v této místnosti nebyl nikdy modernizován; i před třiceti lety, dlouho před tím, než si kdokoliv povšiml těch zvláštních výkyvů počasí způsobených El Ninem, už tenkrát byla klimatizace na velitelství pobočky E nedostačující.

„Pojď dál a... a slož se tady na tu židli!" zavolal Trask. „Nebo ještě lépe, pojď dál a sešlehej mě proutím nebo něco..."

„Prosím?" Liz se posadila na židli naproti Traskova stolu. Zdaleka nevypadala tak povadle jako on.

„Připadá mi, že pracuji v sauně," vysvětlil jí, „takže se tak klidně můžeme i chovat!" Pak opět zvážněl: „Tak co se děje? Celé dopoledne vypadáš ustaraně. Je tu snad něco, o čem bych měl vědět? Něco s Jakeem - zase?"

Traskův polovičatý pokus o vtip byl už nyní věcí minulosti, zapomenut. A Liz si pomyslela: Pro něj to není nic jiného, než práce. Nic jiného ho nezajímá. Určitě tomu neporozumí.

Na chvíli sklonila hlavu a zadívala se na podlahu a pak vzhlédla na Traska - podívala se mu přímo do očí - a odhodlaně se nadechla. Ano, odhodlaně, nicméně koktavě prohlásila: „Nemyslím si... že, já nechci... tedy chci říct, už nebudu Jakea špehovat."

Trask zvedl obočí, povzdechl si a řekl: „Ano? To mě chceš naštvat, nebo co?"

Liz se kousla do rtu. „Ne, to jsem nezamýšlela, to ne. Ale já—"

„Ale naštvala jsi mě, a pořádně!" utrhl se na ni. „Rozčílilo mě to až na půdu, protože je mi jasné, že se teď dívám na trosku nejednoho potenciálně skvělého ESPera, ale dvou. Nicméně, a než tě pošlu do horoucích pekel, vyrazím tě z téhle pobočky a z práce, asi bys mi měla vysvětlit, jak jsi došla k tomuhle... k tomuhle stupidnímu rozhodnutí! A jestli mi chceš tvrdit, že je to otázka loajality, pak se tě nutně musím zeptat, kde je tvoje věrnost, Liz? A co je pro tebe důležitější: tvoje práce, pobočka E, bezpečnost celého světa - nebo ten zatracený Jake Cutter?"

Nyní už byla naštvaná i Liz, což bylo jedině dobře, protože takhle alespoň řekla celou holou pravdu... nebo pravdu tak, jak ji viděla ona. A Ben Trask byl s pravdou odjakživa ten nejlepší přítel.

 „Špehování Jakea narušuje... narušuje můj vztah s Jakeem. Náš vztah," řekla. „On ví, že to dělám - nebo pokud to neví, pak mě silně podezírá, proto jsme se ocitli ve slepé uličce. On si mě k sobě nechce připustit ze strachu, že se dozvím - no, všechno. Včetně těch věcí, které má v sobě každý z nás a které mají zůstat tajné, věci, které - které—"

„Které nás znepokojují?" zeptal se Trask. „Máš na mysli kostlivce v našich skříních? Nebo je to snad ještě něco horšího?"

„Ne. Možná. Já nevím. Ano." A pak znovu sklopila oči k podlaze.

„Ale není tohle přesně to, co se snažíme objevit?" namítl Trask logicky. „My přece chceme Jakeovi pomoci a otevřít mu tak cestu, aby mohl pomáhat on nám. Bože, vždyť má - mohl by mít - moc nekroskopa! Zamysli se nad tím! Jaká by to byla zbraň! Vzpomeň si, co dokázal v Austrálii. Ale pokud je tu něco špatně, v hlubinách jeho mysli, a pokud on je—"

„Pokud je napaden?" skočila mu do řeči. „Pokud má v sobě něco zlého, navzdory tomu, co jsme doposud viděli? Ale je to opravdu možné?"

Trask pokrčil rameny, zavrtěl hlavou a pak, třebaže váhavě, přikývl. „Ano, i to je pořád ještě možné. Nechci, aby tomu tak bylo - je to ta poslední věc, o kterou bych stál - ale tak to někdy chodí. Nikdy nesmíme Vampýry podceňovat: jejich schopnost konat zlo, jejich chtíč po životě nebo neživotě, jejich houževnatost. Ty jsi u toho nebyla, Liz, ale my, zbytek z nás, nikdy nezapomeneme, co se stalo Harrymu Keoghovi. Harry měl vůli, kuráž, sílu proti tomu bojovat, přesto svůj boj prohrál. Ale Jake—? Proto tě nemůžu nechat odejít - nejen kvůli pobočce E a pro všechno, co děláme, ale také kvůli Jakeovi - a kvůli tobě, protože k němu chováš jisté city. Teď přemýšlej: pokud je v nebezpečí, neměla by ses pokusit s tím něco udělat nebo požádat mě, abych s tím něco udělal? Kdyby měl třeba rakovinu, nechtěla bys, abychom ji vyléčili, vyřízli ji?"

Dokonce už při vyřčení těchto slov se Trask cítil jako zrádce. Byl to jeho detektor lži, který momentálně fungoval obráceně, odhaluje jeho lež. Ano, chtěl Jakea zachránit a udržet jej mimo dosah nebezpečí; kvůli pobočce E, kvůli celému světu, ale nejméně ze všech kvůli Liz. Ne, dokud se neprokáže, že o Jakeovi nemusí pochybovat. Přesto všechno pokračoval:

„Ať už ho ovlivňuje cokoliv - a já nevěřím tomu, že je to nevděk, hloupost nebo jen čistá tvrdohlavost - musíme to najít a zničit to. Ale pokud k němu chováš... nějaké city, pak by ses nad tím měla zamyslet." A než mohla odpovědět: „Dobře, tak mi pověz, co tě tak rozrušilo. Já vím, že už to trvá nějakou dobu, přesněji řečeno od chvíle, kdy jsme se vrátili domů. Ale když jsme spolu mluvili naposledy, myslel jsem si, že jsme si všechno vyjasnili, že už mezi námi neexistují žádné bariéry, tedy když pominu ty etické, které jsou ale zanedbatelné v porovnání s problémy, jimiž se tu zabýváme. A co se mě týče: není to jednoduché, ale já si prostě žádnou etiku dovolit nemohu, Liz. A už rozhodně ne teď. A pokud jde o upíry: ti žádnou etiku nemají ani ji nikdy neměli. Takže mi pověz, co se změnilo? Co se přihodilo, že jsme se ocitli zase na samém začátku? Stalo se něco minulé noci?" Viděl to v jejích očích: ten ustrašený pohled a také tu bezesnou noc.

A tak mu o tom Liz pověděla - většinu z toho, všechny detaily, které si byla schopna zapamatovat - a on ji vyslechl mlčky a jeho talent pečlivě rozlišoval pravdu od poloviční pravdy. Každopádně v tom nebyly žádné nestoudné lži. Obraz, který mu zde malovala, hrál samozřejmě ve prospěch Jakea, ale barvy, které si vybírala, byly ze života. Nakonec skončila slovy: „Takže vidíte, Jake se těchto věcí bojí stejně tak jako vy - nebo jako my všichni - a proto se s nimi snažil bojovat. Není to nic, s čím by se spolčil, on proti tomu bojuje, neustále. Vyčerpává ho to, a pokud budu i já pokračovat v tom, co dělám, vyčerpá to i mě..."

Pak teprve promluvil Trask: „A k tomu všemu má pořád v hlavě ten svůj vlastní program: tu záležitost s Luigim Castellanem."

„To také," souhlasila. „A navíc fakt, že není ještě dokonale obeznámen s pobočkou a jejím uspořádáním; ale jak by mohl být, když je s námi teprve několik týdnů? A stále ještě ani neví o věcech, které se týkají jeho... říkejme tomu třeba stav. Myslím to, že v sobě má něco z Harryho Keogha, plus ty další negativní věci."

„A jsme zase u toho," zabručel Trask. „U věcí, které jsem mu ještě neřekl o Harrym."

„Ano," odpověděla. „Jsme zase u toho. A se vší úctou. Připadá mi, že se sobecky snažíte si pro sebe urvat co nejvíce. To vy jste ho požádal, aby pro nás pracoval, aby se stal nekroskopem, aniž byste mu řekl, co to doopravdy obnáší. Nevysvětlil jste mu, jaký má v sobě obrovský potenciál a všechny ty strašné věci okolo - ty nepředstavitelné věci - kterých by mohl být schopen. Ale co je ze všeho nejhorší, neupozornil jste ho na rizika, na to, co se stalo původnímu nekroskopovi."

Trask se nad tím zamyslel a povzdechl si. „Co když mu o tom řeknu a on to nebude schopen přijmout, nechá nás na holičkách, uteče od všeho?"

„To je riziko, které musíte podstoupit," odpověděla Liz. „Když už pro nikoho jiného, tak alespoň kvůli sobě. A přestaňte si namlouvat, že si žádnou ,etiku' nemůžete dovolit - tomu se totiž ještě jinak říká svědomí. Myslíte si, že jste jediný, kdo pozná pravdu? Ne, to tedy nejste."

„Nikdy se nepokoušej podvést podvodníka," řekl Trask ironicky.

„Nebo podvodnici," přikývla Liz. „Nebo telepata. Poznám zraněné svědomí, když na nějaké narazím."

Nejdříve Millie a teď ty, pomyslel si. To už vážně nemůžu mít žádné soukromí? „Takže teď jsem já ten padouch, co?"

„Ne, jen si myslím, že jste tomu dost blízko," odpověděla. „Myslete na Zek a ostatní—" V příštím okamžiku by si byla nejraději ukousla jazyk.

Ale Trask to ignoroval a jen řekl: „Takže namísto ,vyléčení' Jakea bych mu zkrátka měl začít důvěřovat, je to tak?"

„Všichni ostatní si to zřejmě také myslí."

„Ty jsi o tom s nimi mluvila?"

„To nemusím. Ale mohu vám říct jednu věc: během naší porady tam bylo několik myslí, které se v duchu ptaly, proč tam není Jake."

A po chvíli: „Poslyš," řekl Trask zamyšleně. „Z toho, co jsi mi právě řekla, bych si nedej Bože mohl myslet, že možná - jen možná - má Jake v sobě sémě zla. Projevují se u něj příznaky, ne na jeho těle, ale v jeho mysli. Něco tam určitě je. A jak jsi sama přiznala, nemyslíš si, že je to něco, co zanechal Harry Keogh, aby jej ochránil. No a pokud je Jake jen obyčejný člověk, třebaže má moc nekroskopa, zatím nevyvinutou, je všechno v pořádku. Pomůžeme mu ji rozvinout a používat ji - ano, pro naše dobro a také pro jeho, ale hlavně pro dobro celého světa. Ale pokud by se prokázalo, že je něčím víc, nebo spíše ,něčím jiným', pak ten obyčejný člověk s neobyčejnými schopnostmi..."

A zbytek už viděla v jeho mysli - Jake Cutter, poražen, s hlavou setnutou, v plamenech! A také věděla, že Trask chce, aby to viděla, že vědomě zamířil svou pozornost k tomuto.

„Můj Bože!" přiložila si ruku k ústům.

„Co se děje?" zeptal se jí Trask - přestože dobře věděl, co se stalo. Takže zatímco bylo pro Liz jednoduché špehovat Traska, bylo mnohem těžší dělat něco takového člověku, do kterého se začínala zamilovávat. A to byla jen část problému; druhá věc byla pravda, ta strašná, děsivá pravda, kterou najednou uviděla s takovou intenzitou, jakou jen dokázal Trask vyvinout.

„Vždyť tady mluvíme o Jakeovi!" zvolala.

Trask přikývl. „Ano, a to je ten hlavní rozdíl mezi Brucem Trennierem nebo Jethrem Manchesterem a jeho rodinou a někým, koho miluješ. Ale Liz, já ho mnohem raději vyléčím, než zabiji. A proto jsem tak opatrný. Pokud je Jake - pokud jsme my - v nebezpečí, nechci věci třeba uspěchat tím, že mu řeknu, co se stalo Harrymu a jeho dvěma synům a co se může stát i jemu! Chci se dívat, doufat a modlit se a čekat, až se objeví jednoznačný důkaz, ať už je to cokoliv."

„Ale—"

„Ale existuje ještě jeden způsob," přerušil ji. „Můžu udělat, oč jsi mě požádala, a říct mu to - říct mu celou pravdu - a čekat jak to na něho zapůsobí. A pak, pokud s tím nepřestane bojovat, pokud bude bojovat ještě usilovněji, pak si budeme jisti, že nám za to stojí, že jej musíme zachránit. Ale když se vzdá, poddá se tomu... tak se to také dozvíme. A pak to bude znamenat, že ho musíme sledovat o to pečlivěji. A ty, díky svému vztahu s ním, budeš jeho hlavní pozorovatelka. Což na druhou stranu znamená, že jestli nebo až nastane ta doba, ty na něho budeš muset donášet a informovat mě, protože jiná možnost neexistuje. Takže, jsme dohodnuti? Souhlasíš s tím?"

Liz se nad tím zamyslela. „Řeknete mu všechno, pokud vám slíbím, že ho budu pořád špehovat?"

„Ne špehovat," zavrtěl hlavou Trask. „Pozorovat ho. Tak, jako pozorujeme nemocné dítě v horečkách a doufáme, že pominou nebo že bude dostatečně silné a uzdraví se."

„A to je všechno, co mi můžete nabídnout?"

„V mé situaci je to to jediné, co ti mohu nabídnout," odpověděl jí. „A věř mi, je to víc, než bych kdy nabídl komukoliv jinému..." V tu chvíli byli vyrušeni.

Z chodby se ozval hluk spěchajících lidí, rychlé kroky a vzrušené hlasy. Přiběhla Millie a čekala, až bude mít Trask čas si s ní promluvit, jak se dohodli. Ale ve stejnou dobu dorazil i David Chung a Trask jej snad ještě nikdy neslyšel tak rozrušeného.

„Omlouvám se, Millie, ale musím ho hned vidět. A když říkám hned, myslím okamžitě!"

„Ale... kvůli čemu?" zeptala se Millie, stojíc mezi otevřenými dveřmi. Vypadala znepokojeně, když se přimáčkla k rámu, aby uvolnila cestu Chungovi, který se protlačil kolem ní.

Téměř uklouzl, jak prudce zastavil před Traskovým stolem, skoro se ani nepodíval na Liz a hned vychrlil: „Bene, mám zprávu o Manolisovi. Pracoval na tom případu, zranil se, nevím, jak je to vážné, ale je v nemocnici."

„Zranil se?" Trask vyskočil ze své židle a šokem zapomněl zavřít ústa. „Manolis je v nemocnici? Kde?"

„To je právě to," odpověděl Chung s děsem v očích. „Je v Kavale, v Řecku, na pobřeží Středozemního moře. A během těch několika minut, kdy byl při vědomí, ještě než ho uložili k umělému spánku, chtěl mluvit s tebou! Nikomu nechtěl říct proč, ale tvrdil, že je to strašně důležité a že budeš vědět, o co jde. Takže, chceš si tipnout? Střelba naslepo?"

Trask zavřel ústa, zakroutil hlavou a prohlásil: „Žádná střelba naslepo! Chci, aby všichni okamžitě všeho nechali a za deset minut byli v koordinační místnosti - nebo ještě lépe, za pět minut." A pak se obrátil k Liz: „Tím mám na mysli i tebe a Jakea Cuttera a nemíním o tom diskutovat. Takže raději běž a najdi ho a udělej to hned."

„Nebo?" opáčila.

„Nebo to pochopím tak, že jsi mě nechala na holičkách. V tom případě víš, kde je výtah."

Ale když se otočila a zamířila ke dveřím, Trask na ni zavolal: „No?" Otočila se. „Jdu ho najít!"

A Trask si tiše oddechl. A bylo to na dlouhou dobu naposled....

VIII

Jakeův program

Liz Jakea Cuttera nikde nenašla, a když Trask skončil se svým proslovem a s rozdáváním pokynů jednotlivým lidem, stačilo se jen podívat na její výraz a věděl.

„Tak co?" zeptal se znechuceně. „Už je zase někde ve městě? Neuvěřitelné! To je ten muž, za kterého ses přimlouvala? Jestli tohle není úmyslné zhoršování situace, tak už nevím!"

Liz na to dokázala jen sklíčeně zavrtět hlavou. „Ještě ráno byl ve svém pokoji; slyšela jsem ho tam. Ale víc nevím. Jak už jsem vám řekla: necítil se tady ve své kůži. Nedali jsme mu nic na práci a vy jste mu neřekl všechno, co by měl vědět. Mám na mysli to, že tohle není typ člověka, který se vydrží jen tak poflakovat a nic nedělat!"

„Ne," odsekl Trask. „Ale celkem dobře to hraje! A co se týče toho, že jsem jej neuvedl do obrazu: měl jsem v úmyslu to udělat, dnes ráno, teď. Jenomže on se zase vypařil a stejně, teď už nemám ani čas."

David Chung, Ian Goodly a Millie Clearyová zůstali v koordinační místnosti, ostatní se běželi připravit na úkoly, které před nimi ležely: balit si kufry na přesun, jenž připomínal spíše masový exodus, nebo upravit své plány, protože měli zastávat role hlavní krycí skupiny a tak dále.

Chung vystoupil jako první a řekl: „Podívejte, normálně bych se bez dovolení nehrabal v soukromých věcech někoho jiného, ale protože tohle je urgentní... ale určitě jsou v Jakeově místnosti nějaké osobní věci, které můžu použít, abych ho lokalizoval. Jediné, co potřebujeme, je změnit přístupový kód k jeho dveřím, abych se tam mohl dostat a—"

„To nebude třeba," řekla Liz. „Já se dovnitř dostanu. A co se týče zabezpečení, tak jeho pokoj a ten můj - starý přístavek v zadní části - jsou pořád jeden celek, takže mě optický skener vpustí dovnitř."

„To stačí," přikývl lokátor. „Potřebujeme tvoje oči!" A i když nervózně, přece jen se na vteřinu zasmál nad svým vtipem, pak se vzpamatoval a řekl: „Tak na co ještě čekáme? Pojďme."

„Počkat!" zvolal Trask. A obrátil se k Chungovi: „Chci, aby sis šel zařídit své věci kvůli přesunu. Takže, až seženeš někoho, kdo půjde Jakea najít, aby ho přivedl sem, připoj se k našim přátelům na letištích Heathrow a Gatwick. Já vím, že je to narychlo, ale chci, abychom odtud vypadli co nejdříve - pokud možno ještě dnes. Každopádně chci alespoň vyslat čelní hlídky. Takže udělejte, co je nezbytně nutné. Já budu ve své kanceláři. Musím si promluvit s těmi nahoře, abych zjistil, jakou podporu ze strany řeckých úřadů můžeme očekávat. Takže se mi hlaste tam."

A pak, když Liz s lokátorem odešli, Trask se obrátil k jasnovidci Ianovi Goodlymu. „Tak a co teď? Ty máš taky nějaké problémy?"

„Myslím, že ne," odpověděl Goodly. „Ale posíláš mě společně s Lardisem za Vladim Ferengim. Můžu se tě zeptat proč?"

Trask přikývl. „Budeme mít co do činění s mocnými mentalisty, nebo přinejmenším s jedním - Nephranem Malinarim. Pamatuj si, že hned, jak jsme našli Bruce Trenniera, Malinari věděl, že jsme mu v patách a že se neustále přibližujeme. Věděl, že si pro něj jdeme a připravil se na nás. Takže tentokrát nebudeme vysílat žádné signální světlice; nepokazím všechno tím, že shromáždím příliš mnoho silných talentů na jedno místo najednou a zaplavím tak psychický éter. Kdyby měly mentální nadání svoje podpisy, už by nás dávno velice dobře znal. Takže budeme muset přijíždět postupně — ale jak nejrychleji to půjde, aniž bychom se na místě objevili všichni najednou. Proto potřebujeme, aby tam naše záložní týmy dorazily velice rychle, a ty s Lardisem budeš tvořit jeden z těchto týmů. No, a také si můžeš promluvit s Liz. Vezmete ji s sebou. Ona pozná, když se bude Vladim vyhýbat pravdě. Chtěl jsem ji dát do týmu k Jakeovi, ale teď... vůbec ho s sebou nebudu brát. Ani když ho najdeme. Jake je nepředvídatelná veličina a já nemůžu riskovat, že se někde urve a pošle nás všechny do pekel."

„Chápu," přikývl Goodly. „Takže hlavním důvodem, proč nás chceš rozdělit, je obezřetnost."

Trask opět přikývl. „Ale v každém případě chci, abys mi zůstal nablízku, kousek za hranicemi Maďarska: je to možná hodina letu? A hned, jak s Lardisem skončíte s tím starým Cikánem, s Vladim Ferengim, přidáte se ke mně a Davidovi někde v Řecku. Polohu našeho velitelství budu neustále aktualizovat."

„Tak to je skvělé," přikývl Goodly.

„Dobře," řekl Trask. „No a teď mi pověz, jak vypadá budoucnost?" „Je tajemná," zamračil se Goodly. „Všechno, co vidím je pohyb - spousta pohybu."

„Ano?" opáčil Trask. „Ale to není budoucnost, to je přítomnost!" A pak se zeptal: „Zvládnete to s Lardisem?" Rozhlédl se, ale nikde starého Lidesciho neviděl. „A vůbec, kde je?"

„Odešel si sbalit věci," odpověděl jasnovidec. „A určitě také chtěl Lisse oznámit, co se děje. Vypadal dost ustaraně - ne kvůli té práci, ale kvůli své ženě. Myslím, že musí pěkně vyvádět - že už zase odjíždí bojovat proti upírům." A Goodly se vzácně a zahořkle usmál. „Ale pokud jde o spolupráci s ním: vím, že to bude v pořádku. Nezapomněl jsem, že mu toho hodně dlužíme. Tenkrát na Slunečné straně. Byli jsme cizinci v cizích krajích..." „Tak se o něj tedy postarej," požádal ho Trask.

„Děláš si legraci?" opáčil jasnovidec. „S tou svou mačetou se postará spíše on o mě!" A když odešel i Goodly, konečně přišla řada na Millie.

„Tak jsem ti zase zůstala já," řekla energicky. Neznělo to nijak vyčítavě, ale Trask věděl, že to tak myslí.

„Pojď se mnou," vyzval ji. A na chodbě, cestou do kanceláře, jí řekl: „Millie, ty se do první linie nehodíš - není to tvoje parketa. A stejně, budeš mnohem důležitější tady než v terénu... někde tam v divočině." Máchl rukou, ale neměl při tom na mysli žádné konkrétní místo, spíš všeobecné nebezpečí.

„Důležitější pro tebe, svou prací," řekla. A bylo to tvrzení, ne otázka.

Trask to ale rychle pochopil a zareagoval: „Pro mě jsi důležitá v každém ohledu," odpověděl. „A naprosto nepostradatelná. Poslyš, je to tak, jak jsem to před chvílí vysvětloval Ianovi: v Malinarim máme co do činění s mentalistou, který se dokáže dostat do našich myslí - a to zejména do té tvé - neuvěřitelně snadno." Luskl prsty. „Jestli mi nevěříš, měla by sis promluvit s Liz. Ty jsi telepatka, Millie, a zranitelná. Tak to prostě je."

„Ano," odpověděla Millie. „Jsem velice zkušená telepatka, i když nevyzkoušená v terénu, a mé štíty jsou mnohem lepší než štíty Liz Merrickové. Jenomže Liz tam jde a já zůstávám, a to není fér. Nemyslíš si, že nastal čas, abys zapomněl na ten svůj předsudek s malou sestřičkou? Zasloužím si šanci ukázat, co ve mně je."

„Vážně? A jsi ochotná riskovat i smrt - nebo něco ještě horšího?"

„Je něco horšího než smrt?" Zastavili se u dveří kanceláře.

„Dříve nic takového neexistovalo," začal Trask. „Tedy alespoň pro všechny kromě viktoriánů a jim podobných pokrytců. Ale teď už ano." A skoro dodal: Ty si vůbec neuvědomuješ, co by to pro mě znamenalo, kdyby se ti něco stalo, ale nějak se mu podařilo včas se zarazit.

Možná že ho přece jen ,slyšela', protože mu odpověděla: „A co bude se mnou, když se něco stane tobě?"

Po chvíli Trask řekl: „Někteří lidé mají talent vybrat si vždycky tu nejnevhodnější dobu, že? Nejdříve Jake Cutter a kvůli němu i Liz - a teď ty. Jenomže na tohle teď nemáme čas, Millie. Takže se to prosím snaž pochopit a nepřidělávej mi ještě více problémů, než mám."

A vešel do své kanceláře, zatímco Millie chvíli zamyšleně zaváhala a pak zamířila pryč. Ale přes rameno ještě zavolala: „Bene, nezapomeň se se mnou přijít rozloučit, než odjedeš. Možná to bude naposledy..."

Trask zaťal obě pěsti, položil je na stůl a opřel se o ně. Otevřel ústa, aby zavolat Millii zpět... ale neudělal to. Do horoucích pekel, nemohl to udělat! Protože ona bude přece mnohem více v bezpečí tady. Ale co když tu nebude, až se vrátí?

Tentokrát ho opravdu uslyšela a možná i cítila jeho bolest. A z chodby: „Neboj se, Bene. Budu tady," zavolala na něho jemně. „Tedy, alespoň v to doufám." A pak už slyšel jen její kroky klep-klep-klep, které se rychle vzdalovaly...

Trask měl pravdu, řecké úřady jim neposkytly vůbec žádnou podporu. Řecko stále ještě řešilo územní spory se svým stále bojovněji naladěným sousedem, Tureckem, a také mělo hromadu problémů s přílivem nelegálních přistěhovalců, kteří je zaplavovali z hladovějící Albánie. Země byla plná nepokojů, což Traskovi vůbec nehrálo do karet. Na rozdíl od jejich akce v Austrálii, se tentokrát bude pobočka E muset obejít bez pomoci.

Trask si vypisoval nějaké poznámky, když se podle rozkazu v jeho kanceláři ohlásil David Chung. A opět byl něčím nadšený.

„Mám Jakea," zvolal. „Našel jsem ho snadno, ale nebude se ti to líbit. A taky ho sem nebudeme schopni dostat."

„Nešetři mě," prohlásil Trask.

„Je v Marseille, ve Francii," oznámil mu lokátor.

Teď byl i Trask, třebaže jen na chvíli, nadšen. „V Marseille? Tak to musel použít Möbiovo kontinuum!"

„To je také jediné možné vysvětlení," souhlasil Chung.

Ale Traskovo nadšení rychle pominulo a on se zamračil. „Takže nám lhal, když tvrdil, že jej ztratil. A používá ho ke svým vlastním účelům, zatímco by měl pomáhat nám."

„Má svůj vlastní program," přikývl Chung.

Trask vstal od svého stolu a začal se procházet po místnosti. „Uvědomuješ si, co ztratíme, když přijdeme o Jakea?"

„Na jedné straně nám to ušetří spoustu problémů," odpověděl lokátor. „A na druhé kvůli tomu můžeme prohrát válku. Pravdou zůstává, že my - a nejen pobočka, ale celý svět - všichni nekroskopa potřebujeme. Kdyby tehdy v Austrálii Jake nebyl, aby nás vytáhl z toho ohně..." Nechal větu nedokončenou a pokrčil rameny. „Myslíš, že jsme to mohli lépe naplánovat?"

„Chceš říct, že já jsem to mohl lépe naplánovat," zavrčel Trask. „Všichni si to myslíte. Ty, Liz Merricková a Ian Goodly - a jsem si jist, že spousta dalších. Možná jsem příliš autokratický."

„Pobočka šéfa potřebuje," namítl Chung. „Máš svůj talent a co může být důležitější než pravda? Takže se pro tuto pozici očividně hodíš. A taky je jasné, že na Jakeovi něco vidíš - nějaký problém - který si ostatní z nás neuvědomují."

„Tak proč nedokážu určit, co to je?" Trask se zastavil a začal rozhazovat rukama. A než mohl Chung odpovědět, řekl: „To nevadí. Teď to nechrne plavat. Co se stalo, stalo se. Nezbývá než čekat, jak to všechno dopadne. Teď mi ale pověz o našich cestovních opatřeních."

„Můžeš si vybrat," řekl Chung. „Buď poletíme do Atén dnes večer normální linkou z Heathrow, nebo si pronajmeme malé letadlo a poletíme přímo do Kavaly. Jediný zádrhel je v tom, že letiště v Kavale slouží hlavně vojenským účelům - takže můžeme mít problém dostat povolení k přistání. Nebo si můžeme u cestovky koupit pár levných letenek na last minute a letěli bychom zítra ráno v osm třicet. Letí to až do Kavaly a na místě bychom byli v poledne. Na tom letišti přistává jen pár letadel s turisty, aby podpořili ekonomiku země."

„Tak proč neletíme dnes večer do Atén?" zeptal se Trask.

„Aha, zapomněl jsem se zmínit," řekl lokátor. „Nemáme tam až do zítřejšího poledne žádný přípoj. A z Atén do Kavaly je to ještě daleko."

„Možná že je to dobře," řekl Trask. „Vlastně nám to hraje do karet, když si vezmeme jeden z těch... z těch... last minute." Zamračil se a zakroutil hlavou. „Ani už si nevzpomínám, kdy jsem měl naposledy prázdniny. Bylo to ještě se Zek, myslím, když jsme jeli prodat její dům na Zante..." Vzpamatoval se a otřásl. „A stejně, jak to, že tam jsou ještě volná místa? Vždycky jsem si myslel, že na těchto letech jsou lidé namačkaní jako sardinky v konzervě."

„Za normálních okolností by byli," ujistil ho lokátor.

„No jistě," přikývl Trask. „Zapomněl jsem. El Nino."

„Přesně tak," souhlasil Chung. „Lidé teď před sluncem utíkají! A také se na řeckých ostrovech vyskytl na několika místech mor, hlavně na Kypru, Krétě a Rodu. K tomu ještě politické problémy - všechny ty nepokoje a tak - to lidi dokáže odradit."

„To máš zřejmě pravdu! Ale mor? Ten nový druh dýmějového moru z Číny? Já myslel, že nám to nehrozí?"

„Ne," souhlasil lokátor. „Alespoň bohatším zemím určitě ne. Ale ty chudší mají problémy s nákupem léků. Snažíme se jim pomáhat, ale nejde to hned - znáš to, byrokracie. No, ale nás tohle opravdu znepokojovat nemusí; díky těm protilátkám, které jsme dostali v Austrálii, jsme imunní. Já tu svou injekci stále ještě cítím!"

„No dobrá," prohlásil Trask. „Sežeň nám tedy letenky na zítra. V osm třicet z—?"

„Z Gatwicku," odpověděl mu Chung. „Ale řekni mi, jak jsi to myslel, že nám to hraje do karet?"

A Trask mu to vysvětlil: „Jako turisté - běžní nebo sezónní - budeme dokonale nenápadní. Víš, snažím se hrát tuhle hru podle jejich pravidel, vampýřích pravidel, víš? Nebo podle pravidel, která byli zvyklí dodržovat. Anonymita rovná se dlouhověkost. Je to tak?"

„Přesně takhle to říkají," přikývl Chung.

„Takže se budeme snažit být nenápadní," rozhodl Trask. „Alespoň do doby, než se k nim přiblížíme a oni nás zaregistrují. No a co zbytek cestovních opatření?"

„Ian, Liz a Lardis odlétají zítra. Letí přímo do Segedínu. Zítra v poledne nebo možná malinko později už by měli hovořit s Vladim Ferengim a my s Manolisem."

„Budou s Liz nějaké potíže?"

Chung zakroutil hlavou. „Řekl jsem jí, kde je Jake. Myslím, že už rezignovala - pochopila, že on vždycky bude mít ty svoje problémy. Tedy alespoň než—"

„Než se s nimi vypořádá, já vím," dokončil za něj Trask. „Naděje, že to dokáže - tedy, že z toho vyvázne živý -je nepatrná, ale možná je to všechno pro dobro věci..." A znovu začal přecházet sem a tam po pokoji.

„Co se děje, šéfe?" zeptal se Chung se zájmem. „Myslím kromě toho všeho tady."

„Kromě toho všeho tady? Nic. Nic, s čím bych si nedokázal poradit. Což ale udělám hned, jak odsud odejdeš."

„Beze všeho," pochopil Chung a zavřel za sebou dveře...

Jakmile byl Trask zase sám, zvedl sluchátko a zavolal Millie Clearyové. „Millie, víš jak jsme se bavili o tom rozloučení?" A pak se zhluboka nadechl a na několik vteřin se odmlčel, než ze sebe vysypal zbytek. „Co bys řekla tomu, kdybychom se posunuli o krůček nebo dva dopředu?"

„Můžeš to zopakovat?" (Millie byla opravdu zaskočená.)

„Mám dnes večer volno," vysvětloval Trask. „Jak jsi na tom ty?"

„Já mám tolik času, kolik jen chci, to nevíš?" odpověděla mu. „Nemusím si balit kufry." Její slova zněla jako obvykle ostře.

„Ty moje jsou zase trvale sbalené," odpověděl Trask. „Takže mě napadlo, že bychom si mohli najít nějaký tichý bar s dobrou klimatizací a dát si spolu pár dlouhých, studených drinků...?"

„A pak i večeři, na tebe?"

„No a potom už bude akorát čas jít do postele," navázal Trask a znovu zadržel dech. Protože koneckonců bylo také možné, že to špatně pochopil.

Ale nepochopil. On sám žádný telepat nebyl, ale stejně věděl, že se Millie usmívá tím svým typickým úsměvem, když se ho zeptala: „U tebe nebo u mě?"

Předchozí noci poté, co Liz opustila Jakeův pokoj:

Jake se pokoušel přečíst několik spisů pobočky E, které mu dal Trask, ale nebyl schopen se soustředit; jeho mysl se neustále vracela k noční můře, kterou přerušila Liz... díky Bohu! Tedy vrátila by se, jen kdyby si dokázal vzpomenout, o čem ten zatracený sen byl.

Nějaký souboj? Rozhodně s něčím bojoval a bylo to zcela jistě něco příšerného. Ale co? Pamatoval si, že mluvil s Koratem, pamatoval si jeho hru se slovy, něco z jeho argumentů a také to, že se na ničem kloudném nedohodli ohledně společných plánů - společných v tom slova smyslu, že oba plánovali vraždy, pokud vražda bylo to pravé slovo pro hubení škůdců - ale kromě toho nic.

Jake tušil, že zřejmě usnul ještě hlouběji, možná uprostřed jejich záhrobní konverzace, a že mrtvý upír ho pak nechal napospas jeho snům. Nebo lépe řečeno jeho noční můře. No a nebyly náhodou noční můry u Jakea na denním pořádku? To bezpochyby byly, a obzvláště od té doby, co přišel do pobočky E. Jenomže to obvykle dokázal určit jejich zdroj, věděl, odkud vzešly a o čem jsou, a byl schopen je pustit z hlavy až do chvíle, dokud se znovu neobjevily. A tentokrát to bylo jiné, a to ho znepokojovalo - pravděpodobně proto, že si nedokázal vybavit podrobnosti.

Ne, vůbec nic - kromě strachu. Protože koneckonců, nestávalo se tak často, že by se budil zalitý studeným potem po celém těle a bojoval o život (Nebo snad více než jen život - o kontrolu nad svým životem, možná? Ale nebylo tak těžké odhadnout, odkud ten pocit pramení!) proti něčemu, co si nemohl vybavit.

A také v tom pravděpodobně bylo to, že odmítl Liz. Protože odmítnout ji bylo to poslední, co si skutečně přál! Ano, přiznává to, přitahuje ho. Sakra, ne, šíleně ho přitahuje, ale nechtěl se s ní milovat, dokud hrozila sebemenší možnost, že někde tam číhá Korat - nebo někde tady? - nebo že by se mohl vrátit.

Sakra - Jakeova mysl se teď skutečně proměnila v bludiště! Už nebyla jen jeho, bylo to místo setkání mrtvých. Nebo alespoň některých z nich. Harryho Keogha, Zek Föenerové, Korata a všech těch šeptajících hlasů v temnotě, které se zatím ještě neodvážily s ním promluvit, protože se ho z nějakého blíže nespecifikovaného důvodu bály, ale přesto se ozývaly v jeskyni jeho mysli...

Cože? Oni, bdící mrtví, se báli jeho? V jakou pekelnou příšeru se Jake proměnil, když budil strach v nehmotných myslích Velké většiny? A kdo by se sakra chtěl vůbec stát nekroskopem?

V jeho mysli se střídaly otázky a kaleidoskopické obrazy a všechny kroužily kolem záhadných čísel a esoterických symbolů Möbiova kontinua.

A to byl ten největší zmatek ze všech: fakt, že zatímco tam ta čísla byla a jen čekala, až je Jake aktivuje, on stále nevěděl, jak to udělat; ještě je nedokázal spustit na obrazovce své mysli až do bodu číselného ,kritického množství', kdy vytvořily Möbiovy dveře.

V tomto světě to dokázal jedině Korat a ten mrtvý upír bylo něco, bez čeho by se Jake klidně dokázal obejít...

Několikrát sáhl na noční stolek, vzal do ruky Traskovy spisy, opřel se o nakupené polštáře a s neotevřenou složkou v ruce se snažil utřídit si své neklidné myšlenky. Byl však příliš unavený, vyčerpaný - vyčerpaný neustálým strachem z Koratovy neopodstatněné a nechtěné přítomnosti, a když byl v jeho mysli, bál se jeho nekonečného sekýrování - než aby se dokázal soustředit na některý z aspektů svých nesnází.

Takže když se spisy na posteli začaly vrstvit v neuspořádané hromadě, ty zvrácené, pokroucené smyčky obrazů v Jakeově mysli se začaly opakovat, monotónně hypnotické jako samotná Möbiova páska... takže když přes sebe přetáhl přikrývku a usnul, jeho štíty se také uvolnily, bortily se kolem něj do mentálních konfet.

V tu dobu, ve svém bývalém přístavku zadní části Jakeova pokoje Liz Merricková - sama fyzicky a emocionálně vyčerpaná - dávno spala a nemohla proto použít svou telepatii. A to bylo možná dobře, protože jí právě unikala další z Jakeových nočních můr; tahle byla ze života a odehrávala se v jeho mysli čistá jako křišťál a stěží vhodná k získání Liziných sympatií.

Původ této noční můry nebylo těžké vypátrat; Jake si v ní prostě detailně přehrál jednu epizodu ze svého nedávného života. Zdrojem tu byla jeho paměť.

A možná i svědomí...

Jake byl znovu v té místnosti, v mučírně s tlumeným osvětlením, těžkými závěsy na oknech a atmosférou hrůzy. Právě před ním docházelo k několikanásobnému znásilnění rozhodně sice ne nevinné, ale zcela jistě bezmocné dívky, drogové dealerky ruské mafie, Nataše Slepakové. Ženy, o které si myslel, že ji miluje. A ve svém snu ji samozřejmě stále miloval.

V pokoji bylo sedm lidí. Jedním z nich byl i Jake, připoutaný k židli tak, že byl nucen se dívat - ve skutečnosti byl odhodlán se dívat, aby nezapomněl, a až přijde jeho čas, věděl, jak naložit s těmito tyrany: oko za oko. Nataša nebyla spoutaná, zato ale úplně nahá, naprosto bezmocná v důsledku drog, které jí podali. Drog, které jí sice znemožnily klást odpor, ale nezpůsobily ztrátu vědomí. Cílem bylo, aby věděla, co se s ní děje, a nemohla proti tomu nic dělat. Což bylo možná dobře, protože ti lidé (,lidé': trochu nepřesné označení) by docela ocenili trochu toho vzdoru a určitě by věděli, jak si s ním poradit. Ale ne, neměli v úmyslu způsobit jí nějakou fyzickou újmu - zatím ne a ne v tomhle pokoji - protože to bylo na řadě až později. Mezní újma, ano, Jakeovi i Nataše, oběma.

Jake a Nataša a pět mužů v jednom pokoji: ten parchant, jenž to celé řídil, Luigi Castellano, a další čtyři, kteří to prováděli, zatímco on seděl v přítmí a díval se. Ne, on se... nezúčastnil. Ale je snad člověk, který nařídí exekuci, méně zodpovědný než ten, kdo upevňuje řemínky kolem kotníků a zápěstí odsouzeného, nebo ten, kdo usazuje kontakty na jeho vyholenou hlavu, nebo ten, kdo zmáčkne spínač?

Castellano to celé nařídil a možná proto, že se toho nezúčastnil - že tam jen seděl, díval se zpoza kuželu bílého světla, který ozařoval Natašino nahé tělo, a mohl tu věc zastavit, ale neudělal to - ho Jake nenáviděl ještě více. Špinavou práci za něj dělali ostatní - a že to byla jedna z nejšpinavějších.

Ale zatímco samotný Castellano zůstával ve stínu, ostatní byli mnohem méně opatrní. Jeden po druhém se vystřídali na Nataše, zatímco Jake - sám sotva při smyslech, zaplavený studem, odporem, děsem - studoval každého z těch mužů při jejich činnosti, snažil se zapamatovat si jejich... jejich preference, aby jich mohl v budoucnu využít. Jistě, měl jen malou naději, že se toho dočká, ale stačila mu sebemenší jiskřička...

Tato zlá myšlenka ztuhla v Jakeově mysli, překrytá dalšími, akutnějšími obrazy. Mezi muži byl jeden, který nedokázal čekat, až na něj přijde řada, takže se s funěním prodral kupředu, kde si s Natašou, jako s lidskou panenkou, hrál jiný z těch padouchů, jenž stál vedle postele, svíral oběma rukama její stehna a odporně chrochtal při jednotlivých, pečlivě mířených přírazech.

Jake už tohle jednou viděl, věděl, co přijde, a o to více se napnul, ale tenké nylonové provazy jej poutaly k židli stejně pevně jako paměť k této noční můře. Protože ten nedočkavec byl skutečné zvíře, od přírody nadmíru vybavený a připravený svou oběť znesvětit - totálně.

Jeho tlusté, ohyzdné tělo se lesklo potem nedočkavosti. Měl široká ramena, obrovské, těžké ruce klátící se na koncích opičích paží a malá, prasečí očka v kulatém obličeji s výrazem nepřirozené chlípnosti. Přesto, navzdory svému zvířeckému vzhledu, vykazoval známky kultivovanosti, i když poznamenané zločineckým prostředím.

Na nohou měl značkovou obuv z kůže; oblek z hedvábí nebo možná žraločí kůže a hedvábnou košili rozhalenou u krku (i když to vypadalo, že téměř žádný krk nemá). A v ruce velké jako kladivo držel cigaretovou špičku s cigaretou, z jejíhož konce stoupal kouř. Přistoupil k Nataše, jejíž tělo sebou zmítalo a házelo pod přírazy toho chrochtajícího muže, natáhl ruku s cigaretou k jejímu obličeji—

Tehdy se tmavá silueta Castellana v židli za lampou trochu napřímila a řekla: „Francesco, ne! Nemůžu ti dovolit ji označit." (Ta dunivá síla Castellanova hlasu, jako předení velké kočky někde z džungle... ale v mžiku připravené varovně zavrčet.)

Francesco okamžitě stáhl ruku, napůl otočil svou kulatou hlavu a bránil se: „Označit ji, Luigi? Já? V žádném případě!" Pak se podíval Jakeovi přímo do oči a usmál se jako žralok. „Jen jsem chtěl dámě nabídnout cigaretu. Chladivé, sladké potáhnutí, které by ulevilo žáru v jejím hrdle. Nevidíš, jak polyká a lapá po dechu?" Pak obrátil cigaretu a zasunul konec špičky mezi Natašiny rozevřené rty. „Není to tak, slečinko? Není to přesně to, co máš ráda? Sladké potáhnutí z Frankieho cigarety?"

Ten, co byl mezi Natašinými stehny, právě skončil. Ustoupil z Jakeova výhledu a Jake jen slyšel, jak si zapíná poklopec. Nataša zůstala ležet, jak ji nechal, nohy ohnuté v kolenou se jí klátily přes okraj postele. Z toho zbytku síly, co jí ještě zbýval, se dokázala vzepnout jen k prudkému trhnutí hlavy, aby vyplivla cigaretovou špičku s cigaretou. Odletěla ze světla lampy do stínu a její světélkující konec se ve vzduchu točil jako rozčilená moucha.

Francesco zvedl Natašiny nohy na postel, přitáhl si horní část jejího těla k okraji, pleskl ji svým stále ještě měkkým údem přes obličej a řekl: „No, když nechceš kouřit tamto, uvidíme jak si poradíš s tímhle!"

A Jake se na to všechno díval a dusil se vztekem (a upřímně řečeno, i strachem; protože teď už bylo docela jasné, že se z tohohle on ani Nataša živí nedostanou), když ten surovec Frankie předváděl své číslo.

Dokonce ani tehdy to ještě nebylo všechno, ne, dokud se na ni nevymočil a Castellano mu nepřipomněl: „Myslím, že to stačí, Francesco. A pamatuj si, budeš si ji pak muset očistit. Až Natašu najdou, chci, aby byla plná vody z řeky. Ne moči a určitě ne sraček! Našich sraček - značkových sraček, krystalků snů - jistě, to ano. Ale těch lidských ne."

A pak bylo po všem—

Ale Jakeova noční můra vlastně teprve začala: zjištěním, co s ním zkušenost té noci udělala, jak jej změnila v zabijáka připraveného vzít zákon do vlastních rukou...

Přišel čas odplaty, budoucnost, v níž se ani neodvážil doufat a která nyní nastala. Byla deštivá noc v Turíně a Jake zrovna pronásledoval svou oběť - svou třetí budoucí oběť, samotného Franceska Reggia - do hotelu na Corso Alessandria.

Jake se za tu dobu změnil. Nyní byl přestrojený za postaršího, chromého muže s bradkou, v širokém klobouku a otrhaném dlouhém plášti. Jeho převlek byl dokonalý. Pouze Jakeovy oči zůstaly stejné: chladné, hluboké a nemilosrdné, stejně jako jeho nenávist. Proto je schovával pod širokou krempou klobouku, za tmavými skly brýlí pro zrakově postižené.

I kdyby si ho Francesco ,Frankie' Reggio všiml (což se zřejmě stalo, protože se Jake při několika příležitostech přistihl, jak je k němu během té mučivé cesty vlakem podél pobřeží Středozemního moře z Marseille do Savony a pak do vnitrozemí, do Turína neodolatelně, vražedně přitahován), nikdy by v něm nepoznal muže, kterého společně s Castellanovými zločineckými důvěrníky v Provence pod Alpami nacpal drogami a shodil do divoké řeky.

Jake na druhé straně na Frankieho zapomenout nemínil. Ne, dokud z něj zbylo dost, aby to za pamatování stálo...

O čtyři hodiny později si Frankie Reggio zaplatil taxík z hlavního turínského vlakového nádraží a rezervoval si hotel. Tříhvězdičkový hotel Novara byl starý, ale pořád na úrovni, na rozdíl od laciné ubytovny, v níž se zase ubytoval Jake, protože stála přímo proti hotelu Novara. Obě ubytovací zařízení se nacházela asi kilometr od centra města a dělila je od sebe jen rušná ulice. Chátrající vzhled ubytovny Jakea však nijak netrápil; mnohem důležitější pro něj byla těsná blízkost jeho terče než pár švábů ve skříni. A stejně tam nemínil trávit mnoho času.

  Spěchal. Chtěl se ubytovat ve svém pokoji dřív, než Frankie dorazí do toho svého. Vzal si první pokoj v druhém patře, který mu nabídli, a jakmile v něm osaměl, otevřel svůj kufr a vytáhl z něj menší kufřík, jenž obsahoval součásti jeho odstřelovací pušky ráže 7,62. Zatím ji nesmontoval; zajímal ho pouze teleskop.

A měl štěstí - ale nebylo to jen pouhé štěstí, protože Jake už dřív Frankieho několikrát stopoval, když pro Castellana doručoval nějakou zásilku. Vždycky si při tom zachovával odstup, jen se díval a studoval svou oběť, takže věděl, že se Frankie obvykle ubytovává v přední části hotelu ve druhém patře. Nejinak tomu bylo i dnes večer. Na druhé straně přes silnici se v pokoji ve druhém patře rozsvítila světla a Jake věděl, že uvnitř není nikdo jiný než Frankie Reggio.

Pak Jake svá světla zhasl, zůstal sedět ve tmě a pozoroval gangstera štěrbinou mezi žaluziemi. Ale zatímco jeho oči - a jeho nenávist - byly neustále přitahovány k Frankiemu, Jake nezapomněl, za jakým účelem je zde. Přivedla ho sem nehasnoucí nenávist, ano, ale jeho posláním byla pomsta, a proto se musel pečlivě zaměřit na detaily.

Oko za oko.

Natašiny oči vyhasly navždy - ne doslova, ne, ale to světlo v nich pohaslo zcela jistě. A brzy na to byl život v nich uhašen úplně...

Pokoje hotelu Novara, obrácené do ulice, měly balkony s mřížovím, na které se vcházelo přes velká terasová francouzská okna. Vzdálenost mezi jednotlivými balkony byla jen něco přes metr, což bylo důležité pro Jakeův plán. Vždycky věděl, co chce udělat, otázkou bylo jen, jak to uskutečnit. Nyní se to vyřešilo samo.

Co se týkalo pokojů v hotelu Novara:

Skrze teleskop s nitkovým křížem si Jake stačil prohlédnout Frankieho pokoj a zjistit všechno, co potřeboval, ještě než se ten ničema na chvíli zadíval z okna na ulici a pak zatáhl závěsy, aby nechal noc i Jakea venku. Jakeovi to nevadilo, viděl už dost a potěšilo ho to; jeho účelu to poslouží přímo dokonale.

A co bylo ještě lepší, stále bylo vidět místo, kde bylo v pokoji umístěno hlavní osvětlení - typicky italský secesní lustr ve tvaru obrovských lotosových poupat vyrůstajících ze skupiny zlatavých listů - které zářilo skrze závěsy ze svého místa na stěně naproti velké posteli přímo nad malým pracovním stolem s telefonem.

A jak se tak Frankieho stín pohyboval po pokoji za závěsy, Jake si rychle sestavil svou pušku, připevnil k ní teleskop... a čekal. Po několika minutách světla v protějším pokoji zhasla.

Jake mohl Frankieho zastřelit přímo v jeho pokoji, samozřejmě, nebo mu mohl vpálit kulku přímo do srdce, když vycházel z hotelu. Bylo by tak jednoduché na něj zamířit skrze hledí a zmáčknout spoušť... příliš jednoduché. Protože takhle by ten parchant nic necítil, nebo možná jen na zlomek vteřiny. A určitě by nevěděl, nebo by si nestačil uvědomit, kdo mu to udělal a proč. Stejně jako oba předchozí mizerové, které Jake už zabil, ani Frankie nebyl výjimkou: Jake chtěl, aby věděl! Proto to musel provést tím těžším způsobem.

Sledoval, jak jeho terč opouští hotel a nastupuje do taxíku; a jakmile auto zamířilo po rušné, téměř ucpané noční ulici směrem do města, zvedl sluchátko telefonu a vytočil Novaru. Jeho italština nebyla zrovna skvělá, ale dokázal se domluvit.

„Můžu mluvit s panem Reggiem?" zeptal se. „Před několika minutami mi volal z pokoje číslo, hm - myslím, že je to pokoj dvě, jedna - hm - ?" Byl to sice luxusní hotel, ale ne tak velký, jak hotely obvykle bývají; určitě tam nebylo víc než dvacet pokojů na každém poschodí.

„Pokoj dvě stě sedmnáct, pane, ano." (Spojovatel mu skočil na špek.) „Vydržte chviličku, přepojím vás."

Pan Reggio tam samozřejmě nebyl... takže, jestli by Jake chtěl zanechat zprávu na záznamníku?

Ne, nechtěl. (Ano, chtěl. Určitě zanechá vzkaz, ale rozhodně ne na žádném záznamníku.)

O patnáct minut později, poté co si sbalil svůj kufřík - dva těžké, dvoulitrové demižony, které pečlivě zabalil do hotelových ručníků - převlékl se do tmavého vycházkového obleku a učesal se, prošel vestibulem hotelu k recepci. Na chvíli se vzdal svého kulhání, aby na sebe nepoutal pozornost. Několik nervózních minut si prohlížel plánek hotelu.

Požádal o pokoj ve druhém patře. Dvě stě patnáctku, pokud byla volná'.' Je to pokoj s výhledem na ulici, že ano? Ano, bydlel tam před několika lety; byl to velice příjemný pobyt a pokoj se mu velice líbil - díky.

Jaké spoléhal na štěstí, a to ho neopouštělo. Recepční nebyl zároveň i spojovatelem; nebyl to člověk, se kterým Jake mluvil, takže nepoznal jeho hlas. A ano, pokoj číslo dvě stě patnáct byl volný.

O deset minut později byl už Jake ve svém pokoji a i pak všechno běželo jako na drátkách.

Rozsvítil světla ve svém pokoji, vyšel na balkon a přelezl přes zábradlí k pokoji Frankieho Reggia. Nepotřeboval ani řezák na sklo; skleněné dveře se otevřely při pouhém doteku. Frankie si nedělal velké starosti s bezpečností; žádného člověka se zdravým rozumem by nikdy nenapadlo se mu postavit a neměl v pokoji nic, co by stálo za to ukrást.

Určitě však nepočítal s Jakeem Cutterem - a jeho pomstou - nebo dokonce s nevyzpytatelnou myslí svého bosse, Luigiho Castellana. Neboť ani Frankie ani Jake tenkrát ještě netušili, že gangster je pouhá návnada v pasti, kterou Castellano přichystal pro Jakea.

Každopádně bylo dost možné, že té noci nebyl Jake úplně při smyslech, takže i kdyby to byl býval věděl, neodradilo by ho to. A podle Jakeova názoru to, co nastražil v pokoji dvě stě sedmnáct naproti přes ulici od toho, kde byl ubytován sám - balíček s překvapením, jenž zde zanechal pro Frankieho jako hrůzný vzkaz, který se dostane až k jeho šéfovi - no, to mu stálo za jakékoliv problémy...

To všechno se odehrálo před nějakými třemi hodinami. Od té doby Jake seděl za svým oknem v ubytovně a trpělivě čekal, až se Frankie vrátí - a už nemusel čekat dlouho. Protože Jakeova noční můra začínala nabírat na obrátkách. Její převážně jednobarevné výjevy se střídaly na obrazovce jeho mysli tak rychle, jak jen je stačil vnímat.

Provoz na silnici pod okny už opadl. Koneckonců bylo půl druhé ráno. Ale klaksony ječely pořád stejně. Pro Itala totiž odjakživa existoval jen jeden způsob řízení...

Po deštěm promočené silnici přijížděl taxík, zahnul k chodníku a zastavil před Novarou. Objevila se Frankieho hranatá postava, přizvedla si límec, aby se ochránila proti jemnému dešti, a spěchala do sucha pod zakrytý vchod hotelu. Tam se Frankie na okamžik zastavil, upravil si límec a pak zmizel uvnitř...

Jake se zdál být chladnokrevný, uvnitř však jen hořel. Vyčistil pušku, jemně ji naolejoval a do zásobníku nabil dvě rozdílné kulky. Pak zásobník zasunul na místo a položil pušku na stůl tak, aby její dlouhá hlaveň ukazovala ven otevřeným oknem, přes ulici...

V pokoji Frankieho Reggia se rozsvítila světla. Tedy, rozsvítil se jeden z těch velkých lotosových pupenů a jeho záře byla dokonce i skrze zastřené závěsy dobře rozeznatelná. Tento terč nemohl minout...

Jake už si připravil svůj telefon tak, aby mohl jednoduše vytočit spojovatele hotelu Novara; stačilo jen zmáčknout knoflík a číslo se vytočilo automaticky. „Pokoj dvě stě sedmnáct," řekl operátorovi. A sotva se Frankie Reggio vysoukal ze svého kabátu, jeho telefon se rozezvučel...

Jake si dokázal Frankieho představit, jak bručí cosi o špatných žárovkách, když přecházel místností k telefonu... pak ignoroval vyzvánějící telefon, přešel k oknu a odhrnul závěsy. Nyní byl krásně vidět. Teprve teď se vrátil k telefonu...

„Si?" (Jako zakvičení prasete.)

„Mluv anglicky, Frankie," vyzval ho Jake.

„Cože? Anglicky?"

„Já vím, že to umíš, už jsem tě slyšel," řekl Jake. „Ty se na mě nepamatuješ? Tu noc v Luigiho domě v Marseille? Já jsem byl přivázaný k židli? A ta dívka, Nataša? A ty s těmi tvými zatracenými zločineckými kumpány jste... jste dělali to, co jste dělali?"

„Ty!" zvolal Frankie a Jake viděl, jak sebou trhl, napřímil se a rozhlížel se zmateně a nervózně po svém pokoji. Díval se všude, jen ne nahoru.

„Jo, jasně, jsem to já," na to Jake. „Pamatuješ si mé jméno?"

„Jasně, Jake Cutter," prohlásil Frankie trochu uvolněněji. „Luigi říkal, že to asi budeš ty, kdo oddělal ty dva." Sáhl si k boku a vytáhl z koženého pouzdra nebezpečně vypadající malou pistoli.

„Ti dva... byli jen poselství," řekl Jake. „Chtěl jsem jen Luigimu Castellanovi vzkázat, že brzy přijde jeho čas. No a teď mám pro něj další sdělení. Můžeš mu ho vyřídit - ty zkurvený, perverzní parchante!"

„Poslouchej, ty podělaný britský čuráku!" začal Frankie nadávat, aby si dodal odvahy.

A Jake poslouchal. Ale také si zaklínil sluchátko telefonu mezi bradu a pravé rameno, vzal si do ruky pušku, zamířil a jemně zatlačil na spoušť. Pak přerušil Frankieho nadávky slovy: „Hej, gaunere! Teď mě zase chvíli poslouchej ty. Pamatuješ si, jak ses na ni vymočil? Cítil jsem každou kapku. Fakt jsem to cítil: každá kapička mě pálila jako kyselina."

„To je dobře!" zabručel Frankie, jedovatě se zašklebil a slíbil: „Ale nemusíš mít obavy. V tvém případě to bude kyselina!"

Jenomže:

„Teď jsi ale na řadě ty," oznámil mu Jake. A pak stiskl spoušť.

Bylo to v lustru tvaru lotosového pupenu - skoro jeden a půl litru bezbarvé kyseliny bez zápachu. Jake odšrouboval jednu z těch koulí, vyndal žárovku, ze tří čtvrtin nádobu naplnil a pak ji znovu zašrouboval zpět.

Výstřel byl tlumený. Frankie slyšel jen tichý, svištivý zvuk - jako mňouknutí kočky - když kulka provrtala dírku skrze okno. Pak přímo nad hlavou uslyšel zvuk tříštícího se skla, čistě, ve zlomku vteřiny a v příštím okamžiku ho spolu se střepy zasáhla kyselina.

Jake uslyšel Frankieho výkřik údivu, hrůzy a pak jeho první zaječení, když upustil telefon a zapotácel se ode zdi směrem k posteli. Byl žíravinou celý promáčený; z jeho oblečení už začínal stoupat kouř, stejně jako z jeho kůže. V šílené bolesti začal poskakovat, tancovat, trhat ze sebe rozleptaný oděv. Telefon už se také začínal rozpouštět a Frankieho výkřiky rychle mizely v tichu.

„Udělej to!" mumlal Jake, vychutnávaje si tuto chvíli, zároveň ho však děsila. Chtěl, aby už to bylo za ním. A Frankie to udělal.

Na jeho nočním stolku stál džbán s vodou. Až na to, že v něm už nebyla voda, ale katalyzátor, a Jakeova druhá kulka byla zápalná.

Frankie na sebe převrhl katalyzátor, nalil si jej na hlavu a ramena. A pak Jake zmáčkl spoušť podruhé.

Kulka znovu provrtala Frankieho okno a přinesla s sebou tenký, spalující, sirnatý oheň, který proletěl místností... směrem k Frankiemu. Hotelový pokoj se v tu ránu proměnil v bílou, ohnivou, nafouknutou kouli. Ve zlomku vteřiny se rozpoutalo peklo a v jeho středu ještě chvíli poskakoval hořící gauner, než se konečně zhroutil do sebe, když se okna rozletěla a z nich se vydraly plameny...

Bylo po všem. I Jake byl zlomen.

Italská policie ho zadržela, když opouštěl ubytovnu. Byli venku na ulici, sledovali Frankieho, ne Jakea. Nechali gangstera tajně hlídat na popud Castellana. Jeden z policistů si všiml záblesku kulky, když provrtávala Frankieho okno, a pak v nočním světle uviděl kovově modrý odraz Jakeovy zbraně.

A to bylo vše...

Přestože Jakeovy noční můry obvykle končily tím, že se probudil zpocený, tentokrát tomu bylo jinak. Teď už mu byly ty stále se opakující návraty do dob jeho nelidské krutosti důvěrně známé - byl smířený s tím, že se pravděpodobně budou vracet, dokud nevystopuje a nezničí jejich příčinu, nebo nebude sám odstraněn - víc a víc si na ně přivykal. A k tomu byl neuvěřitelně vyčerpaný.

A tak tentokrát spal dál...

Jakeova únava, spíše mentální než fyzická také přispěla k tomu, že se uvolnily jeho štíty - stejně jako během zlého snu. A se zvyšující se urgencí problémů opravdového světa, na který pro tuto chvíli zapomněl, se v jeho snovém bytí odhalovaly strašné scény z nedávné minulosti a (zatímco se s nimi Jakeovo svědomí marně pokoušelo vyrovnat) vůbec si nebyl vědom toho, že má publikum.

Mrtvý upír s ním byl celou tu dobu a všechno viděl.

Neboť byl vypuzen (nebo spíše ji opustil z vlastní vůle, aby nebyl odhalen) z Jakeovy mysli Liz Merrickovou v rozhodující chvíli - právě se chystal uchytit se pevněji a snad i napořád - a byl posedlý touhou vrátit se při nejbližší možné příležitosti. Proto číhal, aby se mohl přisát na Jakeovu ztrápenou mysl a na vlastní kůži se přesvědčit, jaký je rozsah nekroskopovy posedlosti: jak daleko je schopen zajít - a také jak daleko už zašel - aby dosáhl své pomsty.

Samozřejmě tušil, že Jake bude velice odmítavě reagovat na jakékoliv další narušení, když je ta noční můra v jeho mysli stále čerstvá - Korat nechtěl, aby si ho s ní spojil jako něco, čemu se chce vyhnout a co je mu odporné - a proto trpělivě čekal na okraji Jakeova podvědomí a nechal jej chvíli jen tak bloumat.

Ale když se asi za hodinu Jakeova mysl uklidnila, když se odebrala do pozemštějších snů - i když to byly sny, ve kterých se pořád dokola rozvíjel vzorec Möbiova časoprostoru jako něco, co máte stále na jazyku, nebo řešení, které ne a ne přijít - teprve pak se Korat ozval: Je čas, abychom si znovu promluvili, nekroskope.

Jake sebou na své posteli trhl, chvíli bojoval proti Koratovu vpádu, jeho záhrobním myšlenkám, ale pak se podvolil nevyhnutelnému. Koneckonců, jednou by si s ním musel stejně promluvit, ať už třeba jen proto, aby se pokusil získal přístup do Möbiova kontinua. Ale i tak byl Jakeův záhrobní povzdech trpký, když řekl: „Cože, to jsi zase ty?"

Samozřejmě že jsem to já! dostalo se mu odpovědi. Vždyť máme společné zájmy a záležitosti, které musíme vyřešit. Náš program, pamatuješ?

„Pamatuji si, že jsme se hádali, hráli si se slovy," odpověděl Jake. „Ale pak... pamatuji si jen velmi málo."

Byl jsi unavený, řekl mu Korat. Dostal ses do snu tak mlhavého, že tě to ode mě odneslo... už jsem s tebou nedokázal komunikovat, když tvá mysl takto bloudila. Takže jsem tě nechal být. Ani nyní bych tě neobtěžoval, neboť vidím, že jsi stále malátný. Ale za několik málo hodin začne nový den a čas je náš nepřítel.

„Jak daleko jsme se dostali?" zeptal se Jake. „Udělali jsme nějaký pokrok?"

Než jsme skončili, víceméně jsme se dohodli, řekl bych, prohlásil Korat. Ujasnili jsme si naše záležitosti a možné body vzájemné spolupráce, dohodli jsme se na časovém omezení - což znamená, že až naši nepřátelé nebudou existovat, půjdeme každý svou cestou. Přesněji řečeno ty půjdeš tou svou, zatímco já... nepůjdu nikam. A teď na čem se ještě musíme dohodnout: nabízí se otázka, kdo bude první na řadě.

„Kdo bude první na řadě?"

Čí záležitosti budou mít přednost.

„Samozřejmě moje," prohlásil Jake. „Musí to tak být, protože jinak se nebudu schopen soustředit na nic jiného, dokud—"

—dokud nevykonáš svou pomstu, ano, dokončil Korat jeho slova. A pak pokračoval: Tak či tak, byl jsem právě svědkem plného rozsahu tvého hněvu a musím říct, že tvůj program má jisté kouzlo. Nespornou... zábavnou hodnotu? Na druhé straně však cítím, že se musím zeptat: proč chceš pronásledovat toho Castellana, obyčejného muže, Jakeu, když mezitím, co s ním budeš bojovat, prohraješ celý svět v bitvě proti Vampýrům? Rád bych jen poznamenal, že moje záležitost je mnohem důležitější, mnohem naléhavější a mnohem závažnější než ta tvá.

Jake najednou zpozorněl. Došlo mu něco, co Korat jen tak vypustil z úst. „Cože? Byl jsi svědkem plného rozsahu mého hněvu...?" A než stihl upír pozvednout své štíty, Jake uviděl ten záblesk v jeho nehmotné mysli... a najednou si vzpomněl na svou noční můru. „Zatraceně, Korate! Ty jsi tam byl, ty jsi mě špehoval!"

Protože jsi byl ze svého snu vyrušen! Jeho lež byla intuitivní, okamžitá.  I protože jsi byl svými sny trýzněn. Měl jsi v sobě tak strašlivý hněv, šílenství, a dokonce i lítost! A v tom rozrušení jsem cítil, jak mě k tobě něco přitahuje, Jakeu, pouto, které mezi námi existuje, které bylo stvořeno naší vzájemnou potřebou. Bylo to, jako bych tě slyšel volat, volat mne, a proto jsem přišel. Ale když jsem tam dorazil—

„Kdyby tohle byla pravda, vytáhl bys mě z toho, probudil bys mne," skočil mu do řeči Jake. „Ale ty jsi to nechal pokračovat - a viděl jsi, co jsem udělal Frankiemu Reggiovi...

Jsem, co jsem, řekl Korat. Jsem plodem toho, co jsem kdysi býval. A i když jsem nyní značně oslaben, pamatuji si, jaký jsem býval. A znám své schopnosti a své slabiny. Je tedy něco divného na tom, že jsem chtěl znát síly toho, kdo se má stát mým... partnerem? Mou pravou rukou v hazardním podniku, v naší společné pomstě na těch, kdo nám ukřivdili?

„Ty jsi chtěl vědět, jestli se osvědčím?" Jake byl na pochybách. „To mi chceš říct?" Pak zavrtěl hlavou. „Ne, nemyslím. Ty jsi mě prostě špehoval."

Nejdříve ze všeho jsem tě chtěl probudit, pokračoval Korat ve lhaní. Ale když jsem viděl, co zrovna děláš, zaujalo mě to.

„Zaujalo tě to? Tím chceš říct, že se ti to líbilo?"

Fascinovalo mě to. Byl jsem fascinován... tou myšlenkou.

„Jakou myšlenkou?"

Oko za oko, řekl Korat. Ano! A zachechtal se tím svým oplzlým způsobem. Ach, protože když jsi mluvil s Frankiem, řekl jsi mu, že každá kapička tě pálila jako kyselina - popisoval jsi jeho vlastní osud! Jak skvostně ironické! To mě přesvědčilo o tvých schopnostech; viděl jsem, že se nezastavíš před ničím, co musí být učiněno. A přesto, všechna tato slova...

Když se Korat odmlčel, Jake ucítil jeho zamračený pohled, napůl váhavé pokrčení rameny. „No?" pobídl ho.

Mám jen jednu malou obavu, řekl upír. Ty jsi toho nakonec litoval. Nelíbilo se ti, co jsi učinil.

„A mělo by snad?" nechápal Jake. „Bylo to nelidské!"

Stejně jako jsou všichni upíři, opáčil Korat. A podle toho, co jsem viděl ve tvé mysli, je takový i Castellano. Takže proč lituješ svých činů? Je to snad projev tvé slabosti?

„Ne," namítl Jake. „Je to projev síly. Lituji toho, co jsem udělal, protože mě to snižuje na jejich úroveň - a na tvou."

Hmm! přemítal Korat. Máš o mně ale nízké mínění. A předstíral, že nad tím přemýšlí, aby po chvíli prohlásil: Ale co, zanechme hádek. A jako důkaz mé dobré vůle - abychom se dostali z této slepé uličky - nechť je po tvém. Půjdeme tedy nejdříve po Luigim Castellanovi.

„Dobře," řekl Jake. „Ale chci, abys věděl, že tě ani tak nechci ve své mysli. Rozhodně ne jako její trvalou součást."

Ne, trvalou ne, pouze—

„Ani žádným jiným způsobem," prohlásil Jake. „Nic víc než to, co máš teď. I tak je to příliš."

Cha! protestoval Korat. Takže u tebe neplatí brát i dávat? To musíš mít vždycky navrch?

„O to nejde," zavrtěl hlavou Jake. „Hlavní věc je neprohrát. Poražení končí v podzemních jímkách, které jim postupně odplaví celé tělo! A já, já se cítím až moc živý. Takže budeme jednat, jak řeknu já, nebo vůbec. Klidně se pak můžu pokusit získat pomoc Harryho Keogha, abych se tě mohl zbavit jednou provždy."

Načež si Korat nespokojeně odfrkl, začal rozhazovat rukama a řekl: Dobře, dobře! Tak, a co bude teď? Jak budeme postupovat teď? Kde a kdy začneme?

„Když tě zavolám, přijdeš," odpověděl Jake. „A když ti řeknu, abys šel, půjdeš. A pak, až skončíme s Castellanem, připojíme se k pobočce E a vydáme se proti Vampýrům."

Staniž se - jsme dohodnuti! zabručel Korat. Ale v nitru svého temného a tajemného srdce věděl, že čím dříve přivede toho svéhlavého Jakea zpět k pobočce E, tím lépe. Protože když řekl, že čas je jejich nepřítel, byla to pravda. Budoucnost zatím nabízela sotva špetku naděje - nepatrný záblesk naděje, že nalezne nějakou formu pokračování své existence, možná dokonce nadřazenou fyzickému životu, v Jakeovi - přesto se chtěl ujistit, že to bude existence ve světě, kterému vládnou lidé nebo on, a ne Vavara, Szwart a Malinari. Rozhodně ne Malinari!

Začneme - kde? Jak najdeš toho Castellana?

„Existují lidé, se kterými si můžu promluvit."

Lidé?

„Mrtví," řekl Jake. „Nejsou doopravdy mrtví - tedy jsou - ale ještě neodešli. Jejich mysl existuje dál." Stejně jako ta moje, ano.

„A kdo by toho měl o Castellanovi vědět víc než jeho oběti?" pokračoval Jake. „Nebo když ne jeho oběti jako takové, pak určitě ti, kteří zemřeli z jeho rozhodnutí - což je víceméně totéž. Myslím, že začneme u nich."

Copak to není jeden z tvých problémů? namítl Korat. Že s tebou mrtví nechtějí mluvit?

„Ano, kvůli tobě," přikývl Jake v záhrobním éteru. „Ale ti, kteří usilují o pomstu stejně jako já, ti se mnou mluvit budou. Jsem jediný, kdo jim může dát to, co chtějí. A já vím, že je mezi nimi alespoň jeden, který... který... no, vím, že ona se mnou mluvit bude."

A za ní půjdeš nejdříve, za svou mrtvou milenkou?

„Až naposledy," zavrtěl hlavou Jake. „Až budu lépe obeznámen s tím, co chci udělat a jak to chci udělat, a až budu schopen - nevím - možná najít kuráž. Protože koneckonců, jsem ji nechal na holičkách... Pak si půjdu promluvit s Natašou. Ale ještě před tím jsou tu jiní. Za života byli spodina společnosti: vrazi, drogoví dealeři, rváči a násilníci. Ale po smrti? Co mají teď? Je jisté, že bdící mrtví s nimi nechtějí mít nic společného - stejně jako nechtějí mít nic společného s tebou! Ti lidé byli Castellanovi poskoci a z toho, co jsem viděl, vím, že z něj měli strach. Ale teď, když už nemají co ztratit, teď jsem jejich poslední šancí na ukojení hladu po pomstě, jejich jedinou příležitostí to dokončit. Odplata je peklo, Korate."

Och, ano, to máš pravdu! souhlasil Korat. Zatímco si tajně ve svém srdci slíbil: A věř mi, Jakeu Cuttere, to tvoje peklo bude nejhorší ze všech - ty tvrdohlavý hlupáku! Ale nahlas řekl jen: Takže, já jsem připraven. Vím, že s tebou se mi bude skvěle spolupracovat. Můžeme začít.

„Nejdříve se na to ale pořádně vyspím," odpověděl Jake. „Tak dlouho jsem se pořádně nevyspal, takže mám co dohánět, Korate - a zase hlavně kvůli tobě. Takže si teď jdi po svých. Ale varuji tě: jestli ucítím sebemenší zachvění v záhrobním éteru—"

Dobře, dobře! Pochopil jsem. Budu čekat na tvé zavolání.

„A buď si jist, že zavolám," ujistil ho Jake. „Protože, abych byl upřímný, s Traskem a pobočkou E jen ztrácím čas. Nemyslím si, že kdy pochopí, co mě užírá - nepochopí, protože to nikdy nezažili. Byl jsem tak ztracený, tak bezmocný - ale teď už nejsem. Teď je řada na mně. Takže bez obav, zavolám tě. Zítra, hned, jak otevřu oči."

Ale zítra bude další den, namítl Korat. Den jako protiklad noci; bdělý jako protiklad ke spícímu. Jsi si jistý, že si to budeš pamatovat, Jakeu? Až se probudíš?

„Myslím, že ano," odpověděl Jake. „Víš, zdá se mi, že se v tomhle zlepšuji. Jako ostatně ve všem."

Byla to pravda a upír si nebyl jist, jestli se mu to líbí. Tedy zítra, souhlasil. Budiž. Dobře se vyspi, Jakeu Cuttere.

A Jake cítil, jak ten tvor odchází, plazí se pryč do temnoty jeho snění...

IX

Vavara a Malinari

Ben Trask a Millicent Clearyová večeřeli v Londýně. A zatím v taverně na promenádě u mořského pobřeží ve Skále Astris na ostrově Krassos:

Malinari upil ze své jemné, štíhlé skleničky chlazené, temně rudé Mavro Daphne a otázal se své společnice: „Jak vám chutná řecké jídlo, má drahá?"

Vavara se na něj podívala, na jeho cynický úsměv, který byl téměř lidský, přesto však temný, a snažila se neušklíbnout. Věděla, že ta otázka byla jen Malinariho podivné pojetí humoru - jeho pokus pozvednout jí náladu a možná ji trochu uvolnit, což byl také hlavní důvod, proč si dnes večer vyšli ven z kláštera. Kvůli špatné náladě - ale ona mu nehodlala udělat tu radost a přiznat to. Protože koneckonců, hlavním důvodem jejího rozladění byl Malinari.

Takže místo aby se uvolnila, zasmála se a přijala jeho pokus rozptýlit ji, jak jistě doufal, zaplatila mu Vavara stejným cynismem. Podívala se na něj přivřenýma očima a odpověděla: „Když jsem sem přišla poprvé, než mě ty přihlouple se usmívající, pobožné hlupačky z kláštera vzaly ,do své péče', připadalo mi místní jídlo ještě přijatelné - jistě, ubohé, ale alespoň zaplnilo žaludek. A protože nebylo nic jiného a nechtěla jsem se vystavovat riziku tím, že bych", řekněme, lovila jinde, muselo mi to zkrátka stačit. Moje špižírna v Labyrintu byla mnohem lépe zásobena, samozřejmě, medem, vlčími srdci, játry Szganyů a vším možným sladkým masem. A co se týče ,stravy' na Sluneční straně: dokonce i za tyranie toho hrozného Nathana a jeho Lidesciů to bylo nekonečně lepší! Bohužel, Labyrint existoval před pěti sty lety a já jsem se teprve nedávno nechala od tebe přemluvit, abychom šli sem. A co se týče mých současných choutek: myslím, že tohle řecké zboží není tak daleko od szganské potravy, kterou jsme kdysi znali. Na čas je snesu, ale sotva to ukojí... jak bych to nazvala, vybranější chutě? Jednu věc ale musím přiznat: je to lepší než to mražené, vyschlé maso mrtvých otroků, na kterém jsme přežívali na Ledových ostrovech."

Na chvíli se odmlčela, přísně se zadívala na štíhlou skleničku v jeho dlouhých prstech a pokračovala: „A co se týče toho červeného vína—"

Od stolu na druhé straně restaurace, kde seděla hrstka německých turistů a hltavě pila víno, pivo, ouzo a kyselou retsinu, tak rychle, že to číšník ani nestíhal přinášet, se ozval spokojený povzdech. „Ach! Tohle je život, nicht Wahr!?"

Autor těchto slov - mluvil napůl anglicky, aby to slyšeli i angličtí turisté byl plešatý, tlustý a rudý v obličeji. Ale když mluvil, postavil se a pozvedl skleničku, vzápětí se ale překotil a upadl naznak, k velkému pobavení svých společníků. Ale ne Vavary, která pokračovala tam, kde byla přerušena:

„—a co se týče toho vína: zásadně s tím idiotem nesouhlasím."

Teprve nyní se usmála, třebaže pohrdavě, uštěpačně. ,Pcha! - tohle je vskutku život! Pro něj, možná, ale ne pro mě. Protože ať je tohle víno, jak chce zralé nebo rudé, jednoduše to není život!"

„To ne," souhlasil s ní. „Protože jedině krev je život!" A pak zakroužil skleničkou, až se zatřpytila, a dodal: „Ale pomáhá, když se na špatné věci podíváme z té lepší stránky. Možná bys to mohla alespoň trochu zkusit?"

Vavara předstírala, že tohle neslyšela.

Hovořili v jazyce Szganyů, jazyce jejich světa, ale byli Vampýři a jejich jazyková schopnost byla úžasná. Byli na zemi pouhé tři roky, ale rozuměli každému jazyku, který mohli v taverně zaslechnout. Řečtina byla nejjednodušší ze všech, protože byla jejich jazyku nejbližší. Někteří z turistů u stolů v jejich okolí by jistě byli schopni vyslechnout něco z konverzace mezi Vavarou a Malinarim a mohli by se nad jejich jazykem pozastavit, ale Řekové si nad tím hlavu nelámali. Svět byl v tomhle ohledu velice malý a pro cizince bylo stolování způsobem života...

Bylo pozdě večer; moře bylo tmavé jako Malinariho víno; hudba buzuk z několika různých taveren se nesmyslně mísila, ale Malinarimu to nevadilo. „Osobně si myslím," řekl, „že je tohle místo zvláštně půvabné, podivně atraktivní. Hudba je uklidňující a ta vůně smažícího se masa..." Zvedl hlavu, aby nasál noční vzduch. „Připomíná mi doby, když jsme ještě lovili na Sluneční straně. Ano, myslím, že se mi tento ostrov líbí."

„Ale mně ne," odsekla Vavara a zadívala se na moře a slabá světla řady rybářských lodí vracejících se do přístavu.

„Tobě se tu nelíbí?" zeptal se Malinari a dolil si víno z láhve v kbelíku s ledem. „Dobře! Až si tedy budeme ujasňovat hranice, připomenu ti, co jsi dnes večer říkala. A možná učiním Krassos svým hlavním sídlem."

„Cože?" Vavara pozvedla překvapením obočí a podívala se na něj. „Tobě se tady opravdu líbí? Děláš si legraci?"

Malinari jen pokrčil rameny. „Jsme tu za větrem a myšlenky té hrstky lidí, co tu žijí, jsou prosté. Jistě, také mají své touhy, stejné jako všichni ostatní lidé, ale jsou na hony vzdálené od těch světaznalých, co se mačkají na kontinentě. V mém kasinu v horách v Austrálii jsem byl těmi takzvanými ,světáky' obklopen. Byli ješitní, nenasytní a na lidi příliš ambiciózní. Navenek civilizovaní, ale v jejich nitrech to vřelo, jejich myšlenky byly stále nepokojné: neustále dotíraly, rušily a povyšovaly se nad ostatní. Nech si je všechny! Ale až se znovu stanu vládcem - což se určitě stane a budu vládnout svému velkému teritoriu, svým lidem - pak ať zkusí některý z mých poddaných pomyslet na něco víc, než je plný žaludek, žena v jeho posteli, hranice, které má střežit, a zvěř, o kterou má pečovat... a stane se potravou!"

Vavara jej poslouchala, ale její oči byly zastřeny stínem kápě, jak pozorně studovaly jeho výraz tváře. „A tak to začíná," ozvala se konečně. „Nebo tak to začne. ,Hranice, které mají střežit', jak jsi řekl, a ,zvěř, o kterou mají pečovat'. Mluvíš o potravě, o svém orlím hnízdě, samozřejmě, nebo v tomto světě o svém pohoří nebo svém ostrově nebo možná celém kontinentu? Takhle to tedy bude, Malinari, za sto let, možná více, od této chvíle? Hranice a... zvěř? Určitě máš na mysli válečníky? A zásoby - nebo potrava, o které ses zmínil - těch je přece třeba jen ve válce!"

Malinari opět pokrčil rameny, ale nyní už mluvil obezřetněji. Neboť tohle bylo koneckonců Vavařino území (alespoň prozatím). „Za sto let... kdo může říct, co bude? Vavaro, my jsme Vampýři! A pokud jde o to, co jsem řekl o civilizovaných lidech - o jejich neřestech a touhách: máme je všechny na lopatkách! Jsme to, co jsme, a nemusí se to změnit. Ani bych to nechtěl. Určitě ani ty ne. Ale pro teď jsme spojenci a máme dost nepřátel bez toho, abychom bojovali jeden proti druhému."

„Na lopatkách?" zamračila se. „Máme je na lopatkách?"

„To je rčení, které jsem se naučil ve svém kasinu v Xanadu. Jedna z mnoha věcí, kterou jsem se naučil, když jsem pozoroval lidi za hracími stoly, jak prohrávají peníze, které končily u mě. Ale je toho mnohem víc, co se dá od lidí získat. Celý jejich svět."

„Celý jejích svět," opakovala Vavara. „A znovu je v tvém hlase něco, co prozrazuje tvoje plány."

Upil ze svého vína a zažertoval: „Takže ty jsi teď mentalista?"

„Pche!" odsekla Vavara a opovržlivě ohrnula ret. „Ne, to slídění ti ráda přenechám. A nepokoušej se měnit téma. Už teď jsi předpověděl dobu, kdy si znovu půjdeme navzájem po krku. A musím říct, že se mi ta představa hrubě nelíbí. Hledíš příliš daleko. Všechno se může vyvinout úplně jinak. Dnes, zítra nebo příští týden, i když zrovna nepůjdeme dobývat světy nebo počítat svůj dobytek, možná ještě než první vlk tam nahoře zavyje na své bratry."

Ta poslední slova bylo staré szganské rčení, neboť Vavaře a Malinarimu - tím, že po tolik staletí spali na Ledových ostrovech - připadal ztracený ráj Sluneční strany jako včera. Vavara koneckonců lpěla na starých zvycích mnohem více než její host. Ale co se týče vlků, o kterých mluvila: Malinari znal tento výraz víc než dobře.

„Příští týden sotva," řekl Malinari zamračeně. „A rozhodně ne dnes. Ano, měl jsem v Xanadu problémy. Dokonce by se to dalo nazvat katastrofou, ale naštěstí jsem to viděl přicházet. Ba co víc, můžeš si být jista, že to přijde i sem. Nijak zvlášť ses koneckonců nezasadila o to, abys to odvrátila. Ta cikánská dívka, o které jsi mi vyprávěla - to byla velká chyba."

„Ani ty jsi mi nijak nepomohl!" utrhla se na něj Vavara. „Vzpomeň si na sladkou Sáru?"

„Možná byla sladká, ale dokud ses k ní nedostala ty," odsekl na to Malinari. „Nezapomeň, že jsem tvou práci viděl. Alespoň že její tělo bylo pevné. Vzal bych si ji, ano. Navzdory jejímu znetvoření bych si vzal její krev i tělo. Pro svou obživu i potěšení. Ale ona se mnou bojovala jako šílená - s neuvěřitelnou silou! Protože se v ní probouzel upír; byla na vzestupu! Takže mě kvůli tomu neobviňuj, Vavaro. Ve skutečnosti bys mi mohla možná i poděkovat. Protože kdyby se o to Sára nepokusila tu noc, co potom? Ach, to by mohlo znamenat vážný problém. A stejně, byla jsi to ty, kdo mi ji dal, vzpomínáš?"

„Po té dlouhé cestě sem jsi toužil po krvi," odpověděla mu. „Dala jsem ti ji kvůli krvi, ne kvůli potěšení! Nechápu, jak by někdo mohl chtít sex po Sáře, po tom, co—"

„Po tom co? Po tom, co jsi ji... upravila svým obvyklým způsobem? Snad proto, že byla příliš krásná?" usmál se Malinari cynicky. „Ale její zadeček byl pořád ještě pevný a její nohy dlouhé a pěkně rostlé. A při pohledu do těch prázdných očí, místo očí vytřeštěných strachem... ta noc mohla být velice příjemnou změnou. Každý podle svého gusta, hm?"

„A pak jsi ji nechal, aby tě přemohla," pokračovala Vavara. „A ona se vrhla z toho vysokého okna do nočního oceánu. I když, co já vím, mohl jsi ji tam vhodit sám. Ze vzteku, že se ti odvážila vzepřít! Takže se mě nesnaž poučovat o mých chybách, Nephrane Malinari! Pche!" Pohodila hlavou.

„Ale když byla vyplavena na břeh," naléhal Malinari, „poté, co jsem tě upozornil, že je upír a má pijavici—?"

„Ano, to taky," odpověděla Vavara znechuceně, ale už ne tak rozzlobeně. „Kvůli tomu, že byla takovou dobu zavřená v cele, jsem nevěnovala jejímu stavu pozornost. Zkrátka jsem v jejím případě nechala zajít věci příliš daleko. No a co? Moře se o to postaralo a já jsem se postarala o zbytek, o ty, co přišli slídit. Ale ano, máš pravdu: oba jsme udělali závažné chyby. A co se týče toho, čí chyby byly pro nás nejzávažnější: já jsem alespoň tu svou napravila. Ale ty..." Zavrtěla hlavou.

„Zničili mi mé sídlo v Austrálii, ano," připustil Malinari. „I se vším, co jsem tam pěstoval, jak jsme se dohodli. To je ale jen drobný nezdar, Vavaro, můžu začít znovu. Nebo jsi možná byla dvojnásob pilná a já nemusím začínat vůbec? Nezapomněla jsi na svůj slib - že mi ukážeš, co jsi zde vytvořila, pod tím místem nazvaným Palataki?"

„Ne, nezapomněla jsem," odpověděla. „Stejně musím zkontrolovat, jestli je tam všechno v pořádku."

„Takže nechrne toho dohadování," prohlásil Malinari smířlivým tónem. „Měli bychom tady skončit a jít. Ti lidé začínají být až příliš hluční a my se bez jejich společnosti obejdeme. Němci už jsou opilí a ti Řekové tam u stolu: je jasné, že na tobě mohou oči nechat. Jenomže co by byla Vavara bez svého kouzla, hm?"

Malinari měl pravdu. Někteří z německých turistů už byli opravdu vydatně podnapilí; potáceli se mezi stoly, odhodláni vnutit se tam, kde nebyli zváni, a obtěžovat svou přítomností Řeky, Brity a další rekreanty.

A pokud šlo o mladé místní Řeky, o kterých se zmínil: tři z nich seděli za matně osvětleným barem uprostřed taverny a z vysoké láhve pili levné, neředěné ouzo. Ještě před malou chvílí byla láhev plná; nyní byla ze tří čtvrtin prázdná a jejich zájem o Vavaru se zvyšoval úměrně s množstvím alkoholu v krvi.

Vavara povzbuzená Malinariho poznámkou se schválně otočila tím směrem, usmála se na muže a oběma rukama si odhodila své zářivé vlasy na ramena. Tenhle pohyb nejenže odhalil její bílé, nahé paže, které jí vyklouzly zpod šátku, ale také nadzvedl její na první pohled dokonalá ňadra. A na jejich vrcholcích se pod rudou hedvábnou blůzkou, kterou měla na sobě, jasně rýsovaly vztyčené bradavky.

Vypadala jako prostopášná Cikánka, která se v těchto věcech vyžívá - na malou, omamnou chvilku byla nesnesitelně rozkošná. Tak, že i Malinari cítil, jak mu vyschlo v ústech. Ale na rozdíl od těch mladíků věděl, že je to jen její vábnička.

Neboť stejně jako chameleón dokázala být Vavara přitažlivá pro každého muže - nebo i ženu - a své umění využívala velice ráda. Prozatím je ale ještě zcela neovládala, ne za každých okolností a málokdy ukazovala stejnou podobu dvakrát. Malinari ji znal skoro celý svůj život, i když více než polovinu z toho strávili zamrzlí v ledu, ale i přesto by ji nedokázal popsat. Skutečnou barvu jejích očí (kromě okamžiků, kdy jí ve vzteku zářily rudě) nebo rysy tváře a tvar rtů, jen to, že byly vždy vyzývavé.

Ale to všechno byl jen klam, přestrojení, hypnotická maska, kterou si nasazovala, aby zakryla svou pravou tvář. A zatímco Vavařina fyzická krása byla pouhou lží, Malinari znal velice dobře pravdu o její mysli. Neboť v té chvíli se do hry vložil jeho talent. A v takovýchto okamžicích, v těsné blízkosti, byla Vavařina mysl tak ohavná, že kdyby se jí přizpůsobil její vzhled, vypadala by jako obludná, vrásčitá, seschlá čarodějnice!

A možná jí i byla, možná si tak vynahrazovala své nedostatky. Protože Malinari věděl, že jako metamorfóza je nedokonalá; ani jedinkrát ji neviděl se vznést, tedy jinak než na hřbetě létavce. Vavara přirozeně stárla - její mrtvolné tělo nebylo schopno držet krok s přibývajícími lety - a masová hypnóza pro ni byla dokonalou rouškou zakrývající účinky zubu času. Všichni Vampýři byli samozřejmě ješitní, natožpak Vampýrky.

Jeho myšlenky se vrátily zpátky na zem a on pokynul majiteli restaurace, aby mu přinesl účet. Láhev vína a dva krvavé steaky rudého masa (kterého se téměř nedotkli) bylo vše, co si objednali. Dohromady by to nemělo dělat víc než několik tisíc drachem.

Opilí Němci se zrovna hlučně přeli o politý stůl, do kterého jeden z nich narazil, a jeden z anglických turistů si stěžoval na velkou červenou skvrnu od vína na svém bílém saku. Nejen nálada, i hudba se změnila. Místo melodických buzuk byl vzduch najednou plný drsného heavy metalu a nosových vokálů jakési rockové kapely.

Malinari ucítil první bodnutí blesku v hlavě, škubl sebou a odložil svou sklenici. Ucítil zvědavé myšlenky, které někdo vyslal jeho směrem nebo ještě lépe, Vavařiným směrem, ale ignoroval je a trochu se stáhl do sebe, aby se vyhnul tomuto bolestivému kontaktu.

Ti mladí Řekové, kteří byli Vavarou tak očividně okouzleni, už odcházeli. Nastartovali svoje motocykly, usadili se na ně svými pevnými zadky a s burácením zmizeli všichni tři v oblaku prachu podél pobřeží, až se jejich kožené bundy pokryté cvočky zaleskly do noci.

Když odjížděli, jeden z nich se ohlédl, zvedl ruku a zamával na rozloučenou nebo aby pozdravil Vavaru. A ona mu odpověděla pousmáním a lehkým kývnutím.

„Neměla by sis s nimi hrát," napomenul ji Malinari, když platili účet. „Jsou mladí a hodně opilí. Pro takové, jako jsou oni, je pokynutí hlavou stejné jako mrknutí."

„Jen je nech," odpověděla mu bezstarostně. „Baví mě, když vidím, jak slintají, jak o mně přemýšlejí a fantazírují v těch svých oplzlých myslích."

„Ano? Myslíš si, že si můžeme dovolit je nechat o tobě přemýšlet?" zeptal se jí, když opouštěli tavernu, vykročili do noci a vydali se po promenádě mezi zahrádkami taveren a hrází, mezi několika posledními turisty pozdní sezony, kteří měli namířeno do svých hotelů. „Cože, a to si říkáš náčelnice - vlastně ,matka představená' - kláštera?"

„Ale to oni přece nevědí," namítla a zasmála se. „To je poprvé, co jsem se v noci takhle vydala ven. A při těch vzácných příležitostech, kdy mě někdo může zahlédnout večer v klášteře, samozřejmě přelstím všechny tím, že si obléknu jednotvárný oblek svého řádu, který člověka zakryje před slídivýma očima. Pro mě je snadné vyvolat auru posvátnosti... nebo zkaženosti. Takže se nemusíš znepokojovat: tahle roztoužená řecká štěňata viděla jen to, co jsem chtěla, aby viděla."

„To ale děláme všichni, ne?" opáčil Malinari.

Skala Astris nebylo jen několik chatrných hotelů podpíraných tavernami, které na oplátku zase podpírala hráz, jež se táhla asi čtyři sta metrů na západ, kde přecházela v pláž. Za hrází vyčnívaly z moře kusy bílého mramoru. Byly to obrovské bloky, z nichž každý vážil mnoho tun. Kromě turismu byla hlavním průmyslem ostrova Krassos těžba kvalitního mramoru; jeho vedlejší produkt, kazová nebo druhořadá suť z těžby, získala uplatnění při zavážce, stavebnictví a budování přístavních hrází a nábřeží.

Ale kdysi dávno, ještě před tím, než začal vzkvétat turismus, zde byl i jiný průmysl. Po dlouhou dobu tady byli Němci, a nejen jako turisté.

Na vrcholku prudkého, tmavého kopce možná kilometr na východ, na poměry Krassu neobvykle odlehlá od jakékoliv vesnice nebo sídla, se tyčila vyzáblá budova, kterou Řekové pojmenovali Palataki. Bylo to neřecké gotické panské sídlo a do tohoto prostředí se vůbec nehodilo (ani časově). To jméno znamenalo ,malý palác' a několik let před druhou světovou válkou ho vybudovala německá firma jako základnu a kanceláře pro výzkum těžebního průmyslu.

Neboť stejně jako malé zásoby zlata a stříbra, byly na Krassu objeveny také minerály, které byly důležité pro budoucí německé válečné zájmy. Místní řemeslníci nevěděli, proč tu Němci jsou ani proč kopec i s okolními pozemky koupili, ale notoricky se potýkali s nedostatkem pracovních příležitostí, takže se příliš nevyptávali, dali se do práce a podle německých plánů vybudovali Palataki.

A pak, když byly práce na takřka palácové budově dokončeny, bylo snadné najít mezi místní chudinou dostatek pracovní síly pro hrubou práci. Zdejší lidé rádi přijali práci při hloubení tunelů skrze kyprou půdu a skály zalesněného výběžku a mysu mezi Palataki a Egejským mořem. Odpad ze šachet byl z mělkého zálivu na východ od mysu splavován do moře, kde byly na pobřeží stále ještě viditelné nenávratně poškozené tmavě hnědé pazourkové náspy.

Těžařské práce však nakonec ztroskotaly; ruda tu nebyla dost kvalitní, a proto byly práce zastaveny. A když začala válka, Němci se odstěhovali, ponechajíce si ve svém vlastnictví Palataki a přilehlé pozemky, těžařská práva v zálivu a jinak nic.

Po šedesát let bylo toto místo opuštěné, postupně chátralo a pro své pochmurné, gotické vzezření si vysloužilo mezi místními lidmi špatnou pověst. Všechno tohle se Vavaře náramně hodilo.

Vyprávěla o tom Malinarimu, když se procházeli po nyní už ztichlé promenádě, zatímco světla taveren jedno po druhém pohasínala, a pak dodala: „A tady ji máš." Ukázala na východ a řekla: „Tam stojí - Palataki! Koupila jsem ji od německých vlastníků za peníze, které jsi mi poslal z kasina. Víš, bylo by to samo o sobě úžasné orlí hnízdo, kdybych třeba přestala být spokojená se svou klášterní pevností, ale zatímco klášter je velice příjemné panství, Palataki—"

„—slouží i dalším účelům, ano," dokončil Malinari za ni a jeho oči přizpůsobené nočnímu vidění se snažily co nejvíce nasát z nedaleké siluety: čtyři patra s velkými okny, zakončená vysokými štíty a věžovitými kupolemi, se tyčila vysoko nad kopcem. „Opravdu se mi líbí, je impozantní," prohlásil. „A možná ještě více zblízka. Ale musíš uznat, že není v souladu se zbytkem tohoto ostrova. Nechápu, co tady ti Němci pohledávali - anebo to možná chápu. Víš něco o historii tohoto světa?"

„Mnoho ne," odpověděla Vavara. „Ale na druhou stranu, nevím toho moc ani o naší vlastní historii před naší existencí, tak proč bych se měla zajímat o tu jejich?"

„Znát svého nepřítele znamená dokázat jej odhadnout," řekl jí Malinari. „A znalost historie je součástí strategie. Myslím, že kdyby vyhráli válku, vrátili by se ti Němci zpátky a zůstali by tu, a Palataki by dnes už byla mnohem více než jen kancelářská budova pro nějaké důlní operace. Je mnohem pravděpodobnější, že by se stala baštou Třetí říše pro tuto oblast, jakýmsi ústředním velitelstvím pro tyto ostrovy. Když se na ni dívám, na její pochmurný a grandiózní styl, vidím vše, co der Führer byl nebo chtěl být. S jeho pečetěmi moci - velkými černými hákovými kříži na krvavě rudých podkladech - visícími z těchto oken, by byla Palataki dokonalá! To byl muž, víš, ten Hitler."

„Připouštím, že měl svoje silné stránky," pokrčila Vavara rameny.

„Svoje silné stránky?" zasmál se Malinari divoce. „Kdyby to býval byl Vampýr... ach, pak by tu nebylo místo pro nás, co říkáš?"

Došli až k přístavu. Většina lodí už byla zakotvena na svých místech a tmavá voda je jen mrzutě omývala, klokotala mezi nimi a nástupními můstky. Na druhé straně za hrází nebylo možno nikoho vidět a světla ve shluku domů za hotely a tavernami, v původní rybářské vesnici Skala Astris byla už zhasnutá. V takhle pozdní sezonu, když už zde bylo jen málo turistů, většinou ,noční život' utichal náhle a docela...

Vavara vystoupila asi půl kilometru za vesnicí na částečně zakrytém odpočívadle ze své limuzíny a přenechala ji řidičce, jedné ze starších sester. Jelikož místní Řekové věděli, že limuzína patří klášteru, považovala za rozumné nebýt viděna, jak z ní vystupuje nebo do ní nastupuje jinak než oblečená v rouše jeptišky - a obzvláště ne ve společnosti Malinariho.

Ale když nyní oba zamířili do vnitrozemí směrem k hlavní pobřežní silnici, přihodilo se něco nečekaného: spatřili záři světlometů a uslyšeli řev motocyklových motorů.

„Ale ne!" vydechl Malinari suše. „Nevaroval jsem tě, aby sis s nimi nehrála? Teď je tady máme, místní ostří hoši." Samozřejmě to byli ti tři mladí muži z taverny.

„Zdá se, že přímo překypují kuráží!" hrála Vavara jejich hru a spráskla ruce, když ti tři postavili své stroje na zadní a předvedli uprostřed silnice exhibiční jízdu.

„Kuráže?" opáčil Malinari. „Jestli mluvíš o ouzu, pak s tebou musím souhlasit! Ale ten vysoký s dlouhými černými vlasy - ten, co na tebe mával - ten má opravdu temné myšlenky."

„Ty je dokážeš přečíst?" zeptala se, když tři motorkáři zastavili, sesedli z motocyklů a postavili je na stojany.

„Nechci," odpověděl Malinari. „Ještě mě pořád bolí hlava z toho jejich rámusu! Ale tenhle si o sobě myslí, že je frajer. A taky si myslí na tebe."

„Nazdar," řekl mladík, o kterém Vavara s Malinarim zrovna hovořili, a nenuceně mířil k nim. Zběžně si prohlédl Malinariho a zastavil se před Vavarou.

„Nazdar!" s úsměvem mu odpověděla na pozdrav, pak se její úsměv proměnil v úšklebek a pokračovala: „Nazdar - a sbohem. Dobrou noc."

„Sbohem? Dobrou noc?" opakoval po ní tónem, který použila ona, pak naklonil hlavu na stranu a usmál se naučeným ,neodolatelným' úsměvem. „Ale ještě nebýt pozdě. Já myslím, možná bych jít s vámi. Chci... povídat s vámi."

„Jít a povídat?" řekl Malinari s přemáhaným zívnutím. „Tohle chcete? A to je vše? Výborně, takže teď mě poslouchejte. Běžte pryč. Ihned odejděte, dokud ještě můžete chodit a mluvit."

„Běžte pryč?" zamračil se mladík a jeho divoké obočí se uprostřed spojilo. „Vy běžte pryč! To být můj ostrov. Já jsem muž z Krassos. Vy být tady cizinec."

„Ano, já jsem opravdu cizinec," přikývl Malinari. „Jak velký, to se nikdy nedozvíte."

A mezitím přišli blíže i ostatní dva muži a se širokými úsměvy se opírali o pobřežní zeď. Jeden z nich si provokativně čistil nehty zavíracím nožem.

„Nelíbíš se jí," řekl vysoký mladík a jeho výraz potemněl. Všiml si Malinariho lhostejnosti - jeho uvolněného postoje - a pochopil to jako známku nejistoty nebo zbabělosti, a tak si byl sám sebou velice jist. „Viděl jsem, jak ty s ní přeš a ona neusmívala. Viděl jsem, ona křičela... na tebe! Teď já křičet na tebe!" Píchl Malinariho do hrudi, jako by očekával, že Malinari ustoupí a bude se krýt.

Avšak Malinari necouvl, pouze předvedl svůj zlý, stěží potlačovaný úšklebek, který zaškubal koutky jeho úst, a řekl: „Mladý muži, jste velice nezdvořilý a velice hloupý." A pokud byl předtím Malinari poměrně vysoký, nyní byl velice vysoký, velice silný a neuvěřitelně rychlý.

Bez znatelného pohybu se jeho ruce vymrštily ke spánkům mladého Řeka. A po dvě nebo tři dlouhé vteřiny - zatímco ostatní dva stáli jako opaření se upír Malinari přisál na jeho mysl jako pijavice a sál jeho myšlenky...

Myšlenky hlavně na Vavaru, nahou, svíjející se, vzdychající touhou někde na pláží, s nohama omotanýma kolem něho. A pak myšlenky na domov v Astris, ne ve Skále Astris na pobřeží, ale ve vesnici v horách. A na matku a cestu domů ubíhající pod koly motocyklu, stejně jako každý jiný večer.

A také na jeho práci v lomu, kde vyřezával obrovské bloky čistého bílého mramoru. A pak znovu na sex: na anglickou dívku, kterou svedl minulé léto, a na německou dívku předloni...

Takže se Malinari obeznámil s myslí toho muže, jejím obsahem a věděl, že příště - v určité dané vzdálenosti a prázdném psychickém éteru - ho bude vždy schopen rozeznat.

Donchuán, tenhle mladík, ale dost podlý. Nebyla v něm žádná romantika, jen chlípnost; ve své podstatě se to podobalo vampyrismu, takže by z něj mohl klidně být i užitečný otrok nebo pobočník. Ale spíš ne, protože když šlo o ženy, nedalo by se na něho nikdy spolehnout...

Malinari jej pustil. Mladík chvíli vrávoral, pak se vzchopil a pokusil se Malinariho udeřit rukou, která byla najednou jako z olova, zatímco jeho zaťatá pěst byla jako z gumy. Malinari skoro bez námahy zachytil jeho paži, zkroutil mu ji za záda a otočil mladíka kolem jeho osy. Pak jej popadl vzadu za opasek a přehodil ho přes hráz do vody. Měl štěstí, že tak blízko přístavu nebyly žádné ostré mramorové balvany.

Pak Malinari přistoupil k mužovu motocyklu, zvedl jej, jako by to byla hračka, a také jej hodil do vody.

Ostatní motorkáři se už neopírali o stěnu. Byli ve střehu, ústa otevřená dokořán, těla oděná v kůži ztuhlá jako polena. Podívali se jeden na druhého a pak na Malinariho. Viděli jeho rychlost, jeho nenucenou sílu; a nyní si všimli i klidného výrazu v jeho obličeji - žádná otevřená ústa - který je vyzýval, aby se mu také postavili a následovali svého přítele cákajícího se v moři.

Ten, který si předtím hrál s nožem, se na svou zbraň podíval, jako by ji nepoznával, rychle ji složil a schoval do kapsy. A oba muži začali beze slova couvat směrem k otvoru v hrázi, kde vedly schůdky dolů k vodě. Jenže:

„Nic takového!" prohlásil Malinari v jejich jazyce. „Váš přítel se dostal do nesnází sám, tak ho nechte, ať se z nich také sám dostane. Bude nejlepší, když hned odejdete, protože jestli ne, udělám s vašimi stroji to, co jsem udělal s tím jeho – a s vámi také."

Nepřeli se, mlčky zamířili ke svým motocyklům.

„Nemyslím, že se dnes večer ještě uvidíme," řekl Malinari. „Ostatně, ani některý jiný večer..."

„Bravo!" zvolala Vavara pohrdavě, když odešli.

„Děkuji," na to Malinari. „Určitě si pochvalu zasloužím za to, jak jsem se držel na uzdě."

„Klidně bych to zvládla i sama," odpověděla mu.

„Teď už není třeba," řekl.

„Cha! Vždyť to byli pouzí chlapci."

„A pořád ještě jsou. A co je důležitější, jsou stále naživu, takže to nebude mít žádné následky..."

Podle řeckých standardů byla pobřežní silnice ze Skaly Astris směrem na Limari kvalitní, se štěrkovým povrchem a jen málo výmoly. Ale ve vzdálenosti asi půl kilometru od odpočívadla, kde Vavara zanechala svůj vůz s řidičkou, se vinula v zatáčkách stará, neudržovaná silnice k Palataki.

Vavařina řidička - zahalená v rouchu s černou kápí, bezduchá a roztřesená, se ani jednou neohlédla po svých pasažérech - jela pečlivě odhadnutou rychlostí; příkopy na pravé straně po stranách silnice byly hluboké a tam, kde byly vyhloubeny ve výběžcích a strmých svazích, bylo vidět útesy spadající přímo do moře.

Po cestě se Malinari podíval z okna dolů do propasti jednoho takového útesu a zeptal se: „Je tohle snad to místo, kde jsi, ehm, šťouchla své návštěvníky?" Bylo to poprvé, co opustil stěny kláštera, a vše, co o Krassu věděl, bylo to, co viděl té noci, kdy dorazil, a zážitky z dnešního večera.

„Ne," zakroutila Vavara hlavou. „Protože to by bylo příliš blízko Skaly Astris. Vybrala jsem si místo dál od vesnic, na půl cesty mezi Palataki a klášterem. Přílivy kolem Krassu nejsou příliš vysoké, moře je v těch místech hluboké a pobřeží velmi nerovné. Když jsem viděla, jak ten automobil padá přes okraj, věděla jsem, že pokud něco z toho vraku zmizí, určitě to několik dní nikdo nenajde. A také jsem ,věděla', že v něm nikdo nepřežije! Přesto—"

„Přesto jeden z nich přežil," přikývl Malinari. „A ještě k tomu policajt. Četla jsi zprávu v novinách? Vypadá to, že jsme měli opravdu štěstí."

„Neovládám umění četby příliš dobře," odpověděla a pohodila hlavou. „Mám na to jeptišky. Narážíš na fakt, že ten policista, Manolis Papastamos, si nic z té události nepamatuje? Ano, zřejmě máme štěstí, že se trochu otloukl. Ale na druhé straně, to bylo velice rychlé... pochybuji, že by si všiml, co se to děje. Byl příliš zaneprázdněn snahou udržet auto na silnici, než aby se zajímal o to, co jej z té silnice vytlačuje! A v každém případě, i kdyby si cokoliv z toho pamatoval, proč by si měl myslet, že to bylo něco jiného než nehoda? Leží polámaný v nemocnici v Kavale a bezpochyby má dost jiných starostí. Navíc v Krassu, kde jsem koupila tuhle limuzínu, je víc takových aut, jako je to moje; pokud si to můžou dovolit, jsou Řekové velice ješitní a rádi se předvádějí. Luxusní vůz je na tak malém ostrově jako tenhle známkou vysokého životního standardu. A stejně, v tomhle světě pobožných hlupáků, kdo by kdy podezíral jeptišku nebo jeptišky?"

„Možná máš pravdu," pokrčil rameny Malinari. „Ale přesto bys tyhle lidi neměla podceňovat."

„Mluví z tebe zkušenost," zasmála se Vavara. „Narážíš nepochybně na své problémy v Austrálii."

„Přesně tak," přikývl Malinari. „A abych odpověděl na tvou otázku: Kdo by podezíral jeptišku? A koho by napadlo pátrat po mně - vampýřím vládci - v kasinu, v horském středisku někde v Austrálii? A stejně mě tam vyslídili."

„Přesto," namítla Vavara, „mě nijak neznepokojuje, že ten muž přežil. Nějaký hloupý policista? Co si asi může myslet o té pijavici? Ale co se týče té ženy, té patoložky - ta zemřít musela. Nemohli jsme si dovolit nechat ji podat hlášení o tom, co jí muselo připadat jako velice divná anomálie: věc jako pijavice parazitující na lidském těle, a navíc ještě za tak zvláštních okolností. Jistě, byli bychom ve větším bezpečí, pokud by zemřeli oba, ale co se jednou stalo, nedá se vrátit a nebylo by rozumné pokoušet se to vyřešit jinak. Ale pověz mi, proč se v tom tak přehrabuješ? Chceš snad na mě přenést zodpovědnost? Nemysli si, že jsem zapomněla, Nephrane Malinari, že nebýt tvých zvláštních choutek, vůbec bych tyhle problémy neměla. Takže bys měl být rád, že jsem to takhle vyřešila."

„Ty jsi ale dnes večer hádavá," řekl Malinari. „Neměl jsem v úmyslu tě kritizovat. Jen jsem si chtěl ujasnit fakta. Ale pokud chceš narážet na mé choutky, pak dovol, abych ti připomněl ty tvé. Například tu cikánskou holku. Musela jsi vědět, že když si s ní začneš, vystavuješ se nebezpečí. A když jsi ji ještě nechala utéct...!"

Na chvíli byla Vavara zachmuřená, neříkala nic. Pak se ale bránila: „Už jsem přiznala, že to byla chyba. Ale ta dívka byla tak krásná - tak potrhlá, nevinná, tak szganská- a koneckonců, nepřipadalo mi, že ji já sama úmyslně vábím. Ne, protože ona si našla mě! Přišla do kláštera ze své vlastní vůle. Ale jakmile jsem ji spatřila... nemohla jsem si ji odřeknout.

Její lidé, i s vozy a vším ostatním, připluli z pevniny na velkých trajektech. Tancovali pro turisty v tavernách, hráli na bubny, housle a tamburíny. Chodili po domech ve vesnicích, prodávali papírové květiny a další hloupé tretky a pokoušeli se utržit nějakou tu drachmu, všude kde se dalo. Ona sama mi tohle vyprávěla, když přinesla ty své květiny do kláštera. Nejkrásnější květina ze všech však byla ona sama. Den nebo dva jsem si dokonce myslela, že ji miluji."

„Krásný kvítek, hm!" popíchl jí Malinari. „A ty jsi chtěla usrkávat její nektar." Přestože byla jeho poznámka plná ironie a bez pochopení, zněla jen nepatrně jízlivě. Každému co jeho jest.

Vavara se necítila nijak uražená. A s lhostejným pokrčením ramen dodala: „Já jsem si vzala trošku a něco jsem jí zase dala. Myslela jsem si, že je zotročená - a opravdu byla zotročená, do jisté míry - ale volání jejího lidu bylo silnější. Ještě pár dní a byla by mou navždy... ale už k tomu nedošlo. Řeknu ti, Malinari: v té dívce byla szganská krev ze Sluneční strany skutečně silná! A pokud jde o její útěk: neutekla, prostě odešla. Zmatená - ale svou mysl měla pod kontrolou, měla svou vůli - mě opustila. Což si myslím, že bylo na jednu stranu dobře; věci se tak nakonec vyřešily samy. Kdyby zůstala, nakonec by nutně musel přijít čas, kdy by mi její přítomnost připadala... nechtěná? A tím, že odešla, si sama podepsala ortel. Takže tady to máš. Tak to všechno bylo, nic ti netajím: byla to chyba, jistě."

Teď už sjeli z hlavní silnice, zabočili vpravo na vedlejší silnici k Palataki a šplhali do strmého kopce po úzké, klikaté cestě, která se dala jen stěží nazvat silnicí. Svah byl porostlý houštím a pokrytý kluzkým lišejníkem - z drolícího se povrchu rašila tráva, kořeny a popínavé rostliny - jeptiška řídící limuzínu přeřadila na jedničku a jela dál velice obezřetně. A jakmile se objevily tmavé siluety kupolí na Palataki, Malinari najednou pochopil, proč se místní paláci vyhýbají.

Ve vzduchu poletovaly světlušky; jejich zadečky plály jako odhozené nedopalky cigaret v houští. Navzdory tomu, že tohle léto bylo dlouhé a za celou dobu ještě nezapršelo, byl zde cítit nepříjemný pach vlhka a hniloby. A jestli předtím Malinari řekl, že Palataki do tohoto prostředí ,nezapadá', nyní pochopil proč - dokonce i kopec, na kterém stála, vyvolával stejný pocit. Bylo to zvláštní místo.

„Na ostrově zalitém sluncem, jako je tento," usmála se na něj Vavara ze svého sedadla v tmavém koutě - záblesk lesknoucích se zubů, které se bleskově dokázaly proměnit v řadu ostrých nožů - „je tohle jedno z mála míst, kde se cítím pohodlně."

Věděl, co má na mysli. „Nepochybně má svou jedinečnou atmosféru," odpověděl. „Nic takového na Hvězdné straně neexistuje, a přesto jsem se ještě nikdy necítil tak blízko domovu. No, možná ještě v Rumunsku. Ale to je pochopitelné."

„Když jsem hrad poprvé spatřila," pokračovala Vavara, „a zjistila jsem, že je opuštěný a na prodej - a když jsem si jej prohlédla a našla v něm sklepení a staré důlní šachty - hned jsem věděla, že ho musím mít."

„Ale na druhou stranu," oponoval Malinari, „kdybych byl mladý řecký milenec a hledal místo, na kterém bych si mohl v soukromí vybít touhy svého srdce, tohle místo by mým potřebám vyhovovalo naprosto dokonale."

„To je pravda," přikývla Vavara. „Opravdu sem čas od času chodívali, tedy ti odvážnější. Ale už dávno jsem tomu učinila přítrž. A pojď se podívat, o co ještě jsem se stihla postarat..."

Vůz zatím dojel až k budově a pobledlá řidička zahalená v kápi vystoupila, aby otevřela bránu mezi vysokým plotem z kovových tyčí, opatřeným rezivějícím ostnatým drátem. U země se vznášela po kotníky vysoká mlha, která jako by dýchala - ne, ona opravdu dýchala - vydechována samotnou zemí. A Vavara přikývla, když se na ni Malinari podíval, aby se ujistil o tom, čím si byl téměř jist.

„Ach, anóóóó!" vydechla a její oči teď zářily rudě. „Všechno to tam dole zraje. Bude to trvat nanejvýš ještě několik málo týdnů."

Pak se automobil znovu rozjel vpřed a Palataki se vyloupla ze tmy.

Malinariho mentální sondy se zapnuly, jakmile limuzína zastavila před obrovskými okovanými dveřmi. „Cítím přítomnost!" varoval... než rozeznal ten telepatický podpis. „Ach ano!" řekl jen. „To je tvůj muž, hm—?"

„Zarakis, ano," odpověděla. „Můj nejzasloužilejší pobočník, Zarakis Proradný, ze starobylé Hvězdné strany. Stará se o tohle místo a už svou pouhou přítomností odrazuje nechtěné návštěvy."

Když vystoupili z auta - včetně Vavařiny řidičky - Malinari si všiml, že se jeptiška stále chvěje. Ve skutečnosti nebyla schopná ani stát, aniž by se opírala o vozidlo.

„Madam?" ozval se hluboký hlas odkudsi z klenutého vchodu, který zastřešoval bránu. Stál tam Zarakis, stejně vysoký jako Malinari, jen jeho oči byly oči divokého zvířete, na rozdíl od těch Malinariho rudých. Neboť zde, na Palataki, se mohli upíři, stejně jako pobočníci trochu uvolnit a ukázat se tak, jak jim to jejich zvrácená ,povaha' určovala.

„Zarakisi," promluvila Vavara k jeho skloněné hlavě. „Můžeš se uvolnit. Jsem zde s vládcem Malinarim, abychom se podívali do sklepení a tunelů. Je tam všechno v pořádku?"

„Všechno je v pořádku," odpověděl.

„A jsi hladový?"

„Vaše ženy mi denně přinášejí jídlo," přikývl. „Za což jsem vděčný."

Vavara netrpělivě zavrtěla hlavou. „Ne, ty mi nerozumíš. Ptala jsem se tě, jsi... hladový?"

„Neustále, madam!" Podíval se na ni a jeho oči se v očekávání rozšířily, až se rozhořely jako síra do noci.

Vavara ukázala na jeptišku a řekla: „V tom případě, zatímco budeme tam dole, nakrm se. A bez obav ukoj i další své potřeby. Chvíli se dole zdržíme."

Malinari nyní už chápal, proč se žena tak třásla hrůzou, ale na druhé straně oceňoval, jak se Vavara stará o blaho svého pobočníka.

Zarakis zamumlal slova díků a dychtivě zamířil k jeptišce: „Zarakisi!" zadržela ho Vavara. „Dávej si pozor. Ne aby sis vzal tolik, že zeslábne a ztratí vědomí. Její služby ještě potřebuji. Musí řídit vůz."

A s těmito slovy se odvrátila a zavedla Malinariho velkými vraty dovnitř...

To místo bylo bludištěm komnat. Mnohé z nich byly obrovské. Jejich dveře zely dokořán na rezivějících pantech, schodiště se nebezpečně prohýbala a všechno ostatní zařízení a příslušenství už bylo dávno rozkradené; dokonce i obložení ze stěn. Zachovalé parkety byly vytrhány a zbytek dávno zpráchnivěl. Všude zely obrovské díry, a když Vavara vykročila kupředu, varovala Malinariho před místy, kde by se pod ním mohla podlaha prolomit.

  „Horní patra jsou dokonce ještě v horším stavu," informovala ho, „a půda je dobrá akorát tak pro netopýry. Ach, ale tady dole... sklepení jsou vytesána do kamene a důlní tunely mi nejvíce ze všeho připomínají základy mého orlího hnízda na Hvězdné straně. A jelikož se tady nedalo nic zničit nebo ukrást, je zde patrný pouze zub času!"

A pak jej vedla do temnoty.

Nedostatek světla však nic neznamenal, oni viděli v šeru jako ve dne. Přesto však, po několika strmých klesáních dolů po schodištích tesaných z kamene a poté, co se vyhnuli několika místům, kde se propadl strop, zažehla Vavara pochodeň a vytáhla ji ze stojanu na stěně.

„Vidíš, jak plápolá a její plamen se ohýbá?" zeptala se.

„Proudění vzduchu," přikývl Malinari. „Tahle šachta má víc než jeden východ."

„Za zátokou nad mořem," přisvědčila Vavara. „Je to můj úkryt, moje cesta k útěku, pokud by se někdy něco přihodilo. A v jeskyni, která vyúsťuje nad vodní hladinou mám loďku. Zatímco hned za tím ohybem—"

Ukázala, mu cestu do jeskyně se vším, co obsahovala...

„Kdo to byl?" zeptal se Malinari po chvíli.

„Nevíš? Ty s tím svým mentalismem, na kterém si tolik zakládáš?"

„To víš sama nejlépe. Dokážu číst myšlenky jen tam, kde existují. Ale tady... tady už žádné nejsou."

„Jedna z nich byla matka představená kláštera," odpověděla Vavara. „A tu druhou jsem rekrutovala v tom útulku v Rumunsku, když jsme sem dorazili. Dobře mi sloužila, naučila mě řecký jazyk, vysvětlila mi mnoho věcí, které jsem sama nedokázala pochopit. Ale neustále naříkala; ve dne i v noci, připadalo mi, že se před tím jejím lkaním nedokážu nikde ukrýt! Tak jsem se toho trápení zbavila. Ha!"

„Byl to jediný důvod?" zeptal se Malinari. „Protože pokud mi paměť slouží dobře, byla to krasavice..."

„To také!" pohodila Vavara hlavou. „V každém případě, tady je. A co se týče té matky představené: ta už svou funkci také složila."

Zatímco tam tak stáli, připlazilo se po podlaze několik zarudle šedých výhonků prvotní tkáně, aby zjistily, kdo přišel. Nebyla v nich žádná inteligence, jen pozůstatek upířího instinktu, přesto Malinari cítil jejich slabý zájem.

Možná že je ten narušitel dobrý k snědku... ?

Ale když Vavara dupla nohou a zakřičela - a Malinari vysunul své mentální sondy k tomu, co tam zůstalo, pokud tam ještě něco zůstalo - výhonky se rychle stáhly zpět a splynuly se zbytkem Vavařina výtvoru: po kotníky hlubokém, odporně pohyblivém koberci želatinového metamorfického bláta, rozkládajícího se v nepravidelném kruhu vycházejícím ze dvou sesutých, vysušených postav, které tam ležely, jako by se opíraly o zeď. A uvnitř toho žijícího nebo neživého kruhu vyrůstal záhon černých hub, jejichž kloboučky se temně leskly rosou vydatnou jako pot. Z celého místa stoupala hustá pára a lepila se ke stropu, vyplňujíc každou skulinku a štěrbinu.

A po chvíli se ozvalo: „Vypadá to, že jsi odvedla... velice dobrou práci!" prohlásil Malinari. „Opravdu velice dobrou."

A Vavara v jeho hlase pocítila chválu a byla na sebe tak trochu i hrdá. Neboť věděla, že jeho slova byla pravdivá a že jeho obdiv byl v každém případě skutečný.

Stejně tak i jeho zášť: že ona má to, co on už dávno nemá, co mu bylo odňato a zničeno v Austrálii...

Cestou zpátky do kláštera řekl Malinari: „Jednu věc nechápu." „Hm?"

„Sára - která, ehm, vypadla z toho vysokého okna - měla pijavici. Byla samozřejmě jednou z prvních, kterou jsi proměnila, ale stále nechápu, jak si mohla vypěstovat pijavici v tak krátkém čase?"

„Dostala moje vajíčko," řekla Vavara.

„Opravdu?" podivil se Malinari. „Je to snad další z mých chyb? Netušil jsem, že bude tvou první volbou!" Vavara se jemně usmála.

„Což vyvolává další otázku," pokračoval Malinari. „Zarakis už je tvým mužem po dlouhou dobu. Byl by tedy ideální pro produkci podhoubí. A vlastně tím, že byla Sára mrtvá, byl by tvou jedinou volbou, protože kdo jiný by mohl vyprodukovat takovou úrodu?"

„Kdokoliv s pijavicí," odpověděla Vavara, „nebo kterýkoliv zárodečný syn nebo dcera. Nebo kterýkoliv z pobočníků, který přežil léta služby a povýšil skrze hodnosti, až se dostal na vrchol. Stejně jako například tvůj pobočník, Demetrakis."

„Přesně tak!" přikývl Malinari. „Máš pravdu a Demetrakis byl také prvním hnojivem pro mou úrodu v Xanadu. Ale já jsem byl svědkem toho, že Zarakis žije a svoje vajíčko jsi vyplýtvala na Sáru. Tak jak to, že—?"

„Na tu dívku, Sáru, jsem vyplýtvala jen jedno vajíčko," odpověděla Vavara. „Ale první z nich se dostalo matce představené."

„První z—?" Malinari věděl, co to znamená, ale nedokázal tu myšlenku přijmout. Ne ve spojitosti s Vavarou.

„Možná bych své vášně měla držet trochu na uzdě, že?" poznamenala. „Vypadá to, že když se mi vymknou z ruky, pak ta..." Pokrčila rameny, aniž by větu dokončila. Ale Malinari jí rozuměl dost dobře.

„Ty?" zeptal se. „Matka? Matka upírů?"

„Všechno tohle, a navíc ještě matka představená!" zasmála se Vavara.

„Ale... tebe to nevyčerpalo?" Malinari byl ohromen. Neboť znal tu legendu: že velmi zřídka, velice výjimečně se vampýří vládkyně stane matkou, stvořením ne s jedním, ale s mnoha vajíčky. Když je však naklade najednou, v jednom vrhu, je tak vyčerpaná, že se seschne do vrásčitého, prázdného vaku a zemře opravdovou smrtí. Byl to přirozený jev, říkala legenda, který měl prodloužit vampýří existenci; taková matka se mohla objevit pouze tehdy, když války o krev způsobily značný úbytek mezi upíry a bylo potřeba doplnit stavy. Jediný vrh dokázal vyprodukovat stovku pobočníků.

Vavara znala tu legendu také a řekla: „Domnívám se, že vysvětlení spočívá v našem nízkém počtu na tomto světě. To u mě muselo nastartovat zvýšenou produkci vajíček. Ale v mém případě se tvoří jedno po druhém, podle potřeby. Takže se netěš, že se brzy scvrknu, seschnu a zemřu, Malinari! Jsem silnější než kdy předtím a silnější než ostatní."

Aha, takže novinka, pomyslel si Malinari a uvažoval nad tím celou cestu zpátky do kláštera. Vavara, upíří matka, schopná produkovat potomky podle své vůle. A nejen upíry, ale plnohodnotné Vampýry! Houfy vládců a vládkyň ve stavu zrodu, jejichž sémě klíčí, vyvíjí se, dokonce už nyní v jejím těle, v její hybridní zmutované pijavici!

A se štíty pevně spuštěnými rozhodl: To nesmím za žádnou cenu dopustit! Celý nový svět naplněn zárodečnými syny a dcerami Vavary, jejími potomky, kteří jí budou všichni sloužit, Vampýry od prvního okamžiku jejich zrodu? Zbude pak pro mě nějaké místo, abych se mohl nadechnout? Zbude ještě vůbec místo pro kohokoliv jiného?

Velice o tom pochyboval, ale mlčel... proč by jí měl vykládat o svých obavách? Pak tyto úvahy odsunul stranou - pohřbil je v mysli - a změnil téma otázkou: „Jsi spokojená, Vavaro, s tím, čeho jsi zde dosáhla?"

„Vcelku ano," odpověděla. „Až podhoubí dozraje, popraská a vysype se, pak ho moje jeptišky roznesou. Ty ženy pocházejí ze všech končin tohoto světa a semena vampyrismu s nimi půjdou až do jejich rodných zemí, nových zemí s novými zákony. A do té doby budou tyto jeptišky uspokojovat mé potřeby. Vysávám je, každou z nich pěkně postupně a každý doušek zvyšuje jejich závislost na mně. Takže vidíš, že až na tu malou chybu s tou cikánskou holkou šlo všechno podle mých plánů. Tedy až do chvíle, kdy ses tu objevil ty."

„Cože?" Malinari předstíral, že je uražen. „Budeš mi do smrti vyčítat, že jsem za tebou přišel a požádal tě o pomoc? A teď mi pověz, bez těch peněz, které jsem ti poslal, jak by sis mohla koupit třeba jen tohle auto, nemluvě o Palataki? Veškeré příjmy - peníze vydělané z náboženských činností tvých sester, jejich ruční práce, umění a další tretky pro turisty - byly ztraceny, když jsi musela klášter zavřít ze strachu před zvědavými zraky lidí. Bez mých peněz, Vavaro, co z toho, čeho jsi dosáhla, bys mohla uskutečnit?"

„Máš jistě na mysli peníze Jethra Manchestera?"

„Na tom nezáleží, čí jsou ty peníze," odsekl Malinari. „Ale nikdy nezapomínej, že jsem to byl já, kdo našel cestu, jak je poslat."

„Za což jsem ti vděčná," přiznala Vavara. „A také ti pomůžu, jak jen budu moci. Ale musíš pochopit, Malinari: to, co jsem vytvořila, je mé a jen mé - klášter, mé ženy, Palataki i úroda zrající v jeho sklepeních - všechno. Takže pokud opravdu chceš, abychom zůstali přáteli, vytvoř si plány, vyslov své požadavky, vezmi si vše, co ti mohu dát, a odejdi odtud."

Malinari se od ní odvrátil. „A to mám za své pět století trvající přátelství."

„Většinu z nich jsme strávili uvězněni v ledu," připomněla mu. „A pokud si dobře vzpomínám, i to byla tvoje chyba!" A pak, když Malinari mlčel, povzdechla si a řekla: „Nephrane, sám jsi to řekl: utrpěl jsi porážku. No, tak už se přes ni přenes. Začni znovu a tentokrát si dej pozor, abys neprohrál. Ale udělej to někde jinde. A jestli máš strach, že tě mezitím předeženu, nemusíš se bát. Tenhle svět je velký a je tu dost místa pro nás pro všechny... no, alespoň na příštích sto let."

„Tím chceš říct," opáčil trpce, „že ze všeho toho podhoubí pod Palataki mi nedáš nic, nedovolíš mi, abych si alespoň něco z toho přivlastnil a vštípil tomu svou moc, svou osobnost? Chceš mi říct... že musím začít znovu? A sám?"

„Přesně tak."

„Ale pokud bys ty, v nechtěné, avšak v žádném případě ne nemožné budoucnosti utrpěla podobnou porážku - co pak? Obrátíš se na mě, abys mě požádala o pomoc, Vavaro - znovu? Doufám, že ne!"

„Taková budoucnost nenastane," odpověděla.

„Totéž jsem si před časem myslel i já," prohlásil Malinari. „A podívej se na mou situaci nyní. Můžu se s tebou vsadit, že dokonce i teď, v Londýně, proti nám lidé brojí. Jestli se vyhnuli mým nástrahám v Xanadu... to nevím, nedokážu to říct, ale jsem si jist, že se jim to povedlo. Ozvěny jejich kolektivní mysli jsou slabé a kdesi v dáli - možná se dokonce chrání štíty, neboť jejich schopnosti jsou v porovnání s obyčejnými lidmi výjimečné - ale jelikož jsem je kdysi dávno vystopoval, dokážu je znovu poznat. A ještě něco ti řeknu: byl mezi nimi jeden velice mocný, takový, kterého jsem nepoznal od dob... od dob..." Ale tu se zarazil a nechal svá varovná slova doznít v tichu.

„Pobočka E?" pokrčila rameny Vavara. „S tou mám své vlastní záměry. Zítra se mé ,speciální agentky' - dvě z jeptišek, které mi v poslední době dobře sloužily - vydají do Londýna a vyhledají Szwarta. Společně najdou způsob, jak naházet Traskovi pod nohy nějaké ty klacky. Seděla jsem snad nečinně na Hvězdné straně, když mí nepřátelé spřádali plány proti mně? Nikdy! A neudělám to ani v tomhle světě. Ale osobně se toho nezúčastním."

„Dobře!" řekl Malinari, i když s falší a bez nadšení v hlase. „Vypadá to, že ses postarala o všechno."

„Ano," usmála se Vavara. „Je to k zlosti, co?"

To už ale dorazili do kláštera a projeli dovnitř skrze široká, vysoká vrata. A o chvíli později, když vystoupili z limuzíny: „Teď mě prosím omluv," řekla Vavara. „Mám nějaké povinnosti, které nesmím zanedbat."

„Já vím," přikývl Malinari. „Jídla v taverně ses skoro nedotkla."

„Ani ty ne," poznamenala. „Ale tady, na mém území - já rozhodně hladová nezůstanu. Vidíš? Není nad to mít své vlastní panství a zásoby, co, Nephrane?"

„Zakazuješ mi použít tvé ženy?"

„Rozhodně. Tak či tak, Malinari, trvám na tom, abys co nejdříve odešel. A všechny ty řeči o pobočce E: tím víc se zvyšuje mé odhodlání. Připadá mi, že jejich cílem jsi ty, ne já, a nechci, abys je sem přilákal a oni mě našli..."

Jakmile Malinari osaměl ve svém pokoji, chvíli přecházel sem a tam po dřevěné podlaze, ale pak se zastavil u okna, aby vyslal své mentální sondy přes ztemnělý ostrov. Tvář se mu rozjasnila. Ucítil mysl, kterou poznal.

Zamířil za ní: za jistým mladým Řekem oděným do kůže pobité kovem, který se plahočil dlouhé prašné kilometry k domovu... A přitom tlačil těžký motocykl nasáklý vodou... Byl sám... jeho takzvaní kamarádi ho opustili, odjeli do Krassu za svými vlastními dobrodružstvími... Proklínal své americké, westernové boty - vypadaly dobře a byly ideální pro jízdu na motocyklu, ale nedalo se v nich chodit... Cesta vedla převážně do kopce, a ach, jak moc už se těšil, jak se na druhé straně sveze!

Škoda, pomyslel si Malinari, že už se toho nikdy nedočká. Škoda? No, ani ne.

Skrze okno ucítil teplý, vlhký vzduch vanoucí z nočního oceánu. Malinari se rychle zbavil šatů, vylezl na okenní římsu, a vyklonil se nad propast.

Kolem věží kláštera prolétl oblak malých středomořských netopýrů. Pro uši lidí byly neslyšní, ale Malinari je slyšel velice dobře. Jejich ultrazvukové výkřiky jej vítaly do noci.

Jakmile v sobě vyvolal změnu, jeho oči se zalily krví a zářily mu ve tváři jako žárovky. A v příštím okamžiku se objevil velký netopýr nebo něco jemu podobného, co se vzneslo do noci.

Koneckonců, každý má své potřeby. A pokud by to mělo znamenat nějaké problémy pro Vavaru - no, co je na tom? Jak si kdo ustele, tak si lehne.

Zavětřil, zamířil do vnitrozemí a snesl se na svou oběť...

X

Kavala... Krassos... Segedín...

Prázdninové letadlo s Benem Traskem a Davidem Chungem na palubě vzlétlo z Gatwicku o nějakých čtyřicet pět minut později a přistálo něco po půl druhé odpoledne v Kavale. A pokud si ti dva mysleli, že je na tuhle roční dobu v Londýně horko, výheň na spartánském řeckém letišti změnila v mžiku jejich názor. V porovnání s ním bylo v Londýně chladno.

Poté, co se poslušně přihlásili delegátce cestovní kanceláře Suntours, turisty oblehnuté mladé ženě používající svou složku místo vějíře a zoufale se snažící nepotit se, omluvili se z plánovaného výletu lodí z Keramoti do Krassu s tím, že mají vlastní program a že se uvidí později v hotelu na ostrově. Pak - netušíce, že cílem jejich cesty bude právě Krassos - si vzali taxi do nemocnice v Kavale.

Nemocnice se nacházela na půl cesty mezi letištěm a přístavem Keramoti na pobřeží Středozemního moře a stejně jako letiště samotné sloužila i ona převážně armádě. Plánovalo se, že v případě jakéhokoliv narušení hranic nebo ozbrojeného konfliktu ze strany Srbska či Turecka, budou ranění Řekové převáženi do Kavaly.

Cesta do nemocnice byla naštěstí milosrdně krátká - jen několik málo minut - ale prastará klimatizace taxíku už dávno rezignovala, takže dokonce i se staženými okny bylo uvnitř, jako byste seděli v papiňáku.

Později v nemocnici:

I když pro ně zodpovědný ministr částečně připravil podmínky, museli se podrobit identifikaci, po níž následoval bezpečnostní telefonní hovor a lhostejný pozdrav dozorčího znuděného ve své strážní budce. Pak se teprve zvedla závora a oni byli vpuštěni dovnitř skrze bránu, kolem strážnice do budovy nemocnice.

Konečně tedy, poté, co Trask podal řidiči taxíku tučný balíček bankovek s žádostí, aby na ně počkal, dokud mu nedají jiné instrukce, vešli do velké, ponuré, nacionalisticky modrobílé hranaté budovy, kde na ně za stolem v recepci čekala sestřička, aby je doprovodila bíle vymalovanou chodbou do přízemního pokoje, kde ležel inspektor Manolis Papastamos.

Venku před jeho pokojem seděl zavalitý muž v civilním oblečení s rukama složenýma na prsou. Houpal se na židli, opěradlem se opíral o zeď za sebou a neustále pohupoval hlavou dopředu a dozadu. Očividně to byla jakási hra s rovnováhou, která mu měla zajistit jakous takous aktivitu, neboť výraz v jeho tváři byl dokonale znuděný.

Ale jakmile se Trask, Chung a sestra přiblížili, muž najednou ožil, vyskočil na nohy a postavil se jim do cesty. Jako hlava pobočky E Trask často jednal s policií a podle jeho zkušeností (i když to znělo jako klišé) v jeho očích ,vypadali všichni stejně'. Od Toulouse, přes Tangier a Timbuktu, ať už byla jejich národnost jakákoliv, dokázal Trask každého z nich rozeznat na kilometr. Ale tenhle nenechával nic náhodě: odhrnul svou bundu, ukázal jim odznak a zeptal se: „Angličané?"

Jeho přivítání bylo strohé, dokonce až neomalené, ale byl v něm jasný signál: že jsou očekáváni.

„Já jsem Ben Trask a tohle je David Chung," oznámil mu Trask. „Jsme tady, abychom si promluvili s inspektorem Manolisem Papastamem."

Policista, muž sice nevelkého vzrůstu, zato však postavou připomínající beranidlo, zvedl obrovskou levačku, aby si ještě více rozhalil bundu, a předvedl tak nejen svůj odznak, ale také pouzdro se zbraní na boku. Nachýlil hlavu trochu na stranu a zabručel: „Chtít vidět vaše identifikace - prosím?"

Sestra se právě chystala vysvětlovat mu něco v řečtině, když se zevnitř pokoje ozval zneklidněný hlas: „Trask? Ben Trask? Jsi to ty, tam na chodbě? Díky Bohu za to! Andreas tě pustí dovnitř... nebo možná ne!"

A v dalším okamžiku se dveře zevnitř rozletěly a Andreas, ten zavalitý policista, vešel dovnitř. A poté:

Bylo to už několik let, ale navzdory všem modřinám a obvazům Trask Manolise Papastama, který tu stál orámovaný dveřní zárubní, poznal okamžitě.

Manolisova košile byla neupravená a rozepnutá a pod ní bylo vidět obvázaný hrudník. Obličej měl na levé straně odřený od lícní kosti až po bradu a levou paži zavěšenou v šátku, aby ulevil rameni, protože měl zlomenou klíční kost. Vypadal rozhodně starší - a má na to právo, pomyslel si Trask, když uvážil, kolik času uplynulo od chvíle, kdy ho viděl naposledy - a byl také očividně slabý. Ale byl to Manolis.

To rozpoznání byl vzájemné. Poté, co několik vteřin studoval Traskovu tvář, sjel řecký policista pohledem na Chunga stojícího vedle něj a řekl: „Vy dva jste pořád stejní! No, možná trochu starší." Přistoupil k Traskovi, aby jej objal, ale vzápětí změnil názor a omluvně se usmál s vysvětlením: „Tři žebra, některá pohmožděná, některá zlomená a žádné z nich nemá náladu se objímat. Pojďte dál, pojďte dál!"

Uvnitř pokoje seděli za stolem další dva policisté a před nimi ležel balíček karet rozdělený na tři hromádky. Byly tam také nějaké drobné, láhev ouza a skleničky. Traskovi se ulevilo.

„Vidím, že nejsme jediní, kdo se vůbec nezměnil!" řekl a opatrně potřásl Papastamovi rukou. „Ta zpráva, kterou jsem dostal... myslel jsem, že jsi na tom velice špatně!"

„Tak to jsi nebyl daleko od pravdy," odpověděl Manolis. A jeho uvítací úsměv z radosti ze shledání se se starými přáteli se nyní proměnil v úšklebek. „Bene, potřebuji s tebou mluvit - povědět ti pár věcí - a to hned teď, protože není času nazbyt."

„Já vím," odpověděl Trask se stejnou vážností v hlase. „Pochopil jsem hned, když jsem s tebou telefonoval, dokonce ještě před tvým telefonátem, že je tady něco, no, v nepořádku?"

„Myslíš ten výjimečný druh problému?" Papastamos pohlédl na své muže. Jen letmo, ale ti samozřejmě neměli ani tušení, o čem je řeč.

„Přesně tak," na to Trask. „Ten druh problému, se kterým jsme se před časem už setkali."

Nyní byla řada na Papastamovi, aby se uvolnil. „Takže možná nejsem obsesivní maniak! Ale abychom si mohli promluvit, potřebujeme soukromí, je to tak? Tihle muži neumí moc dobře anglicky, ale stejně bychom neměli riskovat, co?"

Rychle a autoritativně vysvětlil něco svým mužům, detektivům z jeho vlastního oddělení v Aténách. A oni beze slova vstali a opustili místnost.

„Takhle je to lepší." Papastamos vyzval své přátele, aby se posadili, nalil ouzo, a zatímco mluvil, přecházel po místnosti sem a tam. A pak jim bez dalších průtahů vysvětlil, co se stalo, všechno, až do chvíle, kdy se jeho automobil zřítil z útesu.

„A to jsi přežil?" zavrtěl hlavou Chung; nedokázal skrýt údiv ani lépe uvážit svá slova. Ale pak se vzpamatoval a řekl: „Aha, samozřejmě že ano! Ale jak?"

„Díky bezpečnostnímu pásu," odpověděl Manolis. „Nebyl zapnutý - díky Bohu! Pamatuji si, že jsme po cestě dolů do něčeho naráželi; jednou, dvakrát... ani nevím, nepamatuji si. Ale auto... se otáčelo. Pak se utrhly moje dveře a já jsem vypadl ven. A myslel jsem si: Manolisi, jsi mrtvý! A pak... pak už nebylo nic. Nějací muži v rybářské lodi poblíž útesu viděli naše auto padat. Zachránili mě z moře. Ale Eleni - ta byla pryč. V těch místech je voda příliš hluboká..."

„A potom?" zeptal se Trask.

„Pak jsem se probudil v krasské nemocnici. Byl jsem v šoku: moje žebra, klíční kost, čelist a všechny ty modřiny. Šílel jsem z toho, víte? Protože jsem si všechno pamatoval, ale nemohl nic říct. Ne o tom, co tuším! Transportovali mě sem na oddělení pro nemocné s nervovým otřesem. A to bylo dobře, protože jsem nechtěl zůstat v Krassu. Pak, když jsem se trochu vzpamatoval, zavolal jsem vám."

Trask přikývl a řekl: „Správně jsi odhadl, s čím jsi měl tu čest, a tak jsi věděl, komu máš zavolat jako prvnímu."

„Ne prvnímu," zavrtěl hlavou Manolis. „Nejdříve jsem zavolal do kanceláře v Aténách a hodně rychle jsem sem přivolal tyhle muže!"

„Bál ses, že by tě mohli najít - ať už je to kdokoliv," přikývl Chung.

„Přesně tak. Ta věc... nestál jsem o to, aby po mně šla!" Manolis se otřásl. „Ne, dokud jsem slabý a nedokážu se bránit. Ale tohle místo, tahle nemocnice," znalecky pokývl hlavou, „ta je bezpečná, myslím. A moji muži jsou dobří."

Což Traska přivedlo k otázce: „Kolik toho tví muži o tomhle všem vlastně vědí?" Byla to velice důležitá otázka.

„Jen to, že jsem měl nehodu a že potřebuji pomoc. Ale jak jsem jim to měl říct? Jak jsem jim to měl vysvětlit?"

„Nemusíš jim nic vysvětlovat," zavrtěl hlavou Trask. „Raději to nedělej. Jsem si jist, že to jsou dobří chlapi, ale i kdyby ti uvěřili - a zejména kdyby ti uvěřili - mohlo by to celou záležitost ohrozit. A pobočka E už tomu věnovala hodně času a energie."

A pak, tak rychle a stručně, jak jen to bylo možné, vyložil Manolisovi, co se všechno událo a jakou v tom hraje pobočka E roli.

„Takže je to všechno na vás," konstatoval Manolis, když skončil.

„Doufali jsme, že něco z toho přenecháme tobě," řekl David Chung. „Ale rozhodně ne takhle."

„Hej, jsem pořád naživu!" opáčil Manolis. „Nechal jsem uveřejnit zprávu o svém těžkém zranění proto, že jsem se jich chtěl zbavit. Čekám na vás tady, blízko středu dění. Takže vy byste chtěli něco z toho přenechat mně? Ano! Výborně! Udělejte to! Už se nemůžu dočkat! Spolupracovali jsme spolu už dříve, takže to můžeme udělat znovu. Nebo si myslíte, že chci ty zatracené stvůry tady v Řecko? Na řecké ostrovy? Co? Ty prokleté bestie, vrykoulaky?" Jeho angličtina se zhoršovala v přímé úměrnosti k jeho rostoucímu vzteku.

„Uklidni se, Manolisi," řekl mu Trask. „A mysli. Jsi sice očividně naživu, ale pořád ještě ne v dost dobré formě. Jen se na sebe podívej... Jsi pořádně potlučený. A určitě jsi nezapomněl, jaké to bylo na Chalki, Rodu a Karpathu? S Janošem Ferenczym a jeho příšerami? Nechtěl bys nás zdržovat, že ne?"

„Chci dělat, co je v mých silách!" prohlásil Manolis.

„Výborně," přikývl Trask a potom mu pověděl o přesunech velkého množství peněz ze švýcarských účtů Jethra Manchestera do banky ,někde' v Řecku. Povídání uzavřel slovy: „Zjisti nám to. Tím nám prokážeš velkou službu."

„A sám sobě taky," přikývl Manolis. „A Řecku a světu! A můžu to udělám odtud, myslím. Takže, počkáte?"

Trask zavrtěl hlavou. „Ne, máme ještě spoustu práce. Ale máme tvoje číslo, a tak zůstaneme ve spojení, dáme ti vědět, kde se pohybujeme. Tak nám budeš moci vždycky zavolat, pokud cokoliv zjistíš."

„A až se budu cítit trochu lépe? Když mi sundají všechny tyhle obvazy, pak možná—?"

„Oni vědí, jak vypadáš," přerušil ho Trask. „Ti, co ti udělali tohle." Byla to jen výmluva, protože věděli i jak vypadá Trask (jeden z nich rozhodně), ale jako vedoucí pobočky E nechtěl, aby Manolis přišel k ještě větší újmě.

Manolis se kousl do rtu, pak se zhluboka nadechl, a nakonec souhlasně zabručel. „Já... cítím se tak zbytečný!" A v typicky řeckém gestu zklamání rozhodil ruce.

„Na druhé straně," řekl Trask. „Tím, co jsi nám řekl, jsi potvrdil všechno, co jsme jen tušili."

„Hm!" zabručel Manolis. „Dobře." Ale nevypadal přesvědčený.

„Chceš nám říct ještě něco, předtím než odejdeme?" zeptal se ho Trask.

„Říct, ne - ukázat určitě." A Manolis shrnul karty ze stolu a místo nich tam rozložil mapu Krassu. Byl to jeden z těch levných, veselých, ne příliš přesných tuzemských kartografických pokusů, znázorňující místa zajímavá historicky a archeologicky, stejně jako místní hotely, taverny a údajně zlaté písečné pláže; zkrátka průvodce po turistických pastech.

„Věřil bys tomu," nechápal Chung, „že jsme teď právě měli na Krassus jet?"

„Na ten ostrov?" zíral na něj Manolis a vzpomněl si na jeho podivný talent. „Ty, ehm, něco lokalizuješ? Na Krassu?"

„Ještě ne," odpověděl Chung smutně. „Možná později." „Jsme tady jako turisté," vysvětloval Trask.

„Aha! Vaše inkognito. Ale Krassos? Vy jste věděli, že máte jít tam?" „Shoda náhod," řekl Trask. „A mimochodem, právě nám ujel trajekt."

„Za několik hodin jede další," uklidnil ho Manolis. „Ještě před setměním. Ale Bene, ten ostrov - ten Krassos - je velice nebezpečné místo pro muže jako vy. Pro jakéhokoliv muže! Máte tady podpůrnou skupinu?"

„Brzy přijedou," přikývl Trask.

„Hodně brzy, doufám. A ne nekroskop, že? Ne Harry Keogh. Ach, ten byl jediný! Ten muž... a my si o sobě myslíme, že jsme ti odvážní, že?" Vypjal hruď, ale pak sebou škubl a rychle se uvolnil. „Ale ten Harry... vedle něho jsme všichni zbabělci."

„Byl až příliš odvážný," řekl Trask. „A nakonec se tomu dostal příliš blízko. Bez něho bychom neměli nejmenší šanci a nerozuměli bychom ani nejzákladnějším principům, jak se věci mají. Za to mu stále hodně dlužíme. I nyní čerpáme ze znalostí, které nám zanechal."

„Tehdy jsme všichni byli příliš blízko," řekl Manolis a beze studu se otřásl. „Ale my jsme byli ti šťastnější." Opět kývl hlavou, podíval se na svůj mobilní telefon a načmáral na mapu číslo. Pak zabodl do mapy tužku a začal jim vysvětlovat rozložení ostrova a jeho různé rysy.

„Ta mapa ukazuje úplně všechno," řekl. „Ale pro všechny případy vám k tomu přidám průběžný komentář:

Ostrov je jako jablko, ze kterého si někdo párkrát ukousl. Devadesát, možná sto kilometrů po obvodu. Jsou tu hlavně pobřežní silnice, s výjimkou míst, kde hory spadají přímo do moře. Krassos je zelený ostrov; lesy pokrývají kopce i hory. Na severu je pět nebo šest Skal; vysvětlím pojem skala. Mnoho vesnic je dvojitých. Vesnice na pobřeží dostane jméno Skala - Skala ta nebo ta. Ale ta druhá v horách je ta hlavní. Kdysi dávno bydlívali rybáři u moře, samozřejmě - moře je přece živilo. Když přijeli nájezdníci, přestěhovali se do hor. Pak přišly olivy a farmy a dnes ti lidé žijí ve všech těch vesnicích. Takže Astris v horách, Skala Astris na pobřeží.

V hlubokém zálivu na východě Krassu je Limari, ,velké' město, více než patnáct set lidí; to je hodně na poměry ostrova, víte? To znetvořené tělo - to s tou pijavicí - bylo nalezeno v moři několik kilometrů jižně od Limari. Je tam klášter, mezi Limari a místem, kde mě vytlačili ze silnice. Ta velká limuzína tam na mě už čekala. Ale nezapamatoval jsem si číslo." Omluvně pokrčil rameny. „No, měl jsem zrovna spoustu jiných věcí na práci! A na jižním cípu, tam je Skala Astris.

Takže teď jsme na jižním pobřeží a jedeme na západ. Tam je vesnice Portos a skaly Peskari a Sotira. A tam - za ohybem na pobřeží - je velké město, Krassos, hlavní město. Pak, když se dáme na sever, je tam další vesnice a skaly po celém západním pobřeží.

Většina silnic na pobřeží je dobrá. Ale ve vnitrozemí, nahoře v horách, tak dobré nejsou." Manolis varovně pohrozil prstem. „Auta s pohonem na všechny čtyři, přátelé, pokud chcete nahoru do hor.

A co se týká toho, co hledáte—" znovu pokrčil rameny „—nevím. Příbytek té vrykoulačí ženy... na Krassu je mnoho vyvýšených míst. Ale lidi na ostrově budou vědět všechno o cizinci, který tam vlastní nějaký majetek. Ptejte se v tavernách, ale opatrně. Ale co to povídám? Vy se přece samozřejmě budete ptát opatrně!" Zasmál se a poplácal Traska po rameni...

A pak byl čas se rozloučit.

Chung složil Manolisovu mapu a strčil si ji do kapsy. Pak ze své sklenice vypil poslední kapičku ouza a prázdnou ji pozvedl před sebou. Trask stejně tak dopil svůj drink a všichni si společně přiťukli skleničkami. „Na úspěch," řekl Trask a Chung jeho přípitek opakoval.

„Já také," řekl Manolis. „Ehm, připíjím na úspěch - ano!"

V taxíku po cestě do Keramoti řekl Chung: „Tak co si o tom myslíš?"

„O našem úkolu?" Trask si setřel pot z čela. „Až se k nám připojí zbytek týmu, bude dost času všechno naplánovat. Více hlav - hlavně toho druhu, co máme k dispozici - nám poskytne mnohem jasnější obraz než to, co spolu vymyslíme sami dva. Jsme tady, abychom provedli předběžný průzkum a zorganizovali základnu pro další operace, to je vše."

„Ano, to je naše práce," přisvědčil Chung. „Ale co Manolis?"

„Jo ten," povzdechl si Trask. „Máš nejspíš pocit, že jsme se z toho vyvlekli příliš lehce."

„Řekl jsi mu, že s námi jít nemůže... a on to prostě akceptoval?" Chung zavrtěl hlavou. „Dokonce se s námi ani nehádal, jen tam mlčky seděl a nechal nás odejít? Připadá ti to normální? No, mně tedy ne! Tohle není ten muž, kterého známe. Takže, jaká je pravděpodobnost, že ho uvidíme znovu - a tím myslím velice brzy?"

„Já se z principu nesázím," prohlásil Trask. „Ale vidím to takhle: řekněme, že mě jeho souhlas s naším odmítnutím příliš nepřesvědčil. Jenže on ho ve skutečnosti vlastně nepřijal, nesouhlasil s námi a neslíbil, že se do toho nebude míchat. Vlastně neřekl skoro nic a jenom hrál, že je zklamaný. Předstíral to... to vím, protože mi to okamžitě prozradil můj talent. Něco před námi skrýval: možná odhodlání jít s námi. A nejhorší na tom je, že bychom jej potřebovali, jen kdyby nebyl tak zřízený."

„Když už je řeč o nadáních," vložil se do toho Chung. „Začínám si připadat dost osamocený. Jen ty a já a tušení, co na nás tam venku čeká."

„Co na nás čeká?" zeptal se Trask. „Já doufám, že ne!"

„Vím, co máš na mysli," řekl lokátor. „Budoucnost a všechno, co nám přinese. Ta zatím neznámá, neměnná a nevyzpytatelná budoucnost. Alespoň tak by to popsal Ian Goodly."

„Ano, nevyzpytatelná," přikývl Trask. „A neměnná. Co se má stát, v minulosti už se stalo, že ano?"

„Musíme doufat," řekl Chung, „že bude pokračovat stejně jako doposud. Že vyhrajeme tento zápas stejně, jako jsme vyhráli všechny předchozí."

„Na to můžu říct jedině amen," přisvědčil Trask srdečně. „Ale řekni mi: co má všechno tohle společného s tvým pocitem osamění?"

„Cítím se jako vypnutý," vysvětlil mu lokátor. „Tedy můj talent. Takhle blízko - nebo si to alespoň myslíme – a já se neodvažuji jej použít. Protože v případě Malinariho to, co bych vyslídil, stejně rychle vyslídí mne! Proto to tak zůstane, dokud to nebude nezbytně potřeba. Což na druhé straně také znamená, že už nejsem v kontaktu se zbytkem našich lidí. Ne jako telepat, to ne, ale byl bych schopen vyslat sondu a cítit je. Je to něco, co mám už - no, připadá mi to jako celá věčnost - pocit bezpečí, že se nacházím v dobré společnosti, a ani jsem si neuvědomil, jak moc mi budou chybět. Ale teď už to vím. Proto se cítím tak sám."

„Předpokládám, že v tomhle ohledu mám štěstí," poznamenal Trask. „Nedokážu svůj talent vypnout; prostě existuje. Ale nedokáže sáhnout a nemůže být odhalen. Tedy, pokud já vím. Nikoho se mnou nespojí, pokud mi ovšem nezačne lhát - nijak ,nenarušuje duchovní éter'. Takže to není něco, na co by se mohl Malinari napojit."

„Přesně tak," řekl mu jeho kolega tiše. „A o to více se cítím osamocen. Prozatím jsme tedy jen my dva a jsem to já, kdo by se mohl zapomenout a začít zářit do tmy. A možná, co my víme, možná to dělám i tak: jako myriáda mentálních feromonů, které ze mě vyzařují, má osobní verze myšlenkového smogu! Takže budu velice rád, až se tu objeví zbytek našeho týmu."

Pak vjeli do přístavu Keramoti: když tak v rychlosti projížděli tím městem s úzkými uličkami mezi zaprášenými budovami, viděli jen tenké oslňující paprsky žlutých světel a tmavé šmouhy stínů. A najednou ten vzduch řinoucí se dovnitř otevřenými okny taxíku dostal slanou chuť, a když se pak automobil objevil na plném denním světle a zastavil se na sluncem vybíleném parkovišti blízko zálivu, uviděli Egejské moře: pruh jiskřivé, oslnivě modré vody, přerušovaný klátícími se stožáry lodí, jejich lany a rozvinutými, zasmušilými plachtami.

Dokonce i tady na pobřeží bylo horko přímo nesnesitelné. Ale za parkovištěm na vnější straně ulice nabízely řady plátěných markýz a nehybných deštníků s dlouhými řadami obchodů a taveren černé skvrny stínů a neodolatelné přísliby studených nápojů.

Trask a Chung vystoupili z taxíku, vysoukali se ze svých provlhlých sak a přehodili si je přes ruku. Každý z nich nesl po jednom zavazadle - Trask měl navíc tlustý kufřík, který obsahoval několik ,přístrojů', mezi nimi i světově uznávané telefonní a kódovací zařízení - a společně zamířili k silnici s rozpáleným asfaltem a za ní na ně čekal stín a tekuté osvěžení taveren...

Mezitím v maďarském Segedínu, na místní policejní stanici:

V jednom umouněném, nepřátelském pokoji v druhém patře se zamřížovanými okny, pevným dubovým stolem a několika dřevěnými židlemi Liz Merricková, Ian Goodly a Lardis Lidesci ,zpovídali' starého Vladiho Ferengiho - a Vladi se na ně díval s takovým pohrdáním, že to hraničilo až s nenávistí. Krčil se ve své židli jako vrásčitý starý pavouk, skřípal zuby - těmi zlatými i těmi několika zažloutlými tesáky - a bez přestání zatínal a uvolňoval své revmatické pěsti protkané rudými žílami. Doslova na ty tři na druhém konci stolu sálal svůj vztek. Ale hlavně na starého Lidesciho.

„Ty," bručel na Lardise. „Ty jsi ke mně přišel do lesa v Elešnici, přišel jsi jako ,přítel', cha! - abys našel ,své kořeny' - ale vlastně jsi mě a moje lidi jen špehoval. Měl jsem nechat své muže, aby ti pořádně zvalchovali hřbet a pak tě hodili do trní, a už vůbec jsem neměl dopustit, aby se nějaký cizinec dostal do mého vozu. S tou svou znalostí starého jazyka jsi ze mě udělal blázna. Szgany, ty? Nikdy! A pokud jsi jím kdy byl, teď už nejsi. Pro mě jsi zrádce svého vlastního druhu, Lardisi z rodu Lidesciů, nic víc. Procestoval jsem a prožil v těchto krajích celý svůj život a nikdy jsem nemusel řešit žádný problém a teď si přijdeš ty a zavoláš na mě policii. Byl jsem od svých lidí odvlečen jako nějaký zločinec a proč? Pro několik povídaček starých bab, zlomyslných lží a pomluv. A ty čekáš, že s tebou budu mluvit? Necítím k tobě žádný respekt a nemám, co bych ti řekl..." a s těmito slovy se odvrátil.

Lardis přikývl a odpověděl: „Starý králi - respektuji to, že jsi králem svého lidu, ale nic víc. A jestli tě zajímá, proč ti prokazuji tolik úcty: to proto, že já sám jsem taky králem. S tím rozdílem, že dávám přednost označení vůdce, ale takový, který nikdy své lidi nepřivedl do otroctví, jako to udělali tví předkové. Souhlasím: neměl jsem za tebou chodit do tvého tábora - ne dokud jsem se předem neujistil, že mi někdo kryje záda a také tvář a oba boky a to i ze vzduchu a ze země - protože kdybych tohle udělal za starých časů, v době otců tvých otců, ve světě, na který ty už jsi dávno zapomněl, vystavil bych se obrovskému nebezpečí. A ty mě nazýváš zrádcem? Když samotná jména Ferenc, Ferenczy a Ferengi jsou mezi opravdovými syny Szganyů stále ještě prokletá! Možná to nevíš, starče, ale jsi potomek dlouhé linie nevolnických psů, kteří sloužili jednomu z největších netvorů a pokoušeli se ukojit jeho chtíč krví každého nešťastníka, který omylem zabloudil na jejich území. A co je ještě horší, obětovali mu dokonce i své nevinné děti!"

Lardis nijak nespěchal, vybíral si slova a vyslovoval je bez emocí, monotónně, s přízvukem Szganyů ze Sluneční strany. Byl to starý a v tomto světě dávno zapomenutý způsob, ale na Vladiho zapůsobil natolik, že ho to přimělo uklidnit se a poslouchat.

„Ehm? Cože?" Jeho obličej se nakrabatil tisíci vráskami a v jeho vodnatých očích se zablýskl život. „Lži a urážky? Od takového, jako jsi ty? Ferenc? Ano, já to jméno znám z příběhů, které mi u táborového ohně vyprávěl můj děd a které on slyšel od svého děda. Ferenc býval slavný! Skvělý bojar ze starých časů, muž, který přivedl mé předky z podivného místa do tohoto světa. Ano, dokonce používáme jeho jméno - Szganyové Ferengi - a já jsem celý svůj život zasvětil putováním po tomto světě a hledáním jeho posla, nebo dokonce jeho příbuzného. Neboť naše legendy říkají, že jednoho dne přijde mezi nás. A tak jej hledám a čekám na něho nebo na vládce, jako je on, kterému osud předurčil vrátit se mezi nás z těch podivných míst a znovu nás pozvednout k naší bývalé slávě. Tohle je moje jediná... jediná snaha za celé ty roky bez... roky bez—"

Náhle se Vladi zakoktal, olízl si rty a stáhl se zpět, jako by se bál, že řekl příliš mnoho.

„Roky bez konce, ano." Lardis přikývl a pokračoval tam, kde starý Cikán přestal. „Po dlouhou, dlouhou dobu, Vladi - promarnil jsi celý život, stejně jako jej promarnil tvůj otec před tebou. Protože co jsi našel kromě zlého ducha, který jednu z vás unesl a přeměnil? Co, kromě Vampýra, krvesaje z legendy, jsi našel? Nemyl se: já znám tu krvavou historii tvého lidu, příteli. A teď se na mě podívej a pověz mi: nevidíš, neslyšíš to ve mně? Mé vzezření a kropenaté světlo vzdálených lesů v mých očích? A můj jazyk, který je původním szganským jazykem z jiného světa? Ty jistě mezi všemi lidmi poznáš pravdu, když se s ní setkáš? Vladi Ferengi a jeho citlivý nos? Výborně, a co ten tvůj nos cítí teď, v blízkosti Lardise Lidesciho?"

Jasnovidec Ian Goodly, který strávil nějaký čas - nebo jak si on sám myslel, příliš dlouhý čas - na Sluneční/Hvězdné straně, rozuměl většině z toho, co Lardis říkal. Narovnal se na židli, rozhlédl se, trochu varovně se podíval na svého starého přítele, ale neřekl nic. Bál se, aby toho Lardis neprozradil příliš. Na druhé straně, i když Goodly úplně nesouhlasil s přístupem starého Lidesciho, chápal, že mluví ke svému vlastnímu druhu, kolegovi cestovateli, a musel přijmout, že byl pravděpodobně nejlépe vybaven pro tuto práci.

A pokud šlo o Liz, ta rozuměla jen málo tomu, co slyšela, přesto však věděla většinu z toho, co Lardis říkal, díky své telepatii: pro ni to bylo, jako by jeho slova byla hypnotická ve svém monotónním rytmu. A stejně tak i Vladi Ferengi.

Ústa toho starého muže zela dokořán. Nakláněl se ve své židli kupředu, držel se hubenýma rukama stolu a zpočátku nevěřícně zíral na Lardise. Ale čím déle si jej prohlížel, tím více zřejmá se mu celá ta pravda zdála. A ano, jeho chřípí se rozšířilo, když větřil Lardisův původ; ano, oči mu vylezly z důlků, když se začal smiřovat s tím, co mu o sobě Lardis pověděl.

„Cítil jsem to v tobě už v mém táboře blízko Elešnice," řekl pak ten starý kočovník třesoucím se hlasem. „Ta vůně starého světa, kde všichni Szganyové mají svůj původ. Ale tak dlouho jsem hledal a pořád marně, že jsem si myslel, že se mýlím. V poušti není voda, jen fata morgána. Ty jsi byl tou fata morgánou v poušti mého snění! A také, nejsi nic než obyčejný muž. Jen muž, sotva kníže nebo mocný bojar, kterého hledám. A teď mi říkáš, že jsi král - a nejen to, i posel zpráv z jiných časů! Ale tvá zpráva není příjemná, Lardisi z rodu Lidesciů, a já si myslím, že ji nedokážu unést. Tvrdíš, že moji lidé jsou... že ztratili svou čest?"

„A nejen to," přisvědčil Lardis. „Nebo pokud ne přímo ty a tví lidé, pak tví předkové, starodávný szganský rod, zcela jistě."

„Pak to nemohu přijmout!" Ve Vladiho očích se opět rozhořel oheň a stařec udeřil oběma pěstmi do stolu, až nadskočil.

„Ne?" opáčil Lardis, který neustoupil ani o krok. „Takhle to vidíš? Já ale přesto cítím, že jsi to už dávno tušil a že ti říkám jen to, co už celé ty dlouhé roky v hloubi srdce víš. A co se týče mého původu, mohu jej prokázat. Postačí mi k tomu jen jediné slovo, Vladi z rodu Szganyů Ferengi."

„Slovo?" supěl a prskal Vladi. „Jaké slovo?"

„Vampýýýýři!" zavyl Lardis jako vlk.

„Ááách!" vydechl Vladi a znovu se stáhl do sebe.

„Když jsi seděl vedle svého děda a ten ti u táborového ohně vyprávěl příběhy, které si pamatoval od svého děda," pokračoval Lardis neoblomně, „nikdy toto slovo nevyslovil? Nevysvětlil ti jeho význam?"

„Vyslovil! Vysvětlil!" přiznal starý muž. „Říkával mi, že oni - Vampýři jsou našimi nepřáteli ze starých časů, a proto nás Ferenc vyvedl ze starého světa sem. A také mi říkal, že Vampýři byli pijavice a nedokázali žít na denním světle, ale že přicházeli za hlubokých nocí, aby kradli naše ženy a děti. A že se tohle navždy stalo naším osudem: proto dáváme své děti cizincům."

„A děláte to dodnes," prohlásil Lardis vztekle a nemilosrdně. „V Rumunsku, Bulharsku i jinde. Rozdáváte, a dokonce prodáváte vlastní děti, protože to máte ve své zkažené krvi, Vladi, v krvi, kterou jste zdědili za celá ta zapomenutá staletí. A můžu ti říct jako očitý svědek, že ve vzdáleném upířím světě byli tví předkové, Szganyové Ferengi, vampýří nevolníci, kteří dobrovolně odevzdávali svou krev upířímu vládci! A to je přesně to, co jste udělali v Kavale v Řecku. Nevím, jestli jste to udělali vědomě, nebo to byl akt nějakého nestvůrného obětování či snad nehoda, která se přihodila jen proto, že jste byli v nesprávný čas na nesprávném místě, ale ať je to, jak chce, ta ubohá dívka, kterou jste pohřbili se stříbrnými mincemi na očích, byla obětí tvého hledání a možná toho, co jsi našel - nebo něčeho, co si našlo tebe!"

„Ale já... já..." koktal Vladi.

„Ale jestli jsi nevinný," pokračoval nemilosrdně Lardis, „pak byly tvé legendy ve vyprávěních zkresleny - snad překrouceny časem nebo možná ze studu - hanbou tvých bezectných předků."

„Hanbou?" Vladi teď seděl schlíple, jako by scvrklý. Veškerý oheň v něm vyhasl. „Co mi to říkáš? Jen proto, že mí předkové udělali v minulosti něco špatně, překroutili historii mého lidu, aby zakryli své hříchy? Tohle mi chceš říct? Ale i když máš třeba pravdu, co jsem já udělal špatně?"

„Choval ses tak, jak ti to nařizovala tvá krev," řekl Lardis. „Jestli to bylo dobře, nebo špatně, to musíš vědět ty sám. Pokud jde o mě, říkám: očisti se od všech těchto legend, všech snů, které jsou ve skutečnosti nočními můrami. Zeptej se mě, co potřebuješ vědět, Vladi, a pomoz mi a mým přátelům zbavit tento svět velkého zla."

„Takže ty nejsi Ferenc," řekl stařec stále ještě zmateně. „Ne, samozřejmě, že ne, jsi jen obyčejný muž, který jej odmítá." Vladi už zase vedl svou, jako by všechno, co mu právě Lardis pověděl, byla jen prázdná slova nebo jako by slyšel jen to, co slyšet chce. „Dobrá tedy, pak jsi možná tím poslem zpráv nebo nějakým jiným poslem? Je to tak? Přišel jsi sem, abys mi pověděl... abys mi pověděl, že Ferenc a jeho druh... že už neexistují? Chceš mi říct, že... že moje dlouhé hledání je skončeno? Proto jsi tady?"

„Ferenczyové?" opakoval Lardis. „Pokud já vím - a modlím se za to - už neexistují. Poslední z nich žil za mých časů: Fess Ferenc, podivná příšera číhající ve svém orlím hnízdě na Hvězdné straně, v upířím světě za Branou, které ty říkáš divná místa. Ale pokud máš tím jeho druhem' na mysli Vampýry... ti jsou stále tady, starý Vladi. Někteří z nich dokonce ještě teď, v tomto světě. Ale neříkal jsem ti to už? Ta vaše dívka: byla zneužitá Vampýrem. Myslíme si, že to byla jedna vládkyně, která sem nedávno přišla z původního světa. Já a mně podobní je hledáme, abychom je zničili. Proto jsem tě navštívil. Ne abych tě obviňoval, ale abych tě požádal o pomoc. Ale zkus odmítnout—" napřímil se Lardis hrozivě „—a pak tě obviním zcela určitě!"

„Zničit je? Vampýry, naše staré nepřátele? Samozřejmě že musí být zničeni! Ale—" Vladi byl zmaten; začal se pohupovat na židli a jeho staré oči jako by se najednou zakalily. „A co si mám o tom všem myslet? Strávil jsem celý život a nedokážu... nemůžu... a co naše legendy?... Ty vyprávějí o starých časech, o historii mého lidu. A ty mi teď tvrdíš... říkáš, že to jsou lži, všechno jsou to lži?"

Lardis přikývl. „Většina z nich."

„Ale Ferenc... ten byl velký—"

„Velká stvůra!" přerušil ho Lardis. „Ano, protože ať už byl Ferenc, ten ,mocný bojar', čímkoliv, byl to hlavně vampýří vládce, vypovězený ze Sluneční strany svým vlastním druhem, Vampýry. A to samo o sobě hovoří za vše: že ten váš takzvaný hrdina byl vyhnán za své hříchy největšími hříšníky všech dob! Ha! A tady to máš: Ferenc, Ferenczy nebo Ferengi byli všichni z jedné krve, Vladi, a všechno to byly stvůry."

„Ale ty legendy! Legendy, které jsme zdědili ze starých časů—" „Ze starých časů?" přerušil ho Lardis, načež Liz vstala a došla k Vladi-mu na jeho stranu stolu. Položila mu ruce okolo chatrných ramen, aby jej podepřela. „Můžu ti vyprávět, jak to za těch starých časů bylo," pokračoval Lardis. „Jak to bylo a jak to chodí dokonce i dnes na Sluneční/Hvězdné straně za Branami, kterým říkáš divná místa. Ano, a taky jak by to mohlo vypadat v tomto světě, pokud se nám nepodaří zastavit tu rakovinu, aby se dál nešířila. Vyslechni mě a pak sám zvaž, jestli jsou má slova pravdivá, nebo ne."

Vladi konečně přikývl. „Pokračuj tedy. Poslouchám tě."

Po chvíli uvažování se Lardis jal vyprávět celý příběh, ale tak stručně, jak jen to dokázal. Maloval obrazy starým szganským jazykem a nechal fantazii toho cikánského krále (nebo možná jeho paměť zděděnou po předcích), aby si sama dokreslila prázdná místa.

Když Lardis skončil, nastalo několik dlouhých vteřin ticha.

„Já... já si myslím, že se mýlíš," prohlásil Vladi nyní už klidnějším hlasem, přesto byl stále ještě roztřesený. „Snažně si přeji, aby ses mýlil. Ale ať už je to pravda, nebo ne, nemůžu - netroufnu si - říct mým lidem to, co jsi právě řekl ty mně! Že naše nejvznešenější legenda je jen ostudná lež podlých předků? Ne, to nikdy! Ale můžu a musím učinit přítrž svému hledání. Protože pokud to, co říkáš, je pravda, pak mě můj starý nos vedl úplně špatným směrem a mám na svědomí tu strašnou věc. Ta dívka, ano - ,malá Maria', tak si ji budu navždy pamatovat - byla moje příbuzná, stejně jako všichni Szganyové Ferengi. Ale ta krásná dívka... z níž byla vysáta všechna životní síla, zemřela a odešla od nás a byla pohřbena do země. A všechno jen proto... jen proto, že jsem zavedl své lidi na nesprávnou cestu!"

„Lépe mrtvá, pohřbená, navždy ztracená," řekl Lardis nyní už tichým, klidným hlasem, „než aby se stala jednou z nemrtvých otrokyň v orlím hnízdě nějakého vampýřího vládce nebo vládkyně. No, alespoň to jsi tušil a byl jsi natolik moudrý, že jsi jí probodl srdce dřevěným kůlem."

„Cože?" Starý cikánský král na něj vytřeštil oči. „Ty si myslíš, že jsme udělali něco takového? Ne, ne - to musela být práce vylekaných vesničanů, já a můj lid bychom to nikdy neudělali! Přesto... nyní se zdá, že ten strašný čin byl oprávněný." A v očích starého Vladiho se objevily slzy, když se podíval na Lardise a řekl: „Ale Vampýři? V tomto světě? A jeden z nich odvlekl mou malou, sladkou Marii? Skutečně je to pravda?"

„My po nich pátráme," prohlásil Lardis. „I po té, která to spáchala, a jejích dalších obětech, abychom je zbavili utrpení a navždy je zneškodnili."

Vladi se zhluboka nadechl a napřímil se. „Pak vám povím, jak to bylo," řekl. „I kde - ale nedokážu to říct úplně přesně, protože neznám všechny podrobnosti. Maria nám řekla jen velice málo. Byla zmatená a byla—"

„—nemrtvá," dořekl za něj Lardis. „Ano."

A Liz s rukou stále okolo Vladiho skleslých ramen k tomu dodala: „Cokoliv nám řeknete, bude pro nás velkým přínosem. Nevíme toho mnoho, a ta... ta stvůra se před námi ukrývá. Ale jedna věc je jistá, jestli ji nenajdeme, bude ztraceno mnohem více nevinných duší. Zahynou nebo budou dál chodit po této zemi a za nocí prahnout po krvi!"

  A Ian Goodly ji doplnil: „Je to vaše šance, jak napravit své chyby, Vladi - vaše a vašich lidí. Co se stalo, nedá se odestát. Minulost už nelze změnit, ale ještě je tady budoucnost. Dokud ji ještě máme, musíme udělat, co je v našich silách, abychom si ji uhájili."

„Není toho mnoho, co bych vám mohl říci," začal Vladi. „Měl jsem sen o zvláštních místech a o někom, kdo z nich přišel, aby vyhledal svůj lid. Vydali jsme se před zimou na jih jako obvykle, navzdory tomu, že tento rok se zima zpozdila. Můj starý nos zavětřil vítr vanoucí z řeckých ostrovů a jako by zachytil vůni starých časů; věděl jsem, že na nás čeká něco zvláštního, a pomyslel jsem si, že možná tentokrát... tentokrát se legenda naplní.

V Kavale jsme nastoupili na trajekt na... na ostrov. Nezaplatili jsme moc, ale přesto byli ti Řekové za naše peníze vděční, protože měli zrovna velmi špatnou sezonu. A tak jsme vyleštili naše maringotky a jezdili po vesnicích toho ostrova. Peněz bylo málo, ale sbírali jsme je minci po minci. A já jsem samozřejmě pořád následoval svůj nos.

Několik dní jsme tábořili na okraji vesnice s názvem Skala Astris, kde nás před sluncem chránila hluboká rokle. Maria Cilestuová prodávala papírové květiny. Jednoho rána se vydala ven s košem... a nevrátila se! Ale nebylo to zas až tak neobvyklé. Několikrát už se stalo, že někdo z mých lidí utekl: pohlední mladí muži - a také krásné dívky - kteří možná dostali nabídky, jaké se neodmítají. Víte, život na cestách umí být těžký a já jsem se vždycky snažil chápat pocity a důvody těch, kteří s ním chtěli skoncovat. A na ostrově tak malém, jako byl tento, jak daleko mohla Maria utéct? Ne moc daleko, myslel jsem si. A protože jsme se tam rozhodli setrvat trochu déle, věděli jsme, že vždycky může změnit názor a zase se k nám vrátit.

Maria nikdy nepoznala svého otce a její matka zemřela už dávno. Já osobně jsem se o ni příliš nezajímal; vždycky se o sebe dokázala postarat. Samozřejmě že o ni měli obavy někteří mladí muži, ti, kterým se líbila, víte? Ale nikdo z nich se o ni neucházel. A stejně, mě mnohem více zajímal samotný ostrov.

Protože můj starý nos... nevím... nedokážu to popsat, ale ten ostrov měl svou zvláštní atmosféru. No, samozřejmě, že měl - proto jsem tam také své lidi dovedl! Ale teď, když jsme tam přijeli...

Měl jsem sny - sny o táborovém ohni, nebo spíše o hranici! Stál jsem vedle mocné vatry za nocí a čekal. A všichni moji lidé tam stáli se mnou, ale choulili se, tiskli se pevně k sobě a chvěli se. Neptejte se mě proč, protože o tom raději ani nechci uvažovat. Ale ty sny byly zlověstné a vždycky jsem se po nich cítil velmi špatně.

Za denního světla ta divná atmosféra téměř vůbec nezeslábla, ale v noci... ani by mě nenapadlo dovolit svým mužům zapálit oheň! A hudba a tanec? Vůně pečeného masa stoupající k noční obloze? Nikdy na tomhle ostrově, ne! Z řeckých taveren - ano, z nich zcela jistě - ale ne z mých táborových ohňů! A přesto jsem nedokázal vysvětlit proč..."

„Ale já ano," ozval se Lardis smutně. „Ty jsi snil o tom, co kolovalo v tvých žilách, Vladi: sny ze starých dob, z dob, kdy ohně tvých předků lákaly Vampýry k hostině. Byly to doby, o kterých jsem mluvil, kdy přicházívali za nocí a větřili tábory Szganyů na Slunečné straně. A tví chvějící se lidé? Choulili se k sobě, protože věděli, co znamená ta hranice. Byl to signální oheň, který měl osvítit cestu Ferencovi, tomu ,velkému bojarovi', o kterém jsi mluvil, a dovést jej k hostině - k jeho krvavému desátku!"

„Ale—"

„Ale to byly jen sny," pokračoval Lardis, „zatímco za dne ses užíral a nedovolil v táboře ani zapálit oheň! Takže máš ještě naději, starý králi. Víš, co je správné, a co ne - i když to tví předkové nevěděli."

„Myslíš?" Vladiho pohled byl skoro prosebný.

Ale Lardis jen přikývl a řekl: „Pokračuj ve svém vyprávění."

Po krátkém mlčení pokrčil Vladi omluvně rameny. „Vlastně už není, co bych vám řekl. Mé sny byly stále horší; místo abych našel toho, koho jsem tak dlouho hledal, přivedl mě můj teď už nespolehlivý starý nos do blízkosti někoho strašného, zlého. Takže jsem se rozhodl sbalit tábor a vrátit se na pevninu. A když jsme to místo opouštěli, ani jednou jsem se neohlédl.

Maria nás čekala u trajektu. Ale byla jiná. A zbytek už znáte: o jejím pobytu v nemocnici na pevnině, jak prosila, aby mohla jet s námi, takže jsme si ji vzali bez dovolení... ti novináři... policie... ochotné milosrdné sestry... pche! Můj tábor byl jako rušná křižovatka uprostřed rozlehlého velkoměsta! No, zase tak zlé to nebylo, ale bylo to nepříjemné.

Takže když jsem tě pak spatřil, Lardisi z rodu Lidesciů, v tom lese v Elešnici, měl jsem cizinců až po krk. A říkám to proto... proto, že se chci omluvit."

„Není třeba," zavrtěl hlavou Lardis. „Myslím, že už ses zbavil své viny, králi Vladi."

„To, co teď potřebujeme," ozvala se Liz,, je jméno toho ostrova." „Byl to Krassos," řekl Vladi. „A pokud tam máte namířeno, pak vám přeji hodně štěstí. Ale co se mě týče—"

„Dny tvého putování jsou u konce," prohlásil jasnovidec. „Vidím tvou budoucnost velice jasně, starý králi. Odtud se vrátíš ke svým lidem v lesích, kde strávíš ještě mnoho let, než se tvůj čas naplní. Ta ,zvláštní místa' tě už vábit nebudou."

„Věřím ti," přikývl Vladi. „A protože jsem poslední z mé linie, to málo zlé krve, co ještě zůstává v mých lidech, je tak zředěno, že se už nikdy neobjeví další starý nos, jako je ten můj. Teď už znám o Ferencovi pravdu. Jeho způsoby nejsou našimi a já byl starý hlupák. Postarám se, aby byl zapomenut a už ho nikdy nikdo nehledal."

„Copak jsi mě nepochopil?" zeptal se Lardis zamračeně. „Copak jsem neřekl dost jasně, že žádný Ferenc už není?"

Po těchto slovech na něj starý muž na chvíli bez hnutí zíral a pak odpověděl: „Kéž bys měl pravdu, Lardisi Lidesci, ale bojím se, že se mýlíš. Jeden takový existuje. Možná je poslední svého druhu, to nevím, ale je stále naživu. Někde na pobřeží Středozemního moře, ve městě mezi lidmi. Za celé ty roky jsem ho nenašel, to je pravda. Ale myslím, že jen proto, že on ještě nenašel sám sebe."

„Nenašel sám sebe?" Lardis se ještě více zamračil, až se mu na čele objevily hluboké vrásky. „Jak to myslíš?"

„Možná čeká, až přijde jeho čas," řekl Vladi. „Ještě není připraven se odhalit. A pak už bude příliš pozdě; já už jsem s ním skončil. A až zemřu, můj lid už ho nebude znát. Ne, protože udělám všechno proto, abych před svou smrtí zničil alespoň jednu starou legendu."

„Je to tvůj slib?" zeptal se ho Lardis a pochopil, že ať už ten starý cikánský král věří čemukoliv, teď už na tom pramálo záleží.

„Ano," prohlásil Vladi. „Můj szganský slib!"

XI

Londýn... Bagheria... Castellanův příběh...

Vila Luigiho Castellana na sicilském pobřeží Tyrhénského moře v okrese Bagheria - jedna z jeho středomořských vil, nebo lépe řečeno základen - byla dvoupatrová budova s četnými okny, zvenčí opatřenými žaluziemi (které byly všechny zavřené), obezděným balkonem táhnoucím se kolem celého horního patra budovy a různě zprohýbanou, strmou střechou s taškami z tmavě rudé pálené hlíny připomínajícími rybí šupiny. Štěrková příjezdová cesta se vinula od ozdobné kovové brány usazené ve vysokém kamenném oplocení skrze starý olivový sad podivně pokroucených stromů až k prašnému parkovišti před vilou.

Kdysi to bylo sídlo impéria olivového oleje, takže bývalo velice přepychově zařízeno - ale nikdy ne tak, jako nyní. V průběhu více než třiceti let od smrti nebo zmizení Castellanových ,strýčků' (vilu tehdy koupil z dědictví, o kterém se šeptalo, že je nesmírné) se ani jeden z mnoha ,obchodních partnerů', hrstky návštěvníků a ještě méně hostů, kteří vstoupili do tohoto domu skrze kordon ozbrojených ,vojáků' stojících u vrat a na různých jiných strategických místech, neubránil úžasu nad stále se rozrůstající Cas-tellanovou stračí sbírkou uměleckých předmětů.

V jednom z pokojů v přízemí, velkém, pochmurném, zastřeném těžkými závěsy, přesto však pohádkově přepychovém (ve skutečnosti to byla Castellanova pracovna, jeho hlavní obytná část), byly stěny opatřeny tapisériemi starých mistrů, zasklené výklenky skrývaly řadu pozlacených sošek a slonovinových miniatur, různé vitríny a prosklené stoly byly nabity všemi možnými starožitnostmi posetými drahými kameny - všechno to nabízelo němé svědectví o posedlosti bohatého sběratele.

A na jednom psacím stole v té místnosti - na stole, kde se nenacházely žádné drahocenné ,cetky' - se po několik dlouhých vteřin opakovaně ozývalo tiché, ale neodbytné zvonění telefonu, než se jeden z Castellanových mužů - jeho pravá ruka, pobočník po velice dlouhou dobu - přihnal z klenuté chodby, aby jej zvedl.

V téže chvíli se otevřely druhé, okované dveře a ozval se hlas samotného Luigiho Castellana: „Kdo to k čertu je a proč jsi to nechal vyzvánět tak dlouho?" Svou otázku vyjádřil zlostným, hřmotným zavrčením, přesto však tónem, který měl v sobě jakýsi kultivovaný nádech. „Zatraceně, Garzio! Kvůli tobě mě to probudilo!"

Najednou jeho ruce zavazující pásek ohnivě rudého županu znehybněly, Castellano se zastavil uprostřed pokoje a zíral na svého pobočníka, který stál u stolu.

Castellano byl vysoký, štíhlý a jako by se nakláněl dopředu... v takovém divném úhlu, že budil zdání, že se chystá pro něco natáhnout své hubené ruce s dlouhými prsty. Podle jeho vzezření to vypadalo, že je mu něco mezi pětatřiceti až čtyřiceti a něco lety, zatímco ve skutečnosti měl skoro devadesát. Jeho lesknoucí se, černočerné vlasy byly sčesány dozadu, to aby zakryly konečky dlouhých uší, které mu těsně přiléhaly k hlavě; nos měl široký a plochý ve tváři, která byla prodloužená a hubená a výborně korespondovala s jeho postavou. Přesto se svýma tmavýma, propadlýma očima - které pod jistým úhlem zazářily jasnou, téměř divokou barvou - a navzdory své sinalosti a zvláštnímu vetřeleckému zjevu těla i rysů, měl v sobě stále jakousi zvláštní přitažlivost.

„Byl jsem dole," odpověděl Garzia mírným hlasem. „Chtěl jsem tvým mužům připomenout, že očekáváme návštěvu - našeho ruského kolegu  - a varovat je, aby se k němu chovali s veškerou úctou... no, alespoň prozatím." Po tomto vysvětlení si k uchu přiložil sluchátko a zeptal se: „Ano?" A vzápětí: „To je pro vás, Luigi. Alfonso Lefranc, volá z Londýna."

„Alfonso?" zabručel Castellano. „Hm! Není to předčasně - a stejně v nevhodnou dobu! Vždyť ten idiot Lefranc sám dobře ví, že mě nemá rušit v tuhle dobu."

Castellano se posadil za stůl do křesla a pak si teprve vzal sluchátko a promluvil do něj. „Alfonso? Už jsem ani nečekal, že zavoláš. To musí být velice důležité, když mi voláš v tuto denní dobu. Vsadím se, že máš to, co chci? Ale prosím, dobře si rozmysli, jak mi odpovíš."

Ta poslední slova nebyla výhrůžkou (i když za jiných okolností by mohla být: pokud by například Lefranc neměl to, co Castellano chtěl), pouze připomenutím: že v tomto technicky vyspělém dvacátém prvním století si žádný člověk nikdy nemůže být jist, že je jeho telefonní hovor na sto procent bezpečný. A Luigi Castellano, jako hlava malé, ale rozvíjející se mezinárodní nezákonné drogové říše, si prostě nemohl dovolit takto riskovat.

V Londýně bylo tři čtvrtě na tři odpoledne. Alfonso Lefranc se nacházel v zastřešené telefonní budce na Victoriině nádraží. Byl něco přes sto šedesát centimetrů vysoký, šilhal, jeho obličej byl posetý dolíčky a měl nervový tik. To mu propůjčovalo trochu zvířecí vzezření... připomínal malého, zlostného a za všech okolností nepříjemného hlodavce. Lidská krysa, ano, nebo - pro jeho zvláštní, nekoordinované pohyby - možná sysel.

Někdo by mohl říct, že se to hodí k jeho práci - ke špinavé práci, kterou Lefranc kdysi dělal pro francouzskou Surete a Belgickou drogovou brigádu - konfidenta, donašeče na své bývalé přátele z podsvětí; k práci, ve které vynikal - až do doby, kdy jej požádali, aby prověřil pár drobností kolem Luigiho Castellana. Ale zatímco drtivá většina vynucovatelů evropského zákona byla poctivá, Castellano jich měl v kapse hned několik a také dobře platil za jakoukoliv vnitřní informaci.

Takže nějaký informátor informoval a zprávy o Lefrankově slídění se donesly až ke Castellanovi...

Našli jej v Marseille a byl by to jeho konec, kdyby ovšem Castellano nerozeznal jeho talent. To, co Alfonso Lefranc dělal pro policii, mohl teď dělat také pro svého nového šéfa, samotného Castellana.

Plat bude mít dobrý - mnohem lepší, než ty zanedbatelné almužny, které mu vypláceli jeho dřívější ,zaměstnavatelé' - a vedlejší výhody, plynoucí z jeho nového povolání, budou ještě lepší: život na francouzské a italské riviéře, v kasinech a na jachtách. Značkové oblečení, kvalitní pití a ochotné ženy. Castellano mu zkrátka dal nabídku, jaká se neodmítá: buď bude pracovat pro něj a žít si, nebo nebude žít vůbec, zemře... tečka.

V té době se nacházeli na mafiánské jachtě a Lefranc tam názorně viděl, co se stane s těmi, kdo si popudí sicilského dealera. Ten výlet vypadal jako večírek - pěkně divoká jízda s lahvemi bollingeru v kbelících s ledem, prvotřídními drogami na stříbrných podnosech a mladými dívkami rozesetými kolem jako konfety - na oslavu uzavření míru mezi Castellanem a jeho notoricky známým francouzským konkurentem. Frenchie Fontaine tam měl s sebou jako obvykle několik bodyguardů, ale atmosféra na palubě byla tak přátelská, že netrvalo dlouho a jeho tvrdí muži podlehli vábení vína a triu mořských panen a vydali se s nimi do soukromé kajuty.

Do jejich vína byly nasypány drogy, ze kterých se už nikdy docela neprobrali, a museli být napůl odvlečeni na palubu poté, co byli ostatní hosté s výjimkou Frenchieho posláni do podpalubí. Ale Lefrankovi bylo řečeno, aby zůstal a díval se, jak Castellano postupně podřezává hrdla třem bodygardům, jak k nim jeho muži připevňují olověná závaží a házejí je přes palubu. Mezitím už se Frenchie, přidržovaný muži toho Siciliána, probral a hlasitě protestoval; takže jej střídavě bili obušky do tváře, aby jej umlčeli.

Nakonec nastal čas se laskavě rozloučit, a tak Castellano odhalil těžkou kovovou truhlu, doposud přikrytou plachtou. Frenchie - s obličejem zkrvaveným a plivající zuby - vypadal, že tomu pořád ještě nemůže uvěřit, ale chápal svou situaci natolik, že se začal znovu bránit, když jej Castellanovi muži začali cpát dovnitř.

Frenchieho velice odhodlané snahy zůstat naživu je rozlítily natolik, že začali pracovat na jeho loktech, kolenech, žebrech a páteři. Brzy jej doslova paralyzovali, takže jediné, co teď mohl dělat, bylo svíjet se na palubě jako zmrzačený had.

Pak jej strčili do kovové rakve. Po celou tu dobu Luigi Castellano k Frenchiemu promlouval, vysvětloval mu své pohnutky, dokonce i když byla truhla už zavřená (a dva muži na ní stáli, aby zavřená zůstala) a Frenchie uvnitř zuřivě kopal, bušil a klel. Když na truhlu připevňovali zámek, znovu mu vysvětloval, že v tom není nic osobního, že je to jen obchodní záležitost; že na drogové scéně není dost místa pro oba, ale že je pro Frenchieho naopak dost místa - spousta místa - na dně oceánu, možná dvě stě metrů pod hladinou, na půl cesty mezi Marseille a Perpignanem.

Pak už se ozvalo jen šplouchnutí, když truhla dopadla naplocho na mrtvolně tichou mořskou hladinu, chvíli se tam pohupovala a usazovala, než se pomalu napřímila jako vlhký, klátící se náhrobek napůl vyčnívající z vody a pomalu klesala, jak do ní postupně natékala slaná voda. V tu dobu už se třískání, kopání a mlácení hlavou změnilo v tupé bušení - neviditelné svíjení a zmítání a tlumené ječení, které bylo spíše jen tušené než slyšitelné.

A u zábradlí, ve stínu černozlatě pruhované kabiny, kde se vytahovala kotva, se širokým kloboukem chránícím jeho hlavu před středomořským sluncem, dychtivé oči zastřené tmavými brýlemi, které se staly jeho nezbytným doplňkem, pokud vycházel ven za denního světla - zaujal Luigi Castellano svůj charakteristický lačný, předkloněný postoj a jeho ruce s bílými klouby připomínaly pařáty, když pevně tiskly zábradlí.

Stál tam, i když se truhla už dávno potopila, dokud na povrch nevyplavaly poslední bublinky...

Mezitím už Castellanovi muži drhli palubu a jeden z nich - torpédo Francesco ,Frankie' Reggio - dokonce bouchl šampaňské a smýval tu karmínově rudou břečku do moře drahým vínem. V tu chvíli se jejich šéf napřímil a odtáhl se od zábradlí, zatímco nezkrotný vítr se jal unášet loď ještě více ke slunci.

A jako by si Lefranka všiml poprvé, řekl mu: „Tak, takhle to chodí, Alfonso. Je to docela prosté. Můžu tě potřebovat, ale určitě mi nebudeš chybět, jestli mě nějak zklameš. Takže buď budeš pracovat pro mě... nebo nebudeš. Jak ses rozhodl?"

Načež se Lefranc Castellana okamžitě zeptal, kdy může začít...

„No?" Castellanova rostoucí netrpělivost byla jasně patrná z ostrého tónu jeho hlasu, a to vrátilo Lefranka zpátky na zem - do přítomnosti - a hezky rychle. „Máš pro mě něco, nebo nemáš? Vytáhl jsi mě z postele, Alfonso, a já jsem si jist, že musíš mít velice dobrý důvod, proč tady stojím v županu a mluvím se zatraceným idiotem - a že je to lepší důvod než že máš rád můj hlas!"

„Něco pro vás mám, ano!" zalapal po dechu ten na druhé straně telefonu. „Mám to, ale - nebude se vám to líbit, Luigi. Vůbec ne."

„Kde jsi?" Drogový boss se napřímil, když ucítil v hlase svého člověka strach. Mohlo to být jedině tím, že se Lefranc opravdu bál mu říct něco, co on slyšet nechtěl. Ale protože to byla jeho práce, neměl na vybranou.

„Jsem v Londýně," odpověděl Lefranc. „Na Victoriině nádraží, a myslím si, že tahle linka je docela bezpečná. Je nepravděpodobné, že by někdo někdy odposlouchával telefonní hovor z vlakového nádraží! Všechny ty telefonáty chlapů svým polovičkám, že přijdou později, protože vlak má zpoždění? Koho tohle zajímá? No, a já vždycky volám z takových míst: veřejné telefony z letiště a vlakových nádraží a tak. Hele, vy přece víte, že bych neriskoval, Luigi! Ne v otázkách bezpečnosti. Vaší bezpečnosti!"

„A co když tě sledují?"

„Ne, to ne." A navzdory tomu, že jej jeho šéf nyní nemohl vidět, Lefranc nervózně zavrtěl hlavou. „A i kdyby jo - i kdyby na mě někdo nasadil zesilovač - co by mohl na takovémhle místě slyšet?" A aby názorně předvedl, co má na mysli, vystrčil sluchátko z budky, kde vedle ní zrovna hučel a vypouštěl plyny a kouř naftový motor vlaku intercity a vibroval nástupištěm, zatímco řidič kontroloval jeho obrovské motory.

„Výborně," pochválil ho Castellano poté, co hluk v jeho sluchátku zeslábl. „Takže co jsi to zjistil? Už víš, kdo byli ti lidé, co dělali v Austrálii, a proč byl s nimi Jake Cutter?"

„Ehm, tohle všechno?" zeptal se Lefranc se strachem v hlase. „Ne - všechno ještě ne. Ale další věci - to sakra jo! A je to... něco doopravdy velkýho, Luigi! Já se jen snažím najít nejlepší způsob, jak začít."

„Co takhle pěkně od začátku?" zavrčel Castellano. „Třeba v Brisbane?"

„Dobrá," řekl Lefranc. „Brisbane, jasně - potom, co jste mi řekl, abych je sledoval a zjistil, co jsou zač. Žádný problém - sedl jsem na nejbližší letadlo...

Podařilo se mi zjistit jejich jména z visaček na kufrech na letišti v Brisbane, ale musel jsem být opatrný, protože mě mohl ten týpek, Jake Cutter, poznat. Však víte, vy a já, jsme poslední dva, kteří zůstali, že jo?"

Lefranc měl na mysli Cutterovu pomstu a fakt, že z pětice mužů, kteří měli co do činění s tou ruskou holkou, zůstali naživu už jen on a jeho šéf. Ale když Castellano nic neříkal, pokračoval ve svém hlášení.

„No, takže když jsem se dostal na Heathrow, zeptal jsem se u přepážky na lidi, se kterýma se mám jako setkat: byli to nějaký chlápek jménem Trask, Číňan David Chung a ženská, Liz Merricková. Přirozeně mi řekli, že ti lidi přiletěli dřívějším spojem, což jsem samozřejmě věděl. Ale když jsem trval na tom, že to nemůže být pravda - v žádném případě - a po tom, co jsem tam zahrál divadýlko, jako že mě to fakticky štve, ukázali mi výpis ze seznamu pasažérů společnosti Skyskip. Samozřejmě tam byla jejich jména a já jsem si je dlouho prohlížel a uložil si adresu toho Chunga do paměti. Bylo to jednoduché. Potom už jsem jenom vysvětlil těm lidem u přepážky, že jsem očividně udělal fatální chybu, omluvil se a vypadl jsem odtamtud...

Pěkně mazaný, co?"

„Pokračuj," pobídl ho Castellano.

„Tak tedy," pokračoval rychle Lefranc, „tenhle Chung bydlí v centru Londýna, takže jsem ho sledoval.

Chvíli mi to trvalo, ale nakonec jsem ho vystopoval a držel jsem se ho až k hotelu uprostřed města. A zbytek té bandy tam byl taky. Zase to chvíli trvalo, ale když jsem tam nějakou dobu počkal - což jsem musel - odcházeli odtamtud a vraceli se jako včely do hnízda. Včetně toho Jakea Cuttera, a to je prý na seznamu nehledanějších chlápků v Evropě!

Ale tohle bylo - nechápu to - fakticky divný, Luigi. Zatraceně divný. Používali hotelový zadní vchod, ale kromě nich tudy nikdo jiný nechodil. Chovali se, jako by jim to tam patřilo. A to není všecko, protože i když to vypadalo, že mají do tohohle velkého, drahého hotelu volný přístup, nikdo z nich tam ve skutečnosti nebyl zapsaný! Vím to, protože jsem zavolal na recepci a ověřil si to. Cutter, Trask, Chung i ti ostatní: žádný z nich není v hotelu ubytovaný. To je hodně divné, že? Jak si to vysvětlujete, Luigi?"

Lefranc se odmlčel, takže to vypadalo, že se svým šéfem hraje jakousi tipovací hru; ale ve skutečnosti si přál jen přerušit to ticho na druhém konci drátu, aby se ujistil, že ho někdo poslouchá, aby ho někdo ujistil, že odvádí dobrou práci, chtěl s tím podělaným Siciliánem jenom vést normální konverzaci, aby se k němu choval jako... jako k normální lidské bytosti, a ne jako ke kusu lejna!

Ale zatímco Alfonso Lefranc byl člověkem (nebo možná podčlověkem), Castellano byl jiný než kdokoliv, koho kdy potkal, a někdy měl dojem, že je vším, jen ne člověkem! Jako například tenkrát na té jachtě - Lefranc z toho měl ještě pořád noční můry - a stejně jako teď, když se pauza prodlužovala, nafukovala se a stávala se stále více ohlušující.

Takže nebylo divu, že sebou Lefranc polekaně trhl, když se ve sluchátku konečně ozvalo Castellanovo varovné zavrčení: „Alfonsóóó...!"

„Už se k tomu dostanu, už to bude!" koktal Lefranc, když konečně pochopil, že v očích toho druhého byl přesně to lejno a nic víc. Ale nervy měl napjaté jako struny: pokaždé, když mluvil s Castellanem, to bylo stejné - toho chlápka jste prostě nepotěšili. Vůbec nedokázal ocenit hodiny tvrdé práce, které do něj ostatní investovali. Bože, vážně ale byla chyba takhle pokoušet trpělivost toho parchanta! A ještě větší chybou by bylo zopakovat to! Lefranc spěšně pokračoval ve svém hlášení.

„Luigi, ten hotel má sedm poschodí. Když stojíte venku, můžete si je spočítat. Ale číslování pokojů končí u šest set čtyřicet dva. A pokud jde o výtah a vchod v zadní části: opravdu jim patří! Takže jeden nemusí být génius, aby spočítal, kde jsou, že jo? Kde jinde by také mohli být? Scházejí se tam nahoře, v nejvyšším patře, to je jisté!

No, takže tolik k tomu, kde se nacházejí, ale pořád nevíme, kdo jsou a co dělají, a samozřejmě jsem tam nemohl jen tak brnknout a zeptat se, co se to tam nahoře děje. A určitě jsem tam nemohl vběhnout a stát se živým terčem pro Jakea Cuttera. Což znamená, že jsem dovnitř musel dostat někoho jiného.

Ale zkrátím to—"

„Díky Bohu za to!" řekl Castellano s úšklebkem.

„Už se k tomu dostávám," ujistil ho Lefranc. „Zaplatil jsem jednomu chlápkovi, aby se tam ubytoval, strávil tam za mé peníze několik nocí, opatrně špehoval a zkusil zjistit co nejvíce. A takhle to dopadlo:

Nejvyšší patro není součástí hotelu; je to sídlo nebo kancelář skupiny mezinárodních podnikatelů - co to ale k sakru znamená, fakticky nevím! A můj špeh ještě zjistil, že se občas stravují v restauraci ve třetím patře.

Takže jsem se před několika dny musel odvážit dovnitř. Chápete, musel jsem - a za chvíli pochopíte proč - ale byl jsem opatrný a vzal si pokoj v přízemí. Ale ještě než jsem propustil svého zvěda, přikázal jsem mu, aby nasadil v restauraci štěnici.

Proto jsem musel do toho hotelu. Víte, musel jsem použít vybavení, jaké se dá sehnat běžně; nechtěl jsem kupovat ty drahé, fajnové hračky pro případ, že by se někdo začal zajímat, na co je potřebuji. Naopak, tyhle levné krámy... mohl jsem být jenom chlápek, co špehuje svou manželku, jestli mu nezanáší, že jo? Ale protože to vybavení bylo levné, mělo omezený dosah. Takže jsem se ocitl v tom hotelu...

A říkám vám, Luigi, slyšel jsem tam doopravdy divné věci!

Ta skupina, ti, hmm, mezinárodní podnikatelé: říkají si pobočka E - a mají konexe! Slyšel jsem, jak někdo z nich mluví o ,zodpovědném ministrovi' - že by mysleli ministra vlády? A věci, o kterých mluvili, byly fakticky zvláštní; bylo to skoro jako jiný jazyk. Angličtina, ale zakódovaná. Tak fajn, já mám koneckonců jazyky jako svého koníčka. Italština, ruština, angličtina - jaký si jen vzpomenete - v tomhle jsem fakticky dobrý. Ale kódy jsou něco jiného. A tihle lidi... někdy mi připadá, že mluví v nějakých zatracených šifrách!

Věci jako jasnovidci, lokátoři, ESPeři a telepati - a tak podobně. Bylo to fakt zvláštní, rozuměl jsem jen každému pátému slovu, když mluvili o extrapech a velitelství pozemní kontroly, o všelijakých udělátkách a jakémsi pátrání po třech vetřelcích, co právě probíhalo: po třech chlápcích jménem Vavara, Malinari a něco jako, hm, Schwarz? Možná skopčák? A Řek s Italem? Tak pokud tohle není mezinárodní, tak mi řekněte, co tedy je?

Jasně že vím, co je to telepat, a to velitelství pozemní kontroly je součástí britské bezpečnostní služby, že? Ale pokud jde o to ostatní... to je pro mě záhada!

No, šéfem těch lidí je nějaký Ben Trask, ale ostatní - Chung, Liz Merricková a dva další chlápci Ian Goodly a Lardis Lidesci - vypadá to, že jsou taky na pěkně vysokých postech. A je tam spousta dalších. Musel jsem sledovat nějakých dvacet různých lidí, muže i ženy, kteří vcházejí a vycházejí zadním vchodem hotelu. Ale neměli s sebou deštníky, proužkované obleky nebo klobouky. Prostě normální, běžně vypadající lidi, pokud tomu můžete uvěřit.

A to je asi tak všechno, Luigi. Víc nevím. Ne, počkejte, je tu ještě jedna věc. Týká se to těch tří vetřelců. Když o nich ti lidi z pobočky E mluvili, označovali je jedním fakticky legračním názvem. Bylo to... bylo to..."

„No?" čekal Castellano, jehož hlas už nebyl tak hrozivý, spíše velice zaujatý, dokonce až vzrušený.

„Zatraceně! Vzpomenu si na to za chvíli," omlouval se Lefranc. „Ale stejně, mám to na nahrávce, kterou s sebou přinesu, hned jak se odtud dostanu. Ehm, Luigi—?"

„Což ale může nějakou dobu trvat," řekl Castellano po chvíli přemýšlivého ticha. „Protože to, co jsi mi teď řekl, je... je velice zajímavé, Alfonso.

Je možné, že jsi možná narazil na něco skutečně důležitého. A co se týče Jakea Cuttera... nejdříve jsem si myslel, že je to jen - jak se tomu říká? - obyčejný amatér? Někdo, kdo mi ke své smůle nevědomky zkřížil cestu a musel být odstraněn? Nikdy jsem o něm nepřemýšlel v jiném světle, ne, dokud jsi ho nespatřil s těmi lidmi v Austrálii. Ale teď..."

„Ale teď?"

„Teď se na něj dívám úplně jinak." Castellanův hlas zněl nyní hluboce a temně. „Myslím, že je možné - nevím jak, ale myslím, že je to možné - že Jake Cutter zná věci, které bych velice rád znal i já. Najednou je pro mě velmi zajímavý, už jen proto, že zabil několik mých nejschopnějších chlapů a mohl by se pokusit zabít dokonce i mě. A hlavně proto, proč udělal ty věci - a proč v nich pokračuje, navzdory tomu, že ví, že jeho život je ohrožen - hlavně proto je pro mě zajímavý."

„No, kvůli té holce, ne?" nechápal Lefranc. On tomu rozuměl tak, že se jedná o obyčejnou pomstu. Vlastně to bylo jasné jako facka.

„Chyba," opáčil Castellano ještě hlubším hlasem. „Cutter pro někoho pracuje, na nějakém případu: vypadá to, že pro tuhle pobočku E. Ale zdá se mi, že to nejsou obyčejní policisté - ti lidé budou mít zřejmě povolení vzít zákon do svých rukou nebo jej ignorovat úplně. A Jake Cutter není jen obyčejným vykonavatelem zákona..."

Lefranc mlčky čekal a v další chvíli se jeho šéf vrátil zpět k věci normálním, už méně intenzivním tónem: „Zůstaň u toho případu, Alfonso. Odvádíš dobrou práci a já zatím nejsem s tím, co jsi dokázal, nijak nespokojený. Ale jsem si jist, že se o těch lidech můžeme dozvědět mnohem víc. Takže zůstaň, kde jsi. Jestli potřebuješ peníze, nedělej si starosti, protože odteď máš volný přístup k londýnskému účtu. Ale chci výsledky. Buď v neustálém spojení - v jakoukoliv denní nebo noční dobu - ale používej Garziovo číslo, ne tohle. Cokoliv řekneš Garziovi, dostane se ke mně. A víc než cokoliv jiného, buď opatrný a pamatuj si: pokud tě někdy chytí a budou vyslýchat, poslední věc, o které se zmíníš - poslední věc, kterou řekneš - bude moje jméno. Protože to by pro tebe rozhodně bylo skutečně to poslední..."

„No jasně, Luigi. Nedělejte si starosti," odpověděl Lefranc a koutek jeho rtů se nekontrolovatelně zkřivil, jak tam tak stál odsouzený v telefonní budce na Victoriině nádraží. Ale Castellano ho neslyšel, protože už mezitím zavěsil.

A najednou si Lefranc vzpomněl na ten název, který hledal ve své paměti. „Vampýři!" řekl si sám pro sebe, teď když už bylo příliš pozdě říct to někomu jinému. „Zatraceně, jo, to bylo ono: Vampýři!"

Vlak intercity už dávno opustil nástupiště a na jeho místo právě přijel Gatwick Express, z něhož vystupovali pasažéři mířící z letiště do velkoměsta. Zavěsil sluchátko, vydal se ven ze soukromí telefonní budky a sotva si všiml dvou jeptišek v kutnách, které měly namířeno po nástupišti směrem ke stanovišti taxíků; už tak toho měl na přemýšlení až dost.

A co se týkalo těch jeptišek, skrytých ve stínu svých kuten: oči jim plály něčím jiným než oddaností svému řádu, spíše novému a zcela jinému řádu bytí, který byl všechno, jen ne svatý. A také toho měly v hlavách víc než dost, aby si všímaly někoho, jako byl Alfonso Lefranc...

„Myslíš, že bychom si mohli promluvit, Luigi...?" Ve vile v Bagherii stál Garzia Nicosia vedle stolu svého kdysi přítele a nynějšího pána - nebo jak to raději chápal on, svého mentora, upíra Luigiho Castellana - a trpělivě čekal na odpověď.

Nicosia byl vysoký, měl široká ramena a tělo rovné jako prkno, působil tedy docela impozantně. Navzdory jeho bledé kůži byla jeho mysl tak temná a napjatá jako samotná historie jeho země. Byl Sicilan jak vzhledem, tak i povahou a byl zcela oddán Castellanovi a z hloubi duše nenáviděl jeho nepřátele. Byl vpravdě Castellanovým ,otrokem', což znamenalo, že jeho věrnost byla založena hlavně na hrůze, kterou z něj měl; na tom a na jednoduchém pochopení jeho moci a na slibu více než padesát let starém, že jednoho dne bude tuto moc sdílet.

Na rozdíl od Lefranka by Garziu ani ve snu nenapadlo hrát s Castellanem hru se slovy; věděl z předchozí zkušenosti, že v jakékoliv konverzaci s tímto mužem mohl člověk jen poslouchat a učit se (a když se to od něj žádalo, poslechnout), pokládal jen ty nejnutnější otázky a v žádném případě se nepokoušel diskutovat, odklánět Castellanovy myšlenky nebo ho jakkoliv ovlivňovat. A zatímco obecné návrhy byly přípustné, akceptovatelné, nebo dokonce žádoucí, vlastní názor nepřipadal v úvahu.

Jak sám Castellano jednou poznamenal: „Zjistil jsem, že osobní názory jsou většinou předpojaté tak, aby z nich dotyčný získal něco pro sebe. A protože se vždycky zajímám jen o názory, které něco přinesou mně - tím myslím svoje názory — musím na všechny ostatní pohlížet s jistým podezřením. Velice často se ukázalo, že to byly pokusy ambiciózních lidí mne ovlivnit. A já nestrpím lidi, kteří jsou ambicióznější, než jejich postavení přísluší..."

Což byl v kostce důvod, proč Castellano - poslední z odvěké řady stvůr - jen zřídkakdy konverzoval. Spíše oznamoval svá přání a vůbec měnil svou budoucnost tím, že udával směr druhým; a zasahovat do jeho myšlenkových procesů znamenalo jej vyrušit a rozzlobit. Garzia Nicosia, jeho přítel z dětských let, byl jedním z mála mužů, kteří si kdy byli schopni se svým šéfem (přítelem, školitelem) na úrovni sportovního hřiště o něčem promluvit. I tak to ale bylo hřiště s mnoha léčkami a jeden musel být vždy opatrný, kam šlápl...

Castellano zůstal sedět ve svém křesle; naklonil se dopředu, levým loktem se opřel o stůl a rukou s dlouhými prsty si podpíral a mnul bradu. Jeho zamyšlený pohled spočíval na telefonu, který byl teď už němý. Ale po několika dlouhých napjatých okamžicích, kdy na sobě cítil Nicosiovy oči, konečně vzal na vědomí jeho žádost, která byla zároveň prosbou - pohnul se a vzhlédl. Jeho spalující pohled se střetl s divokýma očima sluhy a Castellano přikývl a řekl: „Myslím, že máš asi pravdu: je čas si promluvit. Před lety - ach, ale před kolika vlastně, Garzio, hm? - jsem ti slíbil odpovědět na jednu otázku, vlastně na mnoho otázek, navzdory tomu, že ani já sám jsem je neznal všechny. Byl jsem tak ješitný, že jsem věřil, že až se jednou naplní čas, dozvím se největší tajemství té věci a pochopím, jak funguje. A tak jsem porozuměl... částečně a získal odpovědi na některé otázky. Ale pověz mi, Garzio - pamatuješ si ještě ty otázky?"

„Samozřejmě," přikývl Garzia. „Byly to otázky jak, proč a k čemu? Co bude zítra? A zůstane to tak navždy? Tohle byly některé z nich - oba jsme chtěli znát odpovědi, pokud si dobře pamatuji - a vypadá to, že čas nám na několik z nich odpověděl sám."

„Jako například?" zeptal se Castellano.

„Například jak," odpověděl Garzia. „Jak budeme my dva pokračovat po následující roky, zatímco ostatní zemřou a rozpadnou se v zemi? No, to je jasné, ,krev je život'. A pitím krve - života tolika jiných - jsme prodloužili ty svoje. Ale co se týče věčnosti..."

„Ty pochybuješ o tom, že to co máme teď, je navždy?"

„Navždy, to je... to je velmi dlouhá doba," pokrčil rameny Nicosia. „Znamená to zítřky bez konce. Ale příliš dobře tě znám - a že tě znám už tolik let - rozpoznávám ve tvém hlase nejistotu, která tam dříve nebyla. Jako by dokonce i ten nejbližší ze zítřků, ten, co přijde po dnešku, byl nejasný. Jistě, on přijde, o tom není pochyb... ale můžeme si být jisti, že ještě budeme jeho součástí?"

Castellano se postavil, protáhl se a odstoupil od stolu. „Kdyby někdo jiný řekl to, co jsi právě řekl ty," prohlásil, „asi bych to nepřijal a myslel bych si, že mi to snad přeje. Protože by tím narážel na budoucnost, ve které já už nehraji roli. Nebo alespoň na takovou možnost. Ale ty nejsi jen tak někdo, Garzio. Ty jsi můj člověk, kterého jsem proměnil v takového, jako jsem já. A já jsem si jist, že život nebo neživot v tvých žilách koluje tak dravě jako v mých. Mohl bys - a nepopírej to, Garzio, protože já vím, že není zrovna jednoduché se mnou žít - za jistých okolností bys mi mohl přát smrt, ale nikdy ne sobě! A samozřejmě kdybych já měl umřít, pak bys šel s největší pravděpodobností za mnou. Doprovodil bys mě do pekla, jak se říká. Alespoň mezi věřícími."

Garzia neřekl nic, jen tiše pozoroval, jak jeho šéf přechází po místnosti sem a tam. „Ale pravda je," pokračoval Castellano, „že mě znáš velice dobře - mnohem lépe než kdokoliv jiný - a to, co jsi ve mně vycítil, dělá tvé vnímavosti čest. Nejistota, říkáš, a nemýlíš se..."

Garzia zůstával i nadále zticha. „Už jsem ti někdy vyprávěl svůj příběh?" Castellano se přestal procházet a zastavil se uprostřed pokoje. „No, samozřejmě že ano! Pětkrát nebo ještě vícekrát, během těch let. Ale jen tobě, Garzio, protože ty jsi jediný můj důvěrník: můj ,pokrevní bratr'." A zachechtal se hřmotným, hlubokým smíchem. „Když už bych nemohl důvěřovat tobě, komu pak? Moje krev je tvá a tvá je má, a kdyby někdo někdy zjistil, co jsme skutečně—" okamžitě se vzpamatoval „—tvůj osud by byl stejný jako můj."

„Ty víš, že mi můžeš věřit," ujistil ho Garzia. „A nejen kvůli tomu, co jsme, ale kvůli tomu, co jsme byli vždycky. Nalezenci, a už jako malé děti jsme byli nerozluční přátelé. Když nás náš opatrovník přivezl v roce devatenáct set třicet do Spojených států, byli jsme nevinné děti. A pak, jak jsme vyrůstali v mladíky, rozpoutala se válka. Tím, že jsme vstoupili k mafii, jsme se vyhnuli boji, vrátili jsme se na Sicílii a přinesli si s sebou něco z amerického snu. S tím rozdílem, že už to byl náš sen, nebo spíše tvůj: sen o velké moci, bohatství, a dokonce celé říši. Co se stalo mezi námi... byla nehoda, která u nás obou způsobila změnu. Ale v tobě byla ta změna... hluboká, nezměřitelná!"

„Chuť krve, ano," přikývl Castellano. „To bylo všechno, co bylo potřeba. Krev mého jediného opravdového přítele - tvá krev, Garzio. A moje změna byla opravdu velká. Ale pokračuj, vyprávěj mi, jak si to pamatuješ ty."

„Vydali jsme se najít jednoho mocného dona v Palermu," pokračoval Garzia. „Dona Carla Alcama; měl se stát naším patronem a usnadnit nám cestu do sicilského bratrstva. Ale don Carlo nás odmítl! Byla válka; všichni se museli uskromnit; mafie zatáhla růžky, stáhla se (alespoň prozatím) a don Carlo neměl v úmyslu verbovat novou krev, nezkušené vojáčky jako jsme byli my dva."

„Jak pravdivé," přikyvoval Castellano. „Naše krev byla v té době nezkušená. Přesto ta moje pálila jak oheň; pěnila mi v žilách, až jsem ji už déle nedokázal ovládnout! Měl jsem dvacet dva let, měl jsem za sebou jeden celý rok mužství - což pro druhé v té době znamenalo dosažení dospělosti - pro mě to bylo období vzestupu; neboť ten oheň v mých žilách se toho dožadoval! Přesto mne ten stařec don Carlo držel při zemi. Jako bych byl dítě."

A Garzia se znovu ujal slova. „Po americké invazi jsi seděl na prvním tanku, který vjel z jihu do Palerma. Upozorňoval jsi na možná ohniska odporu, mezi které jsi samozřejmě zahrnul i dům dona Carla. Na tvou radu jej vyhodili do vzduchu a s ním i jeho."

„Stal jsem se pro naše ,osvoboditele' hrdinou," zachechtal se Castellano znovu. „Byl jsem nedotknutelný, tedy dokud měli ostrov pod kontrolou Američané, což nějaký čas vydrželo. Samozřejmě že ostatní donové věděli, kdo vyřídil dona Carla Alcama. Věděli to, ale nemohli s tím nic udělat. Já (možná bych měl říct my), my jsme byli oslavováni na amerických základnách jako hrdinové páté kolony v boji proti sicilskému odporu! Zakusili jsme tak chuť moci. Provozovali jsme černý trh a převzali kontrolu nad prostitucí. Díky americkým vojákům, kteří byli na ostrově, se obě odvětví ukázala jako velice výnosná. Takže navzdory postupnému oživení donů jsme byli velice ,in'. A od té doby už nebyli nikdy schopni nás vystrkat. Až nás nakonec přijali."

„A nyní je celá ta stará garda mrtvá," dodal Garzia, „zatímco ti noví zapomněli nebo si nikdy neuvědomili, že jsme byli – že jsme - pořád ta samá ,mladá krev' stará už sedmdesát let..."

„To všechno je náš příběh," prohlásil Castellano. „Ale ten můj je stále ještě nevyřčený. Ne od začátku. Možná bys ho chtěl slyšet znovu?"

„Osvěž mi paměť," řekl Garzia. „Je to příběh, který mě vždy fascinoval."

„A také by měl," přikývl Castellano. „Protože má koneckonců vztah i k tobě..." A po chvíli pokračoval: „Nalezenci, řekl jsi. Ve tvém případě to je pravda. Byl jsi jedné studené zimní noci nalezen v Nicosii, v sicilské vesnici, podle které jsi dostal své jméno, na prahu dveří, zabalený v roztrhané dece: ty jsi byl nalezenec, Garzio, ano. Ale co se mě týče, můj příběh je tak trochu jiný.

Nebyl jsem nalezenec v pravém smyslu toho slova - nebyl jsem zanechán napospas svému osudu na prahu dveří nějakou venkovskou dívkou, která mě pohodila jako nemanželské dítě počaté pod olivovníkem nebo v nějaké stáji, ne - ale přiznám se, že i já jsem byl bastard a taky vím, že pro některé jsem jím zůstal celý život. No, ať je to, jak chce, v mé historii není žádný studený práh. Moje matka byla dívka z rodiny, která kdysi bývala vysoko postavená, přestože měla v době, kdy jsem se narodil, hluboko do kapsy.

Později jsem ji měl potkat, a dokonce ji poznat, a tehdy se mi pokoušela vysvětlit, proč jsem byl opuštěn; nebo spíše, proč byla nucena mě tajně odevzdat do péče svých příbuzných v Nicosii, kde jsme se ty a já potkali a společně vyrůstali. Ale zatímco ty jsi dostal jméno podle vesnice, já jsem to své měl. Od počátku jsem byl Castellano - i když jsem jím vlastně nebyl! Neboť kdyby mi dali jméno mého otce, bylo by to něco zcela jiného.

Vždycky se o mně povídalo, že jsem byl údajně opuštěné dítě patřící k ženevské linii Castellanů; můj otec že zemřel při nehodě na lovu někde v Itálii a moje matka při mém porodu. Moji jediní žijící příbuzní byli sicilská vdova a její prostomyslný, leč neškodný syn, kteří se mě také ujali. Ta vdova byla ve skutečnosti má babička a její syn můj strýc, i když on se to nikdy nedozvěděl. Tento příběh, který vymyslela má ,teta' - má babička - společně s mou matkou, byl způsobem, jak ochránit nejen mě, ale i mou matku!

Ale před čím? Jaká je tedy pravda?

Moje matka opravdu pocházela z rodu Castellanů, což alespoň propůjčilo mému jménu legitimitu. Jmenovala se Katerin a jako mladá dívka vstoupila do služby. Byla služebnou, ano, ve vile Madonie: tedy Le Manse Madonie, vysoko v horách, čtyřicet kilometrů na východ odsud. A já jsem synem jejích pánů, dvou vážených bratrů, žijících ve svém horském sídle jako dva orli v hnízdě na samém okraji strže. A kde jinde by takoví měli žít? Protože oba byli dravci, ti Francezciové.

Pochopitelně jsem nemohl být dítětem obou. Ne, samozřejmě že ne. Až na to, že tomu tak prostě bylo a moje matka nebyla schopna otce určit. Oba si ji brali často, kdykoliv měli chuť. Anthony a Francesco: mohl jsem být synem kteréhokoliv z nich!

Tak proč se nepokusila o útěk, proč už dávno neutekla z Le Manse Madonie? Dokonce ani tehdy, když jsem byl dobře ukryt, neodešla, aby se o mě mohla starat.

Moje matka byla totiž otrokem Francezciů, stejně jako jsi ty mým, Garzio, a možná dokonce ještě víc. Neboť na rozdíl od našeho přátelství, fakt, že my dva jsme, hmm, ,přátelé' - nebo alespoň jsme si tak blízko, jak jen nám to naše povaha dovoluje - ona oba bratry z hloubi duše nenáviděla, přesto k nim byla zároveň neodolatelně přitahována jako můra ke světlu! Ale strašně ji trápilo, že mě musela opustit a zanechat bez matky, a vždycky, když oba bratři odjeli za svými záležitostmi, utekla a přijela mě navštívit. Takové bylo mé rané dětství. Později oba bratři jen zřídkakdy opouštěli Le Manse Madonie společně a návštěvy mé matky byly stále vzácnější...

Zmínil jsem vztahy. Budeme o nich vědět vždy jen z doslechu, Garzio, takoví, jako jsme my. Vztahy, ano. Byli jsme vůbec někdy zamilovaní? Měli jsme někdy dívku, která by naše srdce dokázala rozbušit nebo je dokonce svými vrtochy a nestálostí zlomit? No, možná, že jsme byli zamilovaní, občas, ještě v mládí v Americe. Ale od té doby nikdy. Nebo spíše nikdy od té ,nehody', jak tomu říkáš. Ale nebyla to nehoda, Garzio; muselo se to stát, dříve nebo později, přinejmenším mně. Jediná nehoda bylo to, že se to stalo i tobě...

Ale to jsem odbočil od svého vyprávění.

Když už jsem byl dost starý na to, abych rozuměl slovům, která mi šeptala - ale ještě jsem nebyl tak starý, abych rozuměl jejich významu - vyprávěla mi moje matka různé věci. Nebo mi spíše říkala věci, které mi v té době nedávaly mnoho smyslu. Mluvila o krvi: o něčem strašném v krvi mého otce - v krvi všech Francezciů - co se mohlo dostat i do té mé. Mluvila o velkých pokladech v Le Manse Madonie a o sklepeních naplněných jměním. A já jsem se měl stát dědicem všech těch pokladů, říkala mi, ale zároveň byla znepokojená, že jsem měl zdědit i cosi jiného. Občas jsem si všiml, jak se na mě dívá těma svýma velkýma očima sužovanýma nočními můrami, jako by se bála, že ve mně spatří nějakou divnou nákazu nebo bující rakovinu. Samozřejmě že nyní už těmto věcem rozumím, ale tehdy... vždyť jsem byl ještě dítě.

Moje matka mi říkávala, že její páni, Francezciové, nestárnou. Byli to sví vlastní otcové... dokonce i sví vlastní dědové! A teď se tě zeptám, Garzio, jak tohle mohlo chápat dítě, kterému bylo teprve pět nebo šest let? A navzdory tomu, že měli moc a bohatství, služebnictvo a velký dům, Le Manse Madonie, báli se slunečního světla. A když to řekla, vyvlekla mě na denní světlo, jako by tím chtěla podpořit, nebo vyvrátit nějakou bláznivou teorii.

No, zas tak bláznivá ta teorie nebyla, jak se ukázalo. Ale mělo to trvat ještě nějakých patnáct let, než slunce začalo spalovat i mou kůži...

Prý si musím dávat dobrý pozor, říkala mi, a být stále ve střehu, abych si zajistil milost a vážnost a stal se dobrým mužem s čistými myšlenkami a srdcem naplněným ,lidskostí'. Alespoň si myslím, že řekla lidskostí, ale asi měla na mysli normální lidské srdce.

A pořád dokola mě varovala, abych se nedíval příliš dopředu a abych se moc nedíval do budoucnosti. Pamatuji si, že mi řekla - pouhému dítěti, které v bdělém stavu jakživ nedohlédlo dál než k zítřku nebo pozítří - jako bych já mohl přemýšlet nad nějakým plánem do budoucna! Ne, v bdělém stavu určitě ne. Ale ve svých snech... ach, to bylo něco jiného!

Snil jsem o svém vlastním podniku; viděl jsem sám sebe jako hlavu demoliční a konstrukční společnosti, přímo tady na Sicílii. Ale byl jsem příliš mladý, abych byl schopen vůbec rozumět svým snům! Tahle moje věc - má schopnost vidět ve snech budoucnost - má jméno; a to je věštění ze snů. Moje matka to jednou zmínila. Řekla: ,Odtud berou svou sílu: ze žijící nestvůry v jámě v Le Manse Madonie, z věci, která se dívá do dáli, dokonce do budoucnosti. Ono, on, ta věc je věštění ze snů a Francezciové jsou z její krve. A ty, Luigi... ty jsi z jejich krve...' A když mi to moje matka řekla, otřásla se hrůzou...

Měl jsem sny o nás dvou, Garzio, o tobě a mně a našich společných dobrodružstvích v Americe. Nebylo pro mě žádným velkým překvapením, když moje ,tetička' zemřela a můj slabomyslný strýc byl převezen do ústavu a adoptoval mě tvůj opatrovník, který nás oba odvezl do Ameriky, abychom tam nalezli lepší budoucnost. Ne, protože já už jsem věděl, jaká ta budoucnost bude. Něco z ní zcela jistě. Ale jelikož se moje sny vždycky nakonec rozplynuly, nikdy jsem nedokázal říct, co se stane doopravdy.

Například: v opakovaných nočních můrách, ze kterých jsem se budil s křikem, jsem snil o krvi! Ale nikdy jsem nikomu neřekl, co v těch snech bylo; určitě ne ,tetičce' a jejímu prostomyslnému synovi, a už vůbec ne matce, ne! Neboť dokonce ještě jako dítě, zatím jen málo předčasně vyspělé, jsem si uvědomoval, že kdyby si byla jistá, co je ve mně a co se dokonce už tehdy dralo na povrch, nebylo by to pro mě dobré. Ubohá žena, jsem si jist, že by mě zabila vlastníma rukama v dobré víře, že mi prokazuje službu.

Ale přestože jsem tušil, že jsem jiný, nikdy bych si nebyl schopen ani představit, do jaké míry.

Sny o krvi, ano. Krev, ve které se topím jako v rozbouřené řece při povodni. Sny, ve kterých jsem zaplaven krví - rudou, hustou, slizkou krví - která mě omývá od hlavy až k prstům u nohou! Očividně jsem smrtelně krvácel; vlastně jsem v těch snech cítil, že umírám! Proto jsem se uprostřed nocí probouzel s křikem. Jak jsem měl vědět, že to nebyla moje krev, Garzio, a že to nebyla smrt, nýbrž život...?

V Americe jsem měl sny o tom, že ve svém rodném kraji vykopávám ze země poklady. Ale ta země byla plná krve, jako by se moje ostrá lopata zarývala do lidských těl. A já jsem stál pod strmými útesy v rozlehlé strži nebo lomu po kotníky zabořený do půdy a plné sražené krve a slyšel pronikavé hlasy těch pohřbených lidí, kteří na mě ječeli, proklínali mě za to, že jsem je vyrušil v jejich neklidných hrobech. Ale hlavně proklínali mé předky za to, že je tam uvrhli.

I tyto sny byly věštecké a zjevovaly mi nejen to, co už se stalo, ale i co se teprve stane. Ano, brzy k tomu dojde. Možná ne přesně tak, jak jsem to viděl, ale ty nesmírné poklady, které Francezciové někam ukryli, budou znovu odkryty - mnou: podle jména Luigim Castellanem, ale krví a původem Francezcim! Ano, ty nesmírné poklady jsou stále odkrývány ještě i nyní. A pokud chceš nějaký důkaz, pak se rozhlédni po této místnosti...

A také v Americe, kde už z nás byli dospívající chlapci, jsem měl sny o velké válce a viděl, jak se dere i na Sicílii. A věděl jsem, že se mám vrátit domů a přesvědčit tě, že naše místo je tam. Vrátili jsme se a válka opravdu začala; s ní přišli naši takzvaní spojenci, oddíly Osy a nakonec Sedmý armádní sbor a naši američtí ,osvoboditelé'.

Pokud jde o zbytek příběhu - našeho příběhu, od té doby až po současnost - ten je mnohem jednodušší. Až na to, Garzio, že jsme se stále ještě nevyrovnali s tou ,nehodou', jak to vždycky nazýváš. Možná bys tu část chtěl vyprávět zase ty?"

Nicosia přikývl. „Tu část si pamatuji nejlépe, ano. Po dvou třetinách století se všechny události jako by slévají v jeden celek a časem se zkreslí. Ale tahle událost v mé mysli zůstala vždy jasná. Stalo se to takto:

Válka skončila a ty sis z našich peněz získaných od amerických okupačních jednotek a z našich černých obchodů založil stavební společnost. Mnohá z našich měst byla vybombardována. Katánie, Palermo, Messina a mnohá další byla v troskách. Pro mnoho lidí to byla tragédie, ale pro nás to znamenalo práci. Castellanova stavební společnost bohatla už jen díky demoličním pracím, aniž jsme kdy ,postavili' jedinou budovu!

Ale v Palermu se na výsluní vypracovával nový don: Pietro Alcamo, syn Carla! A smrt dona Carla před třemi lety byla přece tvoje práce. Pietro si toho byl velice dobře vědom a navzdory tomu, že jsme byli nyní zbytkem mafiánských bossů plně přijati - naše stavební společnost jim zajišťovala praní peněz, zakrývala jejich výdělky z ,ortodoxnějších' mafiánských obchodů, jako je vybírání výpalného, prostituce a poválečný černý trh - Pietro však přísahal, že pomstí smrt svého otce.

Jedné noci v Palermu, když jsme se navečeřeli a zamířili jsme k autu, ten namyšlený Pietro a tři z jeho mužů udeřili. Číhali na nás v úkrytu, ve tmavé, bombami zničené uličce. Ale my jsme se hodně naučili v Americe, nebyli jsme už žádnými nováčky; a noc byla naším přítelem... hlavně tvým.

Ty jsi je tam cítil, Luigi! Ba co víc, věděl jsi, co přijde; tvoje zvláštní sny ti prozradily něco z toho, jak se to stane. Odrazili jsme jejich útok; jejich nože, pistole, dráty připravené ke rdoušení neměly nejmenší šanci proti naším puškám s krátkou hlavní, které jsme měli ukryté pod americkými armádními kabáty.

Bylo to vlastně poprvé, co jsme někoho zabili osobně. Jistě, už v Americe jsme se účastnili válek podsvětí a vražd a i tady na Sicílii jsme nařídili tresty nebo ponaučení, které se někdy vymkly z ruky a skončily smrtí; ale osobně... naše ruce byly až do té noci ,čisté'. A ty ses vždycky snažil potlačit nebo držet na uzdě to, co jsi zdědil od svých předků s tou ,zkaženou' krví Francezciů, před kterou se tě tak často snažila varovat tvá matka.

„Až do té noci, jissstě!" zasyčel Castellano, který už se nedokázal ovládnout. „Ve tvém vyprávění je to však o tolik jednodušší, než to ve skutečnosti bylo, Garzio. Jen si pomysli, že někdo takový, kdo je předurčen žít tak dlouho jako ty a já, možná navždy, nesmrtelný, by se měl tolik přiblížit smrti! Dnes... dokonce i myšlenka na takovéto ohrožení mě rozběsní. Ale to jsme samozřejmě nevěděli—

Až do té noci, kdy si tě našly dvě z kulek Pietra Alcama. Ta první ti roztříštila levé koleno, zatímco ta druhá ti projela přímo krkem a skoro ti roztrhla tepnu. I tak ji ošklivě narušila, takže než jsem tě dostal do auta, ztratil jsi spoustu krve.

Ano, byl jsem tvou krví úplně promočený; byl jsem šarlatově rudý! Přesto, zatímco ty jsi ztrácel poslední naděje, Garzio, já jsem se radoval z toho, že Pietro Alcamo a jeho muži teď leží v té úzké uličce polámaní, zkrvavení a mrtví. Neboť sotva padli k zemi, přistoupil jsem k nim a nechal jsem je, aby si mě dobře prohlédli, zatímco tam leželi na tvrdé dlažbě. Díval jsem se, jak chrčivě lapají po vzduchu skrze krvavou pěnu, pak jsem znovu nabil  zbraň, abych jim ty jejich zatracené palice ustřelil.

Jaká to úleva, jaký spěch, jaká radost! Ach, a jaká škoda, hm, Garzio? Protože kdybych byl tenkrát věděl, co vím dnes; všechna ta krev a čerstvé maso... ale stejně, krví té svině bych se nejspíš zalkl!

Místo toho mne to osvobodilo, roztrhlo to řetězy mého lidství. Protože tehdy jsem byl ještě spoután lidskou fasádou, tou fyzickou schránkou, která ze mne dělala smrtelného muže. Byl jsem však víc než pouhý muž. Tvor z legend? To už ne. Teď jsem byl realita. Byl jsem opravdový a existoval jsem. Zabil jsem. Měl jsem na rukou krev a měl jsem ji i v očích; ozářila pro mě noc jako lampa! Dokázal jsem vidět ve tmě! A dokázal jsem cítit svou oběť na sto metrů, v té aleji, kde jsem je nechal shnít.

  Když jsem tě nesl do auta - nesl jsem tě na zádech a přitom jsem se cítil silný jako nikdy předtím - všechny tyto pocity mne zaplavily a ještě vystupňovaly pochopení, že jsem jiný. Zatím jsem to nedokázal pojmenovat, nevěděl jsem, jak se mám nazvat, ale bylo mi jasné, že jsem jiný než ostatní lidé, jako je odlišná noc a den.

A bylo to tvou krví, Garzio - tvá krev byla ten poslední katalyzátor, ,ta nehoda' - která mi konečně dala jméno.

V mém domě v Palermu jsi byl více mrtvý než živý, ale já jsem věděl, co mám udělat. Ta vědomost přišla jak blesk z čistého nebe. Byl jsi můj přítel (v těch dobách jsme o takových věcech pořád ještě mluvili, o přátelství a podobně) a byl jsi v nouzi - ale to jsem byl i já! Události té noci mě probudily. Konečně jsem věděl, co mi chybělo, poslední díl skládačky, který právě zapadl na místo.

Krvácel jsi z krku po zásahu té kulky. Ale zatímco ti z ran stříkala krev pulzující podle zrychleného tepu tvého splašeného srdce, viděl jsem, jak proudy krve pomalu ochabují a tvůj pulz každou vteřinou slábne. Zpanikařil jsem - a současně jsem stěží vzdoroval nezvladatelnému nutkání. Kousal jsem se do rtu a díval se, jak umíráš, a chuť mé vlastní krve způsobila, že jsem si postupně uvědomil, co musím udělat.

Takže jak vidíš, Garzio, žádná nehoda to vlastně nebyla, když se moje ústa přisála na tvůj krk, aby se napila a na oplátku ti dala něco ze mě. Nebyla to nehoda, ale osud. Věděl jsem, že nezemřeš, ale že se mnou naopak zůstaneš po dlouhou a dlouhou dobu. A konečně jsem věděl, jak nazvat tu věc, která ve mně číhala a která se teď přenesla i na tebe."

„Byl jsi upír!" vydechl Garzia, oči se mu divoce rozsvítily a jeho ústa se otevřela, aby odhalila řadu lesklých, jako břitva ostrých zubů.

„Byl jsem a jsem upír!" přikývl souhlasně Castellano. „Ale tuším, že jsem víc než jen upír. Uzdravil ses během tří dnů, tří krátkých dnů, během kterých se tvoje rány zacelily, a ty jsi vstal, ale od toho dne až do dneška—"

„—jsem stejný jako ty!" řekl Garzia.

„No, možná ne úplně," opáčil Castellano zamračeně. „Ale rozhodně jsi upír."

V tom okamžiku uslyšeli kroky a v klenutých dveřích se chvíli nato objevil muž v prostých venkovských šatech s puškou zavěšenou na rameni a nábojovým pásem křížem přes prsa.

„Pane," řekl Castellanovi, „je tady nějaký ruský gentleman... je tady, aby... aby..." Ale když viděl ty divoké oči zvířete, které se pomalu měnily ze žlutě zářících zpět na leskle černé, zarazil se a o krok ustoupil.

Castellano, který se ještě tak docela nevzpamatoval z návalu hlubokých emocí vyvolaných vzpomínkami na svoje procitnutí, se krátce naklonil kupředu k poslíčkovi, jak měl ve zvyku, tím svým zvláštním, výhrůžným způsobem. Potom se otočil na podpatku a řekl Garziovi: „Prosím, postarej se o naši návštěvu, o toho... toho ,ruského gentlemana', ano? Přivítej ho a pozvi ho dál. Ale Garzio, ujisti se, aby dovnitř vešel ze své vlastní svobodné vůle."

XII

Mrtvolné ticho... Nataša... Smrt ruského gentlemana...

O dvacet čtyři hodin dříve, v Marseille, se Jake Cutter za asistence nehmotného zjevení, navrátilce nebo zlé esence Korata, někdejšího Myšlenkářova vazala, pokoušel promluvit s mrtvými. Přesněji řečeno zkoušel poprvé v bdělém stavu kontaktovat jednoho z nich - Francouze jménem Jean Daniel, který byl první z obětí Jakeovy války s drogovým bossem Luigim Castellanem.

„Tohle je to místo, kde ten vyzáblý parchant zemřel," vysvětloval Jake Koratovi. „Přímo tady v té úzké uličce. Takže pokud bych ho měl někde hledat, tohle místo bude pravděpodobně to pravé." A protože řeč mrtvých obvykle přenáší víc než pouhá slova, Korat v Jakeově mysli a paměti viděl, jak se to tenkrát všechno stalo, v jasných kaleidoskopických detailech:

Deštivá noc před dvěma a půl rokem; vysoký, bledý, hubený muž s uhlazenými černými prořídlými vlasy, opouštějící v brzkých ranních hodinách bar a nastupující do auta; dveře se zabouchly... a Jake, stojící ve stínu jen asi dvacet metrů od něj, sebou mimoděk škubl. Ale ne, ten otřes či vibrace způsobené zabouchnutím dveří auta nestačily, aby se to stalo - což bylo dobře, protože Jake chtěl, aby Jean Daniel věděl, co se stalo a komu za to vděčí.

Pak se Jake ukázal v jeho zorném poli, vyšel doprostřed lesklé, deštěm smáčené uličky v okamžiku, kdy se světla auta oslnivě rozzářila; stál tam s nohama mírně rozkročenýma, jako by ho vyzýval - jako nějaký pistolník z divokého západu - a jeho hranatá postava byla ozářená kužely světel. Ale Jake nebyl žádný pistolník a jediná jeho zbraň byl samotný automobil—

Jeho stěrače setřely déšť z předního skla a Jean Daniel sebou trhl, když se naklonil kupředu, aby se podíval skrze okno do uličky, kde stál Jake. Uviděl ho - a poznal ho! Protože Jake na něj zamával a pak vykročil kupředu, pomalu a nenuceně šel přímo k autu.

A o chvíli později:

Francouz otočil klíčem v zapalování... a Jake přesně věděl, nad čím přemýšlí: že toho zatraceného, podělaného anglána přejede. Ano, přesně to si myslel, ale jen myslel. To už se Jake vrhl k zem, exploze rozervala tmu a několik úlomků skla mu přelétlo těsně nad hlavou.

A Jean Daniel zůstal sedět v kouřícím autě - přibitý k opěradlu sedadla kovovým sloupkem volantu, který utrhl téměř kilogram plastické trhaviny. Projel mu útrobami - pravděpodobně si uvědomoval, ale stále nehodlal uvěřit, že ta hrozná bolest, kterou cítí znamená smrt. Smrt v podobě Jakea Cuttera, který se na něj dívá skrze výbuchem rozbité okno.

Pak se ústa toho Francouze otevřela a vyhnula se z nich krev, když mu Jake připomněl, co ho přimělo k tomuto činu a na co už teď zná odpověď:

„Tak a teď už víš, kdo udeří nejsilněji..."

„Bože!" zaúpěl Jake a cítil se zle, omámený, zmatený, když natáhl ruku, aby se opřel o zeď v uličce. „Ježíši Kriste - já jsem to udělal! Myslím, že nemá cenu se utěšovat tím, že to byla jen noční můra. Já jsem tohle opravdu udělal - tohle a ještě horší věci. A teď plánuji udělat další!"

Znamenité! zvolal Korat. Jak trefný trest. Násilník znásilněn, vykuchán jediným přírazem toho nejhroznějšího kovového penisu. Možná že ani já sám bych nevymyslel - cha! - ,ironičtější' konec takového padoucha. Škoda jen, že nejspíš nežil dost dlouho na to, aby mohl litovat svých zlých skutků.

Tohle říká zrovna upír! pomyslel si Jake, ale nahlas řekl jen: „Já myslím, že jich litoval." Trochu už se vzpamatoval. „Pokud ne tehdy, pak určitě teď. Ale to mě nezbavuje viny."

Pak se zamračil a v duchu se podivil: Tak co je to sakra se mnou teď? Hledám rozhřešení? Copak jsem katolík... to jistě ne! Mám snad litovat toho, co jsem provedl? Prosit Boha o odpuštění? Možná to nejsem já, kdo se na to ptá. Možná je to ten druhý, ten, co mi v hlavě nechal všechno svoje osobní svinstvo...

Pche! odfrkl si Korat. Máš svou slabou stránku, Jakeu. A její jméno je svědomí. Ti parchanti ti znásilnili a utopili děvče a chtěli utopit i tebe. Jean Daniel konkrétně tě navíc chtěl přejet, rozdrtit tě pod koly svého vozu. Tak co je to s tebou, že teď cítíš lítost nad tím, že jsi ho zabil? Oko za oko, pamatuješ?

„Lítost?" opakoval Jake a zavrtěl hlavou. „Ale já si nejsem jist, jestli je to lítost. A pokud jde o svědomí: ano, to s tím má taky co dělat - ale nejen ono. Korate, já jsem toho člověka zavraždil, všechny ty lidi. Ať už si to zasloužili, nebo ne, já jsem to udělal. Jasně, nejsem žádný náboženský fanatik, ale život dávat nedokážu, tak jaké mám právo ho brát? A to je ono, součást mého paradoxu, mého dilematu. Na jedné straně vím, že to musím udělat - a že bych to udělal znovu, udělám to znovu, s tvou pomocí - ale současně se mi dělá zle při pouhém pomyšlení, že s tím budu muset žít a po zbytek života zřejmě budu mít noční můry, ve kterých to budu znovu prožívat. Ale největším paradoxem je, že jsem to udělal, abych se očistil, očistil svého ducha od té hořké nenávisti, kterou jsem cítil vůči těm parchantům... a že teď se začínám divit, k čemu to bylo dobré, když nakonec cítím jen nenávist sám k sobě?"

Naštěstí, promluvil Korat po chvíli ticha, se mě tyhle smíšené pocity netýkají. Vskutku, většina pocitů, jako je láska, lítost a pochybnosti o své osobě, jsou mi cizí. Cítím je v tobě, protože si na ně stále ještě matně pamatuji z dřívějška: míval jsem je jako chlapec a dospívající muž na Slunečné straně až do té doby, než mě Malinariho kousnutí od těchto slabostí osvobodilo.

„Slabostí?" Zakroutil Jake opět hlavou. „Myslím, že jsi to špatně pochopil. V tomhle je naše síla - lidská síla - kdybychom tohle neměli, nebyli bychom o nic lepší než..."

Než Vampýři? Korat ta slova viděl v jeho mysli. Ale pokud je to pravda, proč se jich silní muži, jako například Trask, tolik bojí?

A než Jake mohl najít odpověď, pokračoval: Dovol mi, abych ti to vysvětlil, a až skončím, můžeš to klidně popřít, jestli chceš.

Láska je věc, která lidi vyčerpává; ohýbá je podle vůle předmětu jejich vášně. Ale chtíč je to, co pohání šelmu k uspokojení potřeb! A zatímco soucit a obětování dělají z lidí ubožáky - snižuje jejich velikost v očích vždy bdělých nepřátel - hrabivost a pomstychtivost je činí mocnými, takže ti slabší se jich bojí. A každému je přece jasné, že muž, který nikomu nevěří, nemůže být nikdy zrazen. Protože tam, kde důvěra a přátelství často vedou ke zradě, těmi nejzákladnějšími stavebními kameny přežití jsou nedůvěra, závist, žárlivost a teritoriálnost. A jednou provždy si zapamatuj, že zatímco dobré a jemné srdce má zároveň i jemnou chuť, srdce plné jedu chutná jedině po moči, kterou neustále pumpuje. Tolerance je to, co nechává zahálčivé sluhy spát do pozdních hodin, zatímco teror je najde v jejich postelích a přiměje je—

„Dost!" vykřikl Jake.

Cože? Dost? Vždyť jsem teprve začal!

„Už jsi skončil. Mám dost těch tvých hrátek se slovy."

Ale moje argumenty nebyly myšleny jako hrátky se slovy, to tě mohu ujistit! Od samého počátku — od dob samotného Šejtána — Vampýři žili podle těchto pravidel a—

„A umírali pro ně," skočil mu do řeči Jake. „Nezapomeň, Korate, že to byli lidé - pouhé lidské bytosti - před kým Malinari, Vavara a Szwart utekli z Hvězdné strany. A pokud tě zajímá, proč se jich silní muži, jako je Ben Trask, bojí: nebojí se o sebe, ale o slabé tohoto světa, ty, kteří věří v ,pravidla', v ty nesmysly, které tady ze sebe chrlíš. A to je ten velký rozdíl mezi mnou a Traskem. To, co já dělám, dělám pro sebe, zatímco práce, kterou vykonává on, je pro nás všechny."

Takže ho obdivuješ?

„Mohu snad jinak? Jak je možné neobdivovat někoho, kdo zasvětil život pravdě? A jeho pravda říká, že se mýlíš. Takže i když jsme právě teď nuceni být do jisté míry spojenci, nenech se unést myšlenkou, že mě můžeš zmanipulovat, abych uvěřil tvým absurdním ,pravidlům'. Nechci s nimi mít nic společného."

V zápětí se ozvalo: Bravo!... Bravo!... Bravo! Zdálo se, že v Jakeově zní stovka záhrobních hlasů šeptajících ve vzájemné shodě. Ale byly to hlasy slabé a zněly zdáli a některé z nich velmi nejistě. Byla jich jen stovka, ze všech těch milionů. Neboť prozatím byla na jeho straně jen malá část z Velké většiny.

Ha! pronesl Korat. Slyšíš je, ty takzvané bdící mrtvé? Tedy spíše hrstku z nich. Vypadá to, že tvá slova - kritizující má pravidla-přesvědčila některé z nich, že pro ně nepředstavuješ takové nebezpečí, za jaké tě považovali. Takže dovol, abych ti i já gratuloval, Jakeu: bravo! Cha! Jaká škoda, že nám to nijak neprospěje přiblížit se k Jeanu Danielovi a promluvit si s ním.

Jake musel uznat, že v tomhle má Korat pravdu. Už tady oba nějakou dobu stáli, ale zatím se nic nedělo; nevěděl přesně, co má dělat, jak navázat hovor s mrtvým. Vlastně to jediné, co věděl s určitostí, bylo, že na mrtvého nesmí křičet. Tohle neměl nekroskop Harry Keogh nikdy ve zvyku a on to také nehodlal dělat.

(Ale... četl snad o tom někde - nebo mu o tom někdo řekl - nebo mu tu vědomost předal Harryho navrátivší se duch?) tak či tak:

Jak se má člověk v takovéto situaci představit a upozornit na sebe? Nebo má snad čekat, než někdo jiný začne konverzaci? To je všechno pěkné, ale co když nikdo nebude chtít?

Jakeovy myšlenky byly řečí mrtvých, a protože jeho štíty byly staženy, Korat si je mohl přečíst tak zřetelně jako ,mluvené' slovo. A také to udělal, takže nyní se ozval: No dobrá, možná tady jen ztrácíme čas. Jelikož teď mluvíš tak velice příznivě o Benu Traskovi a jeho lidech, možná bude lepší, když se vydáme řešit jejich problémy, vystopujeme Malinariho a jeho druh - což byl mimochodem můj návrh hned od samého začátku. Přiznej si to, Jakeu: tahle tvá záležitost s pomstou je v porovnání s prací lidí pobočky E nicotná.

„Ale je to moje nicotná záležitost!" Jake se narovnal, když cítil, že se v něm znovu upevnilo jeho rozhodnutí (nebo spíše když se Jake Cutter znovu stal sám sebou, vzpamatoval se a setřásl ze sebe auru někoho jiného). „Castellano - on a ten druhý zabijácký parchant - to je moje nicotná záležitost! Díky, že jsi mi to připomněl Korate. Jakže to bylo? Oko za oko, je to tak? A co byla ta druhá věc, co jsi říkal? Něco o ,dobrém a jemném srdci', že bude stejně tak i chutnat? Hej, kdo jsem, abych se přel o něčem tak obludném s někým tak obludným, jako je upír? Ale co se týče mého srdce: pokud jde o Castellana, mé srdce pumpuje jen moč. Takže si nedělej starosti s mými slabostmi, Korate ,kdysi Myšlenkářův vazale'. Já nejsem ničí vazal, a mé emoce už vůbec ne."

Kecy! Ještě než to Jake vyslovil, věděl, že tomu tak není - že ve skutečnosti jsou jeho emoce pořádně zmatené - že se snaží zahnat emoce někoho jiného nebo to, co z nich zbylo. A aby zakryl svou zranitelnost, s frustrovaným zavrčením, možná dokonce i výkřikem, otevřel všechny záhrobní kanály a řekl: „Jeane Danieli, ty zatracená francouzská kryso, kde u ďasa vězíš?"

Uhodl jsi hned napoprvé, ozval se čistý, smutný hlas v Jakeově hlavě. Jsem v pekle, Jakeu Cuttere - tam, kam jsi mě poslal. Na hřbitově v Avignonu, ve městě, kde jsem se narodil. Tam alespoň leží moje kosti. Můj pohřeb byl tichým obřadem, přišla se se mnou rozloučit jen hrstka lidí; i ty nejspíš najal Luigi Castellano, protože já jsem na zemi neměl žádné přátele. A ani pod ní, jak se teď ukazuje! Takže tady to máš a to je můj úděl: samota, temnota a nekonečné ticho mého hrobu. ,Mrtvé ticho', dokud jsem neuslyšel tebe.

Nejdříve byl Jake překvapen. Cítil, jak se mu při pomyšlení na zvláštnost této situace postavily vlasy v zátylku. Pak se ale vzpamatoval a odpověděl: „Takže si na to pomalu zvykáš, co? Na svou situaci." Nebyl na tohle vůbec připraven, takže nevěděl, co jiného by měl říct, jak má pokračovat.

Cože? Na svou situaci? (Nepochopení, překvapení v hlase Jeana Daniela.) Že si zvykám?

A Jake rychle pokračoval: „Alespoň ses naučil jaksi přesunovat, jinak bys tady nebyl." A najednou to Jakeovi došlo: že on a Korat byli na nepravém místě. Pokud byl Francouzův hrob v Avignonu, měl by tam být i jeho duch. Přesto, Jakeovy rychle se vyvíjející metafyzické schopnosti říkaly, že Jean Daniel byl tady; cítil ho tu, jeho přítomnost.

Že si zvykám? zanaříkal Jean znovu a jeho hlas se chvěl záhrobním nářkem. Připadám ti tak? A na co bych si měl zvykat, že jsem mrtvý, ty idiote?! Ne, nezvykám si na to. Nenávidím to - ten hřbitov v Avignonu, tohle místo, všechno co s tím souvisí! Ale protože jsem zemřel tady, v téhle hnusné uličce, někdy si prostě nepomůžu a přenesu se sem. Ten bar, ten byl pro mě začarovaným místem. A teď tam chodím strašit doopravdy! Alespoň poznám, když se tam ocitnu, i když to neví nikdo jiný. Ale k čemu mi to je, když tam jsem, když... když tam vlastně nejsem? Nic nevidím, neslyším, necítím; nejsem dokonce ani duch jako takový - jen cosi vznášejícího se v nekonečné temnotě. Nebo spíše nic. Dokonce i mrtví mě ignorují. A ty se mě ptáš, jestli si zvykám? Ty máš tedy smysl pro humor, ty podělaný angláne! Zanech mě laskavě mému utrpení, které tvoje přítomnost jen zhoršuje; to vědomí, že v tomhle podělaném vakuu ten jediný, s kým si kdy můžu promluvit, je ten, který mě sem dostal, zavšivený zkurvený nekroskop, Jake Cutter! Do horoucích pekel, proč jsi sakra nezemřel - jako ta tvoje ruská děvka - když jsme shodili vaše auto z mostu do řeky?

Ale urážky Jeana Daniela Jake nevnímal; byl tak fascinován celou situací, že je téměř neslyšel. Ale slyšel, jak ho Jean Daniel nazval nekroskopem, a zeptal se ho: „Takhle mi říkají?" Neboť si na to stále ještě nezvykl; stále ještě nebyl schopen přijmout nebo se vypořádat s touto svou rolí, i kdyby si to bdící mrtví přáli. I když zatím si to nepřáli, ještě ne.

Copak jsi hluchý? odsekl Francouz. Hej, jsi tam ještě vůbec? Jaký je v tom zatracený rozdíl, jak ti kdo říká? Stejný parchant, jenom jinak nazvaný, to je všechno. Ano, tohle jsi, Cuttere: nekroskop! Jediný nekroskop: jako červ v myslích mrtvých! V té mé určitě. Takže z ní už konečně vypadni. Nech mě na pokoji. Teď už nenaříkal, ale jeho hlas slábl a zněl zdáli a vypadalo to, že záhrobní hlas Jeana Daniela doléhal k Jakeovi v podobě opakovaných tlumených, ztrácejících se povzdechů od někoho, kdo se od něj rychle vzdaloval.

„Počkej!" zvolal Jake naléhavě. „Potřebuji s tebou mluvit."

Znělo to jako rozkaz a Jean Daniel připlul zpět. Cože? (Jeho hlas zněl zmateně). Ty jsi navíc ještě magnetický? Je to jako bych cítil, že mě otáčíš, taháš zpátky. Ale o chvíli později: Ne, nejsi magnetický, řekl ten Francouz. To je jen tvé teplo, tím to je. Tak jako oheň přitahuje průvan, ty přitahuješ mrtvé. Opravdu jsi nekroskop! Ale nejsi jen teplo a světlo, Jakeu Cuttere, protože já cítím i tvou temnou stránku. Tvou chladnou stránku, ostatně...

Tím zřejmě myslel Korata. A z ničeho nic, Jake pochopil, že pro Velkou většinu - která ,existovala' v nicotě, v prázdnotě smrti - musí být jako osamělá svíce v temnotě, teplé světlo malého, mihotajícího se plaménku. Ale Korat zároveň musel být ještě větší temnota a chladný jako prostor mezi hvězdami.

Korat to také věděl - věděl to od samého počátku - a tak byl zticha. Ale Jake ho tam cítil, v koutku své mysli, napjatě naslouchajícího. Nebylo pochyb, že mrtvý upír sledoval jeho pokroky. Nejjistější bude s tím rychle skoncovat, protože kdyby neuspěl, Korat by si znovu začal stěžovat na promarněný čas.

„Jeane Danieli," pokračoval Jake, „ujasněme si situaci: nemám tě rád o nic víc než ty mě. Pokusil ses mě zabít... zabil jsi ženu, kterou jsem miloval, a zaplatil jsi za to. Řekl bych, že tímhle jsme vyrovnáni. Ale ne úplně, protože zatímco ty jsi teď jinde a necítíš bolest, já ji pořád cítím."

Och, opravdu? zachechtal se Francouz a z jeho řeči mrtvých sálal sarkasmus. To mám ale štěstí! Takže zatímco já jsem jenom mrtvý, ty jsi na tom mnohem hůř, protože ty vlastně trpíš, co? A je to všechno moje vina, takže bych se měl cítit provinile. No jasně, to chápu. Takže dovol, abych se nad tím zamyslel; dej mi chvilinku, abych našel způsob jak ti říct, jak strašně se ve skutečnosti cítím, jasný? A mezitím - BĚŽ SE KURVA BODNOUT!

„Takže—" pokračoval Jake se zaťatými zuby „—zdá se, že tě smrt vůbec nic nenaučila: pořád jsi stejný ničemný parchant, jaký jsi byl za svého života. Možná bych se tomu neměl tak divit, protože tak už to zkrátka je: jsme, co jsme, a smrt nás nezmění. Ale máš něco, co potřebuji, Jeane Danieli, a já chci, abys mi to vydal. Tohle je tedy moje nabídka: mluv se mnou, řekni mi, co chci slyšet, a pak tě nechám na pokoji."

Něco, co chceš, jo? (Teď už se Francouz rozesmál, ostře a pronikavě.) Co to má být, inkviziční výslech? Možná jsem se narodil v Avignonu, ale ve dvacátém, ne ve třináctém století! Ale já vím, co chceš, nekroskope! Hej, možná se tady dole nekamarádíčkuji s nejfajnovější společnosti, ale nejsem tak úplně bez spojení... chápeš, co tím chci říct? Ty jsi v poslední době taky nezahálel, co?

A znovu, instinktivně (s instinktem někoho jiného), Jake věděl, o čem ten mrtvý muž hovoří.

Jo, je to pravda (ucítil nehmotné přikývnutí Jeana Daniela.) Wilhelm ,Willie'' Stuker byl další na seznamu, pak Francesco ,Frankie' Reggio. Já a ti dva, oddělaní hezky jeden po druhém tebou. Takže je mi docela jasné, co děláš a co po mně chceš.

„Stuker?" opakoval Jake. „Ten tlustý, slizký skopčácký buzerant? Jmenoval se Stuker?" Potřásl hlavou. „Nikdy jsem ho jménem neznal -jen jsem si pamatoval jeho odporný ksicht."

Opravdu? zeptal se Francouz. No, když jsi s ním skoncoval, rozhodně to jeho vzhledu neprospělo! Řekl mi o tom... jak jsi mu do řiti nacpal plastickou trhavinu, připevnil jsi k ní rozbušku, nechal ho tam a odpočítával vteřiny do velkého třesku. Já jsem svůj konec alespoň neviděl přicházet, ale Willie - Bože, on o tom věděl! Jeho prdel to vážně odnesla hodně ošklivě...

Ubohý Willie! Říkali jsme mu tak, ,Willie', ne proto, že se jmenoval Wilhelm, ale kvůli jeho malému tenkému ptáku. Willie, jako pinďourek, chápeš? Nikdy jsem neviděl tenčí péro na tak tlustém chlápkovi! Ale nebyl to jen Willieho pinďour, kterého jsi proměnil v páru, nekroskope. Vygumoval jsi i jeho mysl! Nikdy nebyl úplně normální, ale během toho odpočítávání přišel o rozum úplně. Stejně tak Frankie Reggio: nebyl to žádný maniak, to ne, ale byl tak trochu ,vznětlivý' to zase ano. Co říkáš téhle slovní hříčce? Na mrtvého chlápka to není špatný, co? Ale víš - jen přemýšlím, jak ti kluci odešli - určitě by mi to orosilo oči, kdybych nějaké měl! Musím říct, že jsi oba docela dobře usmažil. Hlavně Frankieho.

„Oko za oko," odpověděl Jake, který se ze všech sil snažil na to nemyslet. „Chovali se jako zvířata, a tak jsem jim to naservíroval stejně. Všichni jste dostali, co jste si zasloužili. Takže ty jsi s nimi mluvil?"

Willie moc nemluví, povzdechl si Jean Daniel. Jen cosi blábolí. Při těch několika příležitostech, kdy jsem se s ním setkal, jsem z něj nic kloudného nedostal. Už za života to byl divný patron a zbabělec, ale protože už nemůže existovat ve fyzickém stavu, je jen jedna možnost, čím může být po smrti. Byl úplně šílený strachy, než ho ta tvoje plastická trhavina roztrhala na kusy, a tak taky zůstal.

„Vždyť byl tvůj kolega a tobě je to fuk?"

Cože? Můj kolega? nechápal Jean Daniel. Ten vyžraný uslintaný úchyl mi byl zaživa úplně ukradený! Tak proč bych se jím měl zaobírat teď? A to samé můžu říct o Frankiem. Jasně, nepohrdl bych nějakou dobrou společností, tady kde teď jsem - ale ti dva? Castellano trpěl Frankieho jen proto, že děsil konkurenci skoro stejně jako sám šéf. Ale co se týče Willieho Stukera: nechápu, proč s ním vůbec někdo ztrácel čas. Pokud to ovšem nebylo jen proto, že byl tak zatraceně odporný. Castellano má takové lidi rád.

„Vidíš, když se rozjedeš, jsi docela výřečný," řekl Jake.

Jo? opáčil Francouz. No, to jsem fakt rád, že sis to užil, protože jsem právě teď skončil. Luigi Castellano je téma, o kterém nehodlám nikdy mluvit, ani živý ani mrtvý. Ne s tebou a ani s nikým jiným. A protože nikdo jiný není - s výjimkou hromady mrtvých blbců, kteří se mnou nechtějí mít nic společného - myslím, že jsem v bezpečí.

Jake vycítil jeho strach a zeptal se: „Ty se ho bojíš? Dokonce i po smrti? A to jsi nazval Stukera zbabělcem?"

Nevím, řekl Jean Daniel po chvíli ticha, možná se ho pořád ještě bojím. A možná ne, teď už ne. Možná ho dokonce nenávidím, už jen proto, že on pořád ještě žije, zatímco já jsem mrtvý. Ale přiznejme si to, Cuttere, nemůžu nenávidět nikoho víc než tebe. Takže máš smůlu, protože já ti žádné informace o Castellanovi neposkytnu. Pokud se mu míníš postavit, jsi v tom sám. Proti němu a jeho chlapcům nemáš nejmenší šanci. Dokonce ani muž proti muži nemáš naději na vítězství. Takže si možná jednou zase pokecáme. A doufám, že to bude brzy.

„Ty parchante!" zaklel Jake.

Možná sis nevybral toho správného, řekl Jean Daniel a jeho řeč mrtvých pomalu slábla. Nejsem práskač. Možná jsi měl nejdříve zajít za Alfonsem Lefrankem. Nebo je další na řadě? No, to je jedno, hodně štěstí, nekroskope...

„Lefranc?" zamračil se Jake. Nikdy se s tím jménem nesetkal, takže nevěděl, o kom mrtvý Francouz mluví.

Ale Jean Daniel to ,zaslechl' a řekl: Jasně že ho znáš, ty podělaný angláne! A jeho řeč mrtvých automaticky vytvořila obraz muže - posledního z násilníků, který byl tehdy té strašné noci v Marseille - muže, kterého Jake zatím bezvýsledně hledal.

Přesto se najednou zarazil. Vzpomněl si totiž na incident na letišti v Brisbane, když se společně s Traskem a jeho ESPery z pobočky E chystal nastoupit do letadla Skyskip, které mělo namířeno do Británie. Protože tehdy mu připadalo, že zahlédl přesně tenhle obličej, jak ho pozoruje skrze stěnu z plexiskla oddělující nástupní zónu od nákupní. Ta nezdravě zažloutlá tvář posetá ďolíčky patřila malému, hubenému, šilhajícímu muži. Tvář sysla; v mužově vzhledu bylo cosi hlodavčího... v jednu chvíli tam stál, a vzápětí byl pryč.

Tehdy si Jake myslel, že se mu to jen zdálo. Že je to jen příznak jeho posedlosti - když čas od času viděl ty nenáviděné tváře všude, přestože tři z nich už patřily mrtvým, zabitým jeho přičiněním - prostě to vypustil ze své mysli. Protože koneckonců, co by jeden z členů Castellanova gangu pohledával v Austrálii?

Jeho slova byla samozřejmě řečí mrtvých, takže se vzápětí dočkal odpovědi.

No, není tak těžké to vysvětlit, řekl Francouz, jehož hlas slábl s tím, jak se pomalu vzdaloval - bezpochyby se vracel do Avignonu. Castellano pravděpodobně Lefranka poslal, aby tě sledoval, protože jsi ho začínal pořádně štvát. Alfonso je Luigiho zpravodajský agent, špion, ten nejprohnanější hajzl, jakému se kdy můžeš připlést do cesty. Ale zároveň je to čistokrevná krysa: policajt, práskač, informátor. Myslím, že ho Luigi jednoho dne zabije, pokud to neuděláš ty. Ten chlápek má větší hubu než pornohvězda díru! Nemůže si pomoct, ustavičně si pouští pusu na špacír. Možná jsi ho měl sejmout jako prvního, nekroskope. Je jisté, že Alfonso by si s tebou rád popovídal.

„Ale ty jsi mi toho taky pověděl dost," opáčil Jake. „Zjistil jsem nové jméno, po kterém můžu jít, a taky jsi dokázal přinejmenším jednu věc, o které jsem slyšel, ale ještě jsem se s ní nesetkal."

A to je? Nyní se už v záhrobním éteru ozval jen šepot.

„A to je, že když někdo zemře, dělá totéž, co dělal zaživa. Jsi mrtvý důkaz, Jeane Danieli. Byl jsi a stále jsi jen bezcenný mizera."

Táhni k čertu, nekroskopééé! (Ale veškerá ostrost, jedovatost, pomstychtivost se z hlasu mrtvého Francouze vytratila, vystřídána výbuchem dušeného vzlykání; jeho hlas se rychle ztrácel, až se úplně rozplynul.)

„Ty tam určitě budeš dřív," utrousil Jake, ale teď už jen pro sebe.

A pak už bylo ticho...

Jake tam stál sám, zklamaný - i když sám nebyl - v té úzké uličce v Marseille. Po chvíli se ozval Korat: Řekl bych, že jsi s diplomacií v koncích.

„Cože?" opáčil Jake „S diplomacií? Na takového parchanta, jako byl on? Možná spíš myslíš, že nejsem tak dobrý ve lhaní a slovních hříčkách jako ty."

Možná je to tím, přisvědčil mrtvý upír, aniž by se cítil uražen. Ale všechno to klení, nadávání, slovní napadání... takový jazyk mě u tebe dost překvapuje! Obvykle tak, no, přímočarý nebýváš.

„Já?" podivil se Jake. „Mně připadalo, že většina nadávek vyšla z jeho úst! Každopádně jsem s ním jednal jen tak, jak on jednal se mnou. Na hrubý pytel... víš, jak se to říká."

Mezi Vampýry, komentoval to Korat, se urážky používají jen zřídkakdy. Proč varovat nepřítele nadávkami, když rychlá a rozhodná akce mluví jasněji než jakákoliv slova? Jaký má smysl křičet na neposlušného otroka? Dokonce i ta nejostřejší slova mu proletí hlavou, protože to jsou jen slova, a on je upír! Když ale vzduchem proletí jeho hlava, uťata u ramenou—

„—je už pro něj příliš pozdě," odsekl Jake. „Ale jeho soukmenovci to pochopí."

Přesně tak, přikývl Korat. A na tohle máme pořekadlo: Kamenem, holí, údery bolí, leč pouhá slova—

„—nám neublíží?" dokončil Jake. „My, na téhle straně Brány, máme skoro stejné pořekadlo."

Tím jsem chtěl jen říct, že je lepší jednoduše zabít než spílat, pokračoval Korat.

„Což se docela hodí pro Hvězdnou stranu," řekl Jake. „Ale nemyslím, že by se to dalo s úspěchem aplikovat tady. Pokud jde o ty nadávky: ty se používají hlavně pro zdůraznění, často namísto klení nebo když ten, kdo je používá, nemá dostatek ,slušné' slovní zásoby. Alespoň tak to vysvětluje Ben Trask. Ale Vampýři nepoužívají obhroublý jazyk, že?"

(Ucítil Koratovo záhrobní pokrčení rameny.) Snad jen proto, aby podnítili nepřítele k bezhlavé přímé akci a tím ho znevýhodnili. Ale nadávky jako takové, pro nic za nic - nikdy.

„To bych si měl zapamatovat, mohlo by se to hodit," řekl Jake.

Jak chceš (další pokrčení rameny). A po chvíli: Ale tohle všechno se týká budoucnosti. Co teď: jaký bude tvůj další krok? Pokusíš se vyhledat toho žvanila Willieho Stukera nebo se pokusíš promluvit se vznětlivým Frankiem Reggiem? No, s tím to asi bude těžké, protože jeho jazyk bude zcela určitě (ha!) palčivý a jeho odpovědi nebudou mít žádnou váhu. Tvoje oběti ti nejsou nic dlužné, Jakeu. Což znamená, že mezi bdícími mrtvými je jen jedna, která ti něco dluží, a dokonce i to je pochybné.

„Nataša," vyslovil Jake s něhou. Pak se zamračil: „Řekl jsi pochybné?"

Samozřejmě. Vždyť sis to často sám myslel a neviděl jsem to náhodou ve tvé mysli? Nejsi náhodou z velké části zodpovědný za Natašinu... za její současnou situaci?

Několik vteřin Jake mlčel. Ozvalo se v něm svědomí. Korat udeřil hřebík rovnou na hlavičku: to, co jej uvnitř spalovalo byla stejně tak jeho vina jako všech ostatních. Protože kdyby býval Natašu nepotkal...

Jenže takto se sám se sebou přel v minulosti už stokrát a vždycky to dopadlo stejně: zatímco on na tom nesl vinu jen nepřímo, ti ostatní se na tom přímo podíleli. Jakeova vina spočívala v tom, že Natašu miloval, což zase vyvolalo její lásku k němu; jejich vina byla v tom, že ji za to zabili.

A pokud jediná cesta, jak se k nim dostat, vedla skrze ni—

Takže ty za ní přece jen půjdeš. Ale kam?

„Na jediné místo, o kterém vím," odpověděl Jake a jeho hlas se nepatrně zachvěl, než se zase vzpamatoval.

Korat to v jeho mysli viděl: most blízko Riezu, pod provensálskými Alpami. Tu rozbořenou zeď, kde Castellanovi gangsteři svrhli Jakeovo auto - s Jakeem a Natašou uvězněnými uvnitř - přes okraj do divokého Verdonu.

„Ta řeka byla rozvodněná," vysvětloval Jake. „Podařilo se mi vyplavat z auta - neptej se mě jak, protože jsme byli oba nacpaní drogami. Ale já jsem přežil, zatímco Nataša... ne. Nebyl jsem dost silný, ani abych sám plaval, natož abych se vrátil zpátky pro ni! Pak už si nepamatuji nic až do chvíle, kdy jsem vylezl na břehu kus dál po proudu. To auto našli až po několika týdnech a ona byla pořád ještě uvnitř. Takže nevím - nemůžu to říct jistě - ale je možné, že něco z ní zůstalo na místě, kde zemřela."

Ty nevíš, kde je pohřbená?

„Byl zpopelněna," odpověděl Jake. „Já... já jsem o tom četl. Rozplynula se v kouři, nepamatuji si kde. Vypadá to, že jsem většinu z toho vymazal ze své mysli."

A ten most? Ta řeka?

„To je místo, na které nikdy nezapomenu," přiznal Jake. „Jeho souřadnice se mnou zůstanou navěky."

V přední straně uličky stál ve výklenku vchodu do krámku uniformovaný policista a nějakou chvíli si Jakea prohlížel. Jakeův obličej mu připadal povědomý, ale nevěděl odkud; na jeho chování ale bylo rozhodně něco divného. Střídavě se opíral o zeď a pak se zase napřímil, přecházel sem a tam, stál nehybně jako socha, nakláněl hlavu na stranu, jako by něčemu pozorně naslouchal a hovořil sám se sebou. Bylo vyloučeno, že by hovořil s někým jiným, protože tam byl úplně sám.

Ale jeho tvář... někdo z galerky, možná? Policista vystoupil z výklenku a vyrazil uličkou směrem k Jakeovi.

Jake jej viděl přicházet a zahnul za roh, aby se mu ztratil z dohledu.

Ha! Policista se rozběhl, přispěchal k rohu uličky a zahnul za něj... a zastavil se v překvapeném údivu. Nikde v okolí nebyly žádné další rohy, za které by mohl zahnout, jen prázdné zdi dalších nejméně sto metrů. A nikde žádné otevřené dveře nebo okna. To by nebylo samo o sobě tak divné, s tím rozdílem, že nebylo nikde ani stopy po prchajícím muži! Vlastně tam nebylo nic—

Jen zbytky zvířeného prachu dosedajícího na sluncem sežehnutý chodník. Protože Jake Cutter, váhavý a zatím ještě ne zcela akceptovaný nekroskop, měl své vlastní dveře... nebo téměř své vlastní.

A až do té doby, než budou jen jeho, pokud se tak někdy stane, jeho ,kolega', mrtvý, avšak vždy přítomný upír, Korat kdysi Myšlenkářův vazal, bude s ním, aby plnil úlohu strážce klíčů...

Jen několik kilometrů ve vnitrozemí Marseille, pod provensálskými Alpami, bylo počasí úplně jiné. Od vrcholků hor se valily směrem na jih černé mraky a slibovaly první bouřku v tomto ročním období. Nahoře na úpatích byla úzká silnice vedoucí přes kamenný, hrbolatý most většinou opuštěná. Hluboko pod ním, na vinoucí se stuze asfaltové silnice, se vlekla jedno nebo dvě auta jako brouci po klikatící se vrstevnici, jejich chromované nárazníky se leskly chitinově hladkým povrchem a tu a tam se od nich odrazily paprsky slunce, které se prodraly hrozivými bouřkovými mraky.

Jake stanul u nízké zdi mostu, podíval se přes okraj dolů a zachvěl se. Nebyla mu zima, ale stejně se chvěl. Kameny pod jeho rukama byly nedávno znovu vsazeny zpět; žádné lišejníky ani mech na nich ještě nestihl vyrašit; bylo přesně vidět tu dva a půl metrů širokou mezeru, kterou vytvořili Castellanovi gangsteři, když tudy svrhli jeho automobil.

Dole pod ním byla voda mělká, tichá jako jezero; během mnoha staletí vymlel říční proud v kamenném podloží velkou prohlubeň. Končila úzkým hrdlem a řeka se v tom místě zrychlovala a padala dolů ve vodopádu a pak dalším a dalším.

Jake se neubránil údivu: „Opravdu jsem tohle přežil? Kolik vodopádů jsem takhle sjel, než jsem se dostal na břeh?"

Korat, který pozoroval tok řeky a skalnatá klesání skrze oči svého hostitele, odpověděl: Každý normální člověk by ti řekl, že tvůj první byl zcela určitě i tvůj poslední!

„Ta řeka byla rozvodněná," odpověděl Jake, „a to jezero bylo plné až po okraj a přetékalo. Jinak bychom dopadli na dno a rozbili se o tvrdou skálu.

Ale takhle jsme se hned po pádu ocitli ve vodě. Mohlo ty být - kolik? Možná šest metrů hluboko?" Zavrtěl hlavou. „Tenkrát mi to připadalo mnohem hlouběji..."

Měl jsi velké štěstí.

„Ano, já ano," řekl Jake tiše, ale zdůraznil slovo já. A zakryl své myšlenky, nechal si je pro sebe: Ale ona ne.

Jenže... kterou měl vlastně Jake na mysli? Stál u zdi a najednou zavrávoral—

— a ztěžka se posadil - na travnatý břeh skotské řeky! Bylo to tak opravdové, jako by tam byl, a už to nebyl Jake, ale někdo jiný, ten jediný, kdo na tohle místo mohl přijít a mít tyhle myšlenky.

„Mami, jsi tam?"

Ale ona tam nebyla. Byla jinde. Odešla připojit se ke stále rostoucí Velké většině na to zvláštní místo v záhrobí za záhrobím. A ubohý malý Harry (takhle mu vždycky říkala) byl sám. „Mami?" řekl znovu.

A Korat to po něm opakoval: Mami? Jakeu, kdo je to, s kým to mluvíš? Tvá matka je tady?

Ne, samozřejmě že tu nebyla. Dokonce ani nemluvil se svou matkou, ale s matkou Harryho Keogha. Byla to jen další ze spojnic - něco, co měli Jake a původní nekroskop společného - náhle vyvolaná v Jakeově mysli. Byla to jen vzpomínka, nic víc. A nebyla to jeho vzpomínka...

A opět se v jediném okamžiku ocitl u té zdi, opět v mysli Jakea, v Jakeově realitě.

Jakeu? (ozval se Koratův hlas znovu, a zněl úzkostlivě!)

„To je v pořádku," odpověděl Jake, stále ještě značně otřesený. „To ta řeka, nic víc. Bylo to jako... já nevím, pocit déjá vu, nebo něco takového. Víš, Harry a já jsme oba někoho ztratili stejným způsobem. Harry ztratil ve vodě svou matku a já—"

Ale když se jeho myšlenky vrátily k Nataše, zněly jako prosba o pomoc.

Jakeu? Její hlas, o kterém si myslel, že už ho nikdy neuslyší. Hlas Nataši, jako by mu šeptala do ucha a způsobil, že Jake zalapal po dechu a otočil se... ale ve skutečnosti jen zašeptala v jeho mysli.

A paradoxně, protože to byla Nataša, Jake zjistil, že se mu to zdá mnohem neuvěřitelnější, mnohem méně přijatelné, než když mluvil s Harrym, Zek, Koratem, nebo dokonce s Jeanem Danielem. Protože Nataša pro něj byla tak opravdová jako samotný život - ne, byla pro něj opravdová v životě samotném! Jake ji znal - tu hřejivou, živou, dýchající, smutně usměvavou, tak reálnou Natašu a lidi, které znáte s vámi přece nemluví, když už jsou po smrti.

Ale copak i ten Francouz nebyl opravdový? Ale navzdory opravdovosti Jeana Daniela - toho trojrozměrného obrazu v Jakeově mysli - to byl pořád jen cizí člověk, neskutečná postava, terč v zorném poli. Ano, terč, nyní už nadobro rozstřílený. A v tom byl ten paradox.

Jean Daniel a ti druzí, na těch prostě nezáleželo, ale Nataša byla v Jakeově mysli stále opravdová. A když uslyšel její hlas, přestože to byla řeč mrtvých, všechno se to vrátilo ve vlně emocí.

„Bože!" řekl jen. „Och, Bože! Zklamal jsem tě! Nechal jsem tě na holičkách!"

Jakeu, Jakeu, Jakeu, řekla hlasem, který připomínal moře v lastuře. Přestaň se obviňovat. Ty jsi mě nezklamal. V žádném případě! Jen jsi tomu nedokázal zabránit, to je vše. A Jakeu, ještě něco bys měl vědět: vůbec nic jsem necítila. Neprobudila jsem se, nevěděla jsem o tom, netrpěla jsem.

„Přesto, teď trpíš," řekl. „Tvůj hlas: je tak chabý. Tak slabý."

Ale to není proto, že trpím, Jakeu. Víš, byla jsem zpopelněna; chtěla jsem to tak a napsala to kdysi do své závěti. Zpopelněna a můj popel byl rozprášen ve větru. Vždycky jsem milovala svobodu - i když jsem svobodná nebyla, i když jsem byla uvězněna - to byl můj způsob, jak utéct před vším. Takže teď jsem svobodná, unášená větrem. Jsem v bouřkových mracích tady v horách a padám v kapkách deště na lesy a do moře. Možná si myslíš, že se tím zmenšuji. Ale to je dobře, protože čím méně ze mě zbývá, tím větší je má svoboda.

„A přece jsi i tady?"

Protože tu musím být. Je to všechno otázka vůle, Jakeu. Když jsem se doslechla o tobě—

„O mně? Ale jak ses o mně mohla doslechnout?" (Jakeův hlas se začal lámat.)

Velká většina o tobě mluvila, odpověděla. Mnozí z nich, Jakeu: bylo to jako silný křik! Cítili tvoje teplo a nejdříve si mysleli, že jsi někdo jiný. A pak viděli, že nejsi - a jak se potom hádali! Pořád vedou spory, protože mnozí z nich se ještě neodváží svěřit se do tvé péče.

„Do péče?" zavrtěl hlavou Jake; nechápal to. „Ale kdo si myslí, že jsem, anděl Gabriel?"

Ach, možná ano, možná si to myslí! odpověděla Nataša. A než se stačil zeptat, co tím chce říct, pokračovala: Jakeu, poslouchej. Nemůžu tady zůstat - je to pro mě náročné, zdržovat se tu. Ale myslela jsem si, že by ses mohl jednoho dne vrátit, a nemýlila jsem se.

Nyní se Jake styděl, protože nepřišel jen proto, aby Natašu prostě viděl - aby si s ní jen promluvil nebo ji politoval - ale aby se jí zeptal na Castellana. Až teď pochopil, jak je to sobecké, jak bezohledné. Ale i přesto, přes všechny pocity výčitek svědomí cítil i něco jiného: neodolatelnou sílu, která ho poháněla.

A poprvé si byl Jake jist, bez toho, aby věděl, odkud to ví, že tohle není jen obyčejná otázka pomsty. Byla tady nevyřízená záležitost; něco, co možná někdo jiný započal, ale co musí být dokončeno. A jeho myšlenky byly opět samozřejmě řečí mrtvých.

Castellano? zeptala se Nataša. Cítíš se vinen, protože jsi sem přišel, aby ses na něj zeptal, a ne kvůli tomu, abys se mou mluvil? Ani nevíš, jak tím je všechno najednou jednodušší, Jakeu!

„Jednodušší?" Na chvíli si Jake myslel, že se Nataša snaží sejmout část břemene z jeho ramen; ale ne, protože on ve skutečnosti pocítil vlnu úlevy, která z ní vyzařovala! „Ale... co se tím zjednoduší?"

Protože i já mám pocity viny! odpověděla. Cítím se vinna, ano - za všechny ty těžké zkoušky, které jsi kvůli mně musel podstoupit...

„Těžké zkoušky?" zakroutil hlavou Jake. „Ale já nevím—"

Ale víš! Neříkala jsem ti, že jsem vždycky chtěla být svobodná? Ty jsi byl ta svoboda, Jakeu. V opravdovém světě, světě živých, ty jsi byl ta svoboda - nebo jsi jí měl být.

Jakeovi chvíli trvalo, než ta slova vstřebal.

„Byl jsem tvá cesta ven," řekl a najednou se cítil prázdný. „Byl jsem tvoje jízdenka ven z bezvýchodné situace..." Ale vzápětí byl pocit prázdnoty vystřídán pomalu narůstajícím úlevným oddechnutím... stejně takové, možná ještě větší než u Nataši. Což bylo zcela jistě špatně. Nebo ne?

Tuhle poslední myšlenku cítila a odpověděla: Hrála jsem si na zamilovanou a sledovala jsem tím svoje vlastní zájmy. A ty ses té hry účastnil: a naletěl jsi mi. Ale to je v pořádku, Jakeu, všechno to dobře dopadlo. Protože teď už jsme oba svobodní.

Jake nad tím chvíli uvažoval, pak řekl: „Myslíš, že by nám to někdy fungovalo? Mohlo z toho být něco víc než hra?"

Než jsme se potkali, měli jsme oba svůj život, připomněla mu, a oba jsme nesli na bedrech příliš mnoho nákladu navíc. Některé věci, které jsem udělala... nedokážu to říct přesně, ale v porovnání s tímhle by byl pro mě jakýkoliv druh normálního života nudný! A možná se mýlím, ale cítila jsem, že u tebe to bylo stejné. Je zbytečné pokoušet se diskutovat o tom, co by nám budoucnost mohla přinést, Jakeu, nebo co ti ještě může tvá budoucnost přichystat. Nejlepší je jí čelit, až přijde.

„Já vím," přikývl Jake. „Budoucnost je jako malér: stává se to. Nebo jak by někteří lidé mohli říct, je to tajemná věc."

Pro mě ne, odpověděla. Moje budoucnost je tady, vát ve větru. Ale teď, když jsme si promluvili, určitě pochopíš, že už nemáš žádný důvod mstít se Castellanovi a—

„To tedy mám!" přerušil ji Jake, když opět ucítil tu hnací sílu, která ho nutí dokončit nedokončenou věc. „Ne, teď už nejde ani tak o pomstu, spíše o nutnost. Pomůžeš mi? Chci vědět, kde má základnu, co je vlastně zač a kde ho mám hledat."

A opravdu to neděláš jen kvůli mně? (Její záhrobní hlas zněl opět úzkostlivě.) Jsi si tím jistý? Nechci, aby ses vystavoval riziku, dával v sázku svůj život pro předem ztracenou věc.

„Nejsem si svými pohnutkami jistý," odpověděl po pravdě. „Nestačilo by, kdybych to dělal, abych učinil spravedlnosti zadost? Ale protože se mu hodlám postavit za každou cenu, nejnebezpečnější je pro mě nedostatek informací."

A tak mu řekla všechno, co potřeboval vědět: o základně Luigiho Castellana, možná místa jeho výskytu, o síle vojáků, kterými se obklopoval.

Ale po celou dobu to působilo, jako by Nataša měla málo času. Její hlas se nesl po větru a byl jím strháván pryč; nakonec skončila vzdechnutím a něčím, co bylo cítit jako polibek, dotek jediné kapky deště na Jakeovu vyzáblou, neoholenou tvář. A pak byla pryč.

Nebo si myslel, že je pryč...

Ale jakmile Jake (společně s Koratem) také opustil to místo - a když se ze ztemnělé oblohy spustily první opravdové kapky deště a začal foukat vítr rychlostí vichru - pak:

Děkuji ti, Natašo, řekla Zek Föenerová tím slabým zašeptáním do záhrobního éteru. Za to, že jsi navrátila klid jeho mysli, i za to, že jsi mu pomohla najít další cestu. Muselo být pro tebe těžké, takhle mu očistit svědomí.

Ani ne, odpověděla Nataša, ještě slabším zašeptáním. Protože to alespoň z poloviny byla pravda: Jake měl opravdu být mou jízdenkou z maléru.

Pak se tě raději nebudu ptát, jestli jsi ho opravdu milovala, řekla Zek.

A já ti to neřeknu, opáčila Nataša. Ale Jake je teď už volný a má před sebou svůj vlastní život. Moje paměť je přetížena břemenem, který on už s sebou nosit nemusí.

Pak mi dovol, abych ti poděkovala za sebe, řekla Zek. Za tvůj nesobecký přístup. Víš, i já jsem měla své problémy, a ty jsi je vyřešila. Protože máš pravdu, Natašo: svoboda je nade vše. A pro mě také existuje někdo, koho bych chtěla osvobodit, jen kdybych věděla jak.

A když bouřka nabrala na síle a blesky začaly osvětlovat oblohu nad tím prázdným mostem pod provensálskými Alpami, jejich hlasy zvolna pohasly a rozdělily se; Zek se vrátila na svou misi v zastoupení nového nekroskopa a Nataša se odebrala vlastní cestou, cestou, kterou si vybrala, za hledáním absolutní svobody.

Alespoň ona měla svůj směr, neboť na ni čekaly všechny větry světa...

O dvacet čtyři hodin později:

V zaprášeném pokoji s podlahou z hrubě otesaných šestibokých kamenných dlaždic, v rozlehlých sklepeních pod vilou Luigiho Castellana blízko Bagherie, pán domu a jeho pobočník chvíli odpočívali od odporné práce a rozmlouvali.

„Odvedl jsi dobrou práci," řekl Castellano, v jehož šarlatovém pohledu se odrážela rudá, jasně planoucí pochodeň, když si zasmušile prohlédl nástroje, které použil Garzia při výslechu jistého ,ruského gentlemana', jejich návštěvníka z Moskvy. Garziovy nástroje ležely na kamenném stole, kam je odhodil: kladiva s olověnými hlavami potaženými gumou; spojený pár kovových šálků o rozměru velkých slepicích vajíček, které bylo možno pomocí šroubů připevnit na nejchoulostivější místo muže; kovová čelenka s vyčnívajícími hroty umístěnými tak, že trčely nad očima a ušima dotyčného, z vnějšku vroubkovaná a opatřená ostrými hroty uvnitř; křídlaté matice, kleště a dláta tvaru lžíce a tak dále. Muzeum mučitele.

„Starožitnosti," odpověděl Garzia a sroloval si rukávy. „Moje sbírka. Ty máš své poklady z Le Manse Madonie, ale mě tyhle zajímají více. Říká se, že droga pravdy odvede stejnou práci, ale není v tom žádné potěšení."

Z vedlejšího pokoje se ozvalo slabé zasténání a upír Castellano se obrátil tím směrem.

„Vrací se mu vědomí," řekl. „Tak brzy! Neuvěřitelně houževnatý muž, nemyslíš? Držel se dobře a byl velice zdrženlivý - zpočátku."

„Věděl, že pravda znamená smrt," řekl Garzia s pokrčením ramen.

„Ale když zjistil, že smrt bude lepší a že se jí v žádném případě nevyhne..."

Garzia přikývl. „K čemu pak je zdrženlivost?"

„A přes všechny ty zatlučené hřeby a rozdrcené kosti, nebyla prolita skoro ani kapka krve," poznamenal Castellano. A znovu řekl: „Mimořádně dobrý výkon a velice poučné, jakmile jsi mu rozvázal jazyk. Ale všiml jsem si, jak sis svou práci vychutnával. Mráz mi běhal po zádech z pomyšlení, že bych se jednoho dne měl ocitnout na tvé lavici!" Jeho drsný smích se na chvíli ozýval v zakouřené místnosti a pak se změnil v hlenové bublání.

„Nebo já na tvé," opáčil Garzia a díval se na Castellana, jak si utírá ruce a předloktí do ručníku.

„Ale je to škoda, že se k něčemu takovému musíme snižovat," zašklebil se Castellano, když odhodil umazaný ručník stranou a začal si mydlit ruce v umyvadle s vlažnou vodou. „Myslíš, že Georgij Grusev - ten špeh Gustava Turchina - pochopil, když jsme ho sem dovedli, že pro něj hra skončila? Kdyby býval promluvil dříve, mohli jsme ho ušetřit mnoha bolestí."

„A to by bylo opravdu škoda," řekl Garzia. „Máme tak málo příležitostí se procvičit..." zvedl a prohlížel si štípací kleště, jejichž čelisti byly, umazané rezavě červenou barvou. „Kdybych byl v lepší formě, určitě by promluvil dříve."

„Každý podle svých možností, jistě," odpověděl Castellano. „Ale na rozdíl od tebe si nemyslím, že nejcitlivější části lidského těla jsou na povrchu.

A ženy jsou v tom ohledu přirozeně ještě citlivější. A co se týče nástrojů, mám své ruce—"

—které byly konečně čisté. Ale voda z nich nemohla smýt všechna ta zvěrstva.

Z vedlejší místnosti se znovu ozvalo tlumené zasténání.

„Možná bychom se teď měli věnovat svým potřebám," řekl Garzia a v jeho hlase zaznívala chtivost. „Grusev musí být velice blízko smrti, a pokud by jeho srdce přestalo pumpovat... jaká škoda! Ale ještě předtím, řekneš mi, jak jsi poznal, že je to špion? Vyčetl jsi to ze snů, nebo to byl jen chytrý odhad?"

„No, je pravda, že jsem měl jisté sny," odpověděl Castellano. „Sny, které se vracejí zpět... och, do hluboké minulosti. Ale problém se sny vězí v jejich významu, v jejich interpretaci. Celé roky jsem očekával příchod muže, který se pokusí mě zničit; ale jestli to bude infiltrací do mé organizace - jako by to udělal tenhle Rus - nebo přímočařejšími prostředky... kdo ví? Na druhé straně, v poslední době se dějí divné věci a byl bych blázen, kdybych si nedokázal všimnout jejich očividných propojení."

„Divné věci?" zamračil se Garzia. „Jako například ten problém s Jakeem Cutterem?"

„Cutter je jedna z nich," přikývl Castellano. „Vždyť zdánlivě ,obyčejný' člověk dokázal úplně sám odstranit tři z mých nejlepších mužů a udělal to velmi nápaditě. Zjevně nebude zas tak obyčejný! Je to zašmodrchané klubko, Garzio, a je těžké ho rozmotat. Například, jak je možné, že Cutter už není v Evropě jedním z nejhledanějších mužů? Naše kontakty v Surete a Interpolu jsou zmatené stejně jako my. Bylo mi řečeno, že přišel příkaz shora, z nejvyšších míst, do kterých jsme zatím ještě nepronikli, že Cutterovo zatčení není považováno za důležité! Už jej nehledají... ale kdo nebo co ho z toho vyvlékl, hm?"

Castellano začal přecházet sem a tam po místnosti; naklonil se dopředu, jako by téměř ztrácel rovnováhu v tom svém agresivním, houpavém kudlančím postoji, na který už si jeho první pobočník dávno zvykl.

Ale za malou chvíli, když Garzia pořád mlčel, pokračoval: „Ne, Jake Cutter není v žádném případě jenom ,obyčejný' člověk a jeho vměšování do mých záležitostí je mnohem hlubší než jen obyčejná pomsta. Dokonce by to mohl být ten, na kterého jsem čekal, koho jsem viděl ve svých snech. A nejhorší na tom je, že už jsem ho jednou měl tam, kde jsem ho mít chtěl! Tenkrát jsem si ale myslel, že se zajímá jenom o tu holku, Natašu. Kdybych jen tušil skutečný stav věcí - že ona byla pouhý nástroj, prostředek, který měl posloužit k tomu, aby se dostal ke mně, a že to já jsem byl ve skutečnosti středem jeho... jeho čeho? Jeho vyšetřování? - pak si můžeš být jist, že už bych si byl dávno zašpinil ruce!"

Jak tak Castellano chodil sem a tam a mluvil, jeho zklamání postupně narůstalo. Hlas se mu změnil v hluboký, dunící hřmot; jeho šarlatové oči se poulily v sinale šedém obličeji zkřiveném nenávistí a rty se mu stáhly a odhalily bílé dravčí zuby. A v sluji jeho úst se svíjel rozdvojený jazyk. Garzia tyto přeměny znal, ale málokdy se projevovaly tak výrazně.

„Áááno!" pokračoval Castellano. „S jakou chutí bych ho mučil, dokud by všechna jeho tajemství nebyla moje! Pak, místo abych to přenechal těm čtyřem hlupákům, osobně bych se postaral, aby mě Jake Cutter víckrát neobtěžoval!"

„Luigi," řekl Garzia, když se jeho pán odmlčel a třásl se vzteky uprostřed pokoje, ,já si vůbec nejsem jist, jestli rozumím tomu, co říkáš. Tvoje síla, tvoje úvahy - to všechno jde mimo mě."

„Ne, samozřejmě že to nevidíš," řekl Castellano. „Protože já jsem, co jsem, zatímco ty jsi to, co jsem z tebe udělal já. Ale já si pamatuji věci, Garzio! Spojuji si věci a sčítám je jako čísla, až je výsledek všech těch částí zřejmý. A pokud výsledek nedají... pak si dělám starosti. Některé věci jdou mnohem hlouběji, než je vidět na povrchu. Vracejí se zpět do minulosti, až k mé matce, a pak znovu do přítomnosti... ale za ně už nedokážu dohlédnout. A to je zvláštní a znepokojující samo o sobě: že už ve svých snech nevídám..." Podíval se na Garziu pronikavým pohledem, ale ten mohl jen pokrčit rameny.

„Pak dovol, abych se ti to pokusil vysvětlit," pokračoval Castellano. A po chvíli: „V posledních dnech Le Manse Madonie, než se zbortila do zálivu a vzala s sebou i bratry Francezciovy, měla na mě moje matka více času. To znamená, že jsem ji mohl vídávat častěji, ale vždy tajně. Neboť přísahala, že pokud by její vládcové někdy zjistili, kdo jsem, kdyby se dozvěděli, že jeden z nich počal dítě se zneužívanou služkou, pak by ji jistě zabili - a mě také!

A tak, dokonce i když jsem sám začínal nabírat sílu, držel jsem se pečlivě stranou. To nebylo jednoduché, protože oni byli rádci všech hlavních mafiánských bossů. Jistě si pamatuješ, Garzio, jak jsem se v těch raných dobách zřídkakdy tlačil do popředí? Tak teď znáš důvod. Věděl jsem, že varování mé matky bylo myšleno vážně. Věděl jsem, že pokud Francezciové zjistí, že mě zplodili, zabijí mě.

Anthony a Francesco ji využívali. Teď už ne sexuálně, ne - protože stárla, zatímco oni byli pořád mladí - ale jako služku v Le Manse Madonie a také jako poslíčka a špiona. Když byla v terénu, aby pracovala pro Francezciovy v Bagherii nebo Palermu, spojila se se mnou a já už jsem našel způsob, jak se s ní setkat.

Ale ty věci, které mi vyprávěla! Že Francezciové jsou stvůry a Anthony podvržené dítě, které pomalu nabývá svou podobu a formu! Že drželi svého vlastního otce v jámě někde v hladomorně a báli se konce svých dnů - který se blížil!

Znovu mi vyprávěla o velkých pokladech v jeskyních pod Le Manse Madonie, dala mi dokumenty, které schovávala celé ty roky - záznamy o jejím vězení a o mém narození - a pověděla mi o dědictví: že jsem jediný ,legitimní' dědic majetku Francezciů.

A proč všechno tohle dělala? Protože ta Věc v jámě pod Le Manse Madonie předpověděla konec bratrů Francezciových; a také proto, že se bála, že Anthonyho šílenství bude znamenat také její konec. Ne že by se bála smrti, to vůbec ne - naopak. Poté co viděla to, co viděla v letech své služby, když věděla to, co věděla o hrůzách, které se skrývají v Le Manse Madonie a v jejím podzemí, smrt pro ni byla vyhlídkou, kterou vítala.

A teď přemýšlej, Garzio. Můj vlastní děd - obludná Věc takových rozměrů, že ji drželi v jámě - předpověděl pád svých synů, bratrů Francezciových. Předpověděl, ano! Takže teď je ti jistě jasné, kde moje věštění ze snů má svůj původ! Tyhle věci spolu souvisí, víš?

Ale abych pokračoval...

Krátce před koncem, před pádem Le Manse Madonie, mi má matka prozradila, že se Francezciové bojí nějakého muže. Opakuji: oni se báli muže, Garzio! Jediného člověka. Vstoupil do jejich sklepení, aby je oloupil; podle mé matky to bylo nemožné, ale přesto se to stalo. Muž, který přišel a odešel jako duch - pohyboval se skrze kamenné stěny a kovové dveře, jako by to byla voda nebo jako by vůbec nebyly z pevného materiálu - přesto však to byl člověk z masa a kostí, stejně jako jsme z masa a kostí my. Francezciové byli upíři, Garzio, jako my dva, přesto se báli jediného ,obyčejného' člověka.

Měl jméno; měl dvě jména! Jedno bylo Harry Keogh a druhé Alec Kyle. Takže možná existovali dva lidé, kteří přicházeli a odcházeli jako duchové. Bratři ho vystopovali – nebo je - a zjistili, že je nebo jsou členem organizace nazývané pobočka E.

Ach! Ty ses polekal!" Castellano ukázal tenkým, rozechvělým prstem na svého prvního pobočníka. „Už začínáš chápat, jak to do sebe najednou všechno zapadá. Ach ano, Garzio: pobočka E - stejná organizace, o níž mluvil Lefranc teprve před několika málo hodinami: organizace, která nyní poskytuje Jakeu Cutterovi ochranu. Takže je zcela zjevně agentem této pobočky E.

A pokud o tom ještě stále pochybuješ, mám pro tebe další důkaz.

Už jsem se zmínil, jak mé věštění ze snů přestalo fungovat, jak už nedokážu vidět budoucnost ve snech; dokonce ani náznak, pouhý záblesk. Můj poslední sen toho druhu mne navštívil už před více než měsícem. Opakuje se už tři roky, přesto ještě nikdy nebyl tak jasný.

V tom snu jsem viděl dvě tváře a stín. Muže, ženu a stín. Ten muž byl pohledný, ta žena krásná, ale ten stín... byl jiný. Ale jako ty a já, Garzio, to všichni byli upíři. Byli to velice mocní upíři a byli tady!

Ten pohledný: toho jsem viděl zřetelně. Přebýval na vysokém místě zvaném Xanadu, ano, jako Kublajchán. Když jsem se probudil, ověřil jsem si to a Xanadu skutečně existuje - nebo spíše existovalo!"

„To zábavní středisko s kasinem v Austrálii," přikývl Garzia. „Kam jsi poslal Alfonsa Lefranka."

„Měl jsem k tomu dva důvody," vysvětloval Castellano. „Kromě mne je Lefranc poslední, kdo se zatím vyhýbá pomstě Jakea Cuttera. Proto jsem za prvé použil Lefranka jako návnadu - stejně jako jsem předtím použil Frankieho Reggia- abych zjistil, jestli odláká Cutterovu pozornost ode mě. A za druhé: očekával jsem, že získám nějaké další informace o tom upířím majiteli Xanadu. Ale musím připustit, že tou poslední věcí, které jsem se v té době obával, bylo, že Cutter, nebo spíše pobočka E, pro kterou pracuje, se zajímá nejen o mě, ale o všechny takové, jako jsem já!"

„A obával ses právem," poznamenal Garzia. „Oni zničili Xanadu!"

„Ano," přikývl Castellano. „A pokud vím, tak s ním i toho velice pohledného upíra - stejně jako před nějakými třiceti lety zničili Le Manse Madonie! Neboť tohle oni dělají, Garzio: zabíjejí takové, jako jsi ty nebo já, a ničí veškerou naši práci!"

„A Cutter?"

„Je agentem z dlouhé řádky agentů se zvláštními schopnostmi. Jinak se to nedá vysvětlit. Harry Keogh, Alec Kyle, Jake Cutter. Není to tedy jeden člověk, protože jak jsem mohl vidět na vlastní oči, tenhle Cutter je ještě velmi... on je velmi...." Castellano se odmlčel, strnul jako kudlanka nábožná těsně před útokem. Ale neměl na co zaútočit. Zatím ještě ne.

„Je velmi—?" zeptal se Garzia se zamračeným obličejem.

„Mladý," dořekl Castellano nakonec. „Keogh, Kyle a Cutter..." Pak udeřil pěstí do dlaně: „Cože? Myslíš si, že je to možné, Garzio?"

Jeho pobočník spráskl ohromeně ruce.

„Znáš to pořekadlo - o tom, že použiješ jednoho zloděje, abys chytil druhého?"

A Garzia zalapal po dechu. „Ty si myslíš, že používají upíra... aby vystopoval upíry?"

„To by vysvětlovalo velice mnoho věcí," přikývl Castellano. „Nějakým způsobem kontrolují jednoho z našeho druhu a používají ho jako ochočeného policejního psa. Keogh, Kyle, Cutter - ve skutečnosti můžou být jedna a táž osoba. Nestárnou, stejně jako my. Tiší a tajemní, jako ty nebo já. Ha! A ovšemže ten Keogh a Kyle - a teď taky Jake Cutter - přichází a odchází jako duch! My také přicházíme a odcházíme, kdy se nám zachce."

„Ale ty jsi říkal, že Jake Cutter je pouhý člověk." Garzia rozhodil rukama. „A viděl jsi ho!"

„Viděl?" Castellano se na okamžik zamračil a pak pomalu pokračoval: „Ano, viděl jsem ho - měl jsem ho ve své moci - muže, který se neodvážil prozradit svou pravou povahu před někým se stejnou povahou, který by věděl, jak se s ním vypořádat! Ta jeho povaha byla povaha upíra, Garzio; on přežil tu ubohou ,nehodu', kterou zpackali ti čtyři idioti, unikl z auta a vrátil se, aby zabil tři z nich. Ba co víc, utekl z vězení v Turínu, kde měl být podle mého velmi spolehlivého kontaktu nakrmen dávkou olova, která by stačila na pokrytí střechy kostela! Teď mi pověz, kdo kromě skutečného upíra by dokázal něco takového?

A pokud jde o tu jeho pomstu: není pochyb o tom, že Lefranc je další na řadě... a pak já! Jenomže to se nestane.

Kdo je připraven, nebude zaskočen, Garzio, a my si na něho počkáme. Nejdříve přijde Jake Cutter a pak ta pobočka E. Takže oni chtějí vědět, kde sídlím, co? A ten Georgij Grusev, poslaný ruským premiérem byl jejich čmuchacím psem? Vidíš, jak staří nepřátelé spojili své síly a vytvořili proti mně ligu? Je zřejmé, že teď už vědí, kde mě hledat. A pokud proti mně chtějí použít Cuttera, budiž. Rozhodně mu přes Moskvu pošlu pozvánku: uši toho Gruseva, jeho oči a všechny jeho prsty. Budou mít samozřejmě jeho otisky, takže jim bude jeho osud jasný..."

Po chvíli, když bylo z Castellanova mlčení patrné, že skončil, Garzia prohlásil: „Takže náš úkryt - a stejně tak i kdo jsme - to vše je prozrazeno. Vědí, kde nás najdou a co jsme, a nebudou nás šetřit, Luigi. Obchodování s drogami je jedna věc, ale to, co jsme... to je něco jiného. Myslíš, že je to začátek konce?"

Castellano sebou trhl, obrátil svůj upřený pohled na Garziu a usmál se obludným úsměvem. „I přes to, co jsem udělal s tebou," řekl „jsem si svoje jedy v sobě uchoval. Ale pokud tohle má být válka, potřebujeme vojáky. Ne tyhle prostoduché kriminálníky, ty takzvané vojáky, kterými jsme se obklopili, ale upíry, jejichž touha po životě je stejně silná jako ta naše."

„Nastal tedy čas začít verbovat," přikývl Garzia.

„Kolik mužů je v zahradách?" zeptal se Castellano.

„Deset," odpověděl mu Garzia.

„Pak začneme s nimi. Nejdříve jen malé jádro, ale za den dva rychle se rozvíjející bázi. A pokud jde o anonymitu, která má být ,synonymem dlouhověkosti' - já říkám, k čertu s ní! Proklínám anonymitu! Protože si myslím, že v dohledné době budeme muset za naši dlouhověkost bojovat, Garzio!"

Pohled jeho prvního pobočníka sjel od klenutého vchodu k vedlejší místnosti, ze které se znovu ozvalo slabé zasténání. Olízl si rty v očekávání a řekl: „Luigi, bude to tak, jak jsi řekl, samozřejmě. Ale nejdříve, ještě před tím, je tady jedna věc, o kterou bychom se měli postarat."

„Ano, to bychom měli," souhlasil Castellano a naklonil se tím svým divným způsobem daným směrem. „Protože jestli je krev životem, pak jsme se příliš dlouho drželi na uzdě. Nastal čas se opevnit a nabrat síly. Pojď..."

Vešli do místnosti, jedné z mnoha v hlubokém labyrintu sklepení pod Castellanovou pevností, a na chvíli se zastavili u stolu, na kterém leželo tělo Georgije Gruseva. „Rus, to ano," poznamenal Castellano, „ale určitě ne gentleman."

„Nebo pokud byl," zamumlal Garzia, „teď už by to nikdo neřekl."

Jejich nahá oběť byla připoutána ke stolu za ruce a nohy. Byl to podsaditý muž, na jeho bledém těle byly vidět četné modřiny na žebrech, kolenou, kotnících a zápěstích. Z prstů na rukou a nohou mu zbyly jen zkrvavené pahýly, protože mu byly vytrhány nehty, a stále ještě krvácel z uší, i když ne mnoho. Hrudní koš měl vyboulený a trčela mu z něj zlomená žebra.

„Jeho dech je nepravidelný," konstatoval Garzia.

„Ale pulz má stále silný," dodal Castellano. „A na ničem jiném nezáleží."

Rychle se svlékli a uvolnili mu pouta. Pak Rusovi svázali nohy a připevnili ho na řetěz, který visel na kladce ze stropu. A bez dalšího prodlení jej vytáhli ke stropu tak, až Grusevovo tělo viselo - hlavou dolů a jeho ruce se klátily - a jeho hlava byla asi dva metry nad podlahou. Pak Castellano odsunul stůl na stranu, Garzia si stoupl na židli a podřezal ruskému špionovi hrdlo od ucha k uchu nožem ostrým jako žiletka.

Pak, jakmile se spustil teplý rudý vodopád, Garzia roztočil tělo na řetězu, slezl ze židle, odkopl ji a připojil se ke svému strašlivému, děsivému pánovi Castellanovi, který tam stál nahý s otevřenými ústy a rudě planoucíma očima, vytřeštěnýma v odporné extázi, zatímco jeho bledá kůže byla zmáčena tím stále ještě živým točícím se zdrojem upířího života.

Ale nyní u těch netvorů nastala další změna - jakýsi druh metamorfózy - dokořán nezela jen ústa Castellana a Garzii, ale také veškeré póry jejich těl a jejich obličeje se změnily ve sklípkovité, plástvovité houby!

Takhle dokázali lépe vstřebat tu proudící životní esenci údajného ruského gentlemana...

Část třetí

Setkání a konfrontace

XIII

Na území nepřítele

V sobotu ráno, asi 10.30 místního času se Liz Merricková, Lardis Lidesci a Ian Goodly nalodili v Keramoti na trajekt ruské výroby, Krassos.

Z nižší ze dvou vyhlídkových palub pozorovali možná sto pasažérů, kteří sem přišli pěšky, pak dva německé autobusy s turisty a několik velkých řeckých plochých nákladních aut; ale v takhle pozdní sezonu nebyly ani nákladní prostory ani prostory pro pasažéry zcela zaplněny. A navzdory obloze bez mráčku (nebo možná právě proto, v tomhle dlouhém létě El Nina), tu byly jen jedno nebo dvě soukromá auta zaparkovaná uprostřed mezi nákladními automobily a autobusy. Žádné z nich však nemělo cizí poznávací značku, která by prozrazovala, že je to auto turistů. Proslulé středomořské slunce už dávno nebylo požehnáním, ale kletbou a s teplotou šplhající někde ke třiceti stupňům a výše ho měl skoro každý víc než dost. I pasažéři lodi se těšili, až se nadechnou čerstvého oceánského vzduchu.

Několik minut poté, co se nalodili poslední lidé a automobily, byla zvednuta zadní nájezdová plošina, motory lodi se zapnuly a ta vycouvala doprostřed zálivu. Tam se povážlivě roztřásla, jak ji kormidlo pomalu otočilo, loď nabrala rychlost a zamířila na otevřené moře. Za překvapivě krátkou dobu se Keramoti zmenšilo do velikosti hračky proti horizontu zelených a žlutých úpatí a nachových hor a za stejně krátkou dobu se samotná pevnina ztenčila v tenký klín plovoucí na modrém horizontu Egejského moře s mlžně šedými hřebeny hor, které by stejně dobře mohly být i mraky.

Pasažéři byli hlavně Řekové a Liz, která jako dítě často jezdívala se svými rodiči na prázdniny právě na řecké ostrovy, se zdáli velice typickými dokonce skoro stereotypními - zástupci národa, jak je znala.

Bezzubá řecká babička v černých šatech a černém šátku vlekoucí otlučený kufr a igelitovou taškou plnou cípalů, nekonečně si stěžující na horko a na fakt, že její ubohé ryby budou určitě ,zamřelé' než dorazí do Krassu. A další (která by mohla být její sestrou) se dvěma živými kuřaty dotčeně kdákajícími při každém náklonu lodi ve své proutěné kleci. A jiná, obklopená svými malými vnoučaty, dívenkami dvojčaty a jejich neposlušným, hyperaktivním bratrem, který trval na tom, že musí šplhat na spodní příčku zábradlí a snažit se dosáhnout co nejvýše, aby mohl kousky chleba krmit křičící racky, kteří doprovázeli loď. Brzy ho však okřikl nevrlý námořník a chlapec se bouchl do brady, jak se snažil rychle seskočit dolů, a s křikem se vrhl své babičce na klín.

Pak tu byli turisté: hlavně Němci z autobusů, které parkovaly v nákladním prostoru, ale také několik Britů a zástupců dalších národností. To byli rekreanti cestující na vlastní pěst, kteří věděli, že nebudou mít s hledáním ubytování na vyprahlém řeckém ostrově mimo sezonu žádné problémy.

„Šílení psi a Angličané..." poznamenal Goodly, který ze stínu pozoroval, jak se mladé anglické páry procházejí na nechráněné palubě v šortkách a rozhalených košilích nebo úplně bez triček. „Budou spálení, ještě než vůbec zahlédnou nějakou pláž."

Liz přikývla. „Syrovátky z Anglie," řekla a vzpomněla si, jak jí a dalším členům pobočky E říkali jejich přátelé ze zvláštních jednotek v Austrálii, když tam poprvé přijeli. „Díky Bohu za ten bronz pochytaný v Austrálii. Alespoň já se nespálím!"

„Na tvém místě bych si tím nebyl tak jist," varoval ji jasnovidec. „Venku v takovém horku... dokonce ani ve stínu si nemůžeš být jistá. Odráží se to od písku, kovu a dokonce i kamenů."

„Co se odráží?" zeptal se Lardis.

„Sluneční paprsky," odpověděl Goodly. „Naštěstí se zdám být proti nim imunní. Jen tak se neopálím, a navíc jsem se vždycky raději držel ve stínu."

„Já," zastínil si oči Lardis, „jsem si nikdy nedokázal představit, že by se nějaké slunce mohlo vyšplhat tak vysoko nebo dokázalo takhle pálit. Není divu, že moji předkové říkali tomuto světu Pekelné kraje! Na Sluneční straně bývá teplo - ale nikdy ne moc. A nebývá tam ani příliš chladno."

„Nikdy jsem o vaší zemi ve spisech pobočky nečetla," řekla Liz. „Chtěla bych se tam někdy podívat."

„Ne, to bys nechtěla," řekli jí Lardis a Goodly skoro jednohlasně. A starý Lidesci k tomu dodal: „Alespoň ne teď." Pak si povzdechl a odvrátil se.

Jasnovidec věděl, co jej znepokojuje, a řekl mu: „Nathan?"

„Nathan, ano," odpověděl Lardis. „Nathan a všichni, které jsem tam zanechal, aby za mě bojovali v mé bitvě. A pokud je všechno v pořádku, měl se nám ozvat - měl se ozvat on sám osobně - už dávno. Ten kluk, Nanin syn, se sem může dostat tak jednoduše, jako když sem ze Sluneční strany přinesl mě a Lisu. Protože on se dokáže pohybovat jako... jako samotný Harry Pekelník! Stejně jako nekroskop, kterým byl Harry a kterým se může stát i Jake Cutter! Mohl by to dokázat, ano, a udělá to, určitě... pokud bude všechno v pořádku." Lardis pokrčil rameny, znovu si povzdechl a pak se rozmrzele odmlčel.

„Tři roky," dal mu za pravdu jasnovidec. „To je velmi dlouhá doba, ano. Ale když se na to dívám z té lepší stránky - no, pokud tedy nějaká lepší stránka je - i když nemáme od Nathana žádné zprávy, nemáme nic od nikoho nebo ničeho jiného. Brány na Hvězdné straně jsou nyní otevřeny, to je pravda, ale od té strašné noci, kdy byl zničen útulek, skrze ně nic neprošlo. Brána v Rumunsku je natrvalo blokována tisíci tunami skály a navzdory tomu, že premiér Gustav Turchin nemá kontrolu nad Bránou v Perchorsku, vypadá to, že je docela dobře informován. Takže... možná se strachuješ zbytečně."

Všichni tři seděli společně na lavičce ve stínu horní paluby na zádi lodi a dívali se na brázdu za ní. Liz seděla uprostřed s Lardisem po levé ruce. Za sebou měli otevřené dveře paluby, které vedly do ,společenského salonu', velké vnitřní odpočinkové místnosti s barem, kde si pasažéři mohli objednat nealkoholické nápoje, čaj, kávu a sušenky. Stín a takzvaná klimatizace (dva stropní větráky, které se otáčely až příliš pomalu) přilákaly mnohé z pasažérů dovnitř. Občas však nějaký Řek nebo příslušník jiné národnosti vyšel ven, aby si zapálil cigaretu.

Jeden takový kuřák, zralý, elegantně oblečený muž s rukou v závěsné pásce, se vynořil před několika málo minutami. Stál se svou cigaretou u nedalekého zábradlí a na první pohled vypadal, že se moc nezajímá o trojici na lavičce. Ale když uslyšel útržky jejich konverzace - která by mohla jakémukoliv nezasvěcenému člověku připadat nesmyslná - pomalu se k nim přiblížil, až si Liz a jasnovidec najednou uvědomili jeho přítomnost... způsob, jakým se na ně díval, jako by byl fascinován.

Lizina reakce byla instinktivní: otevřela své telepatické kanály a prohlédla si mysl zvědavého cizince. Byla dobrá v ,přijímání', ale odesílání se u ní ještě dost nerozvinulo; s výjimkou Jakea Cuttera neměla velké úspěchy. A také měla na zřeteli varování Bena Traska, aby držela svou telepatii pevně na uzdě. Tady, na území nepřítele, na sebe nechtěla na svou přítomnost zbytečně upozorňovat - a obzvláště ne Malinariho Myšlenkáře! Nyní si však prohlížela cizincův obličej a zkoumala myšlenky za jeho pronikavým pohledem.

Cože? (běželo mu hlavou a přitom mu spadla spodní čelist.) Slyším správně? Brány, Perchorsk? Nekroskop a Harry? Ten Harry? Harry Keogh? Tihle lidé musí být z pobočky E!

Liz se zhluboka nadechla; loktem prudce strčila jasnovidce do žeber a její ruka přitom zajela do kabelky, aby se chopila své upravené pistole Baby Browning. „On nás zná!" zalapala po dechu.

Ale Manolis Papastamos byl o zlomek vteřiny rychlejší. „Ano, já vás znám," řekl podsaditý řecký policista, přistoupil k nim a levou ruku, kterou měl v pásce, vzal Lizu za bradu. „My jsme se ještě nesetkali - a varuji vás, abyste byla velice opatrná a nesahala tou rukou do své kabelky a nedělala to - ale ano, já vás znám, zcela určitě. Vy jste lidé Bena Traska, pobočka E!"

Všichni se na něho podívali - uviděli modravě kovové ústí ošklivě vypadajícího malého armádního automatu vyčnívajícího z rukávu Manolisovy ruky v pásce - a Liz ztuhla se zbraní jen napůl vytaženou z kabelky. Goodly vyskočil a chystal se postavit Papastamovi a starý Lidesci jen překvapeně zíral a vrávoravě se snažil vstát. Ale ten řecký policista nebyl sám.

Dva z mužů, kteří s ním byli v Kavale, se vynořili ze salonku, aby se připojili k šéfově kuřácké pauze na otevřené palubě. Sotva pochopili, co se děje, okamžitě přiskočili k lavičce a jeden z nich vytáhl zbraň. Manolis pochopil, že z milého setkání se rychle stává konfliktní situace, a proto zvedl pravou ruku a křikl: „Nestřílejte!" A pak se obrátil k Liz.

„Mladá dámo, já jsem Papastamos. Ben Trask vám o mně možná už vyprávěl. V tomto případě byste měli vědět, že jsem přítel. Prosím, nestřílejte na mě ani nedělejte nic, co by mě nutilo střílet po vás!" A pak, poté, co počkal několik vteřin, až jí jeho slova dojdou: „Vy musíte být, ehm, Liz?"

Liz, stále na pochybách, co se to vlastně děje, pomalu přikývla. Ale v Papastamově mysli nebyla žádná hrozba, a tak se uvolnila, vydechla a vytáhla ruku z kabelky. Manolis se široce usmál a odtáhl svou levou ruku v šátku i se zbraní. „Výborně," řekl. „Takhle je to mnohem lepší, nemyslíte?" Pak dal pokyn svému podřízenému, aby také schoval zbraň, rozhlédl se po palubě, aby se ujistil, že nikdo neviděl ten krátký výbuch netypické aktivity, a nakonec se obrátil k vyhublému jasnovidci.

„Vy budete... hm, Ian Goodly?" A když oslovený přikývl, pokračoval: „Ano, teď už to vím. Benův podpůrný tým. To je vážně náhoda, že se setkáváme takhle." Podíval se na Lardise. „A vy?"

„Tohle je Lardis Lidesci," představil ho Goodly, když starý muž konečně vstal.

„Lardis?" zamračil se Manolis. „Lidesci? Snad Rumun? Myslím, že o vás se Ben nezmínil."

„To je možné," zabručel Lardis. „Já jsem tu nikdo."

„To není pravda," zakroutil hlavou jasnovidec. „Lardis je někdo. A není to Rumun."

„Ach!" Manolis se znovu podíval na Lardise. „Vy lidi z pobočky E jste záhadní! Máte jisté schopnosti, že?"

Lardis pokrčil rameny. „Schopnosti? Já ne, ne tak docela. V žilách mi koluje krev proroků, pokud máte na mysli tohle - nemluvě o revmatismu-- ale zato mám znalosti."

A Liz dodala: „Lardisova přítomnost tady je... je, dá se říct, tajná. Pokud by vám o něm chtěl Ben Trask povědět, jsem si jistá, že by to udělal."

„Vy mi ještě nevěříte," přikývl chápavě Manolis a křečovitě se usmál. „Nevyčítám vám to. Já také nikomu nevěřím! A tam, kam jedeme, byste taky neměli nikomu věřit."

Liz se na něho podívala - podívala se mu přímo do očí - a prohlásila: „Myslím, že alespoň vám věřit můžeme, inspektore Manolisi Papastame. Momentálně pracujete v Aténách, kde vedete protidrogovou skupinu. Jste expert na řecké ostrovy a už jste s pobočkou E pracoval. Hodně jste pro nás udělal a já vím, že si vás Ben Trask a David Chung velice považují - což je výborné, ale..." A tu se Liz zarazila a zamračila. „Ale... vy jste se téhle akce přece neměl účastnit." Pak se přestala mračit, pozvedla znalecky obočí a řekla: „Vy jste sem přišel bez pozvání, že ano?"

„Ach!" povzdechl si Manolis a čelist mu znovu spadla. „Já vím, co teď děláte! Totéž, co dělala ubohá Zek nebo Trevor Jordán. Oni taky byli—"

„Telepati, ano," přerušila ho Liz. „Ale nesnažte se změnit téma. Byl jste požádán, abyste se do toho nemíchal, inspektore. Nemáte tu co dělat. Když jsem vás nazvala nezvaným hostem, bylo to proto, že jsem to viděla ve vaší mysli: přemýšlel jste, jak Benu Traskovi vysvětlíte to, že jste tady."

Manolis přivřel oči a kousl se do rtu a po chvíli řekl: „No, možná. Ale tohle je Řecko a já jsem Řek. A stejně, moji muži a já vám budeme užiteční. Máme v rukávu pár trumfů. Ale prosím, říkejte mi Manolisi." Znovu se obrátil na Goodlyho.

„Takže, Lardis má znalosti... zná způsoby nepřítele a Liz čte myšlenky. Ale co vy?"

„Já čtu budoucnost - někdy," odpověděl jasnovidec. A pak, když Manolis sáhl do své vnitřní kapsy, dodal: „Například odmítnu drink, který se mi chystáte nabídnout. Pokud už si něco dám, upřednostňuji skotskou, nikoliv brandy." A když Manolis vytáhl láhev, pokračoval: „Ale na druhé straně, Lardis ji jistě ocení." Jeho úsměv byl hřejivý a zvláštně kontrastoval s vyzáblým vzezřením a bledostí zaměstnance pohřební služby.

V Manolisově obličeji se objevil výraz respektu. Nevěřícně zakroutil hlavou, podíval se na láhev ve své ruce a prohlásil: „Fantastické!"

Liz letmo pohlédla na jasnovidce a řekla: „Takže jsme si ujasnili role?"

„Z dlouhodobého hlediska vidím v naší vzájemné spolupráci jen výhody, které z ní plynou," odpověděl Manolis.

„Já také!" souhlasil Lardis, otíraje si hřbetem ruky ústa po vydatném doušku z Manolisovy láhve. „Přesně jak jste říkal!" Pak se obrátil k Manolisovi: „Co je tohle?"

„Metaxa," dostalo se mu odpovědi. „Velice speciální brandy. Ale to vy určitě znáte?"

„Ve vašem světě je spousta věcí - no, mám na mysli vaši zemi - které ještě neznám," odpověděl Lardis. „Ale co se týče tohohle, jsem odhodlán to poznat blíže!"

„Ach, vy lidé z pobočky E!" povzdechl si Manolis a zavrtěl hlavou. „Vy jste vážně úžasní!" Pak se zamračil. „Ale... vy jste Benova podpůrná jednotka? Jenom tři lidé?"

„Prozatím ano," odpověděl Goodly. „Ben má v úmyslu vybudovat svůj tým postupně."

„Za předpokladu, že na to bude čas," řekl Manolis pochmurně. Na to mohl jasnovidec jen pokrčit rameny.

„Dobrá tedy," přikývl Manolis rozhodně. „Teď už je nás šest. A co se týče Bena: může se přít, jak chce, ale pravda je, že já jsem Řek a tady je Řecko a my nestojíme o žádné vrykoulaky na našich ostrovech!" Ukázal na dveře do salonku. „Pojďme dovnitř, dáme si ledový čaj a seznámíme se pořádně. Krassos je jen dvacet minut od nás; brzy budeme na území nepřítele."

A o dvacet minut později tam opravdu byli...

Krassos byl typickým přístavem řeckých ostrovů: jeho hluboké přístaviště tvořilo sto metrů dlouhé kotviště, před kterým se rozprostíral ošklivý betonový prostor samotného přístavu s úvaznými pacholaty, provazovými navijáky a hromadami těžkých lan; z hráze visely traktorové pneumatiky, které měly zachytit drtivou váhu lodí kolébajících se na olejnatých vlnách. A za různými přístavními můstky vedla široká, prašná služební komunikace, která byla současně hlavní tepnou města; a za ní krámky a taverny s ulicemi a uličkami vedoucími do stinného srdce samotného Krassu.

Když lidé z pobočky E a Manolisův kontingent vystupovali z lodi, všimli si oblaku dýmu stoupajícího nad východní částí města nějakých osm set metrů daleko. Jedna starožitná požární stříkačka se na východním konci přístavu snažila načerpat mořskou vodu, zatímco z nějakého neviditelného místa na témže konci - pravděpodobně v místě požáru - bylo zřetelně slyšet to pronikavé díí-dáá, díi-dáá kvílení dalšího hasičského vozu.

Těsně před vyloděním si Manolis vzal své ,maskování': falešný knír, který se v koutcích ohýbal dolů ke spodní čelisti a úplně měnil jeho vzhled. Modročerné strniště, které si nechával narůst od té ,nehody', skoro zakrývalo modřiny na jeho tváři. Byl na první pohled typický Řek a jeho rysy z něj nyní dělaly muže, který by se dal popsat jako ,tmavý pohledný typ', ne-li přímo snědý.

,Svou' skupinu odvedl kus stranou od přístavní hráze, pryč od všeho toho hemžení vystupujících pasažérů a vzrušeného dopravního ruchu.

„Kam máme namířeno?" zeptal se Goodlyho. „Kde se máme setkat s Benem Traskem?"

Jasnovidec - který se každé tři hodiny telefonicky spojoval s Londýnem - odpověděl: „Ben pro nás zamluvil ubytování na místě, kde se spolu s Chungem ubytoval on sám, ve Skále Astris. To je malá rybářská vesnička mezi—"

„Znám," přerušil ho Manolis a pak řekl jednomu ze svých mužů něco rychlopalnou řečtinou. Muž si šel promluvit s řidičem jednoho z německých výletních autobusů. „Andreas se pokusí nám domluvit svezení do Limari na východě ostrova," vysvětloval Manolis. „Mohou nás vysadit po cestě. Je to mnohem méně nápadné než taxi. Za minutu nebo dvě budeme vědět jistě, ale já myslím, že to bude OK. Andreas umí být... přesvědčivý. A zatím, vidíte ten kouř?" Zavrtěl ustaraně hlavou. „Jestli to znamená, co si myslím.

„A co si myslíte, že to je?" zeptala se ho Liz.

„To uvidíte cestou přes Krassos," zamumlal Manolis, stáhl se do sebe a mlčel, dokud se nevrátil Andreas.

Tomu se podařilo zajistit místa v autobusu, který byl stejně plný jen asi z poloviny. Když se němečtí turisté usadili na svých místech, mohli si Manolis a jeho skupina dát zavazadla do prostoru ve spodní části autobusu a nastoupit dovnitř. Vybrali si místa v prázdné zadní části.

Jakmile se dal autobus do pohybu, Manolis se vypravil dopředu, promluvit si s řidičem. Když se po chvíli zase vrátil, oznámil: „Bude to trvat asi hodinu, s několika přestávkami, než dojedeme do Skaly Astris. Zatím - hmm si máme ,vychutnat krajinu'. Pravda je, že na Krassu je mnoho krásných vesnic, zálivů a pláží. Tam, kde končí hory a začíná moře, je mnoho klikatých, nebezpečných silnic. Já bych to měl vědět. Později, když se podíváte na pravou stranu autobusu, bude to, jako když se vznášíme ve vzduchu! Samozřejmě až vyjdeme z města. Ale ještě předtím se podívejte tam."

Nalevo od hlavní silnice, na východ od města, chrlily hasičské vozy vodu na zčernalou hromadu suti, ze které se stále ještě kouřilo a která mohla být pozůstatkem malého hotelu. „Ano?" opáčil Goodly. „A na co se to vlastně díváme?"

„Já bych řekl, že někdo ničí důkazy," odpověděl Manolis zamračeně. „Byla to továrna na výrobu ledu pro hotely na ostrově a taky pro taverny a rybárny. Nechal jsem tam uložit tělo té ženy, co ji vyplavilo moře. Té, co měla v krku pijavici."

„Byla živá?" zeptala se Liz a její oči se rozšířily v morbidní fascinaci. „Viděl jste ji?"

„Viděl," přikývl Manolis a otřásl se. „Ale jestli byla živá? Ne, byla mrtvá - díky Bohu. Spálil jsem ji."

„A teď to někdo dělá znovu," poznamenal Goodly. „Ale nemyslím si, že to je Ben Trask. Ten by se spokojil se spalovací pecí."

S tím Manolis souhlasil. „Ne, to nemá nic společného s Traskem. Nebo alespoň doufám, že ne, protože pokud ano, znamená to, že už vědí, že je tady!"

„To si nemyslím," řekl jasnovidec. „Tohle je určitě Vavařina práce, ale ona se nesnaží zakrýt stopy kvůli Traskovi. Udělala to proto, že jste tady slídil vy, Manolisi - a protože ví, že jste stále naživu. Je to bezpečnostní opatření, nic víc. Ale je to určitě její práce - nebo její a vládce Nephrana Malinariho."

„Říkej jí jen Vavááára" zabručel Lardis to jméno. „Nikdy nebyla vládkyně, ona ne. Podle szganských legend starých půl tisíciletí Vavara tituly pohrdala, protože věděla, jak jsou zavádějící. Byla Vampýr a byla na to hrdá. Ale byla Vavááára! Na Sluneční straně byla stejně obávaná jako každý jiný vládce a báli se jí muži stejně jako ženy."

Manolis se na něj podíval a zamračil se. Letmým pohledem přejel jasnovidce a Liz a pak znovu upřel zrak na Lardise. „Co jste to říkal. Půl tisíciletí staré legendy? A Sluneční strana... ta Sluneční strana ve světě upírů? Tohle jste myslel, když jste říkal, že máte znalosti? Ale jestli ano, tak jak jste k nim přišel? Já tomu rozumím tak, že—"

„Manolisi," přerušil ho Goodly. „Pobočka E má svoje tajemství. Patří to k našemu způsobu, jak přežít. Všechno je založeno na minimu informací. Je to, jak řekla Liz: pokud Ben Trask chce, abyste určité věci věděl, určitě vám je řekne." A než se mohl Manolis znovu otázat: „A teď je tu pár věcí, které bych mu chtěl říct já..."

Krassos už nechali za sebou; výhled z autobusu se otevřel a odhalil jim dramatickou pobřežní krajinu a jiskřivou modř Egejského moře napravo, zalesněná úbočí, výběžky a strmá skalnatá úpatí nalevo. Jasnovidec vytáhl mobilní telefon, vysunul miniaturní sluchátko, připojené káblíkem, dal si jej do ucha a vytočil Traskovo číslo.

Trask to zvedl téměř okamžitě. „Ano?" Jeho starostlivý hlas byl zkreslován poruchami, obvyklým šumem znásobeným navíc o zpětnou vazbu zesilovače autobusu, ze kterého se ozývala občasná hlášení mladé německé delegátky.

„Dáma a její doprovod jsou na cestě," řekl jasnovidec.

„Výborně," ozval se hlas na druhém konci. „Kdy vás můžu očekávat?"

„Za méně než hodinu."

„Dobře. Je všechno v pořádku?"

Chvíli se ozývalo jen prskání a syčení, než mohl Goodly odpovědět: „Ano, ale... po cestě jsme se s někým spřátelili. Myslím, že ty a tvůj kolega je znáte. Už jste, no, byli jste spolu na prázdninách, tady ve Středomoří...''

Následovala dlouhá pauza a pak Traskovo zabručení: „A kolik jste vlastně těch přátel po cestě poznali?"

„Tři," odpověděl Goodly. „Vypadá to, že k nám velice přilnuli."

Další dlouhá pauza a další prskání statiky a nakonec: „Pak bych asi měl zajistit ubytování navíc. Ještě něco?"

„Museli jsme to vzít oklikou." Goodly volil slova opatrně. „Kvůli požáru ve městě. Zřejmě vyhořela nějaká chladírna. Ale když jsme jeli okolo, měli už požár pod kontrolou. Slyšel jsi o tom?"

„Bylo to v místní televizi," odpověděl Trask a snažil se, aby to znělo nenucené. „To a ještě další zajímavé věci. Je to zřejmě kvůli tomu strašnému horku."

„Ano," odpověděl jasnovidec. A s typicky britskou lhostejností dodal: „Vypadá to na pořádné vedro. Řekl bych, že se ještě oteplí."

Trask se nad tím na chvíli zamyslel a odpověděl: „Myslím, že raději počkáme a řekneme si všechny novinky, až sem dorazíte. A mimochodem, jak cestujete?"

„Ehm, v bratwurstovém speciálu?"

„Vím, kde staví," řekl Trask. „Můžu vás tam vyzvednout. Nemám to srdce nechat vás čekat na poledním slunci a trápit se vedrem. Pokusíme se vás odtamtud dostat co nejdříve."

„Skvělý nápad," odpověděl jasnovidec a pak dodal: „Takže se uvidíme později." A zavěsil...

Hlavní obchvat kolem Krassu měl přibližně tvar kruhu. Vozy projíždějící západně se vlekly zadní částí města, pak zabočily na jih a nakonec na západ, na příjezdovou komunikaci přístavu, kolem kterého se posouvaly, dokud nevyjely z města. Tak se stalo, že když skupina z pobočky E spolu s Manolisem Papastamem a jeho muži opustili v autobuse mířícím do Limari nábřeží, nevšimli si černé limuzíny, která se mihla podél promenády za nimi a zastavila na parkovišti západně od přístavní zdi. A co bylo ještě důležitější, dvě jeptišky ve Vavařině limuzíně si nevšimly jich.

Kdyby se však jejich cesty zkřížily, Manolis by si jich určitě všiml. Protože ta limuzína byla vůz, který si bude pamatovat až do konce svého života.

Jeptišky se opozdily jen o několik minut, ale to stačilo. Zdržela je menší nehoda, která zablokovala kruhový objezd na severu města, a toto zdržení způsobilo, že zmeškaly příjezd lodi Krassos. V průběhu odpoledne a večera ale měly z pevniny dorazit ještě tři lodě a jeptišky měly své instrukce: nenápadně hlídkovat poblíž přístavu, monitorovat příjezdy všech divných nebo podezřele vypadajících cizinců a pravidelně se hlásit Vavaře do kláštera na východ od Skaly Astris. Přestože jejich ,matka představená' před Malinarim jeho varování zlehčovala, nebyla tak pošetilá, aby je ignorovala úplně.

A tak dvě jeptišky, ukryté před sluncem ve stínu baldachýnu jedné z taveren přímo naproti přístavu, bledé a tiché ve svých řeholních rouchách s tvářemi zahalenými a s očima skrytýma za tmavými slunečními brýlemi, neměly co by hlásily...

Těsně před jednou hodinou odpoledne místního času dorazil Trask na hlavní silnici vedoucí skrze Skalu Astris, aby se tu setkal se svou posilou. Zatímco jim pomáhal se zavazadly a vedl je úzkou, stinnou uličkou směrem k bráně z tepaného železa, která vedla do velké a příjemné zahrady plné rozkvetlých ibišků, granátových jablek a fíkovníků, neměli čas na víc než letmé pozdravy.

Na bráně byl nápis hrdě hlásající Christos Studios, přičemž dotyčnými studiemi byly chatky se střechami z vlnitého plechu uspořádané zhruba do kruhu, ukryté mezi stromy, každá s vlastní cestičkou a terasou. Až marnotratné použití lakovaného dřeva středomořské borovice ostře kontrastující s nedávno nabílenými zdmi a modře natřenými okenicemi a výplněmi dveří propůjčovalo chatkám velice etnický, příjemný vzhled a na jih od zahrad se táhla nízká zídka, která společně s mořem tvořila druhý horizont.

Za zdí, nad prázdným vchodem do baru se střechou z bambusu a rafie, byl vývěsní štít s nápisem VRAK. To jméno sedělo baru dokonale, neboť budilo dojem, že byl na mořské pobřeží opravdu vyvržen. Zevnitř se ozýval smirkový hlas Louise Armstronga z prastaré vinylové desky v písni ,We Have All the Time in the World', podbarvený přeskakováním a škrábanci od desetitisíců přehrávek.

„Tohle místo je dokonalé," zajásala Liz, když ji Trask uvedl ke dveřím její chatky. A pak, po zralém uvážení: „Tedy, bylo by, kdybychom tu byli na dovolené. Slunce, písek a moře. Naprosto dokonalé." A vešla dovnitř, aby si vybalila.

Když ale Trask odvedl Goodlyho a Lardise k dalším dveřím, mimo Lizin doslech, jasnovidec se na něho podíval a poznamenal: „Slunce, písek a moře: sun, sand and sea, že? Tři ,S'. Ale to nejdůležitější S vynechala."

„Jaké?" zeptal se ho Trask.

„Smrtelný křik," řekl Goodly s odměřeným přikývnutím. „Protože si myslím, že toho tu bude spousta."

„Viděl jsi to?" Trask ho uchopil za loket.

„Víceméně," odpověděl jasnovidec. „Ve svých snech, minulou noc, když jsme byli ubytovaní v hotelu v Keramoti. Samozřejmě je možné, že to byly pouhé sny - což by za těchto okolností bylo docela přirozené - ale kvůli Liz jsem si to nechal pro sebe."

„Nejdříve se ubytujte a vybalte si," rozhodl Trask. „Pak si o tom promluvíme. Dáme si sraz, řekněme za patnáct minut? Ve Vraku?"

„Dobře," souhlasil Goodly. A pak si společně s Lardisem odnesl kufry do chatky.

Pak byla řada na Manolisi Papastamovi. On a jeho muži měli o něco větší chatku, byli ubytovaní společně. Hodili si zavazadla dovnitř a skoro si ji ani neprohlédli. A Trask znovu zopakoval: „Máte patnáct minut na vybalení věcí a ubytování a pak se společně sejdeme na poradě ve Vraku."

Ale v tónu jeho hlasu zazněla nelibost, a když se otočil a chtěl odejít, Manolis jej uchopil za paži. „Příteli," začal řecký policista, pak se trochu vzpamatoval a dodal: „Doufám, že jsi stále můj přítel?"

Trask se na něj podíval, na jeho knírek a strniště, na nelíčené obavy v očích, a nedokázal se ubránit úsměvu, třebaže ironickému. „Vždycky," ujistil ho. A pak se jeho úsměv změnil v zamračený pohled. „Ale přesto ti musím říct, že jsi tvrdohlavý paličák. Chtěl jsem tě od tohohle držet stranou pro tvé dobro."

„Ale proč?" Manolis rozhazoval ve vzduchu svou zdravou, pravou rukou. „Protože mě tahle... tahle vrykoulačí bestie zná? Na to jsem taky myslel. Jak moc mě zná? Kde mě mohla vidět? A opravdu mě viděla, nebo za ni odvedli špinavou práci její poskoci?"

„Poskoci?" nechápal Trask.

„Copak si už nepamatuješ?" (Teď byla řada na Manolisovi, aby se zamračil.) „Na Rodu, Chalki, Kárpathu - ta záležitost s Janošem Ferenczym? On měl svoje otroky, svoje hlídače a špiony; dokonce si podmanil některé z tvých lidí - ubohý Ken Layard a Trevor Jordán! Tak proč ne Vavara? Když to bude nutné, Bene, přenechám obě velké ryby tobě a tvým lidem, ale ten, kdo mě shodil z útesu a zabil Eleni Barbourisovou, ten je můj! Věř mi, moji muži a já udělat všechno, co řekneš. A budeš rád, že nás máš."

„Vlastně vás asi opravdu budu potřebovat," souhlasil Trask. „Nejsi tak zřízený, jak jsem se bál - nebo jestli ano, umíš to skvěle skrývat. Ten knírek á la doktor Fu Manchu a strniště na obličeji zakrývají skoro všechno. A co se týče tvých mužů: myslím, že nám budou užiteční, podle toho, co jsem viděl, a je dobré, že je nikdo nezná - dokonce ani já ne! Ale to je v pořádku, vzájemné představování může počkat až do naší schůzky za patnáct minut. Dobře?"

„Dobře," přikývl Manolis. „Ale ještě jedna věc: kde je Chung?"

„Ten je v administrativní budově tamhle za těmi stromy," ukázal Trask prstem. „Telefonuje. Vyměňuje si situační zprávy s naším velením v Londýně. Mimochodem, Chung a já máme chatky vedle Liz, pokud bys něco potřeboval."

Manolis přikývl. „Uvidíme se ve Vraku," řekl a Trask se vrátil stejnou cestou, kterou sem přišli...

Vrak nebyl zas takovým vrakem, jakým se zdál být zvenčí. Hlavní místnost měla podlahu dlážděnou leštěným mramorem a byla kupodivu krásně rovná - nezvyklý jev na kterémkoliv řeckém ostrově, kde je vzácností dokonce i stůl, který se alespoň trochu nenaklání. Pod chytře naaranžovanou bambusovou a rafiovou ,kamuflážní' střechou byl lakovaný dřevěný strop, ze kterého visely rybářské sítě, jež zdobily vysoké rohy místnosti jako obrovské pavučiny. Do sítě byly vpleteny středomořské ulity a vějířovité lastury, jiné byly zapojeny do zásuvek a uvnitř svítily malé, barevné žárovičky. Toto tlumené a přerušované osvětlení dodávalo baru vzhled nitra ponorky.

U dobře zásobeného, dřevem obloženého baru stála řada solidních barových stoliček, zatímco kolem bambusových stolků opatřených sklem byla volně rozmístěna pohodlná bambusová křesílka. Stěny byly zdobené egejskými nástěnnými malbami.

Takto tedy vypadaly Christos Studios - které se svými oddělenými, stinnými chatkami a Vrakem přímo na pláži tvořily velice příjemnou a uspokojivou operační základnu. To si alespoň v duchu říkal Trask, když se svými kolegy ESPery odsunuli křesla, spojili tři stoly a posadili se kolem nich. Jediný, kdo mezi nimi chyběl, byl Chung, který stále ještě telefonoval.

Skutečně je to tady velice příjemné, pomyslel si Trask - v tomto směru byl postřeh Liz Merrickové, že je tohle místo ,dokonalé', skutečně výstižný...

Jenomže stejně výstižné byly i věštecké sny Iana Goodlyho - podle všeho. Trask jasnovidcovu ,neovládanému nadání' nemálo věřil a měl k tomu dobré důvody. Ať už to ale bylo jakkoliv, pobočka E tady měla mnohem důležitější poslání, než byly slunce, písek a moře. To, k čemu se chystali, určitě nebude žádná plážová párty.

„Ať žije civilizace!" zvolal Manolis, když se svými společníky vstoupil do baru přesně na čas.

Jak už si Trask stačil všimnout, Manolisovi muži vypadali velice schopně. Ten s postavou jako beranidlo - měl krátké nohy, zato ale široká ramena a hrudník jako sud - se jmenoval Andreas. Vlasy na kulaté hlavě měl ostříhané nakrátko a jeho úsměv prozrazoval zlomyslnost, možná i jistou dávku nebezpečnosti. Oči však měl modré jako moře. Jeho otec byl Řek, ale matka Američanka; zemřela, když byl Andreas ještě dítě, a od té doby žil v Aténách.

Andreasův kolega, Stavros, byl o několik let mladší, nemohlo mu být víc, než sedmadvacet let. Byl to typický Řek s lesklými černými vlasy, hnědýma očima a atletickou, téměř olympionickou postavou. Liz se nemohla ubránit myšlence, že se podobá Jakeu Cutterovi. Nebylo to jeho tváří (na to měl příliš rovný nos a popíraly to i jeho typické středomořské rysy), možná v tom, jak mu seděly jeho džíny. Postavou se mu rozhodně podobal. Nebo to možná bylo tím, že musela na Jakea pořád myslet.

Těsně za Manolisem a jeho podřízenými vešel do baru muž, kterého nikdo z nich neznal, a přesto ho Trask uvedl. Byl to pohledný, mladý Řek, který se představil jako syn majitele. „Já jsem Yiannis a starám se o bar," oznámil svým hostům dokonalou angličtinou. „Když tu nejsem já, je tu moje žena. Kateřina má momentálně siestu, ale bude tady dnes večer." A pak se obrátil k Manolisovi a zeptal se ho: „Ale pokud jde o tu vaši ,civilizaci'... ne." Stále se usmíval, když vrtěl hlavou. „Ne ve Vraku. Ne v mém podniku."

„Ne?" Manolis se zatvářil překvapeně.

Yiannis ukázal ven skrze okno, které mělo tvar okénka v boku lodi ukázal na východ podél pobřežní zdi tam, kde hotely, obchody a taverny Skaly Astris tvořily neuspořádaný shluk, který poněkud hyzdil výhled. „Ne, civilizace je tamhle. Když jsem byl malý chlapec, bývala tam jen pláž. Civilizace! Dnes, když turismus upadá, se na nás nehrne zase tak rychle, ale jestli se někdy znovu vzchopí... přestěhuji Vrak o kus dál po pláži. Nejsem si jistý, jestli je to požehnání, nebo kletba. Živím se pomalou smrtí svého domova, svého ostrova. Ale snažím se myslet na to, že ta nemoc není nevyléčitelná a že se postupem času stabilizuje."

„Chápu, jak to myslíte," řekl Manolis. „Pak považujte to, co jsem řekl, za kompliment. Máte velice, hm, příjemný podnik."

Yiannis se jemně uklonil a postavil se za bar. „A vy přijměte tohle jako můj kompliment," řekl. „Kompliment mého baru, jak máme ve zvyku, když do Christos Studios přijdou noví hosté. Prosím, objednejte si a já vám přinesu pití na účet domu."

„Bravo!" zvolal Lardis zářící nadšením. „Pro mě Metaxu, jestli smím prosit." Jeho odhodlání důkladněji se s tím nápojem seznámit momentálně nestálo nic v cestě.

Zbytek lidí z pobočky E si objednali vychlazené ovocné nápoje; Manolis a jeho muži si objednali ouzo s ledem ve vysokých, chlazených sklenicích. Když Yiannis přinesl nápoje, omluvil se a nechal své hosty o samotě. Musel se věnovat nějakým návštěvníkům, kteří odjížděli domů a vystěhovávali se ze svých chatek; slíbil však, že se brzy vrátí.

Trask přešel rovnou k věci. „Tohle letovisko je skoro prázdné," začal. „Což je pro naše účely skvělé. Je tu jen hrstka Němců, kteří bydlí v dalších chatkách. Většina z nich má pronajatá auta a Yiannis mi říkal, že jsou obvykle od úsvitu do západu slunce pryč; na Krassu jsou lepší střediska a pláže, než je tohle, a tam oni jezdí. Což znamená, že tady máme poměrně uspokojivé soukromí.

Pokud jde o Yiannise: z toho, co jsem viděl, mám za to, že je tak trochu deprimovaný, protože mu letos šly obchody dost mizerně. Může za to to zatracené počasí El Nina. Jinak je to ale vyhlášený anglofil, takže se o nás bude starat jako o vlastní.

Chung a já jsme tu už od minulého večera, takže jsme měli čas na trochu toho plánování a přemýšlení. Sehnali jsme nějaké mapy - dost pro všechny ostatní - které jsou mnohem detailnější než ta, co jsi nám dal ty, Manolisi. Nevyrovnají se zdaleka standardním geodetickým mapám, ale jsou docela slušné." Pak rozdal všem poskládané mapy.

„Manolisi, své muže budeš muset do všeho zasvětit ty. Bude ale lepší, když to uděláš až později, protože nevím, jak dlouho nás Yiannis nechá o samotě.

Tak, všichni víme, co musí tahle úvodní fáze operace obnášet: vypátrat Malinariho a Vavaru v její skrýši, aniž by našli oni nás, a zjistit, jak moc se rozšířila jejich upíří kontaminace. Jakmile si budeme jisti, že snad bude možné postavit proti nim naši palebnou sílu; říkám ,snad', protože tady nemáme takovou podporu, jakou jsme měli v Austrálii. Vlastně se věci mají tak, že kdyby se místní úřady dozvěděly, co tady děláme, je velice pravděpodobné, že by nás odsud vykoply! Poslední, co by se chtěly dozvědět - a poslední, co se jim nebo komukoliv jinému odvážíme říci je, že se po řeckých ostrovech volně pohybují upíři! Pokud tedy chceme zabránit masovému rozšíření šílenství ve světě.

Dobře, takže si otevřete mapy. Tohle je Krassos. Hustě zalesněné hory tvořené nejkvalitnějším mramorem na světě, po kterých jsou rozesety usedlosti a rybářské vesničky, řídká úpatí zvedající se od strmých útesů a skalních lavic dobrých leda tak pro kozy, skalnaté zálivy, mělké přístavy a písečné pláže. Na první pohled idylický ostrovní ráj, který je teď ale ohrožený něčím mnohem horším, než je turistický ruch a Yiannisova ,civilizace', tvory, kteří si jej chtějí podmanit – a s ním i zbytek světa - stejně zákeřně, jen mnohem děsivěji a totálněji.

Takže kde, kdy a jak máme tyto své nepřátele hledat?

Pravidla nejsou tak prostá, jak se může zdát. A stejně tak tohle území. Máme před sebou necelých osm čtverečních kilometrů ostrova s topografií, jak jsem už předeslal, a Vavara a Malinari se na něm mohou nacházet doslova kdekoliv. Tohle chci, abyste udělali hned." Znovu se otočil na Manolise. „Ty zkontaktuj místní úřady a zjisti, jestli tady někoho pohřešují a kde. Myslím, že—"

„Počkej!" přerušil ho Manolis. „Tohle jsem si už zjistil, když jsem tady byl kvůli té ženě s pijavicí v krku. Nikoho z místních nepohřešují, ani žádného turistu. A ostrov je příliš malý na to, aby tu mizeli lidé bez povšimnutí.""

Trask o tom chvíli mlčky přemýšlel, ale pak přikývl a řekl: „Takže se ukázalo, že tu nejsi zbytečně: že je tvoje přítomnost tady nejenom užitečná, ale pravděpodobně i nepostradatelná. Tímhle se nám uzavírá jedna část pátrání a ušetří nám to čas, který bychom jinak proplýtvali... za což jsem ti vděčný. Naše hlavní otázka tím však zůstává nezodpovězena. Pokud tu Vavara žije už tři roky nebo přinejmenším většinu z té doby, z čeho - nebo z koho - vlastně žije?"

A Ian Goodly dodal: „Víme, že tito tvorové nepotřebují sát krev - není to pro ně absolutně nezbytné - ale je nepopiratelným faktem, že ji mají velice rádi. Jak sami rádi říkají: ,Krev je život.' Dodává jim sílu, a kdyby ji neměli, po nějakém čase by značně zeslábli. Prostě si nedokážu představit, že ji odepírají svým pijavicím. Takže, možná bychom měli hledat—"

Vtom ho Manolis znovu přerušil: „Malá vesnice nebo Komunita s necelou stovkou lidí, kteří jsou všichni pod nadvládou té upíří čubky. A přátelé, mohu vás ujistit, že na ostrově je několik takových vesnic. Už jsem o tom přemýšlel, a proto vás teď požádám, abyste se podívali do mapy."

Zabodl prst do mapy, která ležela rozložená na jednom ze stolů. „Tady, v horách Ypsarion Oros je vesnice Panagia, kde se těží místní mramor. Podle toho, co se říká, čítá tamní populace sotva sedmdesát členů. A tady v Theologu žije padesát horníků na archeologické lokalitě datované před římskou invazí. A tady horské středisko v Kastru - lidé tam jezdí kvůli horkým pramenům, které léčí bolesti - jen sedmnáct stálých zaměstnanců. Vavara může být v kterémkoliv z těchto míst, a podobných je tu nejméně dvakrát tolik."

„Chung a já jsme došli k víceméně stejnému závěru," přikývl Trask. „Dokonce i v lidnatějších městech je populace sotva několik tisíc obyvatel. Nejenže tam zná každý každého, ale také ví všechno o tom, co jeho sousedé dělají. Kdyby tam byla Vavara - ta zvláštní, krásná, cizí žena, kterou můžete spatřit jen v noci - vystavovala by se velkému riziku. Takže se shodneme na předpokladu, že se Vavara lstí vetřela do nějaké uzavřené nebo odlehlé, možná horské, komunity, a postupně si ji celou podmanila. Takto nemusí zabíjet nikoho ze svých nových otroků, zrekrutovaných aby uspokojovali její odporné potřeby. Uf."

„Tím je dáno, čím začneme," poznamenal Goodly. „Musíme ta místa navštívit - samozřejmě za denního světla - a doufat, že si všimneme něčeho neobvyklého."

„Musíme navštívit všechna taková místa," přikývl Trask. „Nejen ta, která jmenoval Manolis, ale každé, které by mohlo vyhovovat Vavařiným požadavkům. A musíme být velice opatrní. Dokud z Londýna nepřijedou naše podpůrné jednotky, je nás jen osm a já nehodlám k tomuto případu volat nikoho jiného, dokud nebudeme mít jasný cíl. Takže navrhuji, abychom se rozdělili na tři týmy."

„A co auta?" zeptala se Liz.

 „Chung a já jsme si už automobil pronajali," řekl jí Trask. „Potřebujeme ještě dvě. A, Manolisi, ty a tví muži potřebujete nějaké vhodné oblečení, turistické oblečení, chápeš? - abychom tvoje maskování ještě zdokonalili. Dokážete se o to postarat?"

„Bez problémů," ujistil ho Manolis. „Mohou to udělat hned, zatímco se my tady budeme domlouvat. Když jsme vystupovali z autobusu, všiml jsem si inzerátu, že nějaká firma pronajímá auta ve Skále Astris." Rozdal Andreasovi a Stavrosovi instrukce a poslal je do vesnice. Trvalo to jen chvilku.

„Utvoříme tedy týmy," zopakoval Trask. „Ale chci, aby mí lidé s nadáním byli co nejvíce odděleni."

„S nadáním?" pozvedl Manolis tázavě obočí, pak luskl prsty a řekl: „Ach ano - samozřejmě! Lokátor, telepat a hm—?" „Jasnovidec," doplnil ho Goodly.

„A pak ten, co cítí různé věci," řekl Lardis a zaklepal si z boku na nos.

„Ne," opravil ho Trask. „O tebe strach nemám. Když tě tihle parchanti nebyli schopní vyslídit v noci, nevím, jak by tě mohli odhalit tady, za denního světla." Pak se obrátil k ostatním. „Ale venku na silnicích, až se je vydáme hledat, nechci, abyste koncentrovali svoje mysli příliš těsně u sebe. Liz, ty si musíš dobře hlídat svou telepatii. Malinari už se do tvé mysli jednou vetřel a nepochybuji o tom, že by to dokázal znovu. Chung je na tom se svým talentem podobně: vyzařuje z něj, aby mohl věci lokalizovat, takže může být sám také lokalizovatelný." A pak se obrátil na Goodlyho: „Iane, o tebe se tak nebojím; tvůj talent se sám zapne a zase vypne, to ano, ale pokud víme, ještě nikdy tě nezradil. Budoucnost je dost nevyzpytatelná věc i pro tebe, natožpak pokud jde o ostatní. Tvůj talent se jen tak odhalit nedá - díky Bohu za tato malá milosrdenství! Totéž platí o mně. Ale my všichni jsme ESPeři, a pokud víme, Malinari nebo Vavara nás kvůli tomu mohou lokalizovat: upíři prý dokážou spolehlivě rozeznat psychické signatury takových, jako jsme my. Pokud je to opravdu tak, pak jsou Liz a David Chung nejvíce ohroženi a musíme je držet odděleně. Proto navrhuji, aby byly týmy tvořeny takto: Manolis, Lardis a Liz budou v prvním; David Chung a Stavros ve druhém; Ian Goodly, Andreas a já ve třetím." Čekal, jestli k tomu bude mít někdo připomínky, ale nikdo se neozval. „Jeden tým, ještě nevím, který to bude, se soustředí na sběr informací z místního prostředí. Budou vystupovat jako námezdní dělníci, kteří hledají příležitostnou práci... určitě se najde někdo, kdo o ně projeví zájem. Ostatní týmy se rozdělí, jeden se vydá na východ a další na západ kolem Krassu. Silnice tady vedou převážně podél pobřeží a od nich se oddělují polní cesty a silnice vedoucí do hor. Manolisi, doufám, že tví lidé seženou automobil s pohonem na všechna čtyři kola, jako máme my."  

„Jsem si jist, že ano," ujistil ho Manolis.

„Ale tohle všechno jsou plány na zítra," pokračoval Trask. „Zbytek dne využijeme k tomu, abychom se tu porozhlédli a ubytovali, odpočinuli si, seznámili se s těmihle mapami, topografií, s místními lidmi a zvyky - samozřejmě včetně místních drbů a tak podobně..."

Sotva skončil se svým proslovem, ve stínu dveří Vraku se objevil lokátor David Chung.

„Když je řeč o místních lidech," řekl, „nebo o místních drbech, jak jsi to nazval - právě jsem ve vstupní hale administrativní budovy vyslechl rozhovor Yiannise a dvou Němců, kteří se právě vrátili. Vypadá to, že předminulou noc tu došlo ke smrtelné nehodě, jejíž okolnosti jsou tak trochu podivné.

A pokud jde o zprávy z Londýna - no, ty jsou také podezřelé," Vstoupil dovnitř, posadil se na židli, utřel si pot z čela a řekl: „Fuj, to je vedro!" „Co tě tak zdrželo?" zeptal se Trask.

„Věřil bys, že skvrny na slunci?" odpověděl lokátor a zavrtěl znechuceně hlavou. „Vypadá to, že veškerá komunikace na tomhle světě se utápí ve zmatcích. Mobilní telefony nejsou k ničemu. Sami víte, že s nimi vždycky byly problémy, ale teď... pokud se chceš dovolat dál než na třicet kilometrů, všechno, co slyšíš je statický šum. Vypadá to, že to všechno přišlo najednou. Chvíli to trvalo, než jsem se dostal k normálnímu telefonu v hale, a pak jsem musel dekódovat zakódovaný hovor Johna Grieva. To, co mi řekl, není zrovna uklidňující."

„Pokračuj," řekl Trask ustaraně.

„Jimmy Harvey našel dole v restauraci elektronické zařízení," navázal Chung. „Štěnici - s nízkým příkonem a na krátký dosah - určitě nemohla nic přenášet ven z hotelu. Takže si Jimmy ověřil v recepci, jestli to udělal někdo zevnitř. Jediným vhodným kandidátem by mohl být Francouz, který se tam ubytoval krátce poté, co jsme se vrátili z Austrálie. Zapsal se tam pod jménem Alfonso Legrand a první, co lidi na velitelství napadlo, bylo, že je to falešné jméno. Takže si jej ověřili u Interpolu a... hádej, co zjistili! Podrž se, ten chlápek je donašečem Luigiho Castellana! Pak naši lidé prověřili letecké společnosti a zatím to vypadá, že Legrand je stále ještě ve městě. Teď se ho snaží najít. A to je jen jeden problém..."

Traskovi se zatočila hlava. Castellano? Jakeova noční můra? Co se to tu sakra děje? Ale ustál tuto informaci a zeptal se: „Co ještě?"

„Od Gustava Turchina nám přišla stručná zpráva," odpověděl lokátor. „Myslí si, že touto dobou už jeho člověk musel infiltrovat do Castellanovy organizace. Říká, že do něj vkládá velké naděje a věří, že nám už brzy bude schopen říct, kde přesně se ten sicilský zloduch nachází. Pak už to bude na nás. A také je dost znepokojen a rád by, abychom se začali zabývat jeho osobním problémem, který má doma... zřejmě tím měl na mysli Rusko, nebo přesněji Perchorsk."

„Ano, je to tak," přikývl Trask. „A to je všechno?"

„Ne," opáčil Chung a zavrtěl se na židli. „Je tu ještě jedna věc, a ta se ti nejspíš nebude líbit."

„Zatím se mi nelíbilo nic z toho, co jsi mi řekl," ujistil ho Trask.

„Tohle se ti bude líbit ještě méně," slíbil Chung. „Ale možná se z toho můžeme poučit. Kdybychom se dokázali spolehnout jen na naše přízraky... ale ne, my si musíme zahrávat ještě s přístroji. Problém je v tom, že čím více je používáme, tím víc se na ně spoléháme; necháváme je, aby za nás přemýšlely - dokonce i když nám selský rozum strká odpovědi přímo před obličej. Takže, někdo na velitelství si pohrával s extrapy a zdá se, že jim položili tu pravou otázku... nebo - přijde na to, z jakého úhlu se na to díváš - nesprávnou."

„Pokračuj. Jaká byla ta otázka?"

„Vlastně to ani nebyla otázka," vysvětloval Chung, „spíš jakýsi scénář, nebo soustava rovnic. Víš, jak taková rovnice funguje."

„Dejme tomu, že nevím," odsekl Trask. „A zkrať to!"

„Já... chci, abys zůstal klidný," namítl Chung. A pak, bez další pauzy: „Dobrá, ta rovnice zněla: Bruce Trennier rovná se Austrálie rovná se Malinari Myšlenkář. Denise Karalambosová rovná se Řecko rovná se Vavara. Z čehož vyplývá, André Corner rovná se Anglie... rovná se...?"

Trask sebou trhl a posadil se na židli zpříma jako jedle. „Dobrý Bože všemohoucí!" řekl jen. A pak sípavě dodal: „Jak jsme mohli být tak slepí? Malinari si vzal Bruce Trenniera jako svého pobočníka, protože Trennier znal Austrálii."

A Goodly k tomu dodal: „Vavara si vzala Denise Karalambosovou kvůli její znalosti Řecka nebo řeckých ostrovů - a zejména tohoto."

Načež Liz dokončila: „Szwart si tedy vzal Andreho Cornera- psychiatra, který předtím bydlel na Harley Street - kvůli jeho znalosti... Londýna!"

Pouze Manolis, který neznal všechny podrobnosti, nechápal závažnost situace. Že je to vážné, si ale uvědomil, když Trask vystřelil ze své židle a téměř přitom převrhl stoly.

„Millie!" zaskřehotal a ve tváři byl přepadlejší než kdy předtím. „Bože, musím se dostat do Londýna hned teď! Musím mluvit s Millie!"

Chung také vstal a rychle řekl: „Věděl jsem, že to budeš chtít udělat. Proto jsem je požádal, aby nám zavolali zpět za patnáct minut. Takže se můžeš uklidnit a nedělat si s tím až tak těžkou hlavu, než doběhneš do přijímací haly—"

Ale Trask už byl pryč.

Liz se rozběhla za ním; stejně tak Lardis, protože jeho Lissa bydlela na velitelství pobočky E. Chung a Goodly zůstali v baru, aby mohli co nejlépe vyložit situaci Manolisovi. Netrvalo to moc dlouho, a když skončili, Manolis přikývl a řekl: „Ben má pořád ubohou Zek ve své mysli. A teď tohle. Nová dáma v jeho životě je možná taky v nebezpečí."

„Přesně tak," přikývl Chung. „Někdo se pokusil odposlouchávat velitelství a my nevíme, kolik toho už zjistili. A je možné, že Szwart, ať už je to kdokoliv, je v Londýně. Jedna z posledních věcí, kterou Ben udělal, než jsme odjeli, byla, že všechny varoval před možností, že Vampýři—"

„Že by se mohli pokusit o preventivní útok, ano," řekl Manolis.

Pak si už jen hráli s drinky zředěnými ledem a seděli tam mlčky, ztraceni ve svých vlastních myšlenkách a čekali, až se vrátí Trask s ostatními...

Ve spletitých sklepeních své baghrijské vily stáli Luigi Castellano a jeho přítel - nebo jeho stvůra, jeho otrok, Garzia Nicosia - v zatuchlé místnosti s nízkým, klenutým stropem, plné pavučin a hovořili spolu hlasy, které se děsivě odrážely od stěn a rozléhaly se v labyrintu podzemních komnat a chodeb a vracely se zpět v naříkavém sténání.

Ta místnost byla vytesána do kamenného podloží a její klaustrofobický strop podpíraly pravidelně rozmístěné sloupy. Ve zdech potažených sanytrem byly po obvodu protáhlého obdélníku dlouhého asi padesát pět metrů vyhloubeny výklenky šedesát na šedesát centimetrů, hluboké jeden metr - bylo jich více než dvě stě - a obsahovaly prastaré, drolící se pozůstatky. Mnohé z těchto výklenků navíc obsahovaly ostatky, které vůbec nebyly tak staré, a ty byly nacpány mezi zbytky rozpadajícího se dřeva truhel, tlejících houní a koster jejich právoplatných obyvatel.

„Pohřební komora rodiny Argucciů," řekl Castellano, tvář rudě ozářenou jasně hořící loučí, kterou držel Garzia v ruce. „Byla to velká rodina, která po těch dvě stě let, co tady všude dokola vlastnila pozemky o rozloze mnoha hektarů, ukládala do tohoto sklepení své mrtvé. Velká rodina, ano, a měla v úmyslu zůstat rodinou a držet pohromadě jako jeden celek dokonce i po smrti. Tyhle krypty - nebo sklepení, kterými jsou dnes - byly podle toho také vytesány.

Ale pak je potkalo několik pohrom, přišly spory, soudy a rozepře. Jejich bohatství mizelo; svornost Argucciových se rozpadla; někteří odcestovali do zahraničí, do Itálie a do dalších zemí. Panství bylo prodáno a stalo se olivovým sadem, a když i ten zmizel, já, Luigi Francezci, zvaný Castellano, jsem koupil tento pozemek.

Co se týče podrobné historie Argucciů - jejich rodokmenu - ten je sepsán na bronzových deskách nad každým z výklenků, které tady vidíš, pod vším tím ztrouchnivělým dřevem z truhel, špínou a pavučinami...

Ale ještě než tohle své staré sídlo prodali, rozhodli, že jejich předkové nesmí být nikdy přemístěni nebo vyrušeni, takže poslední z Argucciů nechal tuto pohřební místnost opatřit důmyslnými, tajnými dveřmi. A v časech, kdy bylo tohle panství centrem malé, ale vzkvétající olivové velmoci dlouho předtím, než jsme sem přišli ty a já, Garzio - objevil ji odvážný stavebník, nejspíš jen náhodou.

A to bylo jedině dobře, pro něj i pro nás. Protože, třebaže on už je dávno po smrti, my jsme jediní, kteří o této místnosti vědí."

Castellano letmo pohlédl na dřevěný stůl, kde ležely hromady prastarých kamenných desek, knih a spisů, které již dávno podlehly zubu času. Usadil se na rozviklanou židli a pokračoval: „Ano, byl podnikavý, ten starý olivový baron. V domě, nahoře měl své ,řádné' účetní knihy, ale jeho opravdové zisky byly ukryty tady dole.

Nemůžeme mu ale upřít jednu věc - možná, že nebyl příliš upřímný, když přišlo na účetní knihy a odvádění daní, ale ani jednou nevyrušil ty mrtvé a mumifikované Argucciovy z jejich odpočinku."

Garzia přisunul svou louč blíže, až se výklenky ve stěnách roztančily stíny, směsicí starých kostí a rozšklebených lebek; lebek, které jako by protestovaly, třebaže mlčky, skrze čelisti rozevřené do širokého vřískotu.

„Přesně tak," přisvědčil Garzia. „On nikoho neznesvětil, ten starý obchodník s olivami - přenechal tu práci nám."

„Dokonalé útočiště," prohlásil Castellano. „Prostorné nad zemí a skryté pod ní. Je to téměř pevnost - obehnaná zdí a dobře zabezpečená - s našimi muži v zahradách a jako poslední instance jsme tu my: silnější než všichni ti muži a méně náchylní na bolesti a zranění. Často jsem si kladl otázku, co by obnášelo zabít někoho takového, jako jsme my... ale ještě nejsem připraven si na ni odpovědět."

„Možná později," řekl Garzia, „až muži, které jsme nakazili, dostanou čas se stabilizovat? Protože pak z nich budou také upíři."

„Možná," řekl Castellano zamyšleně. „Protože na tuhle otázku bych opravdu rád našel odpověď. Abych zjistil, jak velký trest snesou takoví jako my, než vypustí duši. Ale teď... pojďme s tím skoncovat." Vstal.

Na zaprášené podlaze mezi nimi leželo nahé, vysušené a zmrzačené tělo ruského dvojitého špiona, Georgije Gruseva, s ústy otevřenými dokořán, podobně jako mnohé z mumifikovaných těl ve zdech. Jelikož celou noc a den visel za nohy v Garziově mučírně, rigor mortis zafixoval jeho čelist v této pozici; a stejně tak i ďábelský, převrácený kříž jeho roztažených rukou. O ty se už Garzia postaral - zlomil mu je v rameni a složil je k tělu.

Nyní vzali oba upíři tělo, Castellano za hlavu a Garzia za nohy, a bez váhání jej strčili hlavou napřed do nejbližšího z výklenků. Křehké kosti někoho z Argucciů, které tam byly uloženy už před dvěma sty lety, se při tom rozpadly na prach a uvolnily čerstvé mrtvole místo. A ty němé výkřiky teď zněly ještě hlasitěji, ale Castellano a Garzia je neslyšeli.

Pak, když se ta strašlivá dvojice zbavila prachu a odcházela z pohřební místnosti, Garzia se spokojeně ohlédl. Několik desítek nohou - žádné z nich nepatřily Argucciům, ale všechny ještě byly obaleny zbytky tkáně v různém stupni rozkladu - vyčnívalo ze svých výklenků, stejně jako nohy Georgije Gruseva... s tím rozdílem, že jeho byly ještě pevné, třebaže studené, a prsty byly obráceny směrem nahoru.

A jakmile se za hromadou znesvěcených mrtvol zavřely dveře a stala se z nich znovu pevná kamenná stěna, ten zrůdný Garzia se zastavil, aby zametl stopy na podlaze - dvě brázdy, které tady zanechaly v prachu Grusevovy nohy - pak zahasil svou pochodeň a následoval tmavý, jako by tekutý stín svého pána, Castellana, který ho vedl ven...

XIV

Slunce, písek, moře - a smrtelný křik?

Ben Trask nebyl momentálně k dispozici, měl důležitý hovor s Londýnem. Ale jelikož už byl pryč několik minut, jeho zástupce, jasnovidec Ian Goodly, převzal roli organizátora. Vždy měl na mysli, jak je budoucnost neklidná a spletitá, a proto byl znám tím, že málokdy zbytečně ztrácel čas.

„Manolisi, pamatuji si, že jsi říkal něco o zbraních," začal. „Ještě na lodi. Řekl jsi Liz, že máte speciální zbraně. Takže, co jsi tím myslel?"

„Aha!" vzpomněl si Manolis. „Ale, Iane, ty jsi nebyl při té akci s Janošem Ferenczym, že ne? Tenkrát jsme se naučili několik užitečných věcí."

„Já vím," přikývl Goodly. „Tyhle spisy jsou pro každého člena pobočky E povinnou četbou. Ale to bylo už před nějakými dvaceti pěti lety. Co to má společného s naší nynější situací? Tedy kromě skutečnosti, že jsme zpátky na řeckých ostrovech."

„Jaké zbraně jste si s sebou přivezli?" odpověděl Manolis Goodlymu otázkou.

„Standardní vybavení pobočky E," pokrčil Goodly rameny. „Devítimilimetrové browningy s několika speciálními úpravami. Tři roky jsme je vyvíjeli. Používáme hlavně kulky se stříbrnými plášti. A teď máme nové, které se po zásahu roztříští a uvolní množství koncentrovaného česnekového oleje."

„A oni vás s tímhle pustili přes hranice?" Manolis byl překvapen, ale jen chvíli.

„Jsme pobočka E," vysvětlil mu jasnovidec. „Ty zbraně byly uzavřeny v diplomatických zavazadlech. Na našich hranicích v Londýně jsme neměli vůbec žádné problémy. A na vašich—"

„Jste turisté," řekl Manolis. „Nikdo nekontroluje turisty. Ne když přijíždějí do Řecka. Turisté jsou peníze. V dnešní době hlídáme jenom teroristy a drogy."

„To je pravda," přisvědčil Goodly. „A Liz mi říkala, že před deseti nebo možná ještě více lety tady bývala často. Jezdila sem na prázdniny se svými rodiči jako turista. A nikdy je nekontrolovali."

Manolis na to dokázal jen pokrčit rameny, snad omluvně. „Řekové jsou příliš důvěřiví," řekl. „Možná. Nebo možná máme méně byrokracie?"

„No, tak to jsou naše zbraně," vrátil se Goodly k původnímu tématu. „Teď mi řekni něco o těch vašich."

Manolis se obrátil k Davidu Chungovi. „Ty, můj přítel - můj velmi dobrý, velmi starý přítel - ty jsi tam byl a budeš rozumět, určitě."

Lokátor sáhl do kapsy svého lehkého saka a vytáhl dvě harpuny do oštěpometu, takové, jaké se používají k rybolovu, a položil je na stůl. Byly opatřeny sklopnými, dva a půl centimetru dlouhými zpětnými hroty, a když je položil na stůl, otevřely se a zablýskly se temně stříbrnou barvou. Kov byl jen velice jemně zakalen - nebo lépe řečeno zabarven - modravým nádechem starých mincí.

„Postříbřené," řekl Chung. „Nosím je u sebe pořád. A při první příležitosti si koupím ten nejlepší oštěpomet, který seženu."

„Přesně tak!" zvolal Manolis a vzal do ruky jeden z hrotů. „Toho druhého policistu, který se mnou byl v Kavale, jsem poslal zpátky do Atén. Zašel do mého domu - našel určitou zásuvku v mé pracovně - a poslal mi balíček, který obsahoval tyhle věci. Zatím jsem koupil oštěpomety pro sebe a svoje muže. Jsme na Krassu, na řeckém ostrově, a tady dokonce i děti loví ryby harpunami. Akorát že s našimi zbraněmi budeme lovit větší ryby, že?" Podíval se na Goodlyho.

„Už chápu," řekl jasnovidec. „Nejen stříbro, ale i jakési kůly... takové, které nejde jednoduše vytáhnout!"

„Já mám tři takové kůly," řekl Manolis. „S těmi dvěma, které má David, to je dohromady pět. Budeme potřebovat pět zbraní. A já vím, kde se dají koupit ty nejlepší a nejsilnější."

„Máme také koncentrovaný česnekový olej," řekl Goodly. „Není to ani tak zbraň jako spíš ochrana. Je to pro ně jed, samozřejmě, a když jim to vstříkneš do těla, může je to vážně ochromit, nebo dokonce zabít. Ale udělat to beze zbraně... to by ses k nim musel přiblížit na bezprostřední vzdálenost."

„Tak to je náš arzenál," potřásl hlavou Chung. „Není toho zrovna moc.

A pokud jde o vážné zásahy, vypalování, nebo lépe řečeno očistu půdy, která bude nezbytně nutná; no, Ben Trask už nám vysvětlil, proč nemůžeme očekávat nějakou výraznou pomoc."  

„Ne od úřadů, to ne," souhlasil Manolis. „Ale já bych pár nápadů měl. O tom si promluvíme později - teď už se vrací Ben s ostatní."

Trask byl nyní klidnější a také Lardis, ale Liz vypadala velice ustaraně, jako ostatně už od chvíle, kdy opustili velitelství pobočky E. Poté, co dohovořil Trask, se jí podařilo dostat se na pár minut k telefonu a zeptat se na Jakea Cuttera. Ale na velitelství o něm neměli žádné zprávy a momentálně měli na práci úplně jiné věci než po něm pátrat.

Všichni tři se posadili a Trask spustil: „Rozdal jsem velitelství rozkazy. Mají za úkol posílit bezpečnost, nakolik je to jen možné, a zůstat v budově. To znamená, že se všichni ubytují v hotelu, v prostorech pobočky. Stáhnou naše zaměstnance ze všech zahraničních ambasád, omezí policejní práci a budou se mít na pozoru. Problém je, že jsme teď příliš rozptýlení. Jeden tým máme v Austrálii - má se ujistit, že jsme během naší ,návštěvy' nic nepřehlédli. Další naši lidi hledají v terénu špiona Luigiho Castellana, toho Alfonsa Lefranka. A naše protiteroristické komando je samozřejmě pořád v plné pohotovosti. Zvýšená sluneční aktivita působí našim technikům vážné problémy, na jejich přístroje není momentálně žádné spolehnutí. A teplota se nesníží ani o stupeň, což znamená, že všichni umírají vedrem. Tolik, pokud jde o záložní jednotky. Jestli budeme mít úspěch a najdeme tady svůj cíl, budeme si muset opatřit nějakou další pomoc. Ale do té doby—" Trask pokrčil rameny, prohlédl si obličeje přítomných a dokončil svou řeč: „Budeme se prostě muset co nejvíce snažit."

„No," ozval se Goodly, „řekl jsi, že nás sem budeš dopravovat postupně. Ve skutečnosti se nic nezměnilo - jen to, že teď už víme, že se možná vyskytnou nějaké problémy doma. Takže, protože už pro to nemůžeme nic víc udělat, navrhuji, abychom to nechali stranou a pokračovali v tom, proč jsme přišli sem."

„To je rozumné řešení, ano," souhlasil Trask. „A je to to jediné řešení. Až na to, že—"

„Že teď už se nebudeme strachovat jen jeden o druhého," prohlásil Lardis, „ale taky o naše milované. V mém případě o ty, co zůstali doma, v mém opravdovém domově a také o někoho... v mém novém domově."

Trask se na něj podíval a smutně, souhlasně přikývl. „Je to ironické, jak se věci vyvíjejí, že? Nathan tě přinesl sem ze Sluneční strany, aby tě ochránil před nebezpečím, a poslední měsíc jsi v tom namočený až po uši!"

„A nepokoušej se mě z toho vystrkat!" zavrčel na něj Lardis.

Ale Manolis se narovnal na židli a řekl: „Aha! Teď už to chápu! Kousek po kousku jsem si to všechno poskládal dohromady a teď už je mi to jasné. Je to jediná možnost, jak se někdo může dožít takového věku, aniž by znal Metaxu."

Tohle konečně uvolnilo atmosféru a Liz se neubránila a vyslala sondu, která se dotkla Manolisovy mysli. Jeho mrknutí potvrdilo přesně to, co tušila, že svou očividně nenačasovanou poznámkou zamýšlel přesně tohle - uvolnit atmosféru, která začínala být příliš napjatá. Stejně tak Trask s ostatními; potřebovali se všichni odreagovat, zasmát, trochu se uvolnit. A Manolis jim k tomu dal důvod.

„Hm!" zabručel starý Lidesci a obdařil ho svým prohnaným úsměvem. „Když už je řeč o Metaxe, kam odešel ten Yiannis?"

A Liz, nyní už odhodlaná prozatím odsunout všechny svoje obavy, řekla: „Manolisi, za tohle vás činím osobně zodpovědným, protože jste možná právě stvořil monstrum!"

A Trask dodal: „Lardisi, slib mi, že to nebudeš přehánět. Máme ještě spoustu práce."

Neboť přesně v tu chvíli vešel do dveří Yiannis a Trask nechal své lidi, aby si objednali další rundu nápojů, které si pak mohli odnést s sebou do Manolisovy chatky, kde budou pokračovat pěkně v soukromí. Pak, když opouštěli Vrak, zahořkle se usmál, pokrčil rameny a prohlásil: „Krucinál... a proč ne? Pojďme se najíst, napít a trochu pobavit, protože zítra...?"

Odmlčel se, na okamžik se zarazil, vzal Iana Goodlyho za paži, odtáhl jej z doslechu ostatních a tiše se ho zeptal: „Tak co? Co bude zítra?"

Ale jasnovidec si dokázal jen povzdechnout tím svým smutným způsobem a řekl: „Momentálně je to pro mě stejná záhada jako pro tebe, Bene. Jezme, pijme a veselme se, protože zítra umřeme? Tohle chceš říct - nebo na tohle se mě ptáš?" A pak, když Trask neodpovídal, znovu si povzdechl, zavrtěl hlavou a dodal: „Ne, to si nemyslím. Zítra určitě ne."

O více než hodinu později se vrátili Andreas a Stavros se dvěma automobily s pohonem na všechna čtyři kola. Sotva se objevili, Manolis je zase vyslal do terénu, tentokrát aby koupili nějaký ,vhodný' oděv a našli obchod, kde se prodávají oštěpomety - pokud něco takového ve Skále Astris vůbec existuje. Mezitím zatelefonoval na místní policejní stanici, aby se dozvěděl něco víc o té nehodě, o které se doslechl, a také zavolal do své kanceláře v Aténách, aby zjistil, jestli není něco zásadního ohledně stopování řecké ,charitativní organizace' Jethra Manchestera. Pokud jde o to:

„Ne," řekl Traskovi poté, co poslal své podřízené znovu do terénu. „Tady šlo o opravdové peníze. Jediný, kdo má oprávnění poskytnout takovou informaci, je guvernér Řecké národní banky. A ten je pryč a přijede až v pondělí a jeho zástupce je alibista, který se neodvažuje vzít na sebe zodpovědnost! Stejně, dnes je sobota a banky jsou oficiálně zavřené."

Trask přikývl. „Další zdržení," řekl. „Ta odpověď přece musí být tam, v některém zatraceném počítači té banky a já se k ní nedostanu, protože kdosi odjel a je víkend. A kvůli tomuhle počasí nemůžu ani požádat svého hlavního technika, muže jménem Jimmy Harvey, aby se do toho počítače naboural. I kdyby věděl, který počítač to je, protože se všechna technika na velitelství vzpírá. Je to zatracená záležitost, Manolisi."

Trask seděl ve stínu, který skýtala rafiová stříška nad vstupem do Vraku a díval se na Davida Chunga a Liz, jak dovádějí ve vyhřáté, mělké vodě. O kus dál sledoval tento pár starý Lidesci, který seděl s vyhrnutými nohavicemi na plochém kameni a klátil nohama ve vodě. Ian Goodly si šel zdřímnout; možná doufal, že se mu budou zdát nějaké věštecké sny.

„Ti si užívají, co?" řekl Manolis a ukázal na lidi na pláži.

„Ano, ale nenech se tím mýlit," odpověděl Trask. „Až bude třeba vykonat nějakou práci, pustí se do ní. A pokud jde o zbytek dnešního dne... už je pozdě se do čehokoliv pouštět. V takhle pozdní sezonu bude za hodinku, možná za dvě zapadat slunce. Pak se rozdělíme do dvou, tří skupinek, dáme si večeři v nějaké slušné taverně, dobře se vyspíme a zítra ráno vstaneme brzy." Podíval se dolů na pláž. „Je pravděpodobné, že od zítřka budeme mít spoustu práce, takže by si měli moji lidé užít toho všeho dokud můžou."

„Souhlasím," odpověděl Manolis. „Ale já mám dnes večer ještě jednu věc na práci."

„Ano?" Trask na něj pohlédl.

Manolis přikývl. „Až se vrátí moji muži s barevnými tričky a šortkami, požádám jednoho z nich, aby mě zavezl do vesnice na úpatí. Jde o tu podezřelou ,nehodu', co o ní mluvil David. Myslím to spálené tělo mladého muže, co leží v rakvi na stole v domě jeho ubohé matky nahoře v horách. Chci ho vidět."

Trask vstal a řekl: „Ty myslíš, že—?"

Manolis na to jen opatrně pokrčil rameny. „To nevím. Ale po tom, co se mi stalo na Krassu, nedůvěřuji slovu ,nehoda'. Byl jsem v autě a málem jsem to nepřežil. Tenhle jel na motocyklu... a nepřežil."

„Vezmi si s sebou Lardise," poradil mu Trask. „Pokud potřebuješ vědět cokoliv o obětech vampyrismu, on to ví. A jestli to nebyla nehoda, tak Lardis to určitě pozná."

„Jeho speciální vědomosti?"

„Manolisi," řekl Trask. „Ten stařík zabil tím či oním způsobem více zatracených upírů než ty a já a celá pobočka E dohromady! To mi věř."

„Věřím," přikývl Manolis. „Viděl jsem jeho mačetu a spočítal jsem zářezy na rukojeti."

„Tak vidíš," řekl Trask. „A ještě jedna věc, než odejdeš. Klidně uvědom jeho matku o tom, že jsi policista - myslím, že to stejně budeš muset udělat ale neříkej jí svoje pravé jméno a nedovol jí si myslet, že je na tvém vyšetřování něco mimořádného. Nechci, aby se k našim nepřátelům dostaly jakékoliv varovné zprávy."

„Ach, Bene, Bene!" povzdechl si Manolis. „Ty pořád zapomínáš, že jsem policajt, a když je to třeba, umím být i liška podšitá. Trochu mi důvěřuj, ano?"

Zamával, aby přilákal Lardisovu pozornost, a pak se k němu vydal po úzkém pruhu pláže, aby si s ním promluvil...

Manolis a Lardis měli zpoždění. Slunce už zapadlo a pomalu se smrákalo, když je Stavros přivezl skrze bránu Christos Studios zpátky.

Pak se skupinka osmi lidí rozdělila na tři menší a po zaprášené cestě souběžné s nábřežím zamířila ke světlům nejbližší taverny. Jelikož teplota ještě pořád neklesla a neměli důvod spěchat, šli pomalu, volným ,prázdninovým' tempem, klábosili tlumenými hlasy a drželi se od sebe na vzdálenost, aby se navzájem všichni viděli.

Venku se potulovala jen hrstka turistů, kteří byli na cestě na večeři nebo se z ní vraceli; mladí Němci se procházeli ruku v ruce v zakouřeném večerním vzduchu společně s několika anglickými páry, jejichž hlavy byly proti ztemňujícímu se ametystovému horizontu spárovány v siluetách a splynuly pokaždé, když se zastavili, aby si šeptali svá milenecká tajemství. Neboť řecký ostrov je řecký ostrov.

Alespoň tohle bylo v pořádku...

Liz cítila to horko - a nyní už také začínala pociťovat sluneční záření, které absorbovala a které z ní nyní sálalo - takže si oblékla lehké letní šaty a střevíčky. Trask a jeho muži si na sebe vzali košile s krátkými rukávy a krátké kalhoty, ale Manolis a jeho muži se oblékli do tenkých kalhot. Jak Manolis vysvětlil: „V noci bychom byli v šortkách příliš nápadní. Řekové jsou konzervativnější, a protože my jsme očividně Řekové..."

On, Trask a Lardis šli společně jako zadní skupinka a po cestě se jich Trask zeptal na tu motocyklovou nehodu.

„Osobně si nejsem stoprocentně jistý," vysvětlil mu Manolis, „ale to říkám jako profesionál, policista. Takže tím chci říct, že jsem si jistý, ale nemám důkaz—" a pokrčil rameny.

„Vysvětli mi to," pobídl ho Trask.

„Ten mladík vypil spoustu ouza," řekl Manolis. „Tedy alespoň to vypovídali jeho kamarádi, se kterými on pil - vlastně přímo tady ve Skále Astris. Když ho opustili, byl opilý a jeho motorka nechtěla nastartovat. Takže ji tlačil. A druhý den ráno ho našli i s motorkou v suchém říčním korytu. Možná se pokusil motorku rozjet z dlouhého táhlého kopce - nebo se na ní jen vezl jako na kole - to nevím. Ale očividně se vyboural."

„Tak co je na tom podezřelého?" zeptal se Trask.

„Zrcátko na řídítkách bylo rozbité," pokračoval Manolis. „Možná od nárazu. Vypadalo to, jako by motocykl letěl vzduchem a přitom se rozbilo to zrcátko... a on si o ně podřezal krk. Takhle to alespoň vypadalo."

„Podřezal si krk?" Traskovy oči se zúžily. Vycítil neobvyklost té situace - rozeznal tiché a stále neprokázané přesvědčení v Manolisově hlase - a najednou mu připadalo, že se vzduch prudce ochladil.

„Přesně tak," pokračoval Manolis. „Sklo mu pořád ještě vězelo v ráně. Byl v bezvědomí, zemřel tam, kde dopadl."

„Ale on přece nezemřel jen tak'," vložil se do hovoru Lardis. „Chci říct, že to přece nebylo všechno."

„Byl popálený," vzpomněl si Trask a přikývl. A pak se podíval na Manolise: „Neříkal jsi původně, že uhořel?"

„Ano," řekl policista. „Poté, co se naboural, začala jeho motorka hořet od benzínu z nádrže. A protože stroj i mladík spadli na stejné místo—"

A Lardis dodal: „Odletěl z motocyklu, přesto oba - kluk i jeho stroj - dopadli na stejné místo? Cha!"

„Chápu," zamumlal Trask. „Je to všechno?" zeptal se Manolise.

„Všechno," přikývl policista. „Alespoň ode mě. Pokud chceš vědět něco víc, měl by ses zeptat tady Lardise. Protože co jsme zjistili, patří spíše do jeho ,kompetence', že?"

„Co jste zjistili?" zamračil se Trask a otočil se k Lardisovi. „Jak tomu mám rozumět?"

 Lardisův obyčejně hrubý hlas zněl ještě děsivěji a drsněji, když odpověděl: „Chápu, že Manolis potřebuje důkazy - že na tomto světě znamená ,důkaz' všechno - ale já tě můžu ujistit, že pro mě je to úplně jasné, stejně jako by to bylo na Sluneční straně. S tím rozdílem, že tam ty stvůry nepotřebují zakrývat své odporné skutky. Ale říkám ti, že jsem to cítil, stejně jako padesátkrát před tím! Ta nákaza byla ve vzduchu - celý jsem tím nasákl a věděl jsem, co to znamená. Tu takzvanou nehodu někdo nebo něco způsobilo. A to stejné něco nebo někdo podřezal tomu ubohému chlapci hrdlo rozbitým zrcátkem a pak ho zapálil společně s jeho motorkou, aby zamaskoval odpornou vraždu. Přesně tak to bylo."

„Ale nemáme důkazy," řekl Manolis s Traskem téměř jednohlasně.

„Ale máme!" opáčil Lardis. „Viděli jsme rozřezané hrdlo toho chlapce a taky jsme navštívili místo nehody a viděli ohořelý stroj. Naštěstí v tom vyschlém korytě nebyly žádné suché keře, protože by se požár mohl rozšířit. Tak shořel jen motocykl - a ten kluk, samozřejmě. Ale nebyl úplně spálený, a o čem se Manolis zatím nezmínil—"

„Je ta krev," prohlásil Manolis ještě tišším hlasem.

„Ano, Lardis má pravdu. Velký problém je ta krev."

„Krev?" Trask se díval z jednoho muže na druhého.

„Ta krev, která znamená život," zabručel Lardis. „Jenomže problém je v lom, že tam žádná nebyla. Bene! Ten kluk vykrvácel, ano, ale ne do prachu toho suchého koryta."

„Tak teď to víš," vydechl Manolis. „A čert vem důkazy. Pokud mi někdo nevysvětlí, kam se krev toho mladíka poděla, nezbývá mi než souhlasit s Lardisem. Ve svém nitru nemůžu uvěřit ničemu jinému, než že to bylo dílo vrykoulaka!"

Po tomhle rozhovoru bylo pro ty tři těžké zachovat si bezstarostnou prázdninovou náladu. Na druhou stranu, byli to starší, rozumní muži a nikdo by od nich asi nečekal, že se budou chovat jako rozjařené děti. A pokud šlo o poslední důkaz zamoření ostrova vampyrismem: shodli se na názoru, že prozatím nebudou ostatním členům týmu nic říkat.

Alespoň ti si budou moci vychutnat půvaby večeře v restauraci v atmosféře řeckého ostrova a také se v noci dobře vyspat.

Zítra bude dost času všechno jim vysvětlit a rozbít zbytek jejich iluzí o idylickém řeckém ostrově. Ne že by těch iluzí mnoho zbývalo...

V taverně Západ slunce, čistém, ale tuctovém malém podniku na nejzápadnějším konci mola - kde byly pod obrovským plátěným přístřeškem blankytně modré stohy plastových židlí a bílé čtvercové stoly, které odmítaly stát rovně bez toho, že byste nohy s poztrácenými botkami nebo ,krátké' podložili třemi pivními tácky - se osm rozdělených kolegů usadilo, přičemž zůstali ve svých skupinách, ale vybrali si místa tak, aby se navzájem slyšeli. David Chung, Stavros a Liz si vzali jeden stůl, Andreas a Goodly druhý, zatímco Trask, Manolis a Lardis se posadili ke třetímu.

Jemný vánek od moře trochu ochladil teplý noční vzduch a byl velice vítaný; hovor byl převážně lehký a veselý a Andreas a Stavros prokázali, že mají víc než jen povrchní znalost angličtiny. Tři Traskovi ESPeři měli na paměti jeho předchozí varování, takže své speciální talenty drželi pevně na uzdě a zdrželi se jakéhokoliv použití svých metafyzických myslí. Takže večeře proběhla bez problémů, až na ten konec.

Kromě těch osmi byla taverna docela prázdná. Nebyla to však chyba majitele - o jeho kuchyni se dalo říct jen to nejlepší a celková atmosféra v podniku byla také příjemná - jenomže problém byl v tom, že ve Skále Astris bylo víc taveren než turistů.

Když už se skoro zvedali k odchodu, dva mladí Řekové na motocyklech zastavili na silnici za tavernou, postavili své stroje na stojany, vešli dovnitř a posadili se ke stolu na opačném konci v rohu. Manolis si jich všiml, chvíli na jednoho z nich zíral a pak rychle odvrátil pohled.

„Teď se tam nedívejte," upozornil Traska a Lardise potichu. „Ale mám pocit, že jednoho z nich jsem už někde viděl - toho s tou vřískající lebkou na bundě."

Oba mladíci si objednali ouzo s vodou a nakonec se ten, kterého Manolis poznal, podíval jejich směrem - a trhl sebou. „Vidíte!" zajásal Manolis. „Vypadá to, že i on poznal mě!"

Byla to pravda - oči toho mladíka zůstaly jako přilepené na Manolise a jeho obličej znatelně zbledl. Byl očividně tak rozrušený - tak vystrašený, že tady Manolise vidí - že když natáhl ruku po drinku, který před ním stál, málem jej převrhl.

„Aha!" komentoval to Manolis. „Teď už jsem si jistý. Viděl jsem ho v té vesnici v horách, když jsme tam s Lardisem přijeli vyšetřovat. Takže by mě zajímalo, co on ví a já ne. Vidět jsem jeho pohled... tohle už jsem zažil mnohokrát. Takže, teď je čas na metodu tichého zastrašování."

Pohlédl na své muže u vedlejších stolů a trhl hlavou směrem ke dvěma mladíkům. Všichni byli dokonale sehraní - spojeni poutem upevněným léty vzájemné spolupráce - takže vstali a pomalu, ale rozhodně vykročili k sedícím mladíkům. Stavros a Andreas nevypadali jako někdo, komu je radno odmlouvat, a Manolis seděl naprosto v klidu, s nohama nataženýma, jen lhostejně zíral na oběti ,tichého zastrašování'.

Pak Andreas promluvil řecky na mladíka v bundě s ječící lebkou a ať už mu řekl cokoliv, mladík okamžitě vyskočil na nohy. Andreas ho však popadl za rameno, křikl jediné krátké slovo a mladík znovu klesl na židli.

Stavros zatím varoval druhého mladíka - který se zdál být k smrti vyděšený i připravený dát se každou chvíli na útěk - aby zůstal tam, kde je.

Konečně se Manolis ozval: „Zdá se, že ti dva velcí tvrdí motorkáři už jsou připraveni zodpovědět mi pár otázek. Ale bude lépe, když si s nimi promluvím sám, bez vaší přítomnosti."

S těmito slovy pomalu vstal, teatrálně se oprášil a pomalu, téměř nafoukaně, kráčel tavernou ke stolu v rohu. Tam se posadil, a zatímco Stavros a Andreas přihlíželi, několik minut promlouval ke dvěma mladíkům.

Když s nimi skončil, propustil je a vrátil se k Traskovi a Lardisovi. „Je čas jít domů," řekl jen, zatímco oba mladí motorkáři nastartovali své motocykly a vyrazili do tmy.

„Tak co se děje?" ptal se Trask.

„Myslím, že o tom raději nebudu mluvit, dokud se nevrátíme do Christos Studios," odpověděl Manolis.

Ale v jeho hlase zněl nový tón. Sebevědomí, které předstíral před mladíky, se úplně vytratilo, a už vůbec nevypadal jako ten tvrdý, arogantní řecký policista...

Když dorazili do Christos Studios, odebrali se do Vraku, kde krásná, mladá Švýcarka, Yiannisova žena Kateřina, přijímala poslední objednávky, než zavře lokál. Trask tam svolal poradu kvůli zítřku, což byla neděle. Předtím však požádal Manolise, aby mu vysvětlil, co se to odehrálo v té taverně.

Manolis už si mezitím stihl promluvit se svými muži; ještě na pevnině jim naznačil, že mu budou muset důvěřovat, a pak jim bez velkého vysvětlování oznámil, že na Krassu mají ,problém'. Protože jakkoliv mu byli bezvýhradně oddaní, obával se, že kdyby jim pověděl příliš mnoho hned na samém počátku téhle hry, mohlo by to mít neblahý vliv na jejich spolehlivost. Později měl každopádně v úmyslu je do celé problematiky zasvětit, teď, když už věci začínaly dostávat spád, je cestou z taverny obeznámil se situací.

Takže nyní seděla celá skupina osmi lidí pospolu ve Vraku, aby si vyslechla, co měl Manolis na srdci, a aby pak přijali Traskovy rozkazy.

„Ti dva z taverny," začal Manolis, „mě viděli v Astris, na úpatí hor, ve dvojčeti Skaly Astris. Už tenkrát tušili, že jsem policista - možná dokonce speciální policista, detektiv v civilu - a to je vylekalo. Proč? Protože oni byli ti kamarádi, co popíjeli s mladíkem, který zemřel při motocyklové ,nehodě'.

Víte, tu noc nebyli moc hodní hoši. V každém sudu se najde nějaké to zkažené jablko, že? A Krassos má taky svoje malé zločince - hm, a taky ty velké, po kterých jdeme, samozřejmě. Takže, ti dva a jejich teď už mrtvý, usmažený, vypumpovaný kamarád byli takoví malí darebáci s trestní minulostí dlouhou jako ruka. Mají na kontě hromadu drobných krádeží, nějaké to výtržnictví a tak dále. Chtěli se vyrovnat americkým a evropským motorkářům. Cha! Legrační, co?

Takže nebyli zrovna nadšení, když uviděli policajta, ti dva, a taky věděli, že jsem mluvil s matkou jejich mrtvého kamaráda. A kdo ví, třeba se zmínila o kamarádech jejího syna, že ano? Bylo docela dobře možné, že je hledám. Dokonce není vyloučeno, že jim hrozí obvinění za to, co se stalo jejich příteli.

A dnes večer, úplnou náhodou, se ti dva vydali zrovna do taverny Západ slunce. Šli tam ze stejného důvodu jako my - aby se v tom tichém, malém podničku ukryli před zvědavými zraky. Ale ouha! Koho tam nepotkali - mě - a byl to pro ně velký šok. Když si Andreas promluvil s tím klukem v bundě s lebkou, sám od sebe začal mluvit o svém kamarádovi, vysvětloval, že on s tím nemá nic společného - ale že možná ví o někom, kdo ano.

Tu noc měli tak trochu problémy. Vydali se ven balit holky - Angličanky, německé dívky, turistky - aby si trochu užili. A hlavně jejich mrtvý kamarád. Ten měl v tomto směru moc špatnou pověst. Ale tentokrát si vybral nevhodnou ženu, a hlavně s nevhodným doprovodem. Ano, byli dva - muž a žena. Šli se přímo tady ve Skále Astris najíst a napít vína do podniku poblíž centra. A potom, když se ti tři přiblížili ke své zvolené oběti, aby si užili, muž, co ji doprovázel, reagoval velice násilně. Tohle alespoň říkali ti dva pitomci. Jejich kamaráda - teď už mrtvého kamaráda - hodil přes zeď do zálivu i s jeho motocyklem! Ale tyhle motocykly... to nejsou žádné hračky! Sami jste viděli, že to jsou těžké stroje. Takže to byl silný muž, opravdu hodně silný muž.

Oni pak použili kotvu jedné malé lodě, aby svému kamarádovi pomohli vytáhnout motorku z moře, načež ho tam nechali a odjeli do Krassu. A to je všechno..."

„A jejich popis?" vyzvídal Trask. „Toho muže a ženy?"

„Jo tohle," ,vzpomněl' si Manolis. „Jejich popis. Tím se dostáváme k jádru věci, že ano? Osobně nemám pochyby, Bene, že to jsou ti, které hledáme. Určitě to byli oni, Vavara a Malinari. Muž byl vysoký, hodně přes sto osmdesát centimetrů. Byl divný a byl to cizinec... a taky pohledný, exotický. A když chytil jejich mrtvého kamaráda za hlavu, ten doslova zkameněl a úplně ztratil sílu. Proto je zvládl tak snadno."

„Stejně jako tenkrát ovládl Zek!" uvažoval Trask. Vydechl ta slova a skoro se u toho dusil. „Malinari Myšlenkář!" Pak si odkašlal a pokračoval: „A co ta žena?"

„To je ta největší záhada," odpověděl Manolis. „Ta byla... magnetická! Měla velice silnou auru. Byla tak krásná, až zářila... a přesto si vůbec nepamatují, jak vypadala."

„Vavááára!" vydechl Lardis. „Více než pět set let stará, zrozená v jiném světě, v jiném čase. Jenomže teď je tady. Bene, našli jsme je. Určitě!"

„Ne," zavrtěl hlavou Trask a jeho hlas se znovu proměnil v ochraptělý šepot. „Víme, že jsou tady, ale ještě jsme je nenašli. Možná zítra - ale zatím ne, ne dnes v noci. Noc je jejich čas. V noci jsou příliš silní. Ale zítra je najdu, a pokud ne zítra, tak pozítří nebo následující den. Najdu je, i kdyby to bylo to poslední, co udělám..."

Podíval se na Liz a Davida Chunga. „Vy dva - a hlavně ty, Liz - teď se musíte hlídat víc než kdy jindy, držet svoje nadání pevně na uzdě. Zítra ráno, až ty stvůry půjdou spát a my se je vydáme hledat, pak vás budu potřebovat." Znovu si odkašlal.

Když oba souhlasně přikývli, Trask se trochu uvolnil. „Dobrá tedy, pojďme naplánovat zítřek a probrat podrobnosti. Chtěl bych, aby se udělalo tohle..."

Trvalo možná hodinu, než rozdal instrukce, odpověděl na všechny otázky a osvětlil detaily, a když bylo po všem, všichni se odebrali do svých chatek a snažili se usnout.

Pro Liz to bylo těžké. Byla vyvíjející se telepatka, jejíž možnosti se neustále rozšiřovaly. Občas nechtěně četla myšlenky svých kolegů, aniž by se o to aktivně snažila. Ale dnes večer cítila, že myšlenky Bena Traska zná i bez telepatie. Mohl za to pohled v jeho očích, kdykoliv zmínil určité jméno.

Jméno muže nebo stvoření, kterého Trask nenáviděl jako nikdo jiný. Malinari, vampýří vládce Nephran Malinari! A Liz se nedokázala ubránit úvahám o tom, jak moc bude jejich mise na ostří nože, když ji vede šéf pobočky E. Jistě že to bylo osobní pro všechny, ale tentokrát, pro Traska—

Tentokrát to bylo velice osobní!

A pak tu byl samozřejmě Jake. Stále jej nosila v podvědomí. Domnívala se, že ho miluje - věděla to - ale Jake se upíral jen na svou pomstu a Liz její součástí nebyla. V jeho životě ještě nebylo místo pro novou lásku, protože to byla právě jeho ztracená láska, kterou se snažil pomstít. Liz věděla, že by neměla na mrtvou ženu žárlit, ale stejně na ni žárlila a měla o Jakea strach. Nevěděla, kde se teď nachází a jak na tom je - nebo dokonce kým je - ne docela.

Ale na druhé straně, to nevěděl ani Jake. Ne docela...

Zatímco se Liz neklidně převalovala na lůžku, Ian Goodly nechal Lardise odpočívat a odešel do Traskovy chatky.

Našel tam Traska a Chunga; hovořili spolu nad hrnky kávy a zdaleka se ještě nechystali do postele. Trask ho uvítal, nabídl mu židli a zeptal se: „Co ti leží v hlavě?" Na rozdíl od většiny lidí, kteří tuto otázku pokládají, Trask neměl na mysli jen jeho myšlenky, ale i metafyzickou stránku věci.

A jasnovidec mu podle toho také odpověděl. „Uhádl jsi," řekl. „Už mi to chvíli leží v hlavě a nastal čas si o tom promluvit."

„Ty sny, o kterých ses zmínil předtím?" povzdechl si Trask jako by na omluvu. „Nezapomněl jsem, jen jsem měl příliš mnoho práce. Dnes odpoledne jsem tě nechtěl rušit, protože jsi spal, a taky spolu zítra budeme pracovat, takže jsem si myslel, že si můžeme promluvit pak. Ale jestli ti to nedá spát, je teď vhodná doba."

„Nedá a také mě to mate," přiznal Goodly. „Protože budoucnost se jako obvykle chová jako dokonalý bâtard - omluvte mou francouzštinu. Vidím věci, ale nechápu je. Tak jsem si myslel, že dvě hlavy budou možná chytřejší než jedna."

„Tak to tedy vyklop," pobídl ho Trask. „Co jsi viděl - nebo zahlédl, pokud je to správné označení."

„No, myslím, že ses docela trefil," přikývl Goodly. „Protože dnes odpoledne, když jsem spal, jsem měl několikrát po sobě stejný sen. Chápej... mohl to být jen sen - myslím sen jako každý jiný - ale když se tyhle věci začnou opakovat, pořád se vracejí..." pokrčil rameny.

„Varování," přikývl Trask.

„Často se nakonec ukáže, že ano," odpověděl Goodly. „Ale budoucnost nebývá zaujatá. Viděl jsem stejně tak dobré věci, jako ty špatné - no, tedy alespoň příležitostně."

„A nikdy ses nemýlil," řekl Chung obdivně.

Goodly se na něj podíval. „Jen v tom, jak jsem si to vysvětlil," opáčil a pak dodal: „Až donedávna. Protože jak si možná pamatuješ, viděl jsem také, že s námi Jake Cutter nějakou dobu zůstane - tedy s pobočkou E. To bylo v Austrálii, no a zdá se, že jsem se mýlil. Tedy, z krátkodobého hlediska. Protože kde je Jake teď? A z dlouhodobého hlediska, do budoucna... to se jako obvykle teprve ukáže."

„Vím, kde bych chtěl Jakea mít," zabručel Trask. „Určitě bychom jeho nadání využili... zatracený paličák... kdybych ho tu teď měl! Ale jak říkáš: to se teprve ukáže. Takže, pověz nám o těch svých snech."

„Začalo to už před několika dny," řekl jasnovidec. „Ještě v Londýně na velitelství, poté co jsme se vrátili z Austrálie. V době, kdy se nám to všechno začalo hroutit."

„Na to si pamatuji," přikývl Trask. „Něco o postavách zahalených do černého hábitu, tunelech a zakrytých očích?"

Goodly přikývl. „A o tvaru nebo stínu, který se neustále přibližoval. Ale pokud jde o to poslední, tak jeho jsem neviděl od doby, co jsme sem s Liz a Lardisem přiletěli, ani jednou."

„Jeho?" opakoval Trask. „Ten stín je on, muž?"

Jasnovidec znovu přikývl. „Ale neptej se mě na jeho podobu. Je to doslova jen stín, temná skvrna, přelévající se... něco. Kdybych se měl odvážit hádat, řekl bych, že to může být jedině—"

„Vládce Szwart!" vydechl Trask. „A je v Londýně. Proto jsi ho od té doby, co jsi přijel sem, neviděl. Protože ses od něj vzdálil."

„No a o to mi šlo, když jsem říkal, že dvě hlavy ví víc než jedna," přikývl Goodly. „Protože já jsem dospěl ke stejnému závěru, ale potřeboval jsem to probrat s někým jiným. A taky si myslím, že to musí být Szwart a že je pravděpodobně v Londýně."

„Moje nejhorší noční můra," zabědoval Trask. „Odporná stvůra, která se neustále přibližuje. Ale ne k nám, ne dokud jsme tady."

„Ne k tobě, ale k těm, které miluješ," řekl Chung. „Pro tebe je to Millie, v případě Lardise Lidesciho Lissa."

Trask se na něho ostře podíval a zamračil se: „Millie? Jak jsi přišel na to, že—?"

Ale oba dva, lokátor i jasnovidec se raději dívali jinam, jako by to nechtěli slyšet. Trask tušil proč, a v Chungově případě se nemýlil. Goodly ale odvrátil pohled při vyslovení Milliina jména ze zcela jiného důvodu.

„Myslím, že já neumím lhát o nic víc, než mohou ostatní lhát mně, že?" přiznal Trask. „Ale Millie a já - to je přece teprve velice čerstvá záležitost, tak jak to, že všichni—?"

„Vždyť jsi to prozradil sám. Občas ses prořekl," přerušil ho Chung. „Ale i kdyby ne, dobré zprávy se šíří rychle." Široce, i když jen letmo se usmál.

„Ano," přikývl Trask. „Hlavně v pobočce E." A pak se obrátil ke Goodlymu: „No, ale my už přece o Szwartovi víme. A já jsem udělal všechno, co bylo v mých silách, abych zabezpečil velitelství a všechny, co tam jsou. Takže pokračuj, pověz mi zbytek."

„Zbytek je pořád o tom samém," odpověděl jasnovidec. „Černě oděné postavy, klouzající nebo plující... a něco, co se potápí, světelná skvrna ztrácející se ve vodní hlubině... a bludiště děr nebo tunelů, které jsou naplněny něčím odporným..."

„Tohle všechno si pamatuji," řekl Trask. „Tak co máš nového? Neříkal jsi něco o křiku?"

Goodly si olízl rty, než odpověděl: „Ano, ty nové sny jsou o výkřicích. Ale je to něco, co se ti nebude moc líbit, Bene, a—"

„Nic z toho se mi nelíbí!" prohlásil Trask. „Takže to vyklop."

„A je to dost rozporuplné," pokračoval jasnovidec, jako by ho nikdo nepřerušil. „Víš přece, že jen proto, že jsem to viděl, se to ještě nemusí přesně tak stát."

„Rozporuplné?" zamračil se Trask. „A nemusí se to stát přesně tak, jak jsi to viděl?"

„Ano," odpověděl Goodly. „Přesně tak. Protože pokud mě má přítomnost na Krassu vzdálila od Szwarta a pokud je on v Londýně, proč mě neoddálila od... od všech ostatních v Londýně? Nebo je to jen proto, že je tak dobře znám a jejich budoucnosti jsou pro mě tím pádem i jasnější?"

Nyní Trask ucítil, jak v jeho hrdle vyschlo. „Takže je to opravdu o našich lidech doma," řekl. Hned se ale vzchopil: „Pokračuj, pověz mi o tom."

A jasnovidcův hlas se třásl, když říkal: „Viděl jsem ženy - viděl jsem, jak hoří, Bene! Byly oděny do černých hábitů a ty plameny šlehaly z nich, stravovaly je. Vztahovaly ruce k nebi, zatímco jejich oči zářily radostí a... a... já nevím? Možná úlevou?"

Davidu Chungovi spadla čelist. „Radostí? Vždyť hořely a křičely bolestí, a přesto cítily radost a úlevu?"

„To není... není to tak jednoduché," zavrtěl Goodly hlavou. „Já to taky tak docela nechápu. Ale ne, nebyly to ty ženy, kdo křičel. Ty skřeky přicházely od někoho jiného, od nějaké ženy, která stála stranou. Ta křičela v absolutním zděšení z něčeho, co viděla, a já ne. A místo aby se dívala nahoru, dívala se dolů - na propast, která se otevírala pod jejíma nohama - zející černá díra, která jako by se propadala do nekonečna..."

Když se Goodly, který teď byl smrtelně bledý, odmlčel, Trask vstal a přistoupil k němu. Jeho obličej byl stejně bledý jako jasnovidcův, když jej uchopil za ramena a zatřásl jím. „Až doposud jsem to všechno ignoroval," zakřičel. „Ale viděl jsem to ve tvém obličeji od chvíle, kdy jsem tě pustil dovnitř. Možná jsem to ignoroval celý večer - od chvíle, co ses probudil z odpoledního spánku - ale tušil jsem, že je něco v nepořádku. A teď už vím, co to je."

Jasnovidec tam jen seděl a nezmohl se na nic, zmítán Traskovým zoufalým vztekem, jen vrtěl hlavou v němém zděšení a vypadal, že by se nejraději neviděl, přestože věděl, že to není jeho vina.

„Byla to Millie, kterou jsi viděl, že ano?" zeptal se Trask suše, nyní zlomeným hlasem. „Byla to Millie, která křičela - a ty, kurva, dobře víš, že se to stane!"

A pak, když ho Trask pustil a odvrátil se: „Ale to my nevíme, Bene!" řekl Goodly. „Víme jen, že se něco stane. Nevíme, jak nebo kdy nebo proč - nebo jak to nakonec dopadne."

Trask se sesunul na svou postel, lokty se opíral o kolena a tvář měl ukrytou v dlaních, „proklínám tě!" vykřikl vztekle a celé jeho tělo se třáslo. „Tebe i to tvoje zatracené nadání! Bůh nás všechny zatrať!"

Chung k něm přišel, ale nedotkl se ho. „Šéfe," řekl tiše po nějaké chvíli. „Není to Ianova chyba. A je to, jak jsi řekl, varování. Poskytuje nám víc času, abychom si mohli znovu promluvit s velitelstvím, říct jim, že se něco chystá a že mají dohlédnout na ženy. Je to varování, tak ho využijme!"

Trask se zhluboka nadechl, vzhlédl a řekl: „Davide, ty přece víš, že to takhle nechodí. Kolikrát už jsme to zažili? Když Ian řekne, že se to stane, stane se to. Je to dáno. Nedá se před tím utéct."

„Ale my nevíme, jak se to stane," opakoval Goodly znovu. „Ani jak to nakonec dopadne."

„Bože! Bože!" vykřikl Trask a vyskočil na nohy. „Musím znovu mluvit s Londýnem. Ale..." Podíval se na své přátele, potřásl hlavou a řekl: „Vy dva... nevím, jak bych se měl omluvit za to, jak jsem se před chvílí choval. Zatím ještě ani nevím, jestli chci. Nenávidím to. Nenávidím ta naše nadání. Proč nemůžeme být jako ostatní lidi? Proč musíme snášet všechno tohle utrpení? Co to sakra naši předkové udělali, že jsme se museli narodit jako zatracení mutanti? Iane, nechtěl jsem na tebe tak vyletět. Ale Millie - můj Bože - Millie!"

„To je v pořádku," řekl jasnovidec. „Já to taky nenávidím, Bene. Všichni to nenávidíme. Lidé říkají, že máme nadání, ale já říkám, že jsme prokletí, teď... teď se ale nezatěžuj ničím jiným. Prostě běž a promluv si s velitelstvím."

A Trask beze slova vzal svou bundu a vyšel ven do středomořské noci...

Ranní slunce začínalo osvětlovat obzor a bylo zřejmé, že tohle je pravděpodobně nejstudenější část dne a vlastně i většiny noci.

„Nyní jsme opravdoví turisté," prohlásila Liz, pasažérka prvního z aut, která opouštěly Christos Studios, aby se vydala každé jiným směrem. „Se všemi jejich plány a záměry... kromě toho opravdového."

„Taky jsem jezdíval na ,výlety' po Sluneční straně," zachechtal se Lardis drsně. „Ale já jsem tomu říkal ,obchůzka hranic' a jezdil jsem v krytém voze nebo chodil pěšky. Takto staří szganští náčelníci chránili svá území. Nejdál jsem se dostal na Hvězdnou stranu, k poslednímu z velkých orlích hnízd Vampýrů. Ale to bylo samozřejmě ještě předtím, než je Trask, Chung, Goodly, Zek a Nathan společně všechny zničili."

Tohle bylo pro Manolise, který řídil vůz, něco úplně nového. „Cože?" nechápal. „Ben Trask a ostatní byli všichni s vámi v tom vašem upířím světě?"

„V mém upířím světě, ano," přisvědčil Lardis. „A myslím si, že bez nich bych tady teď nebyl a nevyprávěl o tom. Protože to jsou všichni opravdu stateční lidé, ta pobočka E - a já a mí lidé, Szganyové jako národ bychom bez nich už nebyli."

„Pobočka E," přikývl Manolis. „Jsou stateční, ano - a mnozí z nich jsou také už mrtví, odešli navždy. Znal jsem jednoho velmi dobře, jmenoval se Darcy Clarke, ale nemyslím, že se s ním někdo z vás setkal. Byl v pobočce E ještě před vámi. Měli jsme nějaké vyřizování s těmi zatracenými vrykoulaky na ostrově Chalki, on a já. Bylo to jako - bylo to jako noční můra! Ale my jsme to přežili. Řekl jsem přežili? Cha! Darcy to měl v sobě, nadání, co ho ochraňovalo, že mohl žít až do sta let! Přesto už není mezi námi. Je mrtvý, stejně jako Ken Layard nebo Trevor Jordán, a už mezi námi nejsou ani Jazz a Zek."

„Ty jsi znal Jazze? Jazze Simmonse?" teď byla řada na Lardisovi, aby se zatvářil překvapeně. „Ach! - to byl nějaký bojovník! Pojmenoval jsem po něm svého synka. Svého jediného syna, Jasona Lidesciho, který by dnes už jistě byl náčelníkem svého kmene."

„Byl?" nechápal Manolis.

„Vampýři ho dostali," zabručel Lardis a odvrátil se. Všichni rozpačitě zmlkli.

A zatímco se oba muži, každý z jiného prostředí, zahloubali do svých soukromých vzpomínek - vzpomínek, které přes svou různorodost měly společného jmenovatele - Liz se snažila uvolnit a zamyslet se nad tím, co tady vlastně všichni dělají...

Tři rekognoskační týmy nebo skupiny předběžného průzkumu byly složeny z Lardise, Manolise a Liz, kteří se vydali ven v automobilu s pohonem na všechna čtyři kola; Stavrose a Chunga, kteří jeli ve druhém voze; a Traska, Goodlyho a Andrease ve třetím. V této první fázi operace si měli hlavně prohlédnout ostrov, a pokud to bude jen trochu možné, určit místa nákazy. Jinými slovy, najít Vavaru a Malinariho a udělat to za denního světla, kdy jsou velcí upíři nejméně aktivní a pravděpodobně ani nebudou mít tušení, že byli odhaleni.

Manolis a jeho skupina se vydali na západ, zpátky k hlavnímu městu. Projeli po obchvatu kolem města Krassu, pak zamířili na sever po pobřežní silnici, potom na východ ,zadem' ostrova a nakonec se měli setkat s Benem Traskem a jeho skupinou ve vesnici Skala Rachoniou. Tou dobou měli mít najeto nějakých padesát kilometrů po pobřežních silnicích, ale dvakrát tolik na výpadovkách ve vnitrozemí, po vedlejších silnicích a prašných cestách vedoucích na různá úpatí a do horských vesniček.

Cestou se měli s výjimkou samotného Krassu zastavit ve všech osadách, navštívit všechny vesnice a archeologické lokality, kterých tam zase tolik nebylo, přičemž měli jako vlezlí turisté pátrat po jakémkoliv potenciálním upířím hradu nebo doupěti. Řečeno stručně, měli prozkoumat polovinu Krassu, zatímco Trask a jeho skupina měli udělat totéž na jeho východní straně. A kromě toho, jelikož Manolisovi muži nedokázali sehnat ve Skále Astris slušné oštěpomety, měl v úmyslu se cestou zastavit ve všech rybářských vesnicích, dokud nenajdou, co potřebují.

Stavros a Chung zůstali ,v místě', v blízkosti Skaly Astris, protože právě tahle oblast jim připadala nejslibnější. Ta neidentifikovaná žena s pijavicí byla vyplavena jen asi deset kilometrů odsud; Vladi Ferengi, cikánský král, tu tábořil se svými lidmi; Manolis byl nedaleko odtud vytlačen ze silnice; a Vavara a vládce Nephran Malinari zde byli spatřeni té noci, kdy jeden mladý rádoby Pekelný anděl udělal svou smrtelnou chybu. A kromě toho, David Chung byl hlavním lokátorem pobočky. Pokud jsou upíři někde nablízku, měl by být schopen je odhalit...

Proto se také Liz domnívala, že ji a Lardise poslali na západ od Skaly Astris ze stejného důvodu, nebo lépe řečeno, z opačného důvodu: Trask je prostě chtěl uchránit od přímého ohrožení. A kdyby se snad přece jen nějakou náhodou dostali do potíží, byl s nimi velice schopný Manolis Papastamos, aby je z toho dostal. Co se Manolise týkalo, zdálo se, že už je zase úplně fit. Auto řídil velice sebevědomě - příliš sebevědomě, na takovýchto cestách, pomyslela si Liz - a jestli ho něco bolelo, nedával to najevo.

Ale na druhé straně, on byl zraněný a Trask o něj měl starost, takže ho tím směrem poslal ze stejného důvodu, aby ho uklidil do bezpečí.

Proto si Liz myslela, že si může dovolit trochu se uvolnit. A možná proto, že svou telepatii dlouho držela na uzdě, rozhodla se, že teď nastal čas trochu si ji procvičit. Slunce bylo vysoko na obloze; teplota stoupala každým okamžikem: Vampýři jistě budou v postelích nebo ukrytí v temnotě své zatím neobjevené pevnosti, takže se z jejich strany nemá čeho obávat. Alespoň si to myslela.

Skutečně se jí ulevilo, jak jeli na západ, jako by opouštěla něco temného a hrozného, nechávala to daleko za sebou. Kdyby tak mohla hodit za hlavu i strach o Jakea a také jej zanechat za sebou. Pak by byl její svět mnohem zářivější; i navzdory hrůzám, které za dobu svého působení u pobočky E zažila, navzdory všem hrůzám, které ji jistě čekají v budoucnu, možná za další zatáčkou.

Ale doufala, že to nebude už za tou následující...

Bylo horko k nevydržení, velice úmorný den, když Liz nakonec zaparkovala auto v místě, kde silnice vedla skrze vysoké křoví, za nímž prosvítala dlouhá, bílá pláž lemující malé vesnické letovisko Skala Rachoniou. Převzala řízení, když Manolise začalo zlobit rameno; nyní odpočíval na sedadle vedle ní a ,mírnil svou bolest' tím, že upíjel z láhve s ouzem 12, kterou si cestou koupil v obchodě v jedné z vesnic. Lardis - díky Bohu - si pamatoval Traskovu prosbu, takže konzumaci alkoholu omezoval na minimum a vystříhal se nákupu Metaxy, i když Liz cítila, že je ve velkém pokušení. Teď seděl na zadním sedadle auta, upíjel z láhve minerálku, kterou sdílel společně s Liz, a v duchu záviděl Manolisovi.

„Tady je to," zvolal Manolis, zírající do napůl rozložené mapy. „Skala Rachoniou. Podle popisky na mapě, kde se dvěma slunečníky označuje pláž, je to velmi populární místo pro koupání a potápění. Hm! Jenomže na té mapě je skoro tolik slunečníků, jako jich je na téhle pláži. Jen se na to podívejte!"

„Opuštěná," řekl Liz. „No, skoro. Takové nádherné moře a není tu více než dva nebo tři plavci."

„To je tím bílým pískem," vysvětlil jí Manolis. „Nedá se po něm chodit. Moc pálí."

„Tomu nevěřte," opáčila Liz. „Já se po něm projdu, hned jak se dostaneme tam dolů. V životě jsem se tak nepotila."

A Lardis, který pláž pozoroval svým dalekohledem, zabručel: „Alespoň nebudeme mít problém najít Bena a ostatní. Myslím, že odsud vidím jejich auto." Podal svůj dalekohled Liz. „Taverna uprostřed té rovinky u silnice, ta s modrým baldachýnem."

Už je vidím," zvolala Liz a předala dalekohled Manolisovi.

„Teď už asi budou zvědaví, kam jsme se až dostali. Nejlépe uděláme, když tam dolů pojedeme." Pustila spojku a vyrazila na poslední kilometr klikatící se silnice směrem k pláži...

„Co vás tak zdrželo?" ptal se ustaraně Trask, když se ti tři přidali k němu, Goodlymu a Andreasovi a usadili se do stínu přístřešku u taverny. „Pomalu jsem o vás začínal mít strach. Čekáme tady na vás skoro hodinu." Zamával na číšníka a objednal sendviče a pití pro opozdilce.

„Západně od Krassu jsme píchli," vysvětlila mu Liz. „A když se to Manolis snažil opravit, udělal si něco s ramenem. Takže jsme to museli dodělat já s Lardisem. A také jsme museli navštívit asi deset železářství a prodejen s rybářskými potřebami, než se Manolisovi podařilo najít správné oštěpomety. Musely se z nich dát vystřelovat harpuny, na které by mohl připevnit ty svoje postříbřené hroty. Nejdříve vždycky musel sehnat někoho, kdo byl ochoten mu otevřít obchod - je koneckonců neděle a prakticky po sezoně. A navíc... měli jsme pocit, že ty silnice do hor a z hor jsou nekonečné."

Než mohl Trask cokoliv říct, pokračovala: „Jak dlouho tady plánujete zůstat?"

„Ještě asi hodinu," odpověděl Trask s pokrčením ramen. „Dám vám čas si vydechnout, něco zakousnout a doplnit tekutiny. Proč?"

„Protože já mám v úmyslu se do té tekutiny ponořit!" oznámila mu. „Do spousty tekutiny. Podrobnosti z našeho průzkumu vám může říct Manolis, stejně není skoro co vyprávět." Vysoukala se ze šatů, pod kterými měla bikiny - ale na nohou si ponechala sandály, aby si nespálila nohy o horký písek - a zamířila napříč úzkým pruhem pláže do moře.

Lardis se na ni díval, jak odchází a poznamenal: „Ten Jake Cutter je ale šťastný chlap. Nebo spíš by byl, kdyby to dokázal ocenit. Ta má správně vyvinuté boky pro tohle."

„Na to už jsi příliš starý," připomněl mu Trask, ale Lardis se jen zasmál.

„Až jednou budu na to starý," prohlásil, „pak mě bez milosti zastřel!"

Ale Trask se zamračil. „Byla se mnou hned hotová," uvědomil si konečně. „A působila dost roztěkaně. Takže by mě zajímalo, co ji tak rozrušilo?" A i když se o tom nezmínil, všiml si také slabého červeného stínu pod jejíma očima. To bylo neklamné znamení, že se pokoušela soustředit svou mysl, použít telepatii.

Manolis se poškrábal na bradě, podíval se lišácky na Traska a řekl: „Možná, že to cítí stejně jako já: že jsi nás poslal na západ, abychom byli co nejdál od nebezpečí."

„Ale já—" pokusil se protestovat Trask a pak si uvědomil, jak zbytečné by bylo lhát. „Ale já se přece snažím nevystavovat nebezpečí nás všechny!" protestoval. „Nejsme jen tak nahraditelní a já vás potřebuji všechny, pokud tohle máme přežít. Dobře, možná jsem až příliš úzkostlivý, pokud jde o Liz, ale Nephran Malinari její mysl zná a já nehodlám použít její talent, dokud to nebude opravdu nevyhnutelné. Rozhodně ne v blízkosti někoho tak mocného, jako je on. Pak je tu Lardis. Za toho jsem taky zodpovědný a—"

„Stejně jako jsem byl já za tebe, tenkrát na Sluneční straně," přerušil ho Lardis. „Ale nepokoušel jsem se tě omezovat v tom, co jsi tam dělal."

„—a jehož manželka čeká v Londýně, že se jí vrátí zpátky," pokračoval Trask. „A jak bych to podle vás měl Lisse vysvětlit, kdybychom se vrátili bez něho?"

„A já?" zeptal se Manolis. „Co já? Za mě jsi taky zodpovědný? Máš pocit, že nejsem dospělý? Ale tys mě tu původně nechtěl vůbec, že?"

Trask začal rozhazovat rukama. „Museli jsme ten ostrov prozkoumat!" protestoval. „Prostě jsem vás tři vybral, abyste prohlédli západní polovinu. No a vy jste to udělali. A teď... teď, pokud proti tomu nic nemáte, rád bych si vyslechl vaše hlášení," dokončil rozhořčeně.

„Naše hlášení?" opáčil Lardis. „Ale Liz už ti přece všechno řekla. Nemáme nic, co bychom ti mohli nahlásit. Nic jsme nenašli."

„A ty, Bene?" zeptal se Manolis. „Co jsi našel ty?"

Trask zavrtěl hlavou. „Totéž co vy," přiznal se. „Nic. Ať už jsou ty stvůry kdekoliv, snaží se před námi ukrýt. Takže zbývá ještě Chung - a já se s ním nemůžu spojit."

„Dovol, abych to zkusil já," řekl Goodly a vzal si jeho telefon. Ale bylo to zbytečné; lokátorův telefon byl aktivovaný, to věděli, ale jeho slova zanikala v šumu a skřípání statické elektřiny, kterou způsobovala zvýšená sluneční aktivita.

„Tak a co teď?" zeptal se Manolis.

„Pojedeme zpátky do Skaly Astris," rozhodl Trask a narovnal se na židli. ,,Co to sakra...? Jsme na začátku a ještě nejsme poraženi. V Austrálii jsme měli k prohledání tisíce čtverečních kilometrů. A nakonec jsme to zvládli. Tohle je jen velký kus mramoru uprostřed moře. Najdeme ty parchanty, jestli ne dnes, tak možná večer nebo zítra v noci. Jak jsem říkal, noc je jejich čas. Ale možná se ukáže, že je to i náš čas."

„Samozřejmě jsme neprozkoumali naši polovinu ostrova celou," řekl jasnovidec.

„Ano?" Manolis se podíval na něj a potom na Traska.

„Drželi jsme se pobřežní silnice," navázal Trask, „ale přímo skrze hory vede hlavní cesta - přes nejvyšší část ostrova - a tam se pojedeme podívat až na zpáteční cestě. Můžeme tam jet společně, jako konvoj."

„Cokoliv řekneš," opáčil Manolis.

Ale Trask se najednou nahnul k řeckému policistovi a znovu se zamračil: „Je to ouzo, co cítím z tvého dechu?"

„No, to jen kvůli tomu mému rameni," omlouval se Manolis. „Abych si ulevil od bolesti." A pak poznal ten pohled v Traskových zúžených očích, povzdechl si a dodal: „No, možná ne úplně kvůli rameni - ale dost mi to pomohlo, to zase ano." A protože se na něj Trask pořád díval: „Dobře, když na tom trváš—" Mávl na číšníka a objednal si černou kávu...

Než Manolis stihl svou kávu vypít, Liz skončila s koupáním a vracela se zpátky z pláže. A než došla k taverně, její zářivá, opálená kůže stačila oschnout.

XV

Hledání - nalezení — kypění

Trask trochu promíchal skupiny a ujal se řízení vedoucího vozu. Manolis seděl vedle něj na sedadle spolujezdce a díval se do mapy a Andreas se roztahoval vzadu. Druhé auto, šplhající do hustě zalesněných hor po silnici vedoucí po vrstevnici, řídil Goodly. Lardis se tentokrát usadil vepředu jako jasnovidcův navigátor, ale jeho znalost čtení mapy byla stejně zbytečná - Goodly prostě následoval Traska. Liz se pohodlně uvelebila vzadu; všechna okna obou vozů byla úplně stažená.

„Alespoň jsme se dostali pryč z toho slunce," prohlásil Trask, který se ve stínu rovných borovic začínal cítit pohodlněji. „Je to, jako bychom byli v opravdovém lese! Nebýt toho hrozného vedra, člověk by si myslel, že je v Kanadě, nebo dokonce v Norsku."

„Lidé z Krassu jsou na svoje zalesněné hory velice hrdí," vysvětloval mu Manolis. „A na svůj mramor, samozřejmě. Tady v těch horách se těží ten nejlepší mramor na světě. Tohle je Ypsariánský ,masiv'. No, možná, že pro světoběžníky, jako jste vy, zas až tak masivní není - žádné Skalisté hory to nejsou - ale na malý řecký ostrov je to docela impozantní, ne?"

„Je tu zeleň a stín a dá se tu dýchat, aniž by se člověku vznítily plíce," odpověděl Trask. „Takže pro mě je to dobré dost. I když zase ne tak dobré pro řízení. Nejde jen o to, jak se ta cesta klikatí - i když je to dost špatné a jeden se musí skutečně soustředit - ale tohle skvrnité světlo je hrozně matoucí. Je to skoro jako řídit za šera. Ale na druhou stranu, po těch rozpálených pobřežních silnicích je tohle velice osvěžující."

Podíval se na Řeka, který seděl vedle něj a studoval mapu, a zeptal se. „Co je na té mapě tak zajímavého? Vždyť je tady jen jedna hlavní silnice, pokud se to tak vůbec dá nazvat. Není moc pravděpodobné, že bychom se mohli ztratit."

Ale Manolis se mračil a prst měl zapíchnutý do jednoho místa ve složené mapě. „Tady je něco velice zajímavého," řekl zamyšleně. „Hotel blízko nejvyššího bodu. Se svou nadmořskou výškou dvanáct set metrů je to možná druhé nejvyšší místo na Krassu. Odtamtud se dá přehlédnout celý ostrov od pobřeží k pobřeží."

„Dobře," řekl Trask. „Tak si tam na chvíli odpočineme." Pak si všiml, že Manolis stále upřeně pozoruje mapu. „Na co se tam ještě díváš? Co tě trápí?"

„Jen jméno toho místa," odpověděl Manolis. „Jmenuje se... jmenuje se Orlí hnízdo!"

Trask sebou trochu trhl - pak se nad tím zamyslel, pokrčil rameny a prohlásil: „No a co, sám jsi říkal, že je to hodně vysoko položené místo. Takže na tom není nic divného. Vavara a Malinari by na sebe asi těžko takhle upozorňovali, nemyslíš?"

Manolis se rozpačitě usmál a smířlivě pokrčil rameny. „Ne, to samozřejmě ne," přisvědčil. „Takové místo... by bylo příliš okaté. Myslím, že se můj mozek začíná trochu přehřívat. Jen jsem měl takový divný pocit, když jsem to na té mapě našel. Teď se cítím jako hlupák..."

„No, já nevím," opáčil Trask - protože i on pocítil ,divné' zamrazení. „Ale přiznejme si to, tohle je zkouška nervů. Všichni budeme tak trochu nervózní, dokud nebudeme vědět něco konkrétního, čeho bychom se mohli chytit." Pak změnil téma, aby zmírnil rozpaky svého spolujezdce: „A to je všechno - nic zajímavého tam už k vidění není? Žádné malé osady schované v lesích daleko od silnice?"

„Jsou tu ještě dvě zajímavá místa," odpověděl Manolis. „Tedy alespoň já si myslím, že jsou zajímavá."

„Ano?"

„Vysvětlím ti to," řekl Manolis. „Dnes ráno jsem měl možnost promluvit si s Liz o vaší práci v Austrálii. Bylo to cestou do Skaly Rachoniou. To, co mi popisovala, mi připadalo jako třetí světová válka. No vážně! Plamenomety, napalm a ostřelovači v helikoptérách - úžasné! A to jste šli jen proti jedné z těch stvůr."

„Byla to spolupráce," vysvětlil mu Trask. „Našemu zodpovědnému ministrovi se podařilo přesvědčit australské úřady, aby nám poskytly veškerou pomoc, o kterou požádáme. Tentokrát ale..."

„Já vím," přikývl Manolis. „Jiná země, jiné úřady a jiná situace. A naše zbraně jsou v porovnání s tím ubohé a máme jich velice málo."

„To je hlavně moje chyba," přiznal se Trask. „Kdybych byl tolik nespěchal, abychom se sem dostali co nejdříve... ale na druhé straně, jaký by v tom byl rozdíl? Musíme se těm stvůrám postavit a musíme to udělat zbraněmi, které máme po ruce."

„Přesně tak," souhlasil Manolis. „Ale jak mi vysvětlila Liz, zamoření v Austrálii bylo tak silné, že jste to místo museli vypálit a roztrhat výbušninami. No, jo - ale s několika harpunami a pár devítimilimetrovými automaty něco takového přece nedokážeme."

„To já vím," ujistil ho Trask. „A pokud se situace ukáže být neudržitelnou, můžu kontaktovat naši vládu a požádat ji, aby se spojila s vaší vládou, zasvětila ji do situace a pokusila se získat od ní pomoc. Ale k tomu nedojde, protože by to vyvolalo bouře paniky po celém světě. Rozhodně ale mám tu moc - třebaže jen jako poslední možnost - přivolat leteckou posilu z britských válečných lodí ve Středozemním moři. Později by ale bylo sakra obtížné to vysvětlit. Představuji si to nějak takhle: ,Dnes se vojenské cvičení britských ozbrojených sil ve Středomoří změnilo v absolutní pohromu, když letadla z letadlové lodě...' A tak dále a tak dále."

„Dobře," řekl Manolis. „A proto mám pocit, že jsou ta místa na mapě zajímavá. Jedno je mramorový lom na odvrácené straně hor; další je opuštěné letiště na úpatí hned na předměstí Limari na východním pobřeží."

„Letiště?" Trask se zatvářil překvapeně. „Ale mně bylo řečeno, že Krassos letiště nemá."

„Práce tam začaly před čtyřmi roky," vysvětloval Manolis, „a skončily před několika měsíci se selháním eura, devalvací německé marky a úpadkem turismu. Nezávislá německá letecká společnost s malou letkou letounů s kolmým startem zkrachovala a jelikož celou tu stavbu platili oni..." Nemusel větu dokončit.

„O tom jsem nic nevěděl," přiznal se Trask.

„Ani já ne, když jsem sem přijel poprvé," na to Manolis. „Ale když se člověk dá do řeči s místními lidmi, dozví se nejrůznější věci. Všechny velice zajímavé..."

„Ale já pořád nechápu, proč ti to připadá zajímavé," otázal se Trask. „Co má lom a opuštěné letiště společného s naším nedostatkem zbraní?"

Místo odpovědi se Manolis jen lišácky usmál, mrkl na Traska a řekl: „Možná nic - a já bych nerad vyvolával falešné naděje - takže bude nejlepší, když si počkáš a sám se přesvědčíš."

Pak se otočil na sedadle a začal velice rychle mluvit řecky k Andreasovi; ten jen přikyvoval, jako že rozumí, třebaže Trask jim nerozuměl ani slovo. Vlastně, kdyby se ho někdo zeptal, nedokázal by říct nic víc, než že to znělo řecky...

Pásmo stromů skončilo a silnice začala příkře stoupat ještě dřív, než se před nimi v té změti balvanů, kterou byl nejvyšší hřeben pohoří Ypsaria, Orlí hnízdo objevilo. Nebylo to ani tak kvůli tomu, že by tady nahoře stromy nechtěly růst, jako že nemohly; nebyla tu žádná zemina, pouze další a další vrstvy mramoru naskládané jedna na druhou a zvedající se až k nebi. Jenom několik živořících, větrem ošlehaných keřů a rostlin dokázalo mezi těmi balvany zapustit kořeny.

A tam se nacházel ,hotel' Orlí hnízdo. Vypadal jako zmenšená verze středověkého křižáckého hradu a jeho stěny vybílené září nemilosrdně žhnoucího slunce se ostře rýsovaly proti modré obloze bez jediného mráčku.

Na úpatí poslední hromady balvanů bylo parkoviště, a tak Trask zahnul ze silnice rovnou na jeho vysušený podklad, až se zvedl oblak prachu, který na chvíli oslepil vůz za nimi. Pak se objevila kapota Goodlyho auta, a než prach znovu dosedl na zem, jasnovidec zaparkoval vedle vedoucího vozidla. Slepě zamžoural, vypnul motor, vyklonil se z okénka, podíval se na Traska sedícího v druhém autě a tázavě pozvedl obočí.

„Na chvíli si tu odpočineme," zavolal na něj Trask. „Tohle místo se jmenuje Orlí hnízdo a zdá se, že z něj bude dobrý rozhled. Samozřejmě za předpokladu, že se ti chce šplhat do toho kopce."

Orlí hnízdo bylo svým starobylým, ponurým způsobem skutečně impozantní místo. Vypovídalo o dávných dobách jako zkamenělé kosti nebo zažloutlé stránky starých, zdobených rukopisů. Traskova poznámka platila přístupové cestě: strmé schody, vytesané do téměř vertikálního kamenného podloží, a několik nebezpečně úzkých, nerovných náspů. Naštěstí byla ta trasa alespoň z části zastíněna; plátěné baldachýny, které už byly místy roztrhané větrem, se třepotaly ve stoupajících teplých proudech, ale jaksi se jim stále dařilo vrhat trochu stínu na ošlapané schody.

Byla tu, nebo spíše bývala i jiná možnost přístupu, jejíž stopy byly stále ještě viditelné: rezivějící gondola, která ležela v jednom rohu parkoviště vedle opuštěné nástupní rampy a ocelové vlečné lano na kladce, jehož konce ležely stočené v prachu. Další kus lana visel na půl cesty ze svahu, z vysunutého ramene jeřábu, stojícího nečinně nad výstupním můstkem.

„Musí to být... jak vysoko?" žasla Liz natahujíc krk a mhouříc oči, aby zpod rovné, čtvercové střechy klenoucí se nad mozaikovitou stěnou dohlédla až k výstupnímu můstku. „Třicet nebo pětatřicet metrů výškového rozdílu? No, já osobně jsem docela ráda, že tahle věc nefunguje, a klidně si to vyšlápnu pěšky!"

„Ano?" zabručel starý Lidesci. „Tak to ti připomenu, až polezeme nahoru. Pokud se tam někdy dostaneme!"

A když skupinka šesti osob začala šplhat směrem vzhůru, Manolis si vzpomněl, co četl o tom místě v popisné části na druhé straně své mapy. Římané těžili v těchto horách bílý mramor, takže to asi původně vybudovali oni. Později to patřilo křižákům, byla to jejich opěrná bašta. Hned zjistíte, proč musíme vyšplhat až tam. Je přirozené, že se většina křižáckých pevností a hradů stavěla na kopci. Pak ale přišlo zemětřesení a hrad rozbořilo. Ještě později sem přijeli nájezdníci, kteří ruiny strhli, kdo ví, jaký měli důvod. Když se pak stavělo Orlí hnízdo, použili stejné kameny a v této podobě tady stojí už dobrých dvě stě let, možná i víc. Nedávno je přestavěli na hotel - no, i když ne zrovna pětihvězdičkový. Jen se na to podívejte. Je to opravdová ,starověká ruina', že?"

Na vrcholu schodiště je uvítali starý, částečně invalidní Řek a jeho dva synové. Viděli přijíždět jejich vozy a doufali, že by se mohli ubytovat v hotelu. Zavedli celou skupinu do prostorné místnosti, jejíž klenutý strop byl podepřen mohutnými borovicovými sloupy. Majitel rozeznal v Manolisovi a Andreasovi své krajany a dal se s nimi do řeči. Zatímco spolu ti tři rozmlouvali, mladší rodinní příslušníci majitele ukázali Traskovi a jeho lidem panoramatický výhled z okna.

Bylo to úchvatné; viděli celé jižní pobřeží ostrova, od města Krassos dvacet pět kilometrů na jihozápad až k Limari, které leželo jen jedenáct kilometrů na jihovýchod. Lardise se zmocnila závrať. „Nic takového na Sluneční/Hvězdné straně nemáme!" sípal, protože stále ještě nemohl po namáhavém výstupu popadnout dech. „Tolik moře, slunce a oblohy! A ta barva! Doma z vrcholků Bariérového pohoří jsem viděl lesy na jedné straně a planinu s balvany na druhé, ale nic, co by se vyrovnalo tomuhle."

Jeden z mladíků pracujících v hotelu porozuměl něčemu z toho, co starý Lidesci řekl, možná zachytil i jeho poznámku o upířím světě, a řekl: „A ze střechy vy vidět dokonce ještě víc. Celá ostrov - celá Krassos!"

Andréas a Manolis se k nim připojili. Manolis vypadal trochu sklíčený. „Ten starý muž mi vyprávěl příběh," vysvětloval. „Dvacet let se tady on a jeho rodina stěží uživí. V poslední době, možná nějakých pět let, je turistický ruch velice slabý. A teď, kvůli El Ninu, jsou úplně na mizině. Zatím tu měli jen čtyři hosty dva týdny v květnu... a jinak sem nepřišel nikdo, jen náhodní turisté jako my. Ten starý muž říkal, že bude muset hotel zavřít; jeho synové půjdou hledat práci do Krassu. Je mi ho líto."

Trask přikývl. „Tohle není zrovna ideální místo pro hotel."

Manolis s ním ale nesouhlasil. „Je to skvělé místo. Čerstvý vzduch, plavání, chození po horách! On říkal, že kuchyně je tu skvělá a pokoje jsou velké a vzdušné. A pokud jde o výhled—"

„Ten je úžasný," přisvědčila Liz. „A teď se navíc chystáme vylézt na střechu. Ale říkal jste plavání?"

„Hned uvidíte," slíbil Manolis a promluvil na mladíka řecky. „Tak. Teď nás zavedou na střechu. A, Bene, nemohu jen tak odejít a alespoň něco pro tyhle lidi neudělat. Takže jsem objednal pití a nějaké jídlo na střechu. Rád to zaplatím a nechám velké zpropitné. Jako my všichni. Pojďte."

Vnitřní schodiště strmě stoupalo z poschodí do poschodí až na samý vrchol čtyřpatrové budovy. Starý Lidesci s Liz, která se do něj zavěsila, šel až vzadu, za všemi ostatními. Liz neuniklo, jak se Lardis často zastavoval a cosi větřil. „Děje se něco?" zeptala se ho.

„Hm?" podíval se na ni Lardis, zamrkal a pak zavrtěl svou šedivou hlavou. „Ne, nic. Tohle místo se možná jmenuje Orlí hnízdo, ale je nasáklé jen životem, lidstvím a časem. Zvlášť časem. Viděl jsem opravdová orlí hnízda, Liz - hnízda Vampýrů - a ta byla cítit smrtí a neživotem. Ve zdech tohoto hradu jsou okna, kterými dovnitř proniká slunce, a stěny jsou zdobeny obrazy a tapisériemi. Ty, které jsem viděl já, byly vykládány kostmi lidí a stvůr, naleštěné tukem žen a okna byla zastřená tak důkladně, že se dovnitř žádné slunce nedostalo! Takže se nemusíš bát, že větřím nebezpečí, protože to tak není. Ale staré zvyky vymírají pomalu a já jsem do tohoto domu vešel ze své svobodné vůle."

Liz přikývla a řekla: „Dobře," ale pro sebe si pomyslela: Kéž bych se byla nikdy nezeptala!

Mezitím vystoupali na střechu obklopenou ze všech stran masivními, metr a půl vysokými zdmi se zubatým cimbuřím a střílnami, jaké mívají opravdové hrady. Manolis zavolal na Liz a obrátil její pozornost k západní zdi - byla to jedna ze dvou stran Orlího hnízda, které nebylo možno vidět z parkoviště - a naznačil jí, aby se podívala ven a dolů.

Možná dva kilometry na západ se tyčily nejzazší hroty Ypsariánského pohoří, které šplhaly ještě o nějakých sto osmdesát, možná dvě stě metrů výš, se dvěma výběžky, které paralelně čněly do výše jako ostnatý hřbet nějakého neuvěřitelně obrovského, zkamenělého pravěkého stegosaura a téměř se dotýkaly střechy samotného Orlího hnízda. Až tam se konečně rozpadly v balvany a strmé skalní výběžky, z nichž ten poslední tvořil základnu pro jeho stavbu.

Ale jen asi devadesát metrů od základů hotelu se mezi skalisky nacházela přírodní nádrž upravená do podoby bazénu s dlážděnou terasou a zdí obloženou dlaždicemi s klasicky řeckým vzorem, jež kopírovala ústřicovitý tvar bazénu. Mezi přitesanými balvany vedla z Orlího hnízda k bazénu úzká cestička, tam, kde nad jeho hlubší stranou trčelo skákací prkno. U bazénu bylo několik hromádek lehátek se svazkem slunečníků, a všechno by to určitě vypadalo velice lákavě, nebýt ovšem toho, že—

„Vždyť tam není voda!" zvolala Liz.

Manolis zděšeně pozvedl ruku. „Tamhle ty vrcholy. To jsou přírodní rezervoáry vody. V zimních měsících z nich proudila jako řeka, razila si cesiu štěrbinami v kamenech až do přírodní nádrže a také do studny na úpatí Orlího hnízda. Ta voda vždycky dosahovala do určité výšky. Ať jste čerpali, kolik chtěli, studna se znovu zaplnila. Co si kdo pamatuje, nevyschla... až před třemi lety. Do bazénu napouštěli vodu z té studny - průzračnou, pitnou vodu. Ale před třemi roky začala hladina najednou klesat. Když vodu vybrali, nová už nenatekla." Odmlčel se a pokrčil rameny: „Když je vody třeba pro přežití, jde plavání stranou. Takže ten bazén—"

„Je prázdný," dopověděla za něj Liz. „A žádný bazén, žádní hosté. Žádní hosté, žádné peníze. Je to začarovaný kruh."

„A ten kruh se otáčí pořád dál," přikývl Manolis. „Teď tu máme El Nino a zdá se, že mu není konec. Proto je mi těch lidí líto..."

Zbytek skupiny se rozestoupil kolem zdí, vyhlíželi střílnami - sledovali pohledy křivku země, celý ostrov Krassos - od obzoru k obzoru. Ale u jižní zdi spatřila Liz stupínek přikrytý kusem plátna... podstavec teleskopu.

Odstranila plátno. Rukávem šatů vyleštila čočku a sáhla do kapsy pro pár drobných. Manolis jí podal několik stříbrných mincí; poděkovala mu a hodila jednu z nich do otvoru. Přístroj se probudil k životu, Liz se nad ním sklonila, natočila jeho kovové tělo na otočném podstavci k jihu a nějakých třicet stupňů na západ.

„Co hledáte?" zeptal se jí Manolis.

„Skalu Astris," odpověděla. „Christos Studios. Jen mě zajímalo, jestli je odsud ještě uvidím." Ve skutečnosti však hledala ještě něco jiného.

Ben Trask viděl, co Liz dělá, a dlouhými kroky zamířil k ní. Zaslechl konec jejich konverzace a odhalil cosi v jejím hlase, a bylo mu jasné, že to, co řekla, není tak úplně pravda. Když se před ní zastavil, měl ve tváři ustaraný výraz. „Liz?"

Ale Manolis s ní stále ještě mluvil. „Při trocha štěstí odsud Christos Studios uvidíš. Je to nějakých deset kilometrů. Ale stejně, i když teleskop přiblíží—"

„Liz!" křikl Trask znovu, tentokrát naléhavěji.

Když ji uchopil za loket, pustila dalekohled a vzhlédla k němu. Z bezprostřední vzdálenosti si Manolis všiml, že má v pohledu zvláštní vzdor. Ale, stejně jako Trask, si všiml i tmavnoucích rudých kruhů pod Lizinýma očima. A najednou i on pochopil.

Napřímila se, vysunula bradu a řekla: „Takže - copak mě budete vy a pobočka E chovat po celý zbytek života jako v bavlnce? Tenkrát v Austrálii jste mě tak nerozmazlovali, když jste nás do toho hodili po hlavě, Jakea a mě. Tak co se najednou změnilo?"

„Liz!" zabručel Trask varovně. „Zbláznila ses? Ty přece víš, co se změnilo. Austrálie změnila všechno. A já jsem vás do toho nehodil po hlavě. Ne úplně, Ian přece předpověděl—"

„Že z toho vyvázneme v pořádku, já vím," přerušila ho Liz. „Takže, pokud vkládáte tolik důvěry v talent toho jasnovidce, proč nevěříte mně?"

Trask ji uchopil za ramena. „Protože na Iana Malinari zaútočit neumí, proto! Protože neumí vystopovat jeho talent až ke zdroji! A také proto, že ten špinavý, krvežíznivý parchant... protože si i tak vzal až příliš z toho, co jsem miloval, pro co jsem žil. Příliš mnoho života, Liz - životů jiných a příliš mnoho z mého života, za který se budu do smrti modlit - takže mu nehodlám dát ještě i ten tvůj."

Liz věděla, jak mu je. Pořád se ještě úplně nepřenesl přes Zekinu smrt -  vyrovnával se s tím, nebo spíš se s tím vyrovná, ale nikdy nebude moci zapomenout, ne dokud nebude Malinari mrtev. A teď navíc hrozilo, že se do problémů dostane i Millicent Clearyová, pokud v nich už nevězí. Liz to četla v Traskově mysli tak jasně, jako by to říkal nahlas. Nebyl to celý příběh, jen jeho očividné obavy. A stejně tak zřejmé byly i jeho obavy o ni, o Liz samotnou.

Když se Traskovi podívala do očí, mohla v nich číst, jako by jeho talent fungoval oběma směry: Ztratil Zek... Millicent Clearyová se zoufale snažila zaplnit tu prázdnotu a pomoci Traskovi posbírat střepy jeho života... byla už tak blízko úspěchu... Liz teď v roli Traskovy malé sestřičky vystřídala Millie. Takže bylo přirozené, že má strach i o ni.

Stále si připadala trochu ukřivděná, ale už věděla, jakou úzkost Trask cítí, takže se trochu uvolnila a nechala ze sebe to napětí spadnout. Vzápětí se ale začala cítit provinile, ne-li přímo kajícně. Ale alespoň v sobě našla sílu a vůli mu to vysvětlit.

„Cítím se prostě strašně bezmocná!" vyhrkla. „Jistě, já vím, že jste viděl ty kruhy pod mýma očima. Vždycky je tam mám, ale teď dokonce ještě víc, než jindy. To proto, že jsem celé dopoledne strávila prohledáváním každého města a vesnice, kterými jsme projeli od té doby, co jsme opustili Christos Siudios. Nebylo to v rozporu s vaším nařízením, Bene, ne úplně, ale protože jsem si myslela, že nás vyšlete ven na... prostě nejen tak, abyste nás zaměstnal. Je mi jasné, že jste si myslel, že nám na západě ostrova nehrozí žádné nebezpečí. A měl jste pravdu - není tam vůbec nic. Já vím, že to někdo udělat musel, takže to nebyl tak docela promarněný čas, ale—"

„Ale myslíš si, že tvoje nadání dostatečně nevyužívám," dořekl za ni Trask a pustil její ramena.

Nyní už se shromáždili i ostatní, aby se podívali, co se děje. Ian Goodly, který byl na místě jako první a slyšel něco z toho, o čem mluvili, řekl: „Možná že má pravdu."

Trask se na něho podíval. „Ano?"

Jasnovidec přikývl. „Bene, já nevím, co přijde - přiznejme si to, málokdy vím, co přijde, ne přesně - ale ať je to cokoliv, musí to přijít brzy. Cítím to v kostech jako tenkrát na Sluneční/Hvězdné straně."

„Něco velkého?"

„Přesně tak, ano," přikývl Goodly. „A pokud jde o Lizin pocit bezmoci, ten vnímám také - především svůj vlastní, ale i všech ostatních. Doma se schyluje k vážným problémům a my se poflakujeme na Krassu a neděláme vůbec nic. Alespoň mně to tak připadá."

„Prozkoumali jsme ostrov," odpověděl Trask. „Dobře, zdá se nám, že jsme bezmocní. Myslíš, že to nevím? Samozřejmě že to vím, stejně jako každý muž - nebo žena." Letmo pohlédl na Liz. „Ale zúžili jsme výběr. Teď už jsme si docela jisti, že se na nás to, co hledáme, neúprosně řítí." Znovu se podíval na Liz. „Řítí se to na Skalu Astris. Proto ses na ni dívala, že?"

„Přece víte, že ano," odpověděla a trochu svěsila hlavu.

„Dokonce i bez ,s vaším svolením'?"

„Cítím to, co Ian," řekla. „Čas běží a na nás se valí budoucnost. Možná to dokonce přijímám od něj nebo od vás, od Manolise... od Lardise. A protože jsme dnes ráno neměli štěstí - nevím - prostě jen cítím potřebu věci trochu urychlit, to je vše."

Trask se podíval na Goodlyho. „Tak jak to vypadá?"

„Nemyslím si, že by to bylo nějak nebezpečné," odpověděl jasnovidec. „Je jasný den a slunce je jako koule žhavého zlata vysoko na obloze. Ať už jsou kdekoliv, určitě jsou schovaní a spí."

„V tom případě, jaký to má smysl?" Trask si olízl najednou suché rty. „Jak může Liz doufat, že je najde?"

„Ne." Liz zavrtěla hlavou. „Takhle jednoduše se z toho nevyvléknete. Lži - dokonce i polopravdy a milosrdné lži - vám nesedí, Bene. Tohle přece v Austrálii fungovalo skvěle, že ano? A co Jake? Donutil jste mě, abych ho monitorovala, zatímco spal, nebo snad ne?"

„Jestli se ti něco stane," řekl chraptivě Trask, „nikdy si to neodpustím." Pak jeho hubený obličej opět ztvrdl, když řekl: „Nu, jednou k tomu dojít muselo, a jestli jsi připravená... dej se do toho."

Liz přiskočila k Traskovi a políbila ho na tvář. „Nemusíte se o mě bát," řekla. „Budu strašně opatrná, slibuji."

„No dobrá," zabručel. „Ale budu klidnější, když to uslyšíme. Když nám budeš říkat, co vidíš. A pro Boha živého, měj se na pozoru před vším... před vším, co najdeš."

Mezitím se mechanismus dalekohledu s bzučením zablokoval a Manolis hodil do jeho útrob novou minci. Liz si odhrnula vlasy z čela, sklonila se k dalekohledu a spustila svůj komentář.

„Opravdu to vypadá, že pobřeží je jen několik kilometrů odtud. A možná ani to ne. Ty pláže jsou nádherné... tam, kde se písek setkává s mořem, přechází zlatá v tyrkysovou, pak v modrou a indigovou. To je určitě Limari, někde tam bylo nalezeno to vyplavené tělo... pak se silnice vzdaluje a pokračuje na jih. Celou ji nevidím, protože mi ve výhledu překáží pobřežní hráz, útesy a místa, kde vede skrze lesy. Teď dokážu rozeznat... rozeznat věže nějaké stavby, která stojí těsně u silnice. Vypadá to jako tvrz nebo hrad vybudovaný na okraji útesů. Má to vysoké čtvercové věže..."

„To je klášter," vysvětloval Trask tlumeným hlasem, aby nenarušil Lizino soustředění. „Projížděli jsme kolem něj dnes ráno, cestou sem."

„Na to si pamatuji," přisvědčil Goodly, který se snažil svůj obvykle pisklavý hlas co nejvíce ztišit. „Měl bránu s padací mříží a dřevěné vstupní dveře. Ta brána byla zavřená a dveře také. A na zpevněné ploše před klášterem byly cedule s nápisy; projeli jsme tamtudy tak rychle, že jsem je nestačil přečíst. A nepamatuji si, že bych viděl nějaké mnichy, ale protože je sobota, byli zřejmě na bohoslužbách."

„Mnichy?" opakoval Manolis. „Ty jsi ani vidět nemohl. Tohle je konvent, tedy ženský klášter. Jsou tam jeptišky zvláštního řádu... žádní mniši, jen ženy..."

Jasnovidec sebou trochu trhl. „Ženy," opakoval a maličko se zapotácel, čehož si ale nikdo nevšiml. „Jeptišky..."

Liz se zarazila. Soustředila se na prohlídku okolí - na svou telepatii a když se zadívala na klášter, jako by přestala dýchat. Po chvíli se ale vrátila ke komentáři: „Teď jsem silnici ztratila, zmizela mi za horským výběžkem, který spadá do moře—"

„Tam jsem byl vytlačen ze silnice," poznamenal Manolis.

„A teď se blížím k okraji Skaly Astris. Vidím nábřeží a tenkou bílou vodorovnou linii... je to nejspíš mořská hráz. Ale..." Znovu se odmlčela a vrátila dalekohled o kousek zpět, směrem na východ.

„Co je tam?" zeptal se Trask.  

„Něco, co mi skoro uniklo," odpověděla. „Je tam takový hrbolek, který ji částečně zastiňuje."

„Zastiňuje co?" naléhal Trask.

„Budovu," řekla. „Na východ od Skaly Astris je na útesu jakási budova. Vidím její kupoli - nebo by to měly být kupole - z mého úhlu pohledu jsou za sebou. Ale je to dost velká budova. Mohl by to být hotel, ale nepamatuji si, že bych ho viděla na..."

„Ano?" zeptal se netrpělivě Trask.

„Na nějaké mapě," dokončila Liz skoro šeptem.

„Liz?" řekl Trask a zamračeně k ní přistoupil.

„Je tam něco... něco tam je," pokračovala tak tiše, že její slova nebylo téměř možné zachytit; nebyla silnější než povzdech. „Bene, já si myslím... já si myslím, že tam něco je!"

„To stačí!" uchopil ji okolo pasu a téměř ji odnesl od teleskopu, který se vzápětí vypnul. Zdálo se, že Liz stěží stojí na nohou; stíny pod jejíma očima teď měly temně purpurovou barvu a navzdory opálení byla bledá a vyčerpaná. „Jsi v pořádku?" zeptal se Trask, aniž by ji přestal podpírat.

„Trochu se mi zatočila hlava," odpověděla. „Ale nic to není. Stává se mi to, i když použiji obyčejný dalekohled. Je to tím, že se změní perspektiva: má to něco společného s vědomím, že to, na co se dívám, je mnohem dál, než to vypadá."

„A viděla jsi něco?"

Nyní se Liziny oči doširoka rozevřely a na chvíli se ho musela přidržet, aby neupadla. „Ano!" vydechla a její rozechvění se přeneslo i na něj. „Ano, jsem si jistá, že ano."

„V tom hotelu blízko Skaly Astris?"

„Na obou místech," odpověděla. „V hotelu - pokud to je hotel - i v tom klášteře."

„V klášteře?" Traskovi spadla čelist. „Proboha - v klášteře? Ale to je to poslední místo, o kterém bych si myslel... o kterém bych si myslel, že—"

„Že je tam najdeš?" dokončil za něj větu Goodly, když význam toho, co Trask právě řekl, zasáhl oba najednou. A pak se jasnovidec obrátil k Manolisovi a zeptal se: „Ty jeptišky, o kterých ses zmínil - ty z toho zvláštního řádu - jak to, že žijí v klášteře? Já jsem si vždycky myslel, že kláštery jsou jen pro mnichy a jeptišky přebývají v opatstvích? A je tu ještě něco, možná dokonce důležitější: co ty jeptišky nosí? Mají nějaká speciální roucha? Myslím hábity a gimpy?"

„Tady v Řecku," odpověděl Manolis, ,je klášter místo, které obývají svatí lidé, zbožní lidé, muži i ženy - ale nikdy ne společně. A totéž platí pro opatství. Copak jsi nikdy neslyšel o opatech?"

„Jasně že slyšel!" řekl Goodly a zlobil se sám na sebe, že udělal tak jednoduchou, pochopitelnou chybu. „A jejich roucha?"

„Mají samozřejmě kápě, ano," odpověděl Manolis. „Zakrývají si tváře kapucemi řádových rouch, aby snáze odolávaly pokušení. Když jsem tady byl s ubohou Eleni, několik jsem jich viděl. A teď si vzpomínám, že jsem viděl dvě v uličce před policejní stanicí v Limari, kde jsme Eleni a já... kde ona zkoumala tělo té ženy... té ženy s pijavicí v krku!"

Traskovi přejel mráz po zádech. I v tom nemilosrdném odpoledním slunci najednou ucítil smrtelný chlad. Chloupky vzadu na krku se mu zježily jako zelektrizované. „Je to možné?" zachroptěl. „Je to vůbec myslitelné?"

„Ale jistě," ozval se Lardis. „Je to myslitelné. Znesvětit ty ženy - jaký to skvělý žert pro někoho, jako je Vavara! Pro Vampýra neexistuje nic takového jako vyšší moc. Jejich jediným zákonem je zákon silnějšího. Takže když narazí na někoho, kdo věří a uctívá vyšší moc, jako ty jeptišky... způsobí jim potěšení je zneuctít, dokázat jim, že se mýlí."

„Ale já se také můžu mýlit," namítla Liz a všichni se na ni podívali. Až na kruhy pod očima, které už mizely, byla zase ve své kůži.

„Jak to myslíš?" zeptal se Trask. „Co přesně jsi vnímala nebo tušila nebo co?"

„V tom klášteře jen velmi málo," přiznala. „Ale dost na to, aby ses tam zarazila," odpověděl Goodly. „Cítila jsem - nevím - chvění" řekla zamyšleně. „Když jsem očima přejela po tom místě, ucítila jsem chlad. Podobalo se to pocitu, který se mě zmocní pokaždé, když se podívám na někoho, kdo zná mé nadání a nechce, abych si ho přečetla... jako třeba Millie Clearyová, když vztyčí své štíty. Pak cítím jen chlad, mentální varování, které mi říká: ,Drž se zpátky.' Ale tentokrát..." Zavrtěla hlavou. „Pokračuj," vybídl ji Trask.

„Tentokrát to bylo, jako by mi na páteř dopadla jediná kapka ledově studené vody," řekla. „Dopadla mi na zátylek a pomalu stékala až dolů. Chvění, jak už jsem řekla."

„A proto ses tam zastavila?" naléhal na ni Trask.

„Ano," odpověděla Liz. „Ale čím víc jsem se soustředila, tím méně jsem získala. Pokud tam někdo je - pokud tam někdo v těch věžích spí - musí si být jisti, že jsou tam v bezpečí. A když ucítili mou sondu..."

„Vztyčili své štíty," dokončil za ni Trask. „Vycítili tvé vniknutí."

„Možná," odpověděla Liz. „Ale jen na podvědomé úrovni. Nevpustilo mě to dovnitř, to je pravda, ale ani mě to nezkoumalo. To je jedna z možností, jak se na věc dívat. Ale na druhé straně - já nevím, možná že tomu přikládáme příliš velký význam. Co když jsem vůbec nebyla odblokována? Co když tam nic není a já jsem se jen příliš snažila? Otřásla jsem se, to ano, měla jsem divný pocit, ale co když jsem tak zoufale chtěla něco najít, že—" nerozhodně pokrčila rameny „—že jsem to prostě našla? Možná jsem se zmýlila. Nejsem přece žádný expert na tyhle věci a—"

Ale Trask zavrtěl hlavou. „Jakže?" zvolal. „A to ses mě ptala, proč nedůvěřuji tvému nadání? Liz, něco jsi vnímala, to je jisté. Když jsem tě držel, cítil jsem, jak se chvěješ. Šlo to přímo skrze mě. Možná, že sama sebe oklameš, ale mě ne. Já poznám pravdu, když ji vidím, a v tobě jsem ji viděl." Krátce přikývl. „Takže teď mi řekni něco o tom druhém místě, na okraji Skaly Astris. Říkala jsi, že by to mohl být hotel. Tak co?"

„To bylo něco úplně jiného," řekla Liz, zjevně vděčná za jeho podporu. Bylo to slabé, velice slabé. A bylo to... mlhavé? Tedy bylo to jako se dívat skrze mlhu. Něco jsem cítila, vnímala, ale bylo to tak slabé, že to nedokážu popsat."

„Pokus se," vybídl ji Trask. „Pamatuji si, že jsi to nedokázala popsat ani v Austrálii. Tedy ze začátku."

„To je pravda," řekla. „Když jsem poprvé zkoumala ostrov Jethra Manchestera, měla jsem podobný problém a nedokázala jsem si svoje pocity vysvětlit. To místo obklopovala taková divná aura."

„Nesmíš zapomínat," vysvětloval Trask, „že tady nemáme co do činění s lidskými bytostmi. Ve své každodenní práci přicházíš do kontaktu s lidskými myšlenkami. Myšlenky, které čteš - obrazy, které přijímáš - pocházejí od lidských bytostí. Ale Vampýři stojí mimo tuto úroveň. Oni nejsou lidmi, už ne. Možná musíme jejich myšlenky číst jinak."

„Můžu k tomu něco říct?" ozval se Lardis.

Trask se na něj podíval - na starého Lidesciho, který měl s upíry celoživotní zkušenost - a řekl: „Samozřejmě, že můžeš. Oč jde?"

„Je to něco, o čem ses zmínil před chvílí," řekl Lardis. „A co jste udělali dnes ráno."

„Co jsme udělali?"

„Co jsi udělal ty, Ian Goodly a Andreas - vy tři, ano," přikývl Lardis. „Protože to vypadá, že jste projeli zrovna okolo těch dvou míst, aniž byste se na nejen podívali. No, možná že jste si je letmo prohlédli, ale to bylo všechno..."

Mezitím už jim chlapci z hotelu přinesli jídlo, pití a džbánky s vodou přímo na střechu a také jim připravili slunečníky, aby měli stín, až se usadí na židle kolem stolků. Posunky jim naznačili, že je vše hotovo, a Liz prohlásila: „Pojďme se skrýt před tím sluncem."

Když se posadili pod slunečníky a Andreas nalil chlazené nápoje, Trask se opět otočil k Lardisovi. „Mluvil jsi o něčem, co jsme udělali," začal.

„Nebo spíše o tom, co jste neudělali," opáčil Lardis.

„Byli jsme nepozorní, to chceš říct?" zamračil se Trask. „Měli jsme být ostražitější, měli jsme si ta místa prohlédnout zblízka?"

„Měli," přisvědčil Lardis. „A kdybyste hledali někoho jiného, taky byste to určitě udělali.''''

Trask zavrtěl hlavou. „Nechápu."

„Ne, a nechápal jsi to ani dnes ráno!" zabručel Lardis. „Copak to nevidíš - je to Vavara a vládce Malinari, s čím se tu potýkáme! Vavááára, která je čímkoliv pro každého muže a většinu žen. A Nephran Malinari - také zvaný Malinari Myšlenkář!"

Jasnovidci začalo docházet, kam tím Lardis míří. „Nejsou to jen tak obyčejný vládce a vládkyně," řekl.

„Všechno, jen to ne!" přikývl Lardis. „Vavara není to, co vidíš. Je tím, čím chce být viděna! A když spí - opravdu si myslíš, že by zůstala nechráněná? Když jste projížděli kolem toho kláštera, viděli jste to, co ona chtěla, abyste viděli: klášter. Ale tak to není, kdepak. A hádám, že to tak není už dobré dva nebo tři roky. Od doby, co se tam usadila ta upíří děvka!"

„Cože?" Ta myšlenka udeřila Traska jako kladivo, nedokázal tomu uvěřit. „Chceš mi říct, že oni něco takového opravdu dokážou?"

„Stejně jako se Szganyové na Sluneční straně dokážou ukrýt před Vampýry," odpověděl Lardis. „Zavřou svou mysl, takže je upíři nedokážou vyslídit - a podobně se skrývají i Vampýři. Nemají tví telepati náhodou štíty, takže ostatní nemohou přečíst jejich mysl? Nemá tvůj lokátor David Chung kontrolu nad svým slíděním v terénu, takže ho ostatní nemohou zaměřit?"

„Ale... proč jsi to neřekl dřív?" Trask téměř nevěděl, co má říct.

„Protože jsem si myslel, že to víš!" odpověděl Lardis. „Protože to je přece jasné. Koneckonců, většina z těch velkých upírů byla kdysi Szganyi a stejně jako my máme některé jejich schopnosti, tak mají i oni ty naše. A Vavara s Malinarim... samozřejmě že to dokážou. Pokud jde o Liz: měla štěstí, že vůbec něco zachytila! Nebo možná že to nebylo jen štěstí, možná je prostě dobrá. A tím myslím, velice dobrá!"

„Lardis má pravdu," řekl jasnovidec. „Opravdu jsme něco takového očekávat měli. My, lidé z pobočky E určitě. A hlavně ty, Bene."

„Já?" nechápal Trask.

„Samozřejmě," přikývl Goodly. „Všichni jsme četli Keoghovy spisy, ale číst o něčem a zakusit to na vlastní kůži jsou dvě rozdílné věci. Byl jsi tam, tenkrát v Devonu, pamatuješ tu akci s Julianem Bodeskem?"

„O co jde?" Trask byl zcela zmaten.

„Když jsi vyplavil jeho domácnost, neviděl náhodou Harvey Newton cosi, co mu připomínalo psa - nebo alespoň klusající postavu - která se snažila někam ukrýt? Ale žádný pes to nebyl. Byl to samotný Bodescu."

„Proboha, vždyť oni umí měnit svůj tvar!" zvolal Trask. „To všichni dobře víme."

„A také měnit svou mysl," dodala Liz. „Vsadila bych na to svůj život, Bene, že jste to byl vy, kdo ke mně mluvil v tom zábavním podniku v Xanadu. A také jsem to udělala, vsadila jsem svůj život a téměř jsem ho prohrála."

„A ještě něco bychom měli mít na paměti," pokračoval Goodly. „Když jsme v Austrálii vystopovali Malinariho, nebyl to on, kdo vyzradil svou přítomnost. To Trennier nás zavedl za Manchesterem, který nás zase zavedl k Malinarimu. Byli to jeho otroci, kdo jej prozradili. Možná že Liz našla... možná že našla to, co tady Vavara vytvořila, co udělala z lidí, kteří tam žili..."

„Ty tvoje postavy v kápích?" řekl Trask zamyšleně. „Tvoje hořící ženy celé oděné v černých rouchách s kapucí?"

„Přesně takhle se to začíná rýsovat," přikývl jasnovidec.

A Lardis ho doplnil: „A nezapomeň na ty milosrdné sestry, o kterých se zmínil Vladi Ferengi."

„Nebo ty jeptišky, které stály před policejní stanicí," dodal Manolis.

„Všechno to do sebe zapadá," prohlásil Trask.

„Nebyl to strach," mumlala Liz jakoby sama pro sebe.

„Prosím?" Trask se k ní otočil.

„V Austrálii," vysvětlovala, „když jsem ucítila myšlenky, nebo spíše pocity těch lidí na Manchesterově ostrově, to strach byl. Báli se budoucnosti, toho, co jim může přinést. K smrti se báli Malinariho a toho, co jim udělal prostřednictvím Bruce Trenniera. Jinak řečeno, bylo to přesně tak, jak jste říkal, Bene." Její oči se setkaly s Traskovými a ona se mu podívala přímo do nich. „Byly to lidské myšlenky, lidské emoce... alespoň tehdy ještě ano, protože je teprve nedávno vampyrizoval. Ale to, co jsem vycítila z té budovy poblíž Skaly Astris, to nebyl strach. Bylo to jako se dívat do mysli velmi malého dítěte. A tím nemyslím nevinnost, spíš prázdnotu. Jakousi blouznivou, zvídavou prázdnotu."

„Ty nám tady popisuješ idiotskou infantilitu," řekl Trask. „Dětinskost bez nevinnosti."

„Přesně tak," přikývla Liz a znovu se zachvěla navzdory tomu, že jí nebyla zima. „Protože já jsem tu a tam do jejich maličkých myslí nahlédla - tedy do těch dětských. Který telepat by tomu odolal? Každý přece touží vědět, co se tam děje, nebo ne? No, a zjistila jsem, že neustále něco hledají - asi informace o okolním světě. Ale pocity, které jsem vnímala, když jsem zkoumala to místo u Skaly Astris, to bylo..." Odmlčela se a nepatrně pokrčila rameny, jako by zmatená.

Trask se jí pořád ještě díval do očí, když prohlásil: „Něco úplně jiného? Opak? Tohle jsi cítila? Místo aby hledaly, učily se, chápaly, jejich mysli už ztratily schopnost vědět. Děti se vyvíjejí. Ale to, co jsi cítila ty—"

„Se přesouvalo jinam, ano," řekla Liz. „No, možná..."

Trask se zhluboka nadechl a řekl: „Skončeme to tady. Chci se vrátit na základnu. Uvidíme, s čím přijde Chung, jestli něco má. A když ne, alespoň už víme, kde máme začít hledat. Pojďme."

Manolis vytáhl z kapsy hrst poznámek a hodil je na stůl. Andreas zabalil masové špízy do papírových kapesníků a přibral ještě láhev minerálky.

Cestou dolů ze střechy řekl Manolis Traskovi: „Já a Andreas si vezmeme jedno auto. Ty a tvoji lidé se vrátíte do Skaly Astris ve druhém."

„Jedeš se podívat na ten lom, že?" hádal Trask.

„A na to opuštěné letiště," přikývl Manolis. „Ale prosím - Bene, můj příteli - než se do něčeho na základně pustíte, počkejte na mě, ano? Budu co nejvíce spěchat. Nebude to trvat déle než hodinu. A protože Andreas vzal jídlo s sebou, můžeme se najíst po cestě..."

Něco málo po půl čtvrté přijeli Trask a jeho lidé zpátky do Christos Studios. Použili vedlejší silnice vedoucí úpatími hor, aby se vyhnuli klášteru a Lizině neznámé budově na východní cestě k vesnici.

Chung a Stavros se ještě nevrátili, takže na ně všichni společně čekali ve Vraku, kde speciálně pro ně Yiannis pouštěl jakousi předpotopní hudbu. Poškrábané a chrčivé hity staré čtyřicet let znovu zazněly do řeckého odpoledne.

Chladivý vánek, který možná označoval konec zdánlivě nekonečného léta, ochlazoval písek; dva mladé německé páry využily příležitosti a šly se projít naboso po pláži a prozkoumat její západní část; právě odcházeli když se Trask s ostatními usazovali u stolů.

Zatímco jim Yiannis servíroval nápoje, Trask se ho zeptal: „Yiannisi, je na východ odtud, možná dva kilometry od Skaly Astris, nějaký velký hotel? Myslím, že stojí na výběžku."

„Palataki?" opáčil Yiannis. „Znamená to ,malý palác'. Je to divné, velice staré sídlo, ze kterého zbyly už jen ruiny. Ale ne, není to hotel. Můžete ho vidět z pláže. Tedy, alespoň něco z něho."

„Opravdu?" zaradoval se Trask. „Dobře, vezmu si svůj dalekohled a pak byste mi jej možná mohl ukázat."

Dalekohled byl v autě; Trask jej vzal a vydal se s Yiannisem na pláž, kde si nechal nohy omývat zčeřenými vlnkami. Stíny už se začínaly prodlužovat, když Yiannis ukázal na východ a řekl: „Tam. Za těmi vysokými Stromy můžete vidět dvojité kupole a střechu budovy pod nimi. Nevypadá moc řecky, že ne?"

Trask s dalekohledem u očí odpověděl: „Ne, to tedy ne. Tipnul bych si, že to postavili Němci."

„A je to tak," přikývl Yiannis. „Můžu vám o tom něco říct, pokud byste chtěl."

Yiannis mu v několika minutách vysvětlil historii toho místa a nakonec dodal: „Když jsem byl mladý - no, dlouho před tím, než jsem potkal svou ženu, chápete - vodil jsem si do toho malého paláce svoje dívky, protože jsme tam měli soukromí. Bylo to - jak to říkáte vy? - ach, ano: ,oblíbené útočiště' pro mladé milence. Poslední dobou však..."

„Ano?" vyzvídal Trask.

„Nyní je to spíš doupě," řekl Yiannis. „Vyprávějí se podivné příběhy o strašidlech se žlutýma očima, které tu starou ruinu střeží. Kdybych věřil v duchy, mohl bych říct, že to byla samotná vládkyně."

„Vládkyně?" Traskovi se zježily chlupy v zátylku.

„Ano, zbožná vládkyně," vysvětlil mu Yiannis, obrátil se a vykročil po pláži směrem k Vraku. „Agia Varvara, světice, jejíž malá svatyně stojí na pozemku Palataki." Řekl to s takovou nenuceností, tak bezděčně, že si ani nevšiml, jak Traska několikrát polil chlad od hlavy až k patě...

Po chvíli se Trask rozběhl za ním. „Řekl jste Vavara?" Snažil se, aby to znělo co nejpřirozeněji.

„Varvara," přisvědčil Yiannis. „Když to vyslovujete vy, zní to, jako byste zapomněl vyslovit to první r. Je to Varvara, což by se dalo do angličtiny proložit jako Barbara."

„A vy říkáte, že je to řecká bohyně?" uvažoval nahlas Trask.

„Ano. A ta svatyně je tu asi odnepaměti."

A Trask přemítal: Ví o ní Vavara? Ale samozřejmě že ví! Copak by tomu mohla odolat, té neuvěřitelně ironii? Lardis by řekl, že v žádném případě.

Pro Traska to byl naprosto přesvědčivý důkaz; zatím mu však jeho zkušenosti, jeho taktické myšlení, říkaly, že to ještě nestačí k tomu, aby vyhlásil válku. Dnes večer však budou pracovat jako tým, zapojí své esoterické schopnosti a se znalostí svých cílů budou on a jeho ESPeři alespoň schopni vyslat sondy hluboko do temného srdce upířího teritoria. A jakmile budou přesně vědět, s kolika stvůrami mají co do činění – a jakmile budou jejích vlastní ozbrojené síly dostatečně silné - pak už mu nezabrání žádná mentální kamufláž ani vetřelecké zlo a Trask půjde tvrdě za svým: za naprostou destrukcí Vavary a Malinariho a všeho, co zosobňují.

Kráčel po pláži v těsném závěsu za Yiannisem a byl rád, že on sám není telepat. Protože kdyby jím byl... pak by rozhodně nemohl ručit za to, že by neobrátil svou mysl na východ a že by zaťatou pěstí nezahrozil na kupole Palataki a pak dál, za ně, na věže kláštera a nevychrlil na oba upíry výhrůžky, nadávky a svůj pomstychtivý hněv a odhodlání.

„Dávejte si pozor, vy mizerné svinské stvůry!!''' (křičel by svou otevřenou myslí.) „Ty, Vavaro, prokletá čarodějnická děvko - a hlavně ty, Malinari! Už tvoje přítomnost tady poskvrňuje tuto zemi, vzduch i moře - a celý svět! Ale já jsem tě našel a udělám všechno proto, aby sis přál, abys býval zůstal na Hvězdné straně. Jdu si pro vás, vy prokleté zparchantělé stvůry. Třeste se, Ben Trask a pobočka E se na vás chystá!"

Ale protože žádný telepat nebyl, nebyl ani s to vyslat takovou výhrůžku, takovou výzvu. A to bylo jedině dobře...

David Chung se Stavrosem a Manolis s Andreasem se vrátili zpátky do Christos Studios skoro na minutu současně. Liz je přivítala a zavedla je přímo do Traskovy chatky.

Trask mezitím nemarnil čas. Navzdory pokračující - a možná ještě zhoršující se - aktivitě slunečních skvrn, které spolehlivě ničily devadesát pět procent elektronické komunikace po celém světě, se mu podařilo spojit se s velitelstvím pobočky v Londýně a varovat je před jeptiškami. Muselo to asi znít dost divně, ale takto nějak vypadala jeho zpráva: ať se dozorce spojí se všemi hlavními letišti a požádá je, aby zkontrolovali všechny lety z Řecka, zda odtamtud nepřiletěly nějaké jeptišky. A pokud se nějaké objeví, ať najdou způsob, jak je zaměstnat na dost dlouho, aby na ně mohlo zvláštní oddělení nasadit špiony. A pak by měly být drženy co nejdále od pobočky E, ale zároveň by nad nimi měla pobočka od policie převzít tajný dohled. Všechno tohle si mají zařídit přes zodpovědného ministra. „Ať se ten náfuka nenudí..."

Naštěstí měl zrovna dozor John Grieve, jehož telepatický talent nebyl ani v nejmenším ovlivněn počasím; nenamáhal se ani šifrovat svou odpověď a řekl: „Starý duch v novém rouchu, co? Ti lidé, co si osvojili špatné návyky, jsou neuvěřitelní, co?"

„Nebo ti, kteří se od nich nechají nakazit," odpověděl mu Trask a pak se zeptal na Millie.

„Odešla domů sbalit si nějaké věci a něco si vyřídit; říkala, že jestli tu má být celou dobu zavřená, musí si nutně přinést pár věcí," řekl Grieve. „Dnes večer v osm hodin mě má střídat."

Traska to znepokojilo. „Je sama někde venku?"

„Ne," ujistil ho Grieve. „Zařídil jsem pro ni policejní doprovod v civilních šatech. Až si sbalí své věci, zavolá dalšímu detektivovi, aby ji doprovodil zpátky."

Poslední Traskova otázka před tím, než se ta neuvěřitelně špatná linka zcela zhroutila, byla: „Nějaké nové zprávy o tom parchantovi Lefrankovi?"

„Máme... lokátora... speciální pobočky... my... vynálezy... nic... pokud tedy..." A pak už neslyšel nic kromě syčení a praskání statické elektřiny.

Trask měl u sebe přenosný fax, který nepoužil od doby, kdy opustil Anglii. Pokusil se jej sice zapojit, ale neúspěšně. Když do něj vsunul svou zprávu - PŘIPRAVTE PŮL TUCTU LIDÍ PRO PŘÍPADNOU CESTU DO STŘEDOMOŘÍ, MOŽNÁ BUDEME POTŘEBOVAT POMOC - a stiskl tlačítko pro potvrzení odeslání, všechno, co přístroj udělal, bylo, že z něj vyjela stránka plná čehosi, co vypadalo jako japonské znaky, které se donekonečna po celé stránce opakovaly. Ale tušil, že ví, co Grieve myslel tím: „Vynálezy... nic... pokud tedy."

Hlava pobočky E, Ben Trask, nebyl žádný puritán, avšak nebylo o něm ani známo, že by měl nadměrnou oblibu v klení. Nyní se však neudržel. „Do horoucích pekel! Zatracená zkurvená práce!" zanadával a hodil přístroj zpátky do kufříku. „Čert aby to všechno vzal - a hlavně toho zatraceného El Nina!"

Což vyslovil jen malou chvíli před tím, než na dveře zaklepala Liz a s sebou přivedla i ostatní. Rozesadili se na postele, židle a nízký stolek, všude, kam se jen dalo.

Trask řekl: „Nejdříve ty, Davide. Vyklop, co víš."

Lokátor se uprostřed stísněného prostoru chatky postavil a spustil: „Mám něco, a nemám nic." Na postel vedle Manolise hodil polyetylenovou tašku. Vyčníval z ní trubkovitý konec ošklivého, okovaného, zvláštně tvarovaného přístroje - vypadalo to jako nějaký dechový hudební nástroj. Manolis ho vytáhl, podezíravě se pousmál a chystal se strčit ruku do něčeho, co očividně připomínalo dlouhou rukavici.

„Nedělej to," křikl na něho varovně Trask. „Už tak je to dost odporné, jen do toho zasuň ruku... a můžeš někomu, včetně sebe způsobit zranění, tomuhle se v naší branži říká vampýří bojová rukavice." Pak se znovu obrátil k Chungovi. „Nic?"

„Dobře, a přece špatně," řekl lokátor. Vypadal ztrápeně. „Nemůžu to zaměřit, protože jsme přímo v tom." „Pokračuj," vybídl ho Trask.

„Nemám, co bych k tomu dodal," pokrčil rameny Chung. „Když se podívám dopředu, dozadu, doleva, doprava, nahoru nebo dolů, nezjistím nic. Ale když vyjedu ven z této oblasti a podívám se dovnitř - celé tohle místo jen vře! Tím nemyslím jenom tohle místo, celá oblast je tím zamořená. Kdybych používal svůj talent hned od začátku, než jsme sem dorazili, věděl bych to už dávno. Ale sám jsi mi nařídil, abych ho držel pevně na uzdě."

„Takže celé tohle místo ,vře'," zopakoval Trask. „Ale nedokážeš o tom říct nic určitějšího. Můžeš alespoň označit, kde to vře nejvíce?"

Chung se nad tím chvíli zamyslel a pak odpověděl: „Podél pobřežní silnice, mezi tímto místem a Limari. Ale to je jen moje domněnka. Jako bych tam něco cítil... a pak to zmizelo."

„Určitě bychom to nemohli víc zúžit?" zeptal se Trask. „Chceš nápovědu? Co takhle asi dva kilometry odtud směrem na východ například?"

Chung se na něj zamyšleně podíval a ještě víc zúžil oči. „Zvláštní, že to říkáš," odpověděl. „Nebyl jsem si tím úplně jist a tak... nechtěl jsem tě posílat někam jen tak naslepo."

Liz souhlasně přikývla a řekla: „Je to jako byste o svém nadání pochybovali – já jsem to cítila stejně."

„To?" nechápal lokátor a prohlížel si obličeje všech přítomných.

„Něco, co umí Vavara," vysvětlil mu Trask a rychle pokračoval: „A co ten klášter? Dostal ses až tam?"

Chungovi spadla brada. „Jak víš—?"

„Tak dobrá," prohlásil Trask. „Tady je můj návrh, co teď uděláme. Za hodinu se trochu ochladí a setmí. Slunce ale bude na západě pořád ještě vidět a pořád bude osvětlovat místa, kde ti parchanti klidně vyspávají ve svých postelích: v nejvyšších místnostech svých orlích hnízd. Našli jsme dvě místa, která by mohla být jejich pevností nebo pevnostmi. A teď chci vědět, co v nich je." Rozložil mapu a zabodl do ní ukazováček. „Dnes odpoledne tam Liz našla takový pahorek - zahlédla ho, když se dívala dalekohledem. Je to vlastně nejvyšší bod v okolí, a pokud jsem ještě nezapomněl jak číst mapu, je odtamtud téměř neomezený výhled na obě strany ostrova. Tam se tedy vydáme nejdříve."

   Vstal a řekl: „Hoši - a děvče - máte patnáct minut na to, abyste se dali trochu do pořádku, převlékli se a udělali to, co máte udělat. Pak se vydáme na cestu. Z pochopitelných důvodů musíme tuhle operaci ukončit před západem slunce. Takže jdeme na to."

A o čtvrt hodiny později se vydali na cestu...

Nasedli do dvou ze tří vozů s pohonem na všechna čtyři kola a vydali se po polní cestě kolem olivového sadu a pak asi dva kilometry do vnitrozemí, k úpatí výběžku. Základna toho výběžku byla tvořena sutí a rozkládala se po celé ploše mramorové vrstvy. Na jižním okraji byl sklon svahu asi jedna ku třem a byl protkán cestičkami, které tady v houževnatém porostu vyšlapaly až na kámen kozy. Jejich vozidla se tam vyšplhala bez větší námahy," ale odtamtud musela osmičlenná skupinka po svých.

Trask měl starost o Lardise a navrhl, že by asi bylo lepší, kdyby si odpočinul a počkal na ně tam, ale starý Lidesci trval na tom, že je na lezení do kopců zvyklý. „Vždyť je to jen malý kopeček!" bránil se. „Svého času jsem vylezl až na vrcholky Bariérového pohoří!"

„Jenže ten ,tvůj čas' už je dávno pryč," upozornil ho Trask, který s námahou šplhal do kamenitého svahu.

Lardis ho ale brzy dohnal a neodpustil si jedovatou poznámku: „Stejně jako tvůj, řekl bych."

Před sebou měli ještě třicet metrů, když se poslední sluneční paprsky začaly ztrácet na západě, ale vysoká homole pahorku se pomalu srovnávala, takže chůze už byla snazší. Z vrcholku byl tak krásný výhled, v jaký Trask ani nedoufal: skoro přesně na jihu se paprsky zapadajícího slunce odrážely od kupolí Palataki a osvětlovaly ponurou gotickou stavbu pod nimi, zatímco na jihovýchodě zalévalo slunce věže kláštera zlatou barvou, která stékala po strmých útesech až do moře. Na té straně bylo Egejské moře už ve stínu, a  v jeho temné modři se tu a tam zabělely drobné bílé chocholky vlnek.

Neměli času nazbyt, takže neotáleli. David Chung a Liz si vybrali balvan s rovným povrchem, který hodlali použít místo stolu, a uvelebili se, aby si mohli dalekohledy prohlédnout nejdříve pozlacené kupole Palataki.

„Pamatujte si," připomínal jim Trask, když se sám chystal pustit do práce, „tohle místo se nachází nad dolem. Možná, že to, co hledáme, nenajdeme v těch kupolích ani v budově. Podle toho, co říkal Yiannis, dolovalo se tu velice extenzivně - možná nejvíc - za německé éry ještě před válkou. Takže klidně můžeme předpokládat, že se Vavara mohla do slova a do písmene uchýlit do podzemí. Na druhé straně, máme podezření, že je v kláštere - pak by v Palataki muselo být něco jiného. Malinari? To nevíme... ale musíme to zjistit."

„Můžeme pracovat jako tým," navrhla Liz tiše. „Propojit své sondy."

„Ale opatrně," varoval je Trask. „Velice, velice opatrně. A buďte připraveni se okamžitě stáhnout, když se cokoliv - cokoliv—"

„Když se na vás cokoliv napojí," dořekl za něj jasnovidec Ian Goodly.

Lokátor si nechal Malinariho rukavici v dosahu. Její mdlý, kovový povrch se matně leskl v pomalu pohasínajícím světle. Poslední paprsky slunce na západě už jen lemovaly modrošedé hřebeny vzdálených hor.

Oba ESPeři stáli těsně vedle sebe, lokty se opírali o balvan, hlavy nakloněné dopředu s dalekohledy u očí...

Asi po minutě úplného ticha, které rušilo pouze šoupání neklidných nohou na štěrkové silnici, najednou Liz prohlásila: „Vře to, ano - takhle bych to popsala i já, Davide - ale čím to vře?"

„To není Malinari," potřásl hlavou Chung a položil svou chvějící se pravici na šupinatou bojovou rukavici. „Ta jeho zbraň je studená jako led. Kdyby tam Malinari byl, jsem si jist, že už bych zachytil nějakou reakci. Ale něco tam určitě je."

„Miřte víc dolů," řekla Liz. „Skrze ty stromy až k samotné budově, spodním patrům, sklepením až—"

„Stop!" křikl lokátor a jeho hlas zazněl jako šlehnutí bičem.

„Co se děje?" zeptal se Trask chraptivě.

„Myšlenkový smog!" zašeptal Chung. „Někdo... něco tam je."

„Mám ho!" odpověděla Liz, která už také šeptala.

„Upír!" Chung téměř nedýchal vzrušením.

„Kolik jich tam je?" vyzvídal Trask. „Chci čísla."

A po chvíli: „Jen ten jeden," odpověděla Liz. „Hlídač, myslím."

„Hlídač?" Trask velice opatrně položil ruku na její rameno.

„Ach!" zalapala Liz po dechu okamžitě stáhla svou sondu a odtrhla si dalekohled od očí tak rychle, že jí skoro vypadl z ruky. „Myslím, že mě musel zaregistrovat. Cítila jsem, jak ztuhl."

„Tak toho hned nech!" poručil jí Trask. „Už se tam nevracej. Udělala jsi dost. Davide?" Nyní se dotkl Chunga.

„To je v pořádku," řekl mu lokátor. „Já jsem se kolem něj prosmýkl. Možná, že si všiml Liz, ale mě ne. Určitě to není Malinari. Jdu tam dolů - dolů do sklepení - pod zem. Protože právě tam to vře. Je to... nevím... ale tam dole je to zamořené."

„Co je to?" naléhal Trask. „Co jsi našel?"

Avšak lokátor mohl jen zavrtět hlavou.

„Dovolte mi přečíst si jeho mysl," žádala Liz. „Davidovu mysl. Takhle nebudu v přímém kontaktu a to, co tam je, mě neucítí." „Udělej to," dovolil jí Trask.

A po chvíli: „To je ono," řekla Liz. „Slabá mysl nebo mysli. Přenesená věc, kterou jsem cítila ze střechy toho Orlího hnízda. To způsobuje to vření. Je to... roste to tam dole!"

A nakonec - když rozeznala pravou podobu té věci - se schoulila do Traskovy náruče a řekla: „Myslím, že to musí být stejné jako ta hrozná zahrada pod zábavním střediskem, kde Peter Miller hnil v tom odporném—"

„Smrtonosném podhoubí!" dopověděl za ní Trask. „Nebo jestli chceš, tak nesmrtonosném."

Lokátor se na chvíli odmlčel. „Nic jiného tam necítím," řekl a byl rád, že je z toho místa venku a může nechat svou metafyzickou mysl a oči odpočinout.

„Odvedl jsi dobrou práci," pochválil ho Trask. „Vy oba. Ale ještě jsme neskončili. Máme pořád ještě trochu času, a proto chci, abyste se podívali na ten klášter..."

XVI

Malinari sní o krvi - Vavara o zradě

- jejich sny se spojují

Slunce už skoro zapadlo, zůstala z něj jen bledá skvrna na stěnách věží kláštera připomínajícího pevnost, když si Liz a lokátor opět vzali dalekohled, nastavili jej na větší vzdálenost a jali se prohlížet terén. Tentokrát Trask neříkal vůbec nic - nepřipomněl jim, aby byli opatrní - protože teď viselo ve večerním vzduchu téměř hmatatelné napětí, které každé podobné varování činilo nadbytečným.

„Ty věže?" otázala se Liz.

„Ano, ty věže." Chung, který vyslal svou sondu po směru svého pozorovaní, nepatrně přikývl. „Ta blíž k silnici. Teď mám zaměřená její nejvyšší okna."

„Ověřte to," řekla téměř neslyšně Liz.

Pak se lokátorovi proti jeho vůli roztřásla ramena. „Bože!" zalapal po dechu. „Myšlenkový smog - ale tak silný, jaký jsem ještě nikdy necítil - je tak hustý, že by se dal krájet nožem!"

„Já to cítím taky," zašeptala Liz. „Pokrývka mentální mlhy, neprostupný myšlenkový štít. A za ním někdo spí. Až na to, že to není jen štít, ale varování, které říká: ,Sem ano, ale dál už ani krok.' A teď... teď... co to proboha...?"

„Co je to?" naléhal Trask. „Co?"

„Je to pryč," řekla Liz. „Ještě před okamžikem to tam bylo, a teď... Žádný myšlenkový smog, nic."

„Ne," namítl Chung. „Není to nic, je to něco... něco jiného. Je to jako... jako teplý, voňavý vítr vanoucí z toho kláštera. Lahodný, uklidňující vánek, který říká, že tohle místo je... že to je—"

„Nezhoubné!" dokončila Liz. „Zdravé a čisté. Šťastné. Není tam nic než dobrota a svatost." Pak pokrčila rameny a pokračovala: „Ale samozřejmě. Koneckonců je to přece klášter."

„Lež!" připomněl jí Trask a pak se ozval i starý Lidesci: „Vavááára! Vidíte to, co ona chce, abyste viděli! Všichni kromě Bena, který jediný vidí pravdu."

„Ta druhá věž," pokračoval Trask nervózně. „Zaměřte se na tu věž na okraji útesu. Ale rychle, dokud se o ni ještě opírá slunce." A než to dořekl, po vysokých zdech tvrze se začala plížit směrem vzhůru dvojice stínů zahalujících věž temnotou. Všechno, co zbylo ze slunce, byl žlutý puchýř sedící na pohoří na západě.

Liz a Chung pracovali jako jeden člověk - lokátor a telepat jako jedno tělo - a přitom se řídili Traskovými instrukcemi. „Mám to," prohlásil Chung a Liz dodala: „Tam, tam!"

Jejich sondy byly spojeny, každá ještě více zesilovala tu druhou. Viděli plížící se stíny - ne, ony uháněly - nahoru po zdech věže a měnily její zlatou barvu na vybledlou žluť starého kamene.

„Je to... slabé," řekl Chung. „A je to tmavé a prázdné."

„Ne, něco tam je," oponovala mu Liz. „Nějaké světlo..."

„Opatrně!" varoval je Trask, když jeho ESPeři pokračovali v průzkumu toho místa svými dalekohledy...

Čočky byly nejdříve lemovány šedivým světlem, pak mrtvolně žlutým světlem a nakonec proudem rudé!

Jako by dalekohledy někdo naplnil krví - přesně tak to oba cítili - upustili je a potáceli se pryč od balvanu, na kterém leželi. Dusili se hrůzou a krčili se, až to vypadalo, že se před něčím schovávají; v jejich myslích stále ještě znělo jediné slovo nebo otázka - jako jediné prázdné zachrochtání, jako zvuk nějakého velkého prasete.

C-C-CO?... CCO?... CO!?

Pak to zmizelo, zaniklo - bylo to přerušeno, když stáhli své sondy - a z přítmí se zvedl vítr, který ochladil tu kopuli na pahorku.

Trask uchopil Liz a pevněji stiskl a Manolis spěchal, aby podepřel Davida Chunga, jehož nohy klouzaly po hladkých oblázcích. Neboť všichni přítomní cítili něco z toho, co cítili oba ESPeři.

„Co to bylo?" ptal se Trask Liz schoulené v jeho náruči.

„On," odpověděla Liz. „Tím jsem si docela jistá. Kdo jiný by snil o... o krvi? Možná že jsme jej probudili, ale nemyslím, že měl čas napojit se na naše sondy. Je docela pravděpodobné, že to vyrušení považoval za pouhou noční můru nebo snad součást normálního probouzecího procesu. Bože, alespoň v to doufám!"

Chung přikývl. „Myslím, že má pravdu. Já se také často budím s leknutím. Takhle jsem to také cítil: jako jakési podivné probuzení, ledově studená vlna, která se valí směrem od něj. Ale ta vlna byla rudá, byla to ledová krev. Každopádně zmrazila tu mou."

A ve stejném okamžiku:

Malinariho bojová rukavice ležící na balvanu se rozezněla kovovým zvukem - pak zařinčela! - a vyskočila jako nějaký hrůzostrašný hmyz dobrých dvacet centimetrů do vzduchu. V příštím okamžiku už zase jen nehybně ležela, ale všechny její vražedné hroty a ostří zůstaly vražené do štěrku z mramorových oblázků na úpatí hory.

Všichni přítomní, všech osm lidí, tím byli otřeseni. Podívali se jeden na druhého a začali znovu dýchat. „To ten kov," zamumlal Ian Goodly. „Když zapadlo slunce a zvedl se vítr, rukavice se ochladila a stáhla, a tím se aktivoval nějaký mechanismus uvnitř."

„Souhlasím," řekl Trask, jehož drsný hlas zněl více než otřeseně. „Ale protože ty jsi tady jasnovidec, řekl bych, že tohle je znamení. Myslím, že teď už není pochyb, že Malinari je ve věži toho, co kdysi bývalo klášterem."

Chung už na tom byl trochu lépe. A protože on měl na starost tu divnou zbraň, znal ji lépe než všichni ostatní. „Myslím si, že máte pravdu oba," prohlásil, když zvedl Malinariho rukavici a vsunul do ní svou štíhlou ruku. Něco v ní nahmatal konečky prstů a vražedný arzenál háků, hrotů a blýskavých ostří cink-cinkal pěkně jeden po druhém, jak se zasunovaly zpátky do svých pouzder.

„Pojďme odtud," řekl Trask. „Rychle se stmívá a brzy bude tma. A to poslední, co chci, je tady zůstat po setmění. A určitě ne v úplné tmě."

Vyrazili po strmé cestě v úpatí pahorku zpátky a nikdo proti tomu nic nenamítal...

Sny o krvi, anóóó! Sny o životě plném chtíče a žravosti a vzestupu k moci vládce... po němž následovalo vyhnanství a přerušení existence v zamrzlých severních pustinách. Sny o velkém tání a o návratu na Hvězdnou stranu a o troskách kdysi mocných orlích hnízd. Sny o szganském muži jménem Nathan, jehož moc byla tak obrovská, že jim v místě, které bylo kdysi rájem, učinila život — nebo spíš neživot - nesnesitelným; tam, za Bariérovým pohořím, na Sluneční straně byly lesy plné Szganyů, kteří pro ně byli lovnou věří. Země oplývající mlékem a srdím, anóóó! - a samozřejmě krví-pramenem věčného mládí.

Sny o mládí a o uplynulé věčnosti... a o mládí, které uplynulo s ní. Ale člověk nemusí vypadat staře, ne, dokud má krev, kterou si může brát. Ani žena nemusí vypadat staře, když už je o tom řeč.

Sny o Vavaře a o jejím orlím hnízdě - o tomto pohodlném klášteře - a bujícím podhoubí, které si pěstovala v Palataki a nechávala si je jen pro sebe, a jemu odepírala jakýkoliv nárok na ně.

Och, Vavaro... ty nevděčná, chamtivá mrcho! Kolik věků už spoléháš na tu svou falešnou krásu, na svoje nadání lhát a hypnotizovat ty, kdo ti prodlužují tvou existenci? Těch roků bylo nesčetně mnoho. A po celou tu dobu jsi svou metamorfózu potlačovala, nechávala jsi ji zakrnět. Nepoužívala jsi ji a nechala jsi ji atrofovat jako zbytečný sval, který ti k ničemu není. A teď ses jako hlupačka nechala chytit do pasti v tomto hradu na břehu jakéhosi cizokrajného oceánu. Ale já, Nephran Malinari, já v té pasti nezůstanu, až—

—až—

—až si pro nás přijdou?

„C-c-cože!?" trhl sebou Malinari ze snu. „Co to bylo!?"

Škubl sebou a posadil se na svém tvrdém lůžku tak prudce a nečekaně, že jeho společnice pro dlouhé denní hodiny spadla na prkennou podlahu.

„Co? Co to bylo?" I ona se rychle probudila a vzhlížela vzhůru z podlahy vedle lůžka, kde seděla zcela nahá, a tvářila se, jako by Malinariho viděla poprvé.

Minulou noc se jí zdál nesmírně přitažlivý, když ,zachránil' bývalou Newyorčanku, sestru Annu, ze spárů jejích údajných trýznitelek ze sesterského řádu. Avšak nyní, v okamžiku pravdy, vypadal skutečně jako Vampýr!

Jeho vlasy sčesané za lasturovité uši se černě leskly a zakrývaly mu ramena jako pláštěnka. Čelo měl vysoké a břidlicovitě šedé, stejně jako celé, nyní nahé tělo. Oči měl rudé - byla to barva samotné krve - a jeho nahoru zahnutý nos se rozšiřoval, kdykoliv zavětřil ve vzduchu jako přízračný lovecký pes nebo ještě lépe, velký netopýr. Ale nejhorší ze všech anomálií byly jeho čelisti, ohromné, monstrózní a otevřené dokořán, jak zíral na něco, co dívka neviděla.

„Příliš brzy!" vztekal se a jeho slova duněla jako lavina. „Jsou tady - našli mě - příliš brzy!"

„Cože? Och, co se děje?" Sestra Anna si zakrývala ústa rukou. „Je to Vavara... tedy, naše matka představená? Slyšela nás? Budu potrestána za své hříchy?" Zalapala po dechu, když si prohlížela svou nahotu, ty velké škrábance na ňadrech a stehnech, rezavě hnědou pavučinu jeho spermatu, která jí pokrývala stydké ochlupení a lepila se jí na břicho. Protože si až do tohoto okamžiku myslela, že to byl jen sen, jen hrozný sen!

Malinari ji uslyšel a zatvářil se, jako by si jí teprve teď všiml.

„Ech?" zabručel a nakrabatil nos. „Vavara? Ne, to není Vavara, ty vystrašená čubko! Je to horší - mnohem horší - než Vavara."

„Co jsem to udělala?" šeptala Anna a její ruce se jako zmrzačené můry tetelily kolem škrábanců. „Já... já si jen pamatuji, jak mě mé sestry držely zavřenou v mém pokoji. Nechtěla jsem je pustit dovnitř, ale slíbily mi, že mi neublíží. Chtěly si jenom promluvit, nic víc, říct mi o svém plánu. Byla jsem poslední... vydržela jsem nejdéle a moje nevinnost byla důležitá pro jejich... pro jejich plán—?"

„Plánovaly, že tě využijí," zabručel Malinari, jehož rysy se pomalu vracely do normálu, jak se vzpamatoval ze šoku při svém probuzení. „Že tě zlomí a zneužijí." Jediným plynulým pohybem se postavil, uchopil ji v podpaží a mocným tahem ji zvedl. „Zachránil jsem tě od jisté smrti, to mi věř. Když jsem si tě vzal poprvé, byla jsi tak úzká jako dírka ve zralé švestce, když z ní vytrhneš stopku - a to se mi líbilo. Ale abych byl upřímný, nevím, kterého z tvých otvorů jsem si užil nejvíc. Na začátečnici dokážeš dost obratně používat ústa." A pak se rozesmál jako vlk nakažený vzteklinou, takže Anna uviděla jeho rozeklaný, ďábelský jazyk, jak se mu svíjí v tlamě.

Cože to říkal? Něco o jejích ústech?

Olízla si své slané rty a... co to bylo za chuť!

Malinari ji pevně držel, takže sestra Anna se jen vyděšeně třásla. Snažila se zakrýt svou nahotu, své nenapravitelně znesvěcené tělo, svou holou duši... pokud vůbec ještě nějakou měla. Ale byla slabá, celé její tělo bylo slabé. A cítila bolest - takovou bolest - v těch několika málo částech svého těla, které... které vždycky...

Otevřela ústa, aby vykřičela své zoufalství - jenomže Malinariho ruce se vymrštily, jedna, aby sevřela její hrdlo, a druhá, aby jí dlaní zakryla ústa.

„Buď zticha!" sykl. „Nebo tě opravdu uslyší. Chci, aby spala... pokud ještě spí. Oblékni se - hoď na sebe ten pytel s kapucí, který nosíš, ať zakryje tvoje ,hříšné' tělo. Ach, ale jak rozkošné je tohle hřešení, co říkáš? Můžeš se považovat za šťastnou, malá Anno, že tě otevřel pán opravdovým údem, a ne ty coury svými dřevěnými kolíky!" Náhle ji pustil a odhodil stranou.

Anna se tak třásla, že se skoro ani nedokázala obléknout, ale nakonec se jí to přece jen povedlo. „Musím jít za ní, za Vavarou," řekla, „a vyzpovídat se jí z toho, co jsem udělala. Já—"

„To neuděláš," řekl Malinari, který už zase vypadal jako muž. A když se od něj v hanbě odvrátila, přikázal: podívej se na mě! Dívej se na mě!" Jeho rozkaz nemohla neuposlechnout, jelikož už zase držel její hlavu ve svých rukou, ale tentokrát něžněji než předtím.

„Víš, proč si myslíš, že to byl jen sen?" zeptal se jí.

Dokázala odpovědět jen nepatrným zavrtěním hlavy.

„Protože jsem ti to odňal. Když jsem byl v tobě, poručil jsem ti, abys zapomněla. A nyní ti to říkám znovu. Zapomeň na to, že jsme byli spojeni a že jsi cítila můj úd, jak v tobě roste a jak mé mrazivé semeno zaplavuje tvé otvory. Nic tak... tak hanebného se ti nikdy nemohlo stát! Cože, tobě? Neposkvrněné jeptišce?"

„Ale... ty škrábance," šeptala Anna, když se její oči obrátily v sloup a její mysl ucítila chlad Malinariho rukou, jeho obrovskou sílu, která nasávala ženiny myšlenky a mazala je.

„Upadla jsi," vysvětlil jí. „Upadla jsi na strmých schodech, když jsi utíkala před těmi nečistými, chtivými ženštinami. To je všechno, co si pamatuješ. A pokud se Vavara nebo někdo jiný zeptá na mě, řekneš, že mě neznáš, leda jako otce Maraliniho. Tak, a teď... Říkala jsi, že ti to připadalo jako sen - vždyť ano, byl to sen!"

Pustil ji, a když Anna znovu otevřela oči, zmateně zamrkala, zalapala po dechu a zeptala se: „P-proč jsem tady?"

„Zvedl jsem tě, moje drahá, když jsi upadla," odpověděl jí.

„Ano," zašeptala. „Já... já jsem upadla na schodech."

„Přesně tak," řekl jí Malinari. „Ale jsi jen trochu poškrábaná, nic sis nezlomila. Nyní ale musíš jít, protože je večer a klášter bude brzy vzhůru. Ještě by ses mohla dostat do řečí, kdyby tě tady někdo zahlédl, a ty by se určitě donesly i k Vavaře."

„A ostatní sestry..." prudce sebou trhla.

„Ano, těm se vyhýbej," přikývl. „Jinak tě budou pronásledovat a znovu upadneš. A nyní jdi."

Rázně otevřel dveře a vystrčil ji ven...

Malinari se rychle oblékl, pak se postavil doprostřed komnaty a vyslal ven své sondy. Všude ještě stále bylo ticho. Jeptišky spaly nebo se právě probouzely ve svých celách. A Vavara ve druhé věži... její kouzlo ještě působilo. Lživý zápach dobroty, milosrdenství a cudnosti - všechny tyhle věci, o kterých ona ve skutečnosti věděla jen velmi málo - mátly a halily Malinariho opatrné sondy, až tomu sám začínal skoro věřit... s tím rozdílem, že znal pravdu. Ha! Ale k čertu s tou děvkou: ta spala dál.

Vavara spala, ano - ale co ti ostatní, jejichž slídění ho tak nepříjemně probudilo? Střecha věže, její hrazení mu poslouží jako skvělá strategická pozice.

Postavil se stranou od jednoho z úzkých oken, kde ho nemohl zasáhnout žádný paprsek smrtícího slunce, pokud ještě svítilo, a odtáhl těžké záclony - pěkně vrstvu po vrstvě. Ale slunce už nesvítilo a pomalu se smrákalo. To je dobře.

Opustil svůj malý pokoj, vyběhl po schodech k poklopu a vystoupil na střechu věže. Bylo to skvělé pozorovací místo, ano, a ještě lépe poslouží jako přistávací rampa, až přijde čas. Protože když Malinari nabyl své upíří podoby, zvedl hlavu, aby zavětřil v nočním vzduchu, byl si jist, že ten čas už brzy přijde.

Vzduch ožil štěbetajícími netopýry. Jejich hlasy nebyly pro lidské ucho slyšitelné, ale k Malinarimu jako by promlouvali. Škoda že jim nerozuměl, že jejich řeč pro něj byla cizí. Kdyby tak byl na Hvězdné straně a tihle tvorové byli jeho spřízněnci. Deset tisíc očí a všechny by prohledávaly noc na jeho rozkaz!

Ale zrak je jen jedním ze smyslů, a navíc je to smysl světský. Malinari znal signatury určitých myslí - nikdy by je ze své paměti nedokázal vymazat - a znal psychickou podobu jedné určité kolektivní mysli, té, která, jak věřil, ho vyrušila ze spánku. Na druhé straně ale také věděl, že stejně jako obyčejní lidé, byl i on náchylný k nočním můrám; s tím rozdílem, že ty jeho byly mnohem hrůznější. Bylo tedy také možné, i když málo pravděpodobné, že to byl jen zlý sen; že se ve skutečnosti jeho štítů nedotkly sondy potencionálních vetřelců, potencionálních vrahů. Ale musel si být jistý stoprocentně, protože na tom záležela jeho holá existence—

A stejně tak i zánik Vavary, té nevděčné čarodějnice.

Paprsky slunce pohasínajícího na západě ještě olizovaly vrcholky vzdálených kopců. Tam se Malinari podíval nejdříve. Poháněn hrozbou, která nad ním visela, zúžil oči a zachmuřil se na poslední zbytky zlatého přísvitu na západním horizontu. Ale slunce už skutečně zapadlo a vlády se postupně ujímala noc.

Noc - jeho čas - čas, kdy Malinariho síly byly mocnější než nejsmělejší přehnané představy obyčejných lidských ESPerů. A tam na západě... ucítil zbytky příchutí v psychickém éteru, jako skvrna v konejšivém soumraku. Jeho rty se odhalily v tichém odfrknutí; soustředil se tak, že se mu na ramenou zježily chlupy, jako by byly elektrizovány; roztřídil ty různé ,pachy' a vytáhl z nich neomylně kolektivní mysl skupiny lidí, které znal jako—

—jako pobočku E! Byli tady. Opravdu ho našli. A samozřejmě našli i Vavaru. Dokonce i nepřízeň osudu může mít svá zadostiučinění. V tomto případě on věděl, proti čemu stojí, zatímco ona ne. Nevěděla ani, že jsou tady - a nedozví se to, pokud jí to nepoví Malinari.

O moci jeho upířích smyslů nemohlo být pochyb, tyto varovné ,pachy' šířící se éterem, které stále pronikaly do jeho nejvnitřnější mysli:

Ta žena, Liz (vskutku slibně se vyvíjející talent, a navíc už měla dávno zemřít v ruinách Xanadu, přesto byla tady, třebaže nechápal, jak se jí to podařilo). A ten prokletý lokátor, který měl mysl jako magnetovec nebo větřící vlk ve stopách své kořisti na Hvězdné straně; kvůli němu už byl Malinari opravdu blízko smrti!

Tohle byly základní informace, které získal díky svým sondám, ale nebyly to zdaleka jediné informace. Ne, neboť ta kolektivní mysl byla ještě zesílena dalšími, jejichž nadání bylo těžké definovat nebo pochopit.

Tak například Trask. ,Pach', který se z něj linul, byl plný neuvěřitelné nenávisti - k Malinarimu! A Malinari věděl proč. Bylo to kvůli Zek, té telepatce, se kterou se utkal a nakonec ji zabil v Rumunsku, když pronikli do tohoto světa. Znala všechna tajemství pobočky E; kéž by z ní o tom dokázal vytáhnout více, dřív než ji zabil—

Ale nyní už bylo příliš pozdě plakat nad rozlitou krví a mrtvým tělem krásné ženy. Zek byla Traskova, ano, a Trask chtěl pomstu - což bylo podle Malinariho způsobu myšlení naprosto přirozené. Ale co se Traskova nadání týkalo (neboť všichni jeho lidé byli nějak nadaní), ten mu zatím zůstával záhadou. Malinari si něco málo přečetl v mysli Zek, když se na ni jeho chladné ruce přisály, aby z ní vytáhly její znalosti: mělo to něco společného s pravdou. Ale nač byl takový talent v porovnání se staletími výcviku vampýřího vládce? Pokud někdo dokáže říkat jen pravdu nebo pravdu rozeznat, jak může doufat, že obstojí proti samotnému otci lží? Tam, kde je všechno nepravdivé, neexistuje žádná společná půda nebo styčný bod! A ještě nikdy se nenarodil nebo nebyl stvořen žádný velký upír, který by nelhal každým svým slovem.

Takovéto logické nebo nelogické úvahy byly vlastně hrou se slovy, kterou hrál Malinari sám se sebou možná proto, aby se ujistil...

A pak tu byl ještě jeden, takové bidlo, vysoký a hubený a jeho mysl byla neméně divná. Malinari se jí dotkl už v Xanadu, ale jen letmo; byla to jen zkušební, zběžná sonda. On si vlastně prohlédl celou skupinu, ale protože v tu dobu byl soustředěn na svůj útěk, neměl čas zkoumat je důkladněji. A co se týkalo toho vysokého chlápka - toho ,jasnovidce', ano - jeho mysl byla otevřená jako kniha, přesto však čistá jako zatím nepopsaná stránka!

Malinarimu připadalo, že v jeho mysli bylo jen málo vzpomínek, které by mohl ukrást - pouze současné myšlenky, tak prchavé jako tato chvíle - jako by si mazáním minulosti dělal místo pro budoucnost nebo jako by pro něj čas fungoval obráceně! Jasně si pamatoval minulost, ale jeho mysl byla soustředěna na budoucnost. Byla to zcela jistě velice zvláštní mysl a jeho talent byl tím divnější.

Malinari se musel znovu zeptat sám sebe: nač je taková dovednost, když se na ni nemůže člověk spolehnout? A pokud je budoucnost tak nevyzpytatelná, že se vzpírá interpretacím, jak ji pak někdo může použít ke svému prospěchu...?

Tihle lidé byli všichni členové pobočky E, tajemní ochránci svého světa, své Země. Liz, telepatka, stejně jako Zek před ní. A Chung se svým netopýřím radarem. Trask, který poznal ,pravdu' - ale přesto mohl být sveden z cesty někým, kdo ho svými schopnostmi předčí - a jasnovidec, který měl malou nebo možná žádnou důvěru ve svůj talent!

Tihle čtyři, ale kolik dalších? Protože tam byli ještě další, to věděl Malinari jistě. Tolik alespoň zjistil v mysli Zek, než ji zabil: že jsou tu ještě další. Minimálně ještě jeden byl té osudné noci s touhle skupinou a není to tak dávno ani daleko. Jeho pach byl velice slabý a pro něj zatím neznámý - nebo jej možná Malinari do dnešní noci neidentifikoval - přesto byl podivně povědomý. Pokud by se nacházeli na Sluneční straně, odvážil by se hádat, vlastně by se vsadil, že je to Szgany! Možná by nevěděl, kde se ukrývá, ale tímhle by si byl jist. Jenomže tohle nebyla Sluneční strana...

A nakonec tu byl ještě jeden, který nyní v téhle skupině chyběl, ale jehož psychickou podobu si Malinari pamatoval z Xanadu. Pamatoval si ho... ale nebyl schopen ho odhalit, ne dnes v noci. Což bylo dobře. Neboť zatímco Liz byla zatím jen rozvíjející se mentální talent s velkým potenciálem, tenhleten, Jake - ten, kterého Liz přivolala ve chvíli své hrůzy v houbové zahradě pod zábavním střediskem - tenhle už mocný byl, v podobě velice skutečné PŘÍTOMNOSTI v psychickém éteru!

Malinari si vzpomněl, že když byla Liz chycena do pasti v podzemí Xanadu, zavolala do psychického éteru o pomoc; byl to zoufalý křik ženy lapené v bezvýchodné situaci.

A také si pamatoval, jak měl škodolibou radost, když použil svůj vlastní nadřazený mentalismus, aby jí poslal tuto zprávu: Ach, ne, není to naše malá zlodějka myšlenek? Teď už ti nikdo nepomůže. Myslela sis, že můžeš použít svůj mentalismus proti mně, ale Malinari ho použil proti tobě! Lhal jsem Benu Traskovi - je to sice nemožné, ale já jsem to dokázal - a také jsem zmátl vašeho lokátora. A co se týče toho vašeho skvělého jasnovidce: nevidí nic než zmatek, protože ta smrt a zkáza, kterou viděl, byla jeho vlastní, vaše a Xanadu - ale rozhodně ne moje! A ještě je tu ten Jake - možná tvůj milenec? Ale kdepak je teď? Och, cha cha chachacha! Tohle byla poslední zpráva, kterou jí poslal, ano, pak už byl nucen se soustředit na aktuální situaci: zcela zničit pobočku E. Ale tehdy předstíral, že o těchto lidech ví mnohem více, než opravdu věděl. A navzdory všem svým telepatickým schopnostem a zkušenostem se Malinari s myslí podobnou té Jakeově setkal jen jedenkrát v životě - s tou závratnou smrští esoterických čísel, symbolů a vzorců - a to bylo také na Sluneční/Hvězdné straně.

Ano, a jejího nositele si Malinari pamatoval velice dobře. Jeho jméno jeho nenáviděné jméno - bylo Nathan a byl pohromou pro veškeré Malinariho konání. Pohromou pro něj, pro Vavaru, a dokonce i vládce Szwarta. Pokud zde žili lidé podobní Nathanovi a pokud se mezi členy pobočky E nacházeli takoví jako on... co pak?

A Malinari znovu musel žasnout nad útěkem těch neuvěřitelně neústupných lidí z hořícího pekla Xanadu a ze všech pastí, které tam na ně nastražil. Jak to mohli dokázat? Vždyť to mělo být nemožné. Liz se nikdy neměla dostat ze spárů hlídače jeho zahrady, a co se týkalo bomby nastražené ve výtahu, která vyhodila do povětří celé orlí hnízdo: ta se měla postarat nejméně o dva z nich, včetně jejich šéfa, Bena Traska. Přesto to všichni přežili bez větší újmy, o tom se Malinari přesvědčil. Vznášel se nad jejich hlavami, když se sám snažil utéci, a viděl je všechny živé v zahradách Xanadu. Ale i tam přece byli ve smrtelném ohrožení peklem, které mělo v Xanadu propuknout; a přesto znovu vyvázli, což dokazovala jejich přítomnost zde.

Nathan a Jake... byl to jeden a týž muž? Ne, to sotva. Ten první se narodil na Sluneční straně, jeho psychická aura byla nezaměnitelná, szganská.

Zatímco Jake byl nepopiratelně pozemšťan, z tohoto světa; neboť jeho aura - i když se jí dotkl jen letmo - vyprávěla o městech, vědách a znalostech tohoto světa, a ne o lesích a lovu a prosté ,nevinnosti' nebo spíš ,naivitě' Kočovníků ze Sluneční strany.

Takže to nebyl tentýž muž. Ale stejný druh? Zřejmě to bylo možné. Byli schopni přijít a odejít mrknutím oka, a tak provádět své zdánlivě zázračné úniky. A ty jejich signatury neustále se měnících, nesmyslných čísel. Možná to byly více než jen signatury; možná to bylo ztělesnění jejich nadání. Momentálně to bylo jedno, ale kdo ví, co by mohla nebo nemohla přinést budoucnost? Pokud se ten Jake někdy dostane Malinarimu do rukou (nebo kdyby ho do nich dokázal nalákat), co potom? A jaká by pak zbývala lidstvu nebo tomuhle světu nebo jakémukoliv jinému světu naděje, kdyby Nephran Malinari získal kontrolu nad takovým nadáním?

„Malinari?"

Mimoděk sebou trhl a opřel se o parapet, když uslyšel její hlas, a instinktivně zesílil štíty, aby zakryl své myšlenky. Ne že by byl Vavařin mentalismus srovnatelný s jeho, ale Malinari dobře věděl, jak zrádné mohou být některé jeho myšlenky a že už jej možná zradily.

„Copak?" zapředla sladce, když se otočil, aby se na ni podíval. „Špatné svědomí?"

Vavařina maska nebyla o nic méně oslnivá než té noci, když spolu večeřeli v taverně. A třebaže Malinari věděl, že je to jen převlek - a navzdory jeho předchozím výstřelkům s Annou, když si ji bral celé ty nekonečné noční hodiny, i když opatrně, aby jí náhodou nezpůsobil újmu - stále cítil potřebu získat Vavaru... a rychle tu chuť potlačil. Dokázala muže vymačkat jako citron a pak, když oba vyčerpaně leželi...

Mezi pahýly starých pařezů na staré Hvězdné straně žily druhy pavouků, jejichž samičky měly při páření podobné zvyky. Drobné samečky bylo málokdy možné spatřit, leda jako vysáté tělesné vaky. Jejich trnitá těla byla vyschlá na prach a pod hedvábnými pavučinami jejich hrůzných milenek z nich zůstaly jen malé smutné hromádky.

Vavařina otázka zněla štiplavě; Malinari se ale sebral, ironicky se usmál a odpověděl. „Špatné svědomí? Ale samozřejmě že ano, jako vždycky, přece to nebudu popírat. Jak bych mohl, když jsem Vampýr? A ty také. Ale výčitky svědomí? To zcela jistě ne. To bychom museli nějaké svědomí mít!"

„A přece ses mě polekal," řekla a přistoupila k němu blíže.

On však jen pokrčil rameny a řekl: „Protože jsem nečekal, že by někdo mohl být vzhůru tak brzy, ještě před setměním. Podívej se na tu záři tam na západě. Slunce sotva zapadlo."

„To vidím," odpověděla, „a vím to. Jinak bych tady ani nebyla - a stejně tak i ty. Ale že sis přivstal, Nephrane Malinari." (Co to slyšel v jejím hlase? Snad náznak podezření?)

Opět pokrčil rameny - ucítil její slabou, průzkumnou sondu - a zdvojnásobil své štíty. „Měl jsem zlé sny."

„Já také," odpověděla. „Vypadá to, že některé z těch příběhů, které jsi mi vyprávěl - o tvém neúspěchu v Austrálii a o lidech, kteří tě vyhnali z tvého skleněného orlího hnízda - mě nepříjemně ovlivnily. Věřil bys tomu, že se mi dokonce zdálo, že jsou tady?"

„Opravdu?" Malinari předstíral, že je překvapen.

„Ano. A byly to sny tak živé, že navzdory tomu, že mám v přístavu své strážkyně, dnes v noci hodlám vyslat některé ze svých žen, aby prohledaly okolí."

Vavařiny sondy byly nyní méně průzkumné, zato však agresivnější a Malinari už toho měl dost. „Doufejme, že nic nenajdou," utrhl se a předstíral, že jde k otevřeným dveřím.

Vavara mu rychle zastoupila cestu. „Copak na tom nevidíš nic zvláštního? A nemyslíš si, Nephrane, že je velice divné - dokonce možná nezvyklé, když vezmeme v úvahu mé sny - najít tě tady za soumraku, nervózního a podrážděného, jak vysíláš své sondy do dáli?"

„Podrážděného?" zvedl obočí Malinari. „Vysílajícího sondy? Ale vládkyně, já—"

„Ne!" zaskřípala Vavara zuby a naklonila se kupředu, aby jej mohla očichat. Její maska se začínala vytrácet. Nechala ji však mizet vědomě - schválně, domníval se Malinari - a během chvíle se její krásné oči změnily v oheň, vřely jako kotle plné krve, a kožnaté nozdry připomínající čenich černého netopýra se rozšířily, když nasávala jeho pach. „Nejsem vládkyně, vládce Malinari, a už nikdy mi tak neříkej. Já sama moc dobře vím, kdo jsem, a taky vím, kdo jsi ty! Když mám sny o lsti a zradě a probudím se, abych našla odpověď, a najdu tebe, jak stojíš na střeše a vysíláš do noci své sondy... je pochopitelné, že se sama sebe zeptám: Proč?"

„Lest?" hrozivě se nad ní vztyčil a ze všech sil se snažil potlačit hněv, který vyprovokovala ona. Jeho rudý pohled se setkal s jejím, stejně ohnivým. „Proti tobě, Vavaro? Ani činem, ani slovem! Jak na to můžeš třeba jen pomyslet? A co se týče té podrážděnosti: z čeho mě to chceš obvinit? Jak by ses beze mě dostala na tento ostrov, do tohoto kláštera? Kam bys zasila své smrtonosné podhoubí? Jestli tady byl někdo podveden, pak jsem to určitě já: Nephran Malinari, jehož těžce vydobyté peníze zaplatily temný a zatuchlý Palataki, kde si pěstuješ svou úrodu - na kterou mi odepíráš nárok!"

Vavara jako by ani neslyšela, co říkal; neustále se k němu přibližovala a stále intenzivněji ho svým nahoru zahnutým čenichem očichávala.

„Ty smrdíš!" zavrčela a její maska už byla tatam, takže se objevila v podobě vrásčité čarodějnice, ale čarodějnice silné jako tři statní muži. Měla sice vrásčitou tvář, ale spáry a zuby ostré jako nože. „Smrdíš šukáním - nepochybně s některou z mých žen - a hlavně lží. A také... cože, strachem? Obavami? Ty se mě bojíš, Malinari? Ne, to si nemyslím - ale měl bys! Tak čeho se tedy bojíš? Možná něčeho, co je tam venku, ve tmě a co jsi ucítil svým tolik vychvalovaným mentalismem?"

Mohl jí odpovědět úderem, mohl jí zlomit ten její nos nebo vyrazit ostré zuby, ale Vavaře najednou spadl z pravého ramene šál a on si všiml, že má bojovou rukavici. Byla to bojová rukavice vládkyně - méně ,hrozivá' než rukavice vládce a sloužící spíše k zastrašování než k zabíjení nebo trhání - ale pro neozbrojeného muže představovala i tak smrtelné nebezpečí.

Malinari nebyl zbabělec, ale nebyl ani blázen. Odvrátil se a zalhal: „V tom vzduchu jsem necítil nic! Ale co je divného na tom, že jsem tady a prohledávám okolí? Nedělala bys totéž, kdyby tě někdo vypudil z tvého hnízda? Musím začít znovu, a tak si musím naplánovat svou cestu."

Vavara byla vyvedená z míry. „Naplánovat si cestu? Opustit toto místo?"

„Ale vždyť jsi to sama chtěla, nebo ne?" opáčil. „Abych odtud zmizel? Neřekla jsi mi to přímo do očí? Ale vždyť já to čtu z tvého chování, Vavaro, aniž bych musel zapojit svůj ,vychvalovaný' mentalismus, díky kterému si mohu přečíst tvou mysl."

O krok ustoupila, stáhla své chatrné sondy a rychle vztyčila vlastní štíty. „Ale—"

„Takže odtud hodlám zmizet," přerušil ji Malinari. „Odejdu dnes v noci."

„Dnes v noci?" Vavařiny rysy se změnily; byla opět ženou; zvedla svou šálu a ukryla pod ní bojovou rukavici. „Já... neměla jsem o tom ani tušení. Nic jsi mi neřekl."

„Nebylo o čem mluvit. Chceš, abych odešel, tak půjdu. Jen lituji, že naše staré ,přátelství' znamená tak málo; za všechno, co jsem pro tebe udělal a pomohl ti uskutečnit, jsi mi nenabídla vůbec nic."

„Teď mluvíš o mém vlastnictví v Palataki?" zúžila oči.

„Přesně tak. Tvé vlastnictví... a tvé ženy."

 „Cha!" odfrkla si, ale její rysy byly nyní opět - třebaže bylo náročné je rozeznat - rysy krásné ženy; byla to samozřejmě pouhá maska. „Nejsi nic než zloděj, Malinari. Vezmeš si, co chceš, a pak mi řekneš, že odcházíš!"

„Ale já jsem tě požádal," namítl Malinari. „A to dřív, než jsem si to vzal."

„Požádal jsi mě, a já jsem ti řekla ne. Jedenkrát to stačilo, se Sárou." „No a tady to máš," povzdechl si Malinari. „Naše cesty se rozcházejí." „Ano, a to je dobře," odpověděla Vavara. „Ty a já - a Szwart - čím od sebe budeme dál, tím víc si budeme vážit jeden druhého. Protože jak jsi sám před malou chvílí řekl, jsme koneckonců Vampýři." Pak změnila téma: „Co si s sebou chceš vzít?"

„Nic jsem si nepřinesl," pokrčil rameny, „takže si ani nic neodnesu. Mám na svých účtech peníze... najdu si místo v Bulharsku nebo možná v Rumunsku. Tam jsou nemovitosti levné a jejich jazyk je tomu našemu hodně podobný. A také jsem slyšel o rozpadajících se starých orlích hnízdech v horách, která čekají na svého majitele."

„Takže začneš znovu?"

„Nic jiného mi nezbývá," odpověděl.

„A jak odjedeš?"

„Na Krassu je spousta lodí, které si mohu pronajmout," pokračoval Malinari ve svých lžích a postupně před ní rozkládal svůj plán. „Mohu za převoz zaplatit... nebo ne, to bude záležet na tom, jakou budu mít náladu. Ale nestarej se, nenechám po sobě žádné důkazy. Už tak jsi měla dost nepříjemností. Budu cestovat v noci a ve dne odpočívat. Jinak to ani nejde."

„A tebe vůbec neznepokojuje, že jsem o tolik popředu před tebou a pravděpodobně i před Szwartem?" Vavara se nyní mračila, byla zmatená, očividně vzrušená tímto náhlým obratem událostí.

„Tenhle svět je velký," pokrčil rameny Malinari. „Plný dobrosrdečných lidí a důvěřivých hlupáků. S trochou štěstí si možná najdu nějakého nového Jethra Manchestera."

„Ale i tak, plodnicím nějakou dobu trvá, než dozrají," připomněla mu zlomyslně. „A ty ani nemáš vhodný materiál. Ani pobočníka, který ti už dlouho slouží a má ve své krvi výtrusy nebo v těle pijavici, jehož bys mohl použít jako hnojivo pro svou zahradu. Takže než se ti vůbec podaří začít, já už budu mít ve své moci celý tenhle ostrov a celé širé Středozemní moře. Vládce Szwart se zase zmocní Anglie a Francie. Naše původní plány se poněkud zkomplikovaly a já se musím starat sama o sebe. Určitě chápeš, že jsi teď zůstal sám?"

„Přesně tak," souhlasil Malinari. „Samozřejmě si to uvědomuji. Ale zatímco bude zbytek světa bojovat proti vaší nákaze, ta moje bude teprve klíčit a nikdo o ní nebude mít ani tušení. Takže nakonec to bude jako vždycky, přežijí jen ti nejsilnější."

„Nejsilnější?" Vavara zvedla bradu a zářivě se usmála. „To budu já!"

„To se teprve uvidí," zasmál se Malinari. „Ale teď mě musíš omluvit. Za hodinu odjíždím." A když mu Vavara neochotně ustoupila z cesty, Malinari ji nechal stát na střeše a zmizel...

Ze svého pokojíku ve věži vyslal Malinari mentální signál a našel sestru Annu. Napojil se na její mysl a řekl jí: Jestli se chceš dostat z tohohle místa pryč od téhle zlověstné nestvůry a jejího prokletého řádu zla - přijď ihned za mnou. Já, otec Maralini odcházím dnes v noci z tohohle místa. Mezi všemi hříšnými ženami, jež žijí mezi těmito zdmi, jsi ty jediná, kterou stojí za to zachránit. Slyšíš mě, Anno? Pokud ano, pak přijď ke mně.

Samozřejmě že ho slyšela a také hned přišla. Vycítil, když dorazila k jeho dveřím; rychle ji vtáhl dovnitř a řekl jí: „Anno, moje drahá, znáš cestu k Palataki?"

Dívka přikývla, pak zalapala po dechu, když jí jeho studené ruce zvedly bradu. „Počkej na mě u vedlejší silnice, která vede nahoru k malému paláci," poručil jí. „Čekej mě tam o půlnoci. Ale drž se ve stínu a nepřibližuj se k paláci příliš blízko. Ta žena, Vavara, tam má muže, který by ti mohl ublížit."

„Ano," přikývla Anna s očima obrácenýma tak, že byla vidět jen její bělma... bělma a také trochu žluté, kterou tam přidal Malinari, když ji svedl a zneuctil, a několik skvrnek rudé, které nebyly jen známkou unavených, překrvených očí. Když to viděl, věděl, že je jeho otrokem a jeho moc je pořád velká. Kapička jeho esence byla silnější než celý litr esence někoho jiného. Alespoň on si to vždycky myslel.

„Dokážeš to?" trochu s ní zatřásl, jako by ji chtěl probrat z toho strnutí, které navodily jeho ochromující ruce. „Dokážeš odtud utéct a nepozorovaně se dostat k Palataki? Je to asi osm nebo devět kilometrů odtud."

„Zvládnu to," vydechla Anna. „Bude to jednoduché. Vavara mě dnes v noci určila na stráž, takže se můžu nepozorovaně vytratit."

„Dobře!"

A když se její oči zase obrátily zpátky a zamžouraly na něj: „Ale, otče," řekla. „Já jsem si myslela, že jste mě sem možná zavolal kvůli... kvůli něčemu jinému? Kvůli... něčemu jinému?" Naklonila se blíže, otřela se o něj, až Malinari ucítil, jak jí ztvrdly bradavky, přestože na sobě měla svůj hrubý hábit. Ach, a ten její uličnický úsměv! Byl vážně nestydatý, ten úsměv, takže si byl okamžitě vědom, že jeho síly nebyly nijak oslabeny a že se Anna stane upírkou!

„Nikoliv," řekl jí a nasměroval ji ke dveřím. „Ne teď, protože se musím připravit na odjezd. Možná později, v Palataki. A, Anno - neříkej mi otče. Od této chvíle mi říkej pane. Rozumíš?"

„Ano, pane," vydechla, když jej opouštěla a odplula do tmy kláštera...

Když se asi o půl deváté Malinari vydal podél pobřeží na západ do Skaly Astris, zaslechl rachot motoru. Rychle se ukryl do vyschlé vegetace u silnice. Ukázalo se, že je to automobil Vavary; zastavil u silnice a z jednoho ze stažených oken se do noci vyklonila řidička s tváří zahalenou kápí.

„Copak se děje?" Malinari poznal to slabé zvířecí světlo v jejích očích a věděl, že to je Vavařina oddaná otrokyně.

„Naše paní vás viděla odcházet," řekla ta jeptiška, „a protože nás dnes v noci vyslala ven, myslela si, že bychom vás mohly svézt do města."

„Nepotřebuji od tvé paní žádné laskavosti," řekl Malinari.

„Ale ona na tom trvá," opáčila jeptiška. „Řekla, že bychom měly... že bychom měly dohlédnout na vaši bezpečnost při odchodu a—"

„A abych určitě opustil její území," zavrčel Malinari.

„—a že oceníte... že oceníte jakou má o vás starost," pokračovala jeptiška, i když trochu zajíkavě.

Malinari jí jen ukázal zuby a napůl se od ní odvrátil... a pak, když se nad tím znovu zamyslel, znovu se k ní otočil. Protože bylo jasné, že Vavara nebude mít klid, dokud se neujistí, že je nadobro pryč - a protože vyhovovalo jeho záměru dát té čubce falešný pocit bezpečí - tím, že odvoz přijme, vlastně pomůže sám sobě.

„Vaše paní... je velice laskavá," řekl. „Cesta do Skaly Astris je dlouhá a já si nemohu být jist, zda tam seženu taxi. Rozhodně bych na sebe nechtěl připoutat pozornost tím, že se budu v noci sám toulat po silnicích..."

Zadní dveře vozu se otevřely. Malinari nasedl a vůz bez dalšího zdržování zamířil do Krassu.Pokud šlo o ty ženy v kápí, které seděly na předním sedadle - kdysi nevěsty svatého řádu, nyní ,provdané' za nesvatou čarodějnici Vavaru - ty se ani neohlédly. Možná to bylo tím, že se ho bály; vlastně si tím Malinari byl jist—

Ale měl za to, že Vavary se bojí mnohem víc...

Vysadily ho v tmavé, opuštěné uličce na okraji přístavu a pak pokračovaly ve svých ,povinnostech'. Malinari si po cestě do Krassu prohlédl jejich mysl; věděl, kam mají namířeno: vystřídat jiné sestry při sledování přijíždějících lodí, z nichž ta poslední právě dorazila.

Chtěl si počkat, až budou pryč, a tak se vydal podél pobřeží směrem k přístavu, až našel tavernu s posezením v patře, s výhledem na hlavní silnici pod ní. Objednal si červené víno, tiše se zaposlouchal do konejšivých zvuků buzuk a přitom na obrazovce televize nad barem pozoroval krouživé pohyby břišní tanečnice. Měli tam velice špatný signál, takže se ta postava na obrazovce ztrácela a zase objevovala jako nějaký speciální stroboskopický efekt. Malinari to nedokázal moc dlouho sledovat, protože z toho dostával bolení hlavy, a navíc musel pozorovat silnici pod sebou, nebo se o to alespoň snažil. Ale takhle blízko centra hlavního města - mezi tolika lidmi - byl ve své obvyklé nevýhodě. Tedy, že je slyšel.

Slyšel je přemýšlet. A až příliš zřetelně rozeznával nástrahy, které s tím souvisely, snažil se je neposlouchat. Což, alespoň na chvíli, fungovalo...

Vzal na sebe svou mužskou podobu, jak nejlépe to šlo, takže na tomto místě nevypadal nijak nápadně; mohl být klidně Ital, Francouz, nebo dokonce kosmopolitní Řek. Modré, tlumené světlo taverny ukrývalo jeho bledost. Vlasy měl módně dlouhé, rozpuštěné a splývavé, pouze na spáncích a po stranách byly uhlazeny dozadu, aby zakryly horní konce masitých, kornoutovitých uší. Ty by ho totiž mohly prozradit - ale prozradit jako co? Jako cizince s deformovanýma ušima?

Kromě toho byl Malinari jen dalším osamělým turistou v této pozdní sezoně, který se vydal večer ven, aby si užil chladného vzduchu po dalším neuvěřitelně horkém dni. Jistě, možná bylo něco malinko divného i na jeho nose - byl tak trochu zploštělý, jako by ho příroda posunula až příliš dovnitř - ale taverna byla ze tří čtvrtin prázdná a žádný z ostatních zákazníků mu nevěnoval víc pozornosti, než bylo zdrávo...

Což mohlo také být kvůli jeho očím.

Pokud by se na něj někdo zvědavě nebo jen nezvykle dlouze zadíval, Malinari by ho spoutal svým zvláštním pohledem, svýma uhrančivýma očima pod klenutým obočím - neuvěřitelně pronikavýma očima, které byly černé jak noc, přesto však zvláštně zářící a z jistého úhlu dokonce zvířecí. A pak, přestože měl na sobě úhledně vyžehlené černé kalhoty, naleštěné boty, hedvábnou košili a moderní, lehkou bundu - navzdory všem těm atributům pozemské civilizace - v něm bylo cosi primitivního, něco, co z něj činilo predátora. A ať už se na něj zadíval kdokoliv, ihned by ucítil to nebezpečí a rychle by odvrátil zrak.

Takhle pro něj bylo jednoduché zachovat si integritu - tedy svou fyzickou izolaci - ale co se týkalo mentální izolace...

Vampýří vládce Nephran Malinari! Malinari myšlenkář, ano. Neříkali mu tak na staré Hvězdné straně pro nic za nic. Bylo to jeho požehnání i kletba; a to platilo i nadále, i když nyní to byla mnohem častěji spíše kletba. Jeho talent fungoval obráceně, proti němu. A dnes večer, tady a teď...

Slyšel je.

Jejich hlasy ve své mysli. Jejich neklidné myšlenky - plné chtíče, žravosti, zlomyslnosti, špíny, krve, nenávisti, machinací - bylo to tak strašné, jako by se znovu ocitl na staré Hvězdné straně v časech válek o krev, předtím než utrpěl svou velkou porážku a byl vyhnán na sever!

Opravdu se Malinarimu zdálo, že jediný opravdový rozdíl mezi Vampýry a lidskou rasou - kromě rozdílu ve fyzické síle - byl ten, že vampýří vládci své obrovské vášně přiznávali, dávali jim průchod a vystavovali je na odiv, zatímco lidé měli tendenci je před ostatními spíše skrývat a předstírat, že neexistují. Jenomže ony existovaly, existovaly!

Proto byli lidé ti nejlepší hostitelé. Určitě to tak je, jinak by Vampýři ani neexistovali!

A všechny jejich tajné hlasy drmolily a blábolily v jeho hlavě, přepadaly jeho mysl! Třeba tamhle ti tři břichatí, umaštění muži, kteří seděli u baru a zírali na břišní tanečnici.

Jeden z nich si myslel: S jakou chutí bych si to s ní rozdal. Tolik nejrůznějších záhybů. Opíchal bych jí prdel, kozy, podpaží... všechno, jen ne tu její upocenou díru!

Další se nejistě zvedl od stolu a zamířil k toaletám, kde se chystal onanovat a vystříkat ze svého tlustého ptáka všechny šťávy. Všechno, na co teď dokázal myslet, bylo pulzování v kalhotách!

Zatímco ten třetí tam prostě jen tak seděl s ochablým penisem a přál si, přál si, toužebně si přál. ...Ale protože pouhé přání mu v ničem nepomohlo, v koutku své mysli se k břišní tanečnici přiblížil s pomyslným nožem a odřezával části, které jemu samému už nebyly k ničemu, kuchal ji jako rybu. A nejen tuhle tanečnici, ale všechny ženy - ten politováníhodný impotentní parchant...

Jejich myšlenky - jejich, ale vůbec ne Malinariho - všechny dohromady a stovky dalších naprosto stejných, jako byly tyhle, zamořovaly ze všech možných vzdáleností jeho mysl. Na jedné straně to byl řev, na druhé šepot, ale všechny dohromady se smíchávaly do mentální vřavy. Bylo to šílené. Bylo to tak... tak šílené!

Uslyšel slabý, tříštivý zvuk a zjistil, že svou sklenici svíral tak pevně, až praskla. To bylo velice špatné znamení - dokonce zlověstné - které ho varovalo, že se jeho starý problém znovu dere na povrch. Ale nemohl si dovolit to připustit, ne dnes v noci.

Odsunul střepy sklenice na druhý konec stolu a zůstal tam sedět, třásl se, pozoroval, jak ze stolu kape rudá tekutina a upíjel z láhve. Ale to rozlité víno mu připomínalo krev, hustou, rudou krev těch tlustých úchylů z baru a na ulici pod ním a ve městě a ve všech městech světa.

Takže když se z ničeho nic odněkud vynořil barman a postavil mu na stůl novou skleničku, Malinari se tak polekal, že téměř vyskočil a uchopil ho... nebylo jisté, co ještě se v té chvíli mohlo stát. Když však barman uviděl jeho oči, ten záblesk v nich, rychle couvl, odešel a už se nevrátil. A nevrátil se ani později, když Malinari opustil tavernu - dokonce si ani nevzal peníze - tak byl šokován vším tím zadržovaným násilím, které se zračilo v Malinariho očích...

Malinari se vzchopil.

Potlačil chvění a zesílil své mentální štíty, aby odřízl všechny vlivy zvenčí. Pomalu se stal znovu sám sebou. Obrazovka teď byla prázdná, břišní tanečnice zmizela a noc, která se dovnitř linula balkonem, byla znovu chladná. Ovívala Malinariho i jeho horkou mysl a pomalu je zchlazovala.

A právě včas.

Neboť dole pod ním právě projela Vavařina černá limuzína na východ podél pobřeží a zamířila zpátky ke klášteru, a Malinariho mentální stav byl takový, že mu mohla klidně uniknout. Ale ne, teď už byl zase v pořádku a byl čas vydat se na cestu.

Barman v baru nebyl. A jelikož Malinari neměl ve zvyku se trápit kvůli tomu, zda za své víno zaplatí, nebo ne, prostě se zvedl a odešel. Dole se postavil u silnice a mávl na první taxík.

Podle hodin na palubní desce vozu zbývala asi minuta do desáté hodiny, takže měl Malinari dost času dojet podél pobřeží zpátky ke Skale Astris. Nebo lépe řečeno, k Palataki...

O necelou hodinu později stál Vavařin pobočník Zarakis Proradný ve stínech rozpadajícího se malého paláce a díval se dolů z výběžku na roztroušenou hrstku světel a stuhu silnice, která vedla do Skaly Astris. Těch několik málo taveren, které byly ještě před chvílí otevřeny, už zavřelo a poslední rybářská loď právě doplula do přístavu a bezpečně zakotvila.

Na západě pomrkávala světla Portu, Peskari a Sotiry, která připomínala drahokamy navlečené na šňůře podél pobřeží, a se vzdáleností se postupně vytrácela. Zářící půlměsíc si razil cestu přes moře a s výjimkou občasného lomození nějakého toho vozidla na silnici bylo všude ticho.

Nastal čas vydat se na obchůzku po zarostlých zahradách Palataki a přesvědčit se, že se nikdo nevetřel dovnitř a také že v malé, ústřední svatyni, stále hoří svíčka zapálená na počest Vavary.

Byla to ješitnost jeho paní, to Zarakis věděl - a její představa o skvělém vtipu - že tam má neustále hořet svíce; a také její výsměch všem symbolům víry, dokonce i když se jednalo o pocty skutečné kráse a ženskosti. Neboť na počest Vavary ještě nikdy svíce zapálena nebyla, ani na Hvězdné straně ani nikde jinde, až nyní... pokud to ovšem nebyly svíce vyrobené z tuku mrtvoly, které používala jako speciální ,vonné tyčinky'.

A Zarakis (upír, více než jen pouhý otrok, vlastně pobočník) se zachvěl, Proradný, tak ho pojmenovala, stejně jako všechny své pobočníky, a on přijal bez námitek svůj post prvního pobočníka, v současné době jediného pobočníka té ztělesněné proradnosti, přízračné Vavary. Neboť Zarakisův život, nebo spíše jeho neživot, byl sám o sobě výsměchem. Ale všechno bylo lepší než opravdová smrt, a tedy vůbec žádný život...

Je to zvláštní, pomyslel si Zarakis, když procházel po známých cestičkách zahrad a země se pod jeho nohama potila a vydechovala mlhu, která se mu ovíjela kolem kotníků. Ve vzduchu bylo zvláštní ticho, jako by těhotné divným očekáváním nebo nabité statickou elektřinou blížící se bouřky... což klidně mohl být tento případ. Neboť ten lehký, lehoulinký vánek přicházející od moře, byl konečně chladný a zdálo se, že tomuhle hroznému létu už odzvonilo.

Ale když se přiblížil k malé svatyni, kde první svíce této noci mezitím dohořela - cože? Přítomnost, tady, v Palataki!? Zarakis se v chůzi najednou zarazil, zůstal nehnutě stát a větřil ve večerním vzduchu. Pak uvolnil své upíří smysly, zadržel dech a vyčkával, co mu odhalí.

Někde blízko zahoukala malá řecká sovička zoufalou, tklivou melodii, jako jediná kapička roztaveného zlata v nehybném vzduchu. Ano, teď už skutečně nehybném, neboť i ten nejslabší vánek najednou ustal. Ale...

...nikdo tam nebyl - leda že by byl kradmější než Zarakis! A když zapálil novou svíci a umístil ji do okna mramorové svatyně, aby tu do tmy blikala svým falešným plamenem, vzpomněl si, co mu možná teprve před hodinou řekla Vavara: že by měl být dnes v noci obzvláště opatrný a dohlížet na své povinnosti ještě důkladněji než obvykle. Nebyla nijak konkrétní, jenomže neměla zrovna veselou náladu a Zarakis dobře věděl, že se jí nemá na nic vyptávat. Ta ženská z vás dokázala jazykem stáhnout kůži; a pokud by jí ani to nebylo dost, měla jiné nástroje, kterými dílo dokončila.

Bylo však lépe na takové věci nemyslet, protože jeden si nikdy nemohl být jistý, jestli náhodou není—

Zarakisi! ozval se v jeho mysli její hlas a zařízl se mu do mozku jako ostrý nůž! Achchch! Po zádech mu přeběhl mráz - tak studený jako opravdová smrt - a on se sám sebe zeptal, jestli jej slyšela. Mentalismus nebyla její silná stránka, to ne, ale jestli byla dost blízko a soustředila se... a ta noc byla tak nehybná!

Zarakisi, kde jsi? Její sladký, lživý hlas jej volal, a za ním byla cítit její zakyslá signatura, jako disharmonie v psychickém éteru.

Určitě je tady, aby jej špehovala, aby se ujistila, že plnil příkazy, jak mu uložila. Za všechny ty roky služby mu pořád ještě nedůvěřovala? Ale ne, ne - tohle poslední si nepomyslel - nesmí si takové věci myslet; rychle se vzpamatoval a odpověděl na volání.

„Má paní, jsem zde!" promluvil Zarakis nahlas, přesto však tiše, šeptem, a věděl, že ho i tak uslyší. „Jsem v zahradách, blízko mramorové svatyně. Vaše svíce hoří a všechno ostatní je také v pořádku. Ale kde... kde jste?"

Čekám na tebe, řekla Vavara. U vchodu do malého paláce. Pospěš si.

„Samozřejmě," zakoktal Zarakis. „Už běžím. Ale, paní, co se stalo? Když jste tu byla posledně, vypadala jste - mohu se to odvážit vyslovit?-že nejste ve své kůži? Co vás tak znepokojilo?"

Na chvíli bylo ticho a Zarakis si pomyslel, že byl možná příliš troufalý. Ale potom:

Ano, nebyla jsem ve své kůži, odpověděla k jeho úlevě. A možná jsem tě i odbyla příliš stroze, Zarakisi - proto ti nyní nesu malou omluvu jako projev toho, že si tě vážím. Nebo bychom to mohli nazvat speciálním pamlskem?

Pamlsek? Ale tohle bylo tak neobvyklé! Tak velice podivné... A její mentální hlas... nebylo v něm náhodou něco divného? Nebo to způsobila ta zvláštní noc, to tajemné ovzduší?

Zarakis už byl u tmavého vchodu, ale kde byla Vavara? „Kde jste, má paní?" zeptal se. „Nevidím vás."

Och, ty nevděčný loudale! peskovala ho, ale bez rozpoznatelné zloby v hlase. Už mě unavilo na tebe čekat a šla jsem do sálu s podhoubím. Pojď za mnou dolů. Je tu něco, co musíš vidět.

„A můj pamlsek?" vypadalo to, že je v natolik dobrém rozmaru, že se může trochu uvolnit.

Ta je se mnou, ujistila ho Vavara. Načež Zarakis ještě zrychlil...

Cesta dolů do sanytrem nasáklých sklepení - a pak skrze chodby v podloží až do starých dolů - byla záludná, plná nástrah, ale Zarakis to tam znal jako své boty. Ode dne, kdy jeho paní koupila Palataki, bylo jeho osudem hlídat toto území, polorozbořenou budovu i její podzemní labyrint tunelů, důlních chodeb a přírodních jeskyní. Ty byly vyhloubeny mořem dávno předtím, než středomořská seismická aktivita zvrásnila skálu, vytlačila ji vzhůru a vytvořila tak útes, na kterém stálo Palataki, a v přesně takové jeskyni se nacházelo podhoubí, které tam zasela Vavara.

Když Zarakis vyšel z přístupového tunelu do hlavní místnosti, s jistotou očekával, že tam uvidí svou paní - a také ten ,pamlsek', který mu s sebou přinesla, pravděpodobně jednu z jejích jeptišek z kláštera (doufal, že to bude jedna z těch mladých jeptišek). Ale co nečekal, že uvidí, byla úplně prázdná místnost, tedy až na ten plazící se hnus pokrývající podlahu a nyní už také vzdouvající se houby s roztaženými výtrusnicemi připravenými při první příležitosti okamžitě vychrlit svůj smrtící obsah.

Ve skutečnosti však jeskyně nebyla úplně prázdná, což bylo jasné o chvíli později, když vládce Nephran Malinari, Malinari Myšlenkář, vystoupil z temných stínů za Zarakisem a sevřel mu hlavu ve svých rukou.

Trvalo to jen chvíli.

Zarakis otevřel ústa, aby zakřičel - ale nebyl toho schopen. Pokusil se vykroutit se z toho sevření - ale nemohl se hnout. A když klesal na kolena, Malinari stisk uvolnil, ale jen na chvíli, aby se mohl přesunout před něj a znovu jej uchopit za hlavu.

„Ach! Uf! Achach! Pamlsek?" zavrčel Zarakis. Neboť kromě šoku, který pro něj znamenal poslední logickou reakci, než ho uchopily Malinariho ruce, to byla také první věc, kterou mu Malinari vymazal. „M-m-můj pamlsek?"

Pak sebou začalo celé jeho tělo křečovitě házet, jako by bylo zasaženo silným elektrickým proudem, hlava mu poletovala sem a tam, což byla naprosto normální reakce na úvodní vyšetření ze strany nezvaného hosta.

„Nech toho!" poručil mu Malinari. „Stůj klidně, jinak tě ještě více zraním." A pohroužil své napůl tekuté ukazováčky hluboko do Zarakisových uší - přičemž mu prorazil kůstky středního ucha, kladívko, kovadlinku a třmínky, pěkně postupně, pak kanálky nervových spojení vedoucích do mozku - a řekl: „Pokud jde o tvůj pamlsek: bohužel, to byla lež. Žádný pamlsek nedostaneš, Zarakisi. Alespoň ne ode mě. Ale možná bys mi mohl dál něco ty. No, to uvidíme."

A pak se zasmál a pokračoval: „A nebyl jsem to já, kdo ti lhal, ale tvá paní - nebo tak sis to alespoň představoval. Protože jako Vavara vládne hypnotickou silou, kterou dokáže vytvořit téměř dokonalou podobu krásy, tak já zase dokážu dokonale imitovat samotnou Vavaru. Ne fyzicky, to ne, ale ve tvé mysli. Nebo spíše v tom, co bylo tvou myslí a co je nyní jen moje!"

Malinariho ruce, změněné metamorfózou, pokrývaly Zarakisovu hlavu jako dvojice pavučin tvořených rudými žílami - jako listy nějaké obrovské masožravé rostliny - a jeho ukazováky se postupně protlačovaly dovnitř a zkoumaly pomalu se zmenšující mozek své oběti. A krev z protržených uší stékala Zarakisovi dolů po krku a vsakovala mu do límce, zatímco ten nesnesitelný tlak zevnitř mu vytlačoval oči z důlků...

...až Malinari použil palce - nyní dlouhé a štíhlé jako tužky - aby ty oči vytlačil, odsunul je stranou a vecpal se do krvácejících důlků, aby mohl lépe absorbovat Zarakisovy vzpomínky.

„Všechno, co jsi kdy slyšel, co jsi viděl a co jsi znal," šeptal Malinari. ,,To jsou přesně ty věci, které hledám."

„Och!... Uf!... Ach!" bublal Zarakis a jeho tělo se opět začalo zmítat.

Ale mrazivý dotek Malinariho rukou ho znovu přiměl k poslušnosti. „Ach, ne! Nepokoušej se mi odpovídat. Nepotřebuji, abys mi odpovídal fyzicky, Zarakisi. Všechny odpovědi mám tady, ve tvé hlavě. Všechna tajná místa, která jsi objevil v tomhle pohřbeném bludišti, kde se může kdokoliv ukrýt, když bude potřeba. Únikové chodby, které jsi neprozradil ani Vavaře. Kde má ukrytou svou loď a jak se tam dostat. Kde se nachází zásobárna paliva, a také znalosti, jak s lodí zacházet. Achchch!"

Všechno tohle se řinulo ven, ven ze Zarakise, do Malinariho mysli. Ale ne všechny jeho vzpomínky, ne všechno, co znal, a určitě ne tolik, aby jej to zabilo. Neboť to byl koneckonců upír; pobočník, který usiloval o to stát se Vampýrem - nebo který se o to kdysi pokoušel - a určitě by bylo velice těžké jej takovýmto způsobem zabít. Dokonce i když byla jeho mysl ze tří čtvrtin zcela nezpůsobilá, vyprázdněná od všeho vědění, jeho upíří esence bojovala dál, ty prvky zmutované DNA, které by jednoho dne dokonce mohly vytvořit kompletní pijavici.

„Tak, tak je to správné," šeptal Malinari, pak uvolnil své sevření a vrátil svým rudým, vlhkým rukám původní podobu. „Teď odpočívej a žij, Zarakisi. Protože pokud nebo jestli ta tvá paní všech přeludů vyšle ze svého orlího hnízda v klášteře průzkumnou sondu, chci, aby tady našla tvou signaturu a ujistila se, že je vše v pořádku... i když ve skutečnosti není."

S těmito slovy vyvlekl slintajícího pobočníka ještě dále do přístupového tunelu, do pavučinami protkaného výklenku, kde opřel jeho paralyzované tělo o stěnu, a pak se vydal po svých, sebevědomě, vybaven znalostmi muže, který se tady, v tomhle labyrintu, narodil (nebo který tu žil už hodně dlouho), aby si osobně prohlédl Vavařinu loď.

Když procházel jeskyní s podhoubím, to protoplasmické bahno na zemi se za ním natáhlo, jako by jej chtělo uchopit.

A i když to nemělo žádnou mysl, Malinari přesto jedovatě utrousil: Ztrať se! Já nejsem pro tebe!

Bahno poznalo jeho autoritu a jako ruka popálená ohněm se rychle stáhlo zpět a odvrátilo se od něj; Malinari se jen ušklíbl a šel dál, nestaral se o to, kam šlápne nebo kolik hub zničí...

XVII

Jake Cutter — průzkum

Před třemi dny, čtvrtek večer:

Proč Marseille? ptal se zvědavě Korat. Co tam budeš dělat?

„Potřebuji čas na přemýšlení," zabručel si pro sebe potichu Jake, který vypadal jako nervózní člověk - což svým způsobem byl - jenž si něco bručí pod vousy, zatímco kráčí ulicemi města. „Čas, abych si mohl odpočinout a všechno promyslet. Situace se změnila, a přesto je pořád stejná. Potřebuji si dát věci do pořádku." Jeho slova byla samozřejmě řečí mrtvých; pouhé myšlenky by stačily, ale pro něj bylo jednodušší prostě mluvit, jako by komunikoval s opravdovým, živým člověkem kráčejícím vedle něj.

Opravdový, to ano, souhlasil s ním Korat. I když nehmotný. Ale že bych kráčel vedle tebe? Ne, jen naše cesty jsou náhodou stejné. Bohužel, naše osudy jsou rozdílné.

„Naše osudy?" Jake jej poslouchal jen na půl ucha.

Až tohle všechno skončí, řekl Korat hořce, mým osudem bude vrátit se do zatuchlé a pochmurné odpadní jímky. Zatímco ten tvůj... může být takový, jaký si jej uděláš. To je nefér, nemyslíš?

„To je život," poznamenal Jake a pokrčil rameny. Přál si, aby upír konečně sklapnul a on mohl v klidu přemýšlet - přemýšlet o tom, že se situace změnila, a přece zůstala stejná.

Ne, pokračoval jeho společník, musím ti odporovat. To není život, ale smrt. A můžeš mi věřit, Jakeu, že tyhle dvě věci spolu nemají nic společného!

„Stejně jako ty a já," odsekl Jake.

S výjimkou tvé mysli, připomněl mu Korat. Ze které máš tu moc mě bez milosti vyhnat. Tvá mysl, Jakeu: jediné citlivé místo v celém mém prázdném vesmíru. Jediné místo, kterého se můžu dotknout, ochutnat je, kde slyším, vidím, a dokonce cítím - ale jen to, co cítíš ty, a to jen velice dočasně.

„Tak bys z toho měl vytěžit maximum, dokud to jde, nemyslíš?" odpověděl mu Jake. „Místo toho tvého neustálého bědování."

Jenomže to není to, co bych mohl mít... nebo co bys mohl mít ty-proto běduji.

„Už s tím zase začínáš?" vztekal se Jake, když přecházel ulici k bance, kde stál v zaskleném výklenku nablýskaný bankomat. „Mám otevřít svou mysl, uvolnit všechny štíty a vyzvat tě, abys vešel dovnitř, kdykoliv se ti zachce, co?" Jake už teď moc dobře znal Koratovy úmysly a také jeho cíl: dlouhodobé bydliště.

Ano! odpověděl Korat až příliš horlivě. A od té chvíle bychom už napořád - nebo alespoň do doby, než splníme naše společné úkoly - jednali a reagovali téměř jako jeden. Byli bychom jako dvě ozubená kola, jejichž zuby do sebe přesně zapadají a pracují v dokonalém souznění. Už bys mě nemusel volat v případě ohrožení, protože já bych o něm věděl. Byl bych tady, radil bych ti, asistoval, a dokonce tě ochraňoval. Okamžitě bych znal tvé potřeby a všechny mé instinkty by byly tvé. Takže časem - a za předpokladu, že ti budu nablízku, abych ti dodával odvahu ve tvém jednání, samozřejmě je dokonce možné, že se sám naučíš Harryho vzorec. A pak by ses konečně ve všech směrech stal nekroskopem, jako byl on!

„Jo, možná kdybych tím nekroskopem chtěl být," odsekl Jake. „A já si vůbec nejsem jistý, jestli to chci. Obnáší to mnohem víc, než je patrné na první pohled, víc než mi řekl Trask a jeho lidé. A to, co mi řekli, ve mně jen posílilo pocit, že to, co mi neřekli, je mnohem horší. Takže až tohle všechno skončí - a až se všechno dozvím, pokud se to někdy stane - je možné, že to budu chtít ještě méně než teď. Momentálně to vypadá, že jsem tě vyměnil za Harryho Keogha, a pokud je to opravdu tak... pak jsem byl okraden! Co se týče těch tvých ,instinktů', které bys mi rád dal k dispozici: o jakých instinktech to mluvíš? O tvých upířích instinktech? V tom případě nemám zájem."

Ach! povzdechl si Korat. To jsem jen nesprávně zvolil slova. Nazvěme to tedy mými citlivějšími smysly. Neboť pokud budou naše mysli neoddělitelně spojeny, pevně sevřeny, byl bys spolumajitelem mých nadřazených smyslů. Měl bys čich vlka; sluch netopýra a noční vidění kočky. Jakou cenu by pak měl život nějakého Luigiho Castellana a jeho takzvaných ,vojáků'? Ha! Jakou šanci by měli proti někomu, jako jsi ty... nebo já... nebo my dva?

„Ale několik smyslů jsi zřejmě vynechal," poznamenal Jake. „Například tvé choutky. A já mám rád maso dobře upečené. A pak je tu tvůj dotekový smysl. Když já se dotknu nějaké ženy, chci si být jist, že je vzrušená, a ne že jí projede mráz. Chci cítit její touhu, ne hrůzu." Zavrtěl hlavou: „Opravdu se nedohodneme, Korate. A ještě je tu jedna věc... vlastně dvě. Nijak se mi nelíbí myšlenka, že bych měl být ,spolumajitelem' čehokoliv, co je tvé. Ve skutečnosti už jsem byl ,přemluven' k něčemu, co jsem vůbec nechtěl. A pokud jde o to naše ,neoddělitelné spojení' - právě to slovo neoddělitelné se mi zrovna moc nezamlouvá. Což znamená, že jsme zase tam, kde jsme byli na začátku - můžeš na to rovnou zapomenout."

Pchá! odfrkl si Korat. Však ty přijdeš k rozumu, tím jsem si jist. K tomu svému nebo k mému.

Bylo půl páté a banka právě zavírala. Jake přišel k bankomatu a sáhl pro peněženku, kde měl kartu. Jenomže tam nebyla, a tak mu byl bankomat k ničemu. A navíc u sebe neměl ani žádnou hotovost. Posledních pár týdnů se o něj starala pobočka E. Za tu dobu už mu určitě stihli obstarat i novou identitu a všechno ostatní, o co by si řekl, pokud by však souhlasil s tím, že s nimi zůstane. A kdyby věděl, že to, co bylo mezi ním a Natašou - nebo o čem se alespoň domníval, že bylo - nebylo skutečné...

Ale nyní byl zde a bylo jen málo pravděpodobné, že se ještě někdy vrátí zpátky. Nemohl se vrátit ani kdyby chtěl, alespoň dokud nevyřeší tohle. Protože to bylo přesně tak, jak řekl Nataše: nebylo to jen kvůli ní - nebyla to jen pomsta za to, co udělali jí a jemu - ale bylo v něm něco, co jej pohánělo kupředu. Něco, co započal někdo jiný a on to musel dokončit. A to ho trápilo: situace se změnila, a přesto byla stále stejná...

Zajímalo ho, jak se asi má Liz, jestli se jí po něm stýská.

Možná, ozval se Korat. Neříkal jsem ti snad, že se máš vrátit k pobočce E a snažit se řešit jejich problémy - a moje - ze všeho nejdříve?

„Přesně tohle jsem myslel," zabručel Jake. „Už tak mám problémy s tím, že jsi stále na okraji mé mysli, tam tě ale můžu kontrolovat, kdežto kdybys byl uvnitř, byl by s tím konec. A co se týče Liz... o té nemluv. Ani na ni nemysli."

Ale to byly tvé myšlenky, Jakeu, ne moje! namítl Korat. Myslíš si snad, že bych toho takhle zneužíval? Vůbec ne. Jen pomyšlení na to je mi odporné! Protože i upír - velké a obludné stvoření, jako jsem byl já - má svou čest...

„Opravdu?" ušklíbl se Jake. „No, o cti mezi zloději už jsem něco zaslechl. Ale musím ti říct, že tvůj druh má fakt špatnou pověst."

V životě nebo neživotě mi nezbývá než s tebou souhlasit, přikývl Korat. Ale v opravdové smrti? Dokonce i upír má čas se toho zříct.

„Ne podle Harryho Keogha."

Pchá! Je to mnohem komplikovanější, než se na první pohled zdá! „A v čem?"

To se těžko vysvětluje, odpověděl Korat. Velká většina to ví, ale ti se mnou mluvit nebudou. A pak je tu ještě to, co jsi řekl o pobočce E: jak se i oni vyhýbají tomuhle tématu...

Nechal svá slova viset ve vzduchu, ale něco z toho, co řekl, uvízlo Jakeovi v mysli.

„Jak jsi na tom se svými štíty?" zeptal se.

Mé štíty? Ty jsou samozřejmě naprosto v pořádku. Upíři jsou odjakživa znalci v zakrývání své mysli.

„Dobrá," odpověděl Jake. „Tak od téhle chvíle zakrývej své myšlenky před Velkou většinou a směřuj je pouze na mě. Protože bdící mrtví s tebou stejně nechtějí mít nic společného a já si myslím, že ničíš i moje šance."

Ty se za mě stydíš!

„Když to říkáš," souhlasil Jake.

Ha! Zasupěl ,spravedlivým' rozhořčením Korat.

Jenomže Jakeovy myšlenky už byly jinde. „Prachy," mumlal si pro sebe. „Potřebuji někde bydlet a hotely nejsou zrovna nejlevnější."

Takže ty nemáš ani žádné přátele? Koratova poznámka byla schválně sarkastická.

„Mám nebo měl jsem jich pár," odpověděl Jake. „Což zřejmě také odpovídá na tvou předchozí otázku - právě proto jsem se vrátil zpět sem - protože tu mám přátele. V Marseille a v Nice, a dokonce i v Anglii... ale když tak nad tím přemýšlím, nechtěl bych je do toho zatahovat. Stejně, ta banka už se zavírá a lidi se na mě dívají. Takže jdeme pryč."

Ale ne moc daleko, podotkl Korat.

„Cože?"

Potřebuješ peníze, nebo ne? A kde jinde je seženeš než v bance?

Jake se nad tím na chvíli zamyslel, pak zamrkal a řekl: „Tím mi chceš naznačit, že bych mohl použít Möbiovo kontinuum a—?"

Přesně tak, vydechl Korat. Je to neuvěřitelně užitečný nástroj, Jakeu. Mnohem užitečnější než klíč. Ale připadá mi, že se máš ještě hodně co učit tedy na to, že tě mají za chladnokrevného vraha. Ve skutečnosti jsi spíše neviňátko. Tak proč prostě nepřejdeš ulici a na chvíli se neposadíš do stínu slunečníků před tou kavárnou? Můžeš pozorovat, jak poslední z klientů opouštějí banku, zatímco ty si budeš užívat malého rozptýlení.

„Rozptýlení?"

No, vysvětloval Korat. Jelikož by tě asi neměli vidět, jak se nějak blíže ujímáš o tu banku, myslel jsem si, že tě mezitím... možná přemluvím, abys svůj zrak obrátil jiným směrem? Například, podívej na ty hezounké Francouzky. Jak tam tak sedí - pěkně nožku přes nožku - celé vlhké a rozehřáté pod těmi svými lehounkými šatičkami. Nejsou prostě úžasné? Na celé Hvězdné straně nic podobného nenajdeš!

Kdyby tohle řekl kdokoliv jiný, Jake by se býval určitě pousmál. Ale Koratův chlípný hlas byl jako bublání, chrochtání, zvuk slintajícího vepře, kypící jáma plná zvrhlosti. A mysl, která byla za tím vším, prostě nesnesla náhled dovnitř.

A tak, když se Jake posadil pod jeden ze slunečníků v kavárně přes ulici naproti bance, byl odhodlán se na ty krásné Francouzky nepodívat, takže Korat prozatím trucovitě mlčel...

Bankovní trezory nebyly takové, jaké Jake očekával. Byly jako ruské matriošky: panenka v panence a ta v jiné panence,,neproniknutelné' dveře a za nimi další a další. Ale jejich designéři nemohli tušit, že existuje něco jako Möbiovo kontinuum, takže se nikdy nedozvědí, co se tady vlastně stalo. Na druhé straně se zloději počítali, a proto se v okamžiku, kdy se Jake zhmotnil uvnitř bezpečnostního prostoru a klopýtl o senzory, spustil poplach. Potom už mu nezbývalo než jednat rychle a v několika vteřinách prošel skrze nebo ,kolem' dveří.

V tom nejvnitřnějším trezoru našel Jake to, co potřeboval: denní tržby v pytlích v různých nominálních hodnotách, všechny uloženy v kovových policích. Tohle nebyl Fort Knox - ani náhodou - a byla tam jen hrstka malých vaků, které si mohl vzít. Ale stejně, Jake nebyl žádný zloděj a neměl v úmyslu nikoho zabít. Bude více než spokojen s několika tisíci franky, které mu pomohou protlouci se, dokud—

Tak příště na viděnou? přerušil Korat Jakeovy myšlenky a rychle dodal: Protože, kdo ví? Možná že se z tohoto riskantního podniku může časem vyvinout něco jako zvyk?

„A to by se ti líbilo, co?" Jake mluvil přes kapesník, který měl na obličeji, aby se skryl před bezpečnostními kamerami. Vzal si vak s nápisem PĚT SET TISÍC VE STOFRANKOVÝCH BANKOVKÁCH. „Tvé ,instinkty' se na mě přenesou, to si myslíš?" Položil vak na podlahu a vzal si jiný s nápisem DESET TISÍC V PĚTIFRANKOVÝCH BANKOVKÁCH.

No, něco v tom smyslu, připustil Korat. Ale proč sis vybral tu menší částku?

„Až bude všechno tohle vyřízené, pokud se tak stane," vysvětlil mu Jake, „možná ty peníze vrátím... nebo možná ne. Protože nemusím. Tohle byla moje banka, Korate! Ne, ne tahle pobočka, ale moje banka. A náhodou tady mám na účtu mnohem víc, než si teď beru. Takže teď vlastně uskutečňuji jen takový malý výběr."

Pche! odfrkl si Korat zklamaně.

„A to je vše," pokračoval Jake, roztrhl vak a nacpal si kapsy. „Mám to, pro co jsem sem přišel a teď už můžeme jít."

Jenomže Korat byl nyní zticha a alarmy stále vřeštěly...

„Korate?" zeptal se Jake vědom si toho zarytého ticha ve své hlavě a pomalu se v tom stísněném prostoru začínal potit. „Je čas odtud zmizet."

A po malé chvíli se ozvalo: Co by se s tebou stalo, kdybych zapomněl ten úžasný vzorec Harryho Keogha a nechal tě tady, ať si tě najdou? Neboť faktem zůstává, Jakeu, že není jednoduché vyvolávat ta čísla a symboly. V mém světě čísla moc nepoužíváme - matematika je pro nás vlastně neznámá věda. Vampýří vládci a vládkyně si vedli záznamy o svých otrocích, a to bylo asi tak vše. Ale co se týče desetinných míst, zlomků a algebry... algebry? Všechno tohle je pro Vampýry zbytečné! A ani Szganyové nejsou o mnoho bystřejší.

„Tohle není žádná legrace," řekl Jake a začal se potit. „Dostal jsi mě dovnitř, takže mě dostaň zase ven. Do toho. Vyvolej ta čísla a já udělám zbytek."

Ale co z toho budu mít já? opáčil Korat. Mám dělat všechnu práci, zatímco ty shrábneš všechny výhody? Možná že ta naše dohoda — to takzvané ,partnerství'' - nebyl zase tak dobrý nápad. Cítím, že mě jen využíváš, a ze všech těch neustále se měnících rovnic už se mi točí hlava. Takže si myslím, že bychom se měli... dohodnout znovu?

„Nechápu," řekl Jake, i když ve skutečnosti chápal velice dobře.

Samozřejmě že ne, řekl společník. Už ne. A já tě také nechápu. Takže půjdeme ven jako sobě rovní, nebo nepůjdeme vůbec.

„Už zase?"

Už zase, přikývl Korat. Ale nyní už naposledy. Takže se rozhodni, Jakeu, co to bude?

Jake se zaposlouchal do ječících alarmů, znovu mu na spáncích vytryskly kapičky potu, pak hodil na podlahu několik vaků s penězi... a posadil se na ně.

Cože? Korat vypadal překvapeně. Co to děláš?

„Co bys myslel?" odpověděl mu Jake. „Čekám, až si pro mě přijdou a zavřou mě pro změnu do jiné klece. Nebo mě prostě můžou zastřelit. Podívej se, jsem tady v pasti, a navíc přistižen při činu. Pro mě je to konečná. A pro tebe - nevím - návrat do té stoky, ve které se ti tak líbí? Ta, ze které jsem tě zachránil?"

Ach, ne! řekl Korat a Jake ucítil lstivý záhrobní úsměv, i když ten záhy pohasl. Však ty povolíš, než přijdou.

„V žádném případě," zavrtěl hlavou Jake, složil si ruce za hlavu a opřel se dozadu o police, aby si udělal pohodlí.

Dobrá, tak je to tedy konec! zuřil Korat, ale byl nyní už velice nervózní. Protože pokud jde o mě, stejně v tom nevidím žádnou budoucnost.

„Policie tu bude každou chvíli," pokračoval Jake klidně, „a ten chlápek s klíči je už určitě na cestě. Nějakých deset minut a otevřou tenhle trezor.

A pokud mě rovnou nezastřelí, pobočka E se o mě pravděpodobně přihlásí. Pak budu nucen o tobě říct Traskovi a ten... bude mít na výběr několik možností."

Jakých? V Koratově otázce nyní zazněl jednoznačný neklid.

„Má telepaty, kontakty na všechny možné psychiatry. Zřejmě se budou snažit dostat se do mé mysli a vytlačit tě ven. To bude první věc, o kterou se pokusí. Ale ať už udělají cokoliv, bude to muset být silnější než ty. A potom - nevím - prefrontální lobotomie, možná? Už ten název zní hrozně, co? Jak to jakoby klouže po jazyku: lo-bo-to-mi-e... Uf! Ty budeš v té části, kterou budou lobovat."

Ty mě jen zastrašuješ!

„Ne," zavrtěl hlavou Jake, „myslím to vážně. Zkoušíš mou sílu, a já se nemíním vzdát."

A co když tě pobočka E nebude chtít zpátky?

„Pak zemřu ve vězení," odpověděl Jake. „A ty budeš mít úplně stejný problém. S tím rozdílem, že mezitím se dozvědí, kdo jsem; což bude znamenat, že v budoucnu pro mě bude mnohem těžší se kdekoliv pohybovat, aniž by mě odhalili, takže bude snazší mě najít a zabít. A pokud nebo až zemřu, ty zemřeš se mnou. Ben Trask mě zbavil trochy té tíhy, ale tohle mi určitě znovu přitíží a..." Odmlčel se, přiložil si prst ke rtům a zašeptal: „Co to bylo?"

Mm? Cože? Jake ,ucítil', jak sebou Korat trhl. Já jsem vůbec nic neslyšel.

„Zvuk venkovního zámku, který se někdo chystá otevřít," řekl mu Jake. „Neslyšel jsi to, protože už pomalu začínám vztyčovat své štíty - a zvyšovat sázku. Vsadím se, že jsi nikdy nehrál poker, Korate?"

Počkej! křičel Korat. Jestli to uděláš - jestli mě odřízneš - ztratíme kontakt a já nebudu schopen... nebudu schopen...

„Mně zachránit krk?" zeptal se Jake. „To je pravda, nebudeš. A tvůj krk je ve stejné oprátce. Takže kdo zastrašuje koho teď?"

Proč jsi tak... tak tvrdohlavý? fňukal Korat.

„Už jsou u druhého zámku," poznamenal Jake. „Takže bude lepší, když se rychle rozloučíme. Než tě odříznu úplně, budou tady."

Ne! Nedělej to! PŘESTAŇ!,křičel' mrtvý upír v Jakeově mysli.

A o chvíli později, když Jake nic neříkal: Zatraceně... zatraceně... ZATRACENĚ - jsi fakt dobrý! skřípal zuby Korat, jako by ho ta slova dusila, vztekle zavrtěl svou nehmotnou hlavou a pak pokračoval: Samozřejmě že máš pravdu: jen jsem tě zkoušel.

Jake trochu povolil své štíty, postavil se a zeptal se: „Říkal jsi něco? Nebo to byl někdo venku za těmi posledními dveřmi?"

Tady, vrčel Korat. Tady je ten vzorec. Použij jej a ztraťme se odtud.

A než mohl kdokoliv otevřít dveře trezoru, ta divná čísla se začala odvíjet na obrazovce Jakeovy mysli a on utvořil své vlastní dveře a vstoupil do nich...

Až dosud byl Jake expertem na určování souřadnic. Nyní se z kontinua vynořil spíše nemotorně na oblíbené promenádě na pobřeží na východě města, přímo před mladým párem, který si ruku v ruce vykračoval po širokém chodníku. A než stihl otevřít ústa, aby řekl něco na svoji omluvu, omluvil se naopak ten mladý muž za svoji nemotornost - samozřejmě nedával pozor, kam šlape - a Jake se vytratil do krámku, kde věděl, že prodávají kvalitní optiku: do místa, které bylo jeho původním cílem.

Koupil si dalekohled, ukryl se ve stínu dveří a zmizel do Paříže.

Opravdu se musíme naučit tuhle věc trochu lépe ovládat, řekl mu Korat. Musíme být diskrétnější, jak a kde se objevíme. Mimochodem, kde jsme teď? Když máš svou mysl takhle napůl zavřenou, nikdy to pořádně nevím.

„K čemu by ti bylo, kdybys to věděl?" opáčil Jake. „Neznáš tenhle svět."

A s takovou jej ani nepoznám! protestoval Korat. Dobře, přiznávám, že v tom trezoru jsem trochu ujel - ale nemůžeš mě vinit za to, že jsem to zkusil. Dokonce jsem se ani nesnažil tě zneužít, jen jsem nám oběma chtěl ulehčit situaci. Nemůžu ti pomoci, když nevím, co máš v plánu, a už vůbec ne, když máš přede mnou mysl napůl uzavřenou.

„Na čemž ale trvám."

Přesně tak, povzdechl si Korat. Což mě znovu nutí se zeptat: Kde to

jsme?

„Jsme v Saint-Germain Depres, v jedné ze čtvrtí francouzského hlavního města," vysvětlil mu Jake. „Paříž, Latinská čtvrť. Čas od času jsem tu chodíval se svou matkou. Vždycky jsme bydleli v jednom z těch příjemných hotýlků."

Ale proč sem?

„Proč ne? Jídlo je tu vynikající a moc mě tu neznají. A stejně, jaký je v tom rozdíl? Můžeme jít kamkoliv se nám zachce."

To se mi líbí, přiznal Korat po chvílí ticha.

„Ano?"

Řekl jsi ,můžeme. Začínáš o nás dvou smýšlet jako o týmu.

„Taky že jsme, podle naší původní domluvy," odpověděl Jake. „Dokonce bych mohl trochu uvolnit své štíty, pokud si budu jist, že ti můžu důvěřovat, že už neuděláš žádnou z těch svých hloupostí."

Máš mé slovo, sliboval horlivě Korat a snažil se, aby to znělo přesvědčivě. Protože tamto byla stejně jen zbytečná námaha.

„Výborně," pokračoval Jake. „Moje obvodové štíty jsou uvolněny. Ale okamžitě zaznamenám, pokud se pokusíš vstoupit dovnitř jen o krůček blíže, než jsi teď. Na rozdíl od té banky, moje vnitřní trezory jsou pro tebe tabu."

Konečně jsme se někam pohnuli, zajásal Korat. Myslím, že si na to začínáš zvykat. A to je dobře. Ale nesnaž se běžet, dokud ses nenaučil chodit. „Což znamená?"

Oba ještě musíme urazit velký kus cesty, než se naučíme tuto věc ovládat. Zatímco já už si nyní můžu jasně přečíst tvé myšlenky, vidět to, co vidíš ty, a tak dále a tak dále, stále ještě nemůžu ovládal tvé fyzické činnosti. Kdyby tě někdo napadl, byl bys nucen spoléhat na své vlastní schopnosti, aby ses dostal z problému.

„A přesně tak se mi to líbí," přikývl Jake. „Mít tě ve své mysli, a dovolit ti ji ovládat jsou dvě rozdílné věci. Jelikož potřebuji přístup k Möbiovu kontinuu, je ta první něco, s čím musím žít. Ale dál nehodlám zajít."

A po chvíli se ozvalo: Tvrdohlavý, anóóó, a pak byl Korat už zticha...

Jake si našel malý hotel, zapsal se tam pod falešným jménem a zaplatil hotově za tři noci. Nevěděl, jestli bude potřebovat přesně tolik času, ale raději chtěl být připravený.

Na pokoji se osprchoval, lehl si do postele s rukama složenýma za hlavou a prozatím vyhnal Korata z mysli. Chtěl si svou situaci promyslet o samotě. Což nebylo zrovna jednoduché, protože mu do toho zasahovaly obrazy dvou žen. Jedna z nich byla Nataša - ale její obraz se nyní rychle ztrácel, dokonce i když se rozplynula a zvolna zmizela ve smrti - a ta druhá byla Liz, ta měla jasnější obrysy.

Liz, sladká Liz... ale už ne tak sladká, když svou mysl zaměřila na něco, co chtěla získat, když se někam chtěla dostat. Vyzývavá Liz. Odvážná, a dokonce smyslná, v určitém slova smyslu. Dlouhonohá, sexy Liz, ano...

Pak si Jake uvědomil, že to nebyla ani tak vtíravá myšlenka, jako spíše součást jeho celého problému; ať už to mezi nimi mělo fungovat, nebo ne, viděl nyní Liz jako podstatnou součást své budoucnosti. Pokud tedy nějakou budoucnost měl.

Samozřejmě že nějaká se před ním rýsovala - stále tu byla pobočka E - pokud ovšem už mezitím nestihl zničit všechny své šance tím, že utekl, a ještě k tomu v čase ohrožení. Vzpomněl si, co mu Trask řekl: že až mu bude pobočka E moci důvěřovat, stane se jeho domovem, jeho rodinou, jeho vším; a také že ho bude chránit každým vláknem své existence. A vzpomněl si také na Traskovo varování: že pokud se bude snažit podvádět, stavět své osobní spory na první místo a uteče, bude to konec jejich přátelství.

Až na to, že Jake neměl dojem, že by utekl, spíše byl... co? Odvolán? Odstaven na vedlejší kolej? Zlákán něčím - nebo někým - uvnitř jeho samotného? Nedokončená záležitost, ano, kterou začal někdo jiný.

Možná někdo jako Harry Keogh?

Ale pokud tohle byl jeho případ, proč mu to Harry nevysvětlil, nebo se o to alespoň nepokusil? Dejme tomu, že by nekroskop přiznal, že ,zde zcela není' - že se jeho výtah nezastaví v každém patře a jeho navrátivší se duch byl oslaben, aby mohl fungovat na jiných, zcela odlišných úrovních - ale neměl by alespoň vědět, za jakým účelem je tady?

No, ať už byly nekroskopovy pohnutky, proč si ho vybral jako svůj nástroj, jakékoliv, a ať už jej zatížil svými problémy z jakéhokoliv důvodu, Jake Cutter měl svoje vlastní problémy, které si potřeboval vyřešit. A povalováním se v posteli to určitě nedokáže. Nebo byla tahle naléhavost - ten svíravý pocit v jeho útrobách, nepopiratelná potřeba zásahu proti Castellanovi - další aspekt neznámé síly, která jej poháněla? Zatraceně! Bylo to jako šílenství, neustále se zužující kruh, který jej musí dříve nebo později pohltit hlavou napřed.

K čertu s tím vším!

Vyskočil z postele, sešel dolů do haly a sehnal si mapu oblasti: Paříž a všechny ulice a venkov okolo v rozpětí osmdesáti kilometrů. Pak se vrátil zpátky na pokoj, aby si ji prohlédl. Pamatoval si, že po cestě do Cote-ďOr a Dijonu se nachází továrna, jezdívala tudy jeho matka, když chtěli navštívit Paříž, a ta mapa u něj vyvolala několik vzpomínek na minulost. Jake tam už byl, takže znal souřadnice.

Když byl ve svém pokoji, uvolnil štíty, pozval Korata dovnitř a oznámil mu: „Máme práci."

Poté, co koupil v hotelovém obchůdku se suvenýry pevný polyetylenový pytel a použil kabinku na pánských toaletách jako svou nástupní stanici do Möbiova kontinua, vyrazili na cestu. Jake to nemohl vědět, ale původní nekroskop používal svého času k těmto účelům podobná místa.

Nebo na druhé straně, možná to věděl. Možná si to pamatovalo něco hluboko uvnitř něho...

Ocitli se na francouzském venkově mezi Nemours a Courtenay, nedaleko dálnice vedoucí na jih. Jake se opíral o oplocení tvořené trojitým zábradlím a v posledních paprscích slunce si prohlížel příjezdovou silnici k moderně vypadajícímu továrnímu komplexu, který se rozkládal přibližně na hektaru a půl obehnaném čtyři a půl metru vysokým plotem. Korat se na to samozřejmě díval s ním.

Takže, řekl upír po chvíli. Možná se ti to vloupávání do různých objektů nakonec zalíbilo, co? Ale co je tohle?

V celém okolí nebyla na dohled žádná další budova. Řeka, lesy a několik malých rybníků, ale žádné budovy - a Jake věděl proč. „Tady se vyrábějí průmyslové výbušniny," vysvětlil. „Včetně jedné plastické, se kterou umím docela slušně zacházet. Používala se v jednotkách SAS. Byl jsem v demolicích docela dobrý. Asi jsem k tomu měl vlohy." Pak změnil téma, i když ne úplně: „Slyšíš, jaké je tady ticho?"

Ano, toho už jsem si všiml, přiznal Korat.

„Nejbližší civilizace je asi dva kilometry odsud," vysvětlil mu Jake. „Nemocnice umístěná na válečcích u silnice směrem na Saint-Valerien."

Na válečcích?

„Jo, takže pokud tahle továrna vyletí do povětří, nemocnice se sice posune, ale zůstane stát," odpověděl Jake.

Aha! pochopil to Korat. Teď už chápu, o čem mluvíš. Ta plastická trhavina: používal jsi ji, když jsi byl vojákem, říkáš? Ale mně připadá, že jsi ji několikrát použil i potom.

Jeho slova vyvolala letmé, avšak silné myšlenky a v Jakeově mysli probleskly dvě scény, jedna po druhé: Jean Daniel, téměř roztržený napůl, poté co nastartoval svoje auto, a tlustý německý buzerant roztrhaný na kusy při výbuchu, který jej ječícího poslal do horoucích pekel.

„Máš pravdu," přiznal Jake. „Ale při obou příležitostech jsem měl velice omezené zdroje a stálo mě to dost peněz. Tentokrát budu potřebovat spoustu trhaviny a nemám čas pobíhat po okolí a snažit se koupit ji od lidí, kteří vylupují trezory, aby se uživili."

Proč bys měl? opáčil Korat, když právě ty se můžeš stát tím největším zlodějem všech dob?

Jake jeho slova ignoroval a řekl: „V takhle velké továrně, na více než hektaru oploceného pozemku, při tom, co tam mají... je pravděpodobné, že tu budou hlídači, noční stráž.

Přesně tak, přisvědčil Korat. A tady by byly mé upíři instinkty zcela jistě neocenitelné. Za předpokladu, že bychom byli jako jeden.

„Ty se nikdy nevzdáš, co?" zeptal se ho Jake. A pak rychle dodal: „Zapomeň na to."Všechno, co potřebujeme, je malá diverzní akce, a k tomu mám prostředky. Stejně, nijak zvlášť mě to neznepokojuje. Na takovémhle místě nebudou hlídači vyzbrojeni ničím víc než pendreky."

Möbiovým kontinuem se dostal na pozemek továrny, na místo dost vzdálené od hlavní budovy, kde stály dřevěné palety, prázdné přepravní bedny a kontejnery připravené k vyzvednutí. Jake se přesvědčil, že je okolí čisté, vytáhl ze svého plastového pytle role toaletního papíru, nalil na ně trochu brandy a zapálil je. Pak do plamenů přihodil kousky polámaných suchých latěk z beden.

Další Möbiův skok jej přenesl do stínu hlavní budovy - té s nápisem NEVSTUPOVAT, pod nímž byl znak lebky se zkříženými hnáty - a odtud sledoval dění. Za chvíli začaly vřískat sirény, pak se ozvaly rozrušené hlasy, kroky běžících lidí a kmitání světel světlometů po obvodovém plotě.

„Teď," zavelel Jake. „Mezitím co oni budou pobíhat venku, my pronikneme dovnitř."

Uvnitř továrny ukazovaly Jakeovi cestu cedule s nápisem ZÁKAZ KOUŘENÍ nebo s vyobrazením lebky se zkříženými hnáty a podobné výstrahy zapovídající manipulaci s ohněm a upozorňující na nebezpečí výbuchu; čím více nápisů minul, tím blíže byl tomu, co hledal. Takže za několik málo vteřin a po dvou nebo třech Möbiových skocích už plnil svůj plastový pytel vysoce kvalitní plastickou trhavinou v obalech podobných tubám se zubní pastou.

Pak už byl nejvyšší čas se ztratit. A když Korat opět vyvolal Möbiovu rovnici, Jake stále ještě neviděl ani jediného hlídače.

Když Jake hodil těžký pytel na podlahu svého hotelového pokoje, ucítil Koratovo trhnutí. Neboť mrtvý upír v jeho mysli zahlédl ničivé účinky této látky, ale víc nevěděl.

Jake se jen pobaveně usmál a řekl: „Co tě najednou tak znepokojuje? Vždyť už jsi mrtvý."

Ale—

„Neboj se," řekl mu Jake. „Klidně bych na tomhle mohl skákat a mít na nohou okované boty. Tohle aktivuje pouze mikrovlnná radiace, roznětka nebo velký žár - proto jsem taky v továrně založil ten požár. Věděl jsem, že to přiláká spoustu pozornosti - a rychle! A co se týče rozbušek: mám svou vlastní malou zásobičku ukrytou v Marseille. Ty si můžeme vyzvednout později. Ale noc je ještě mladá a já mám hlad, takže se nejdříve půjdu najíst dolů do restaurace. Koneckonců, jsem z masa a krve."

Stejně jako jsem býval kdysi já, povzdechl si Korat. Ach, dobrá, alespoň to budu moci ochutnat, i když jen nepřímo.

„Kdo říká, že tě tam vezmu s sebou?" zeptal se ho Jake. Ale stejně ho nakonec vzal...

Jake se dobře najedl - až příliš dobře - k jídlu si objednal láhev skvělého vína a najednou se to na něj všechno sesypalo. Uvědomil si, jak únavné může být sdílet mysl s někým jiným, mysl, která byla i bez toho plná problémů, a rozhodl se, že půjde brzy spát.

Ale Jakeova únava nebyla zapříčiněna pouze Koratem a plným žaludkem. Metafyzické Möbiovo kontinuum z něj také vysávalo energii; už jen ta podivnost kontinua byla naprosto vyčerpávající, se všemi vedlejšími a druhotnými účinky to nebylo nepodobné strašným kocovinám, které prožíval po flámech, když mu zemřela matka. A k tomu všemu se ještě přidružovalo to, co mu řekla Nataša: fakt, že jejich vztah nebyl ryzí, jej deprimoval, přestože jej zároveň osvobozoval—

Což na druhé straně vedlo k tomu největšímu paradoxu ze všech: že jej to neosvobodilo ve všech ohledech a že nikdy nebude opravdu svobodný, dokud nedokončí svou pomstu na Castellanovi, ať už dopadne jakkoliv...

Na pokoj si vzal ještě jednu láhev, a když se ji chystal otevřít, napadla ho další myšlenka. Připadalo mu, že ho ta druhá láhev zklidní a on se dobře vyspí... ale co když místo toho jeho mysl otupí? To si nemohl dovolit. Ne, pokud na jejím okraji číhal Korat. Pravděpodobně bude lépe zůstat střízlivý, pomyslel si, nebo se spíše neopít víc, než už je.

Ale aby se ujistil, jako obvykle mrtvého upíra varoval a zahnal ho zpátky do stoky. Pak usnul dřív, než mu hlava dopadla na polštář...

Jake neměl žádné sny a vyspal se opravdu dobře, aniž by ho Korat znovu obtěžoval.

Asi bys měl něco vědět, řekl mu Korat, když na něj Jake znovu zavolal. Že dokonce i mrtví se unaví. Děláme dál to, co jsme dělali v životě, Jakeu, a jak asi víš, třetinu života jsme prospali. Takže není nic divného na tom, že to občas uděláme i po smrti. No, řeknu ti: je to velice příjemné. Já osobně bych spal celou věčnost, kdyby nebylo tebe... protože co jiného jsem měl na práci před tím, než jsi přišel společně s Harrym Keoghem? Takže vidíš, že i já, stejně jako ty jsem byl unaven zvláštností toho všeho.

„Nejprve snídaně," prohlásil Jake, když se oholil. „A pak si musím koupit nějaké oblečení. Černé kalhoty, svetr, košili, boty - prostě všechno."

Všechno černé?

„Jo," přikývl Jake. „Asi to bude tím, že se ve mně probouzejí vzpomínky na výcvik. A protože budeme muset vykonat veškerou naši práci v noci, bude to moje barva."

Tvoje barva?

„Barva noci."

Achchch! vydechl Korat. A až si koupíš to oblečení?

„Pak navštívíme místa ze seznamu, který mi dala Nataša. Všechny Castellanovy vily, základny, ze kterých vydává rozkazy. Nejdříve ho najdeme a pak—"

Ho zabiješ.

„Oko za oko," přikývl Jake - pak na chvíli zaváhal, když jej nečekaně přepadl pocit déjá vu.

Och? nechápal Korat, neboť to pocítil také.

„To nic není," zalhal Jake, který moc dobře věděl, že jej poslední dobou zachvátilo několik takových pocitů: říkalo se tomu paramnézie. Ale ať už se to jmenovalo, jak chtělo, ten pocit byl opravdový a na chvíli se ho držel...

Myslel jsem, že budeme pracovat v noci? reptal Korat, protože ,cítil', jak slunce pálí Jakeovi do zad, když ležel na stráni, lokty opřen o vyschlé strniště a prohlížel si Castellanovu vilu poblíž Marseille. Zatímco se horko začínalo drát do vnitrozemí, pobřeží Středozemního moře nezasáhlo.

„Tvé oči jsou k tomu možná přizpůsobeny, ale moje ne," vysvětloval mu Jake, zatímco si zaostřoval objektiv dalekohledu. „A neříkej mi, o co jednodušší by bylo, kdybych tvůj zrak měl, a tak dále, pořád dokola. Moje oči jsou naprosto v pořádku - lepší než oči většiny lidí. A mimochodem, tuhle práci musím udělat za dne. Tyhle souřadnice budu později potřebovat. Musím vidět to místo a napojit se na něj; pak se jeho souřadnice zapíšou přímo do mého mozku a zůstanou tam pro případ, že je budu později potřebovat. Jinak si je nedokážu ,zapamatovat', prostě je poznám."

Jak je poznáš?

„Nevěděl jsem snad, jak najít ten bazén v Malinariho Xanadu? A zahradu v naší ubytovně v Brisbane? Latinskou čtvrť v Paříži, továrnu na plastickou trhavinu a tohle místo?"

Je mi jasné, že to víš, pokračoval Korat. Ale nechápu, jak to víš. Ty snad ano?

Jake pokrčil rameny. „Prostě to... ke mně přišlo." Jako bych to třeba zdědil. Zřejmě ještě společně s dalšími věcmi."

Ale když ty souřadnice už znáš, proč jsme ještě tady?

„Znám souřadnice tohoto svahu, ano," vysvětloval Jake. „Ale neznám vnitřek vily. Pamatuji si jen jednu místnost v tom domě a skoro si přeji, abych ji neznal. Jenže v mé paměti je to všechno příliš nejasné... v té době jsem nebyl zrovna ve formě. No, zrovna se dívám do velké místnosti v přízemí, kde je zřejmě pracovna. A mám její souřadnice."

A to je hlavní důvod, proč jsme se sem vydali?

„Ne. Protože jak asi dobře víš, hledám Castellana. Ale pokud jde o tuhle návštěvu, ano, bude ti to muset stačit. Potřeboval jsem přesnou informaci a tu mám. Místnost v tomto domě, kterou znám a dokážu ji od této chvíle spolehlivě najít kdykoliv budu chtít."

A kdy to přesně bude?

„Až budu připravený..." Zvedl svou mentální ruku a řekl: „Prosím tě, teď buď zticha. Právě jsem tam zaznamenal nějaký pohyb a chci zjistit, kdo to je."

Byl to starý shrbený muž, který vešel do pracovny. Nebylo na něm nic zlověstného; procházel kolem a stíral prach z nábytku a nějakých předmětů na stole a pak se přesunul k oknu, aby zkontroloval jejich zámky. Na první pohled to byl hlídač.

„Castellano není doma," prohlásil Jake. „Připadá mi, že tohle místo je prázdné. Je čas se přesunout jinam."

Do Ženevy, San Rema, Bagherie - na všechna ta místa, o kterých ti řekla Nataša?

„Pěkně jedno po druhém, ano," přikývl Jake. „Máš dobrou paměť."

Malinariho odkaz, odpověděl Korat kysele. Jediná dobrá věc, kterou mi kdy dal - a to pouze na úkor toho, co si ode mě vzal on! Ale - máš souřadnice těch míst?

„Ne," odpověděl Jake. „Budeme to muset udělat metodou pokus-omyl. Bylo to ode mě neuvážené. Měl jsem si je zjistit z Natašiny mysli. Ale moje vlastní mysl... byla v tu chvíli jinde."

Tak kde začneme?

„San Remo, protože tam už jsem byl," rozhodl Jake. A tak se vydali do San Rema...

San Remo, brána do Riviery di Poente.

Jake znal tamní bary, město a životní styl. Tedy zcela jistě životní styl těch bohatých. Ale nyní se vydal do chudinské čtvrti. Zamířil do malého baru, který znal - omšelého malého podniku, kde se podávala obrovská pizza a opékaný chléb a čepovalo jeho oblíbené pivo, dovezené z Dortmunder Actien - dal si tam u baru brzký oběd a pivo, a zatímco jedl, povídal si s barmanem.

Barman mluvil dobrou angličtinou a Jake zase uměl trochu italsky; takže se domluvili docela dobře. Barman si jej dokonce pamatoval z minula; tlumeným hlasem se ho zeptal: „Kde ses schovával, Jakeu? Nějakou dobu byla tvoje tvář v novinách, ale teď už tam není. Pustili tě snad nebo co?"

Bar byl skoro prázdný, pouze dva další lidé seděli u stolu vedle dveří a něco spolu probírali. Takže Jakeovi připadalo, že může mluvit. „Nebo co," zašklebil se s vážnou tváří a potom přešel rovnou k věci. „Hledám... hledám jednoho starého přítele. Je to, dalo by se říct, tajemný chlápek jménem Castellano. Myslím, že je Sicilan. Ale někde blízko San Rema prý vlastní vilku a mě by zajímalo, jestli—"

„Jestli o něm náhodou nevím?" Barman, malý, plešatící muž, si otřel ruce do zástěry, naklonil hlavu na stranu a zeptal se: „Ty s tím chlapem něco máš, Jakeu? Pokud ano, měl bys vědět, že je to zlý člověk. Já ho neznám, nikdy jsem ho neviděl, ale někteří jeho lidé - nebo lidé, se kterými dělá obchody - se tady čas od času objeví. A nejsou to zrovna milí lidé."

Jake přikývl. „Já vím. Ale nemusíš mít strach. Já tě neznám a nikdy v životě jsem ve tvém baru nebyl."

„Ale pokud ti dostatečně ublíží, řekneš jim cokoliv."

„Oni mě nehledají, aby mi ublížili," odpověděl Jake. „Oni mě hledají, aby mě zabili. Proto se tam chci dostat první."

„Aha!" řekl jen barman a několikrát rychle zamžoural.

„Takže nemusíš mít obavy," pokračoval Jake. „Pokud budu stále ještě naživu, až tohle všechno skončí, oni určitě ne. A pokud zemřu já, určitě  toho moc nenamluvím, jestli víš, jak to myslím?"

Možná jen se mnou! ozval se Korat.

Načež ho Jake okřikl: Buď zticha, pak se rozhlédl po místnosti. Byla stále ještě prázdná, takže využil příležitosti a přes barový pult přisunul k barmanovi svazek bankovek. Papírová páska z banky byla stále ještě nedotčená a bylo na ni černou barvou úhledně napsáno lOOOfr. a ten nápis jako by zářil.

„Můžeš mi to rozměnit?" požádal Jake.

„Za liry?" pozvedl barman obočí a chtěl zavrtět hlavou.

„Ne, za další pivo," opáčil Jake. „Sobě taky jedno natoč - a drobné si nechej."

„Dva kilometry na východ od San Rema," zamumlal barman bez dalších okolků, poté co si sebral peníze a strčil je pod barový pult. „Tam, kde hory spadají do moře, na pobřežní silnici do Imperie. Říkáme tomu milionářská ulice a ten Castellano tam má taky jednu vilku. Myslím, že nebývá moc často doma, ale obvykle tam bydlí jeden nebo dva jeho dealeři, místní chlápci, kteří se o to místo starají, když je pryč. A jak jsem říkal, někdy přijdou i sem. Takže by mě docela potěšilo, kdybys už vypadl."

„Už jsem na odchodu," řekl Jake a seskočil z barové židle. „A díky. Ale ještě mi pověz jednu věc. Má to místo nějaké jméno?"

„Castellanovo sídlo? No, jo, myslím, že má," přikývl barman a zamračil se ve svém soustředění. „Jmenuje se, hm, Le Manse - nechej mě chvíli přemýšlet   Le Manse..."

„Madonie?" to slovo se objevilo v Jakeově mysli jen tak, odnikud.

„Jo, to je ono," přikývl barman. „Le Manse Madonie."

Když Jake opustil bar, Korat mu řekl: Nepamatuji si, že by Nataša to jméno zmínila.

„Ani já ne," na to Jake. „Ale asi se o něm zmínit musela."

Jake si našel cambistu a směnil franky na liry, pak si pronajal taxi, aby jej odvezlo do Imperie, nějakých dvacet pět kilometrů východně od San Rema. Ještě nebyli ani pořádně venku z města, když se Jake zeptal řidiče: „Znáte jména těch domů?" Měl na mysli ty neuvěřitelně luxusní vily postavené na Úpatích hor po levé straně silnice. Na druhé straně padaly útesy přímo do moře.

Řidič je znal zcela bezpečně, a jak kolem jednotlivých vil uháněli, sypal jejich jména z rukávu a ukazoval při tom rukou z okna. Na silnici kroutící se nad propastí řídil tak, jak řídí jen Ital. Jako by zapomněl na nebezpečí, které na něj číhá po pravé straně.

A pak to přišlo. „Le Manse Madonie!" křikl, načež ho Jake požádal, aby na chvíli zastavil u silnice, aby se mohl ,trochu zorientovat', což byla vlastně pravda, i když ,určení souřadnic' by bylo asi trefnější označení.

Bylo to přesně tak, jak se Jake obával. Dům měl plochou střechu, byl postaven ve stylu horské chaty, jejíž široké průčelí bylo podepřeno sloupy vyčnívajícími z útesu nad ním. Dalo se tam dostat pouze po strmé soukromé příjezdové silnici. A nikde v okolí nebyl žádný jasný pozorovací bod, ze kterého by si mohl ten dům prohlédnout pomocí dalekohledu. A co se týkalo umístění budovy samotné: to už si Jake pevně vryl do paměti, takže mu to muselo pro tuto chvíli stačit.

Takže když byl zpět v Imperii, našel si Jake kavárnu s panoramatickým výhledem na moře, vypil několik šálků cappuccina, ale hlavně tam seděl ztracen ve svých myšlenkách. Ještě nebylo ani poledne, ale on už cítil ten tlak, který v něm rostl a nutil jej se pohnout z místa a začít jednat. Věděl, co chce udělat, ale nebyl si příliš jistý, na kterém místě. Jedním z nich si vůbec nebyl jistý.

Nad čím přemýšlíš? uznal Korat za vhodné se ho po chvíli zeptat, protože Jake si své myšlenky schovával pro sebe.

„Le Manse Madonie," řekl Jake a trochu se otevřel.

Vždyť jsme tam právě byli, namítal Korat.

„Ale nebylo to to místo, které znám," odpověděl Jake. „Nebylo to to Le Manse Madonie."

Je jich tedy více?

„Pokud už mi z toho nepřeskočilo, tak ano. Protože já si myslím, že znám souřadnice ještě jedné Le Manse Madonie."

Myslíš si to? nechápal Korat. Pak jsi možná od Nataši přece jenom něco převzal. Kde se domníváš, že se toto místo nachází?

„To je právě ten problém," povzdechl si Jake, jak tam tak seděl, upřeně pozoroval jihovýchod a vrhal zamračené pohledy asi osm set kilometrů přes Ligurské moře. „Nevím, kde přesně to je - ale myslím, že je to někde tam. A já vím, že se tam musíme vydat."

Beze všeho, prohodil Korat a vyvolal Möbiovu rovnici.

Přesně jak se Jake svěřil svému nehmotnému ,příteli', nebyl si příliš jist, kam vlastně jdou - ale věděl, že tam musí, třebaže jen kvůli tomu, aby to zjistili. A možná také proto, aby našel sám sebe...

Pomalu si začal na Möbiovo kontinuum zvykat.

Nejdříve musel mít zavřené oči. Nebylo to tím, že by se snad bál tmy, ale je tma a tma. Tohle byla prvotní temnota, z dob, než vzniklo světlo a hmota a tíha a čas. Místo ,mezi' prostorem a časem, přesto však paralelní k oběma. Vesmír mezi vesmíry. Absence ,čehokoliv' - což musí nutně zahrnovat i vakuum, kterého se příroda tolik hrozí - a je to mnohem temnější než pouhá absence světla.

Poté, co se přenesl přes fázi zavřených očí, držel je přivřené, což tak nějak přispělo k tomu, že se ta temnota změnila v šedou a byla jaksi přijatelnější. Ale nyní už přijal tu čerň, tu absolutní prázdnotu. A navzdory tomu, že Möbiovo kontinuum bylo ničím, cítil ho všude kolem sebe. A skrze Jakea to cítil i Korat.

Je to jako smrt, řekl mu upír. A přesto je to živé. Není to teplé jako ty, ale ani studené. Můžeš to cítit—

„—a proto musí podle zákonů fyziky cítit i ono mě," řekl Jake hlasem, který byl tišší než šepot. Neboť v Möbiově kontinuu měly i myšlenky svou váhu a normálně vyřčené slovo tu mělo sílu hromu.

O fyzice nevím vůbec nic, řekl Korat.

„To je právě to, co mě znepokojuje," přiznal Jake. „Já totiž taky ne. Nebo spíše nevěděl jsem. Takže nechápu, čí znalosti to jsou... nebo jestli to je vůbec fyzika. Možná metafyzika. Möbiova fyzika."

Vím jen to, co mi ukáže tvá mysl. A ty mi všechno neukážeš.

„Ale existuje něco, co bych ti určitě rád ukázal," řekl Jake. „Třebaže jen proto, že bych to sám rád viděl - znovu."

No, neměli jsme tam už náhodou být? zeptal se Korat nejistě.

„Kde?" šeptal Jake.

Tam, kam míříme.

„Copak ty nejsi zvědavý? Chtěl bych se po cestě ještě na něco podívat."

Ale co je k vidění na místě jako je tohle? Ještě větší tma?

Jake zavrtěl hlavou a vysvětlil mu to: „Světlo! Jasné světlo lidské rasy." A v jeho hlase bylo něco - neobvyklá pokora - která přiměla Korata k tomu, že to chtěl také vidět.

Beze všeho, řekl ten upír. Ukaž mi to světlo.

„Harry Keogh mi to ukázal ve snu," řekl Jake. „Samozřejmě to bylo víc než pouhý sen. Muselo, protože si pamatuji souřadnice. A tady jsou!"

Dveře do minulosti se otevřely a Jake stanul na prahu. Korat nahlédl dovnitř skrze jeho oči a poslouchal skrze jeho uši tu neuvěřitelnou monotónní melodii. Achchchch! Zvuk nesčetných andělských hlasů, jako obrovský nadzemský sbor v koncertní síni nějaké kosmické katedrály. Ale ve skutečnosti tam žádný zvuk nebyl; čas a Möbiovo kontinuum nemají zvuk, jinak by to byla nesnesitelná disharmonie všeho, co kdy existovalo a co kdy existovat bude. Bylo to všechno v jeho mysli - v Jakeově mysli - jako by před ním existovala jen malá hrstka myslí. Přízračný zvuk, který tam být měl jako jediný možný doprovod té neuvěřitelné scény za dveřmi.

Bylo to jako náhled do trojrozměrného vesmíru, srdce nějaké neuvěřitelné modré mlhoviny. Neboť jejím zdrojem byla mlhovina.

Začátek, řekl Jake a omezil se teď jen na čirou myšlenku, jako by na místě, jako je tohle, byla řeč více než zbytečná, dokonce neuctivá. Zdroj veškerého lidského života.

A z té mlhoviny se vinuly nesčetné modré provazce - jako živá neonová vlákna - a sílily, když se vzdalovaly od velkého shluku uprostřed směrem k pozorovatelům. Vlákna života všech lidi, řekl Jake a věděl, že tomu tak je, aniž by si pamatoval, jestli mu to někdo řekl nebo z něj mluví jeho přirozený instinkt. Každá ta nit je nebo byla životem muže, ženy nebo dítěte. V srdci toho mraku tamhle je střed zrodu - ale kolik milionů let starého?

Korat konečně nalezl ,hlas' a promluvil: Některé z nich... nesahají ke dveřím, ale ochabují a pohasínají. A některé z nich jako by zhasly najednou, zatímco jiné pohasínají postupně.

To je rozdíl mezi náhlým koncem, vysvětloval Jake, a pomalou, postupnou smrtí. Rozdíl mezi nehodou a smrtelnou chorobou a pokročilým věkem. Ale jen se na ně podívej. Když pohlédneš do hlubokého prostoru, díváš se vlastně do minulosti. Koráte. A stejné je to tady, s tím rozdílem, že se díváme do minulosti člověka.

Všechna ta kroutící se, zdvojená modrá vlákna, která se derou kupředu, všechna cítí, tlačí se kupředu, hledají. Přišla z minulosti a jdou do budoucnosti. Tohle je lidská rasa, řekl Jake prostě. Každý, kdo kdy existoval, a ti, kteří ještě žijí.

Tamhleto, ukázal Korat, to modré vlákno jsi ty! Tvá minulost. Jen se podívej, jak vede přes práh - do tebe! Ale co se týče mě -já žádné nemám.

To je proto, že jsi mrtev, vysvětlil mu Jake. Ale když jsi nějaké měl, bylo červené, ne modré: šarlatové vlákno upíra. Tamhle, souběžně s mým vláknem, je několik červených. Vidíš je?

Ano, odpověděl Korat, ale jsou daleko a s každým uplynulým okamžikem se od tebe vzdalují. A většina z nich... je ukončena. Zhasnuta. Napořád.

To jsou mrtví upíři, řekl Jake. Malinariho lidé, které jsem společně s Benem Traskem a pobočkou E zastavil v Austrálii. Protože jsme nedovolili té červené, aby nakazila modrou.

A Koratova řeč mrtvých zněla velice slabě, když řekl: Jako bychom se pohybovali. Tyhle dveře do minulosti, ty a já, oddělujeme se od sebe.

Ne, řekl Jake, neoddělujeme se. Jsme tlačeni kupředu. Samotným časem. Jsme tlačeni do přítomnosti.

Máš na mysli do budoucnosti?

Do přítomnosti, opakoval Jake. Budoucnost je zase jiné místo a možná ti ho ukážu někdy příště. Vypadalo to jako protimluv, ale bohužel se s tímhle vysvětlením musel spokojit.

Vydali se dál, pryč od dveří minulosti a o chvíli později Jake prohlásil: „Jsme tady." Ať už to tady bylo kdekoliv...

Ocitli se na povrchu silnice, ze které prudce vyrůstala hora olemovaná vysokou plošinou a širokým, prostorným mořem pod ní a za ní.

„Madonie," řekl Jake a byl si tím naprosto jistý, ačkoliv nevěděl proč. Pohoří v severní Sicílii. A tam dole je kamenolom Luigiho Castellana - lom v rokli, o kterém mi vyprávěla Nataša. Údajně tam těží kámen pro své ,stavební projekty', zatímco ve skutečnosti hledá zakopané poklady, které nacisté ukradli za druhé světové války. Ano, Nataša mi o nich řekla a je to tedy jedno z míst, které jsem měl v plánu navštívit - ale vím, že souřadnice od ní nemám."

Tak od koho tedy? zeptal se Korat.

Jake zakroutil hlavou. „Prostě jsem je znal. Vypadá to, že... že si je pamatuji?"

Od původního nekroskopa? Harryho Keogha?

„Nebylo by to poprvé," pokrčil Jake rameny. „Někdy, když mluvím nebo když ke mně mluví Lardis Lidesci - mám podobné pocity. Vyvolává ve mně zvláštní pseudovzpomínky. Najednou si pamatuji místa, o kterých mi vypráví, místa, na kterých jsem nikdy být nemohl, protože se nacházejí v jiném světě."

Jakeovi se na krku pohupoval dalekohled. Nyní otevřel pouzdro, dalekohled vytáhl a skrze něj si prohlédl lom pod zamračenými skalami.

„Připadá mi, že už jsem tady někdy byl," řekl. „Ale nepamatuji si ten lom... tamti muži a stroje se vlastně ani nevěnují těžbě, spíše prohledávání sutin spadaných z... cože?"

Náhle se zarazil a pozvedl dalekohled nahoru, nahoru, nahoru po povrchu strmé skály na okraji plošiny - natahoval krk, aby zaostřil na něco, o čem věděl, že tam mělo být, ale nebylo - její okraj byl čerstvě a hluboko zjizvený od toho, jak se z něj odlouply tisíce tun skály. Uviděl obrovskou jizvu v povrchu vysoké plošiny—

- a v následující chvíli se před jeho očima rozplynula a slila se v to, co měl vidět hned napoprvé: Le Manse Madonie, které tam stálo už dlouhou dobu!

Pevnost, bílý hrad, panské sídlo nebo zámek, posazený na okraji viditelnosti, který ještě před chvílí připomínal jen majestátný záhyb v surovém povrchu útesu! Nedobytná pevnost trůnící na okraji srázu, který se ze strmé rutiny lomu zvedal minimálně do výšky dvanácti set metrů.

Ta budova tam byla, v Jakeově mysli - opravdová, třebaže jen na chvíli a pak byla pryč!

Co je to? zeptal se Korat znepokojeně, když se Jake zapotácel a téměř spadl dolů. Co se stalo? „Ty jsi to neviděl?"

To ve tvé vnitřní mysli? Ve tvé tajné mysli? Sám to přece víš nejlépe!

„Bylo to Le Manse Madonie," vysvětloval Jake. „Bylo to Le Manse Madonie - ale teď je z něj jen hromada suti, ve které Luigi Castellano hledá skryté poklady."

Ale jak všechno tohle víš?

„Částečně z toho, co mi řekla Nataša - že tady Castellano netěží kámen - a částečně z toho, co si pamatuji." Ale není to tvá paměť. „Ne," zavrtěl Jake hlavou. „Není moje..."

Harry? ozval se další záhrobní hlas v Jakeově mysli. Ale zcela jistě to nebyl Korat, neboť tenhle hlas byl nepochybně lidský. Byl to hlas někoho, kdo tady zemřel, kdo si spletl Jakea s nekroskopem, Harrym Keoghem!

Jake sebou trochu trhl; ale pak se rychle vzpamatoval a řekl: „Já nejsem Harry. Jsem jen jeho přítel. Alespoň si to myslím."

Nejsi Harry? podivil se ten nový hlas v jeho hlavě. No, mohl jsi mě klidně obelstít! Cítil jsem tvé teplo - přesně lakové, jaké vyzařoval on - a prostě jsem si myslel, že jsi on! Ale co... Harryho přítel je i mým přítelem. Obzvláště v těchto místech.

„V těchto místech?" zeptal se Jake.

Sicílie, odpověděl ten hlas se záhrobním přikývnutím. A v téhle části Sicílie je to ještě horší než jinde. Je tady ticho jako v hrobě! A Jake ,uslyšel' slabě hysterické záhrobní zachechtání. Tedy, kamaráde, už jsem se začínal bát, že už nikdy nebudu mít příležitost si s někým poklábosit. To víš, tihle Siciliáni! Nikdy z nich nedostaneš ani slovo. Víš, i zaživa měli svůj vlastní zašifrovaný jazyk a—

„A to, co dělali zaživa, dělají dál i po smrti," dokončil za něj Jake. „Svůj vlastní zašifrovaný tichý jazyk."

To je pravda. Ale poslouchej, pokud nejsi Harry, pak musíš být jedině jeho kámoš, ten, no—

„Jake,""představil se Jake. „Jake Cutter."

Jo, jasně, řekl ten druhý, nyní už s mnohem menším nadšením. A Velká většina o tobě zatím ještě nerozhodla. Víš, dokonce i tady, v divočině řeči mrtvých občas zaslechnu ten šepot.

„Jo, vypadá to, že bdící mrtví se mnou pořád ještě mají problém," odpověděl Jake. „I když to úplně nechápu, popírat to nemůžu. Ale ať je to, jak chce, nechtěl bych tě dostat do žádných problémů. Připadá mi, že jich máš i tak až nad hlavu."

Přesně tak, přikývl ten hlas. Rozhodně nejsi v o nic větších sračkách, než kdybys byl mrtvý, kámo. Ale na druhé straně, ani já už na tom nemůžu být hůř! Takže v tom není žádný rozdíl. Vlastně je to tak, jak jsem říkal: každý Harryho přítel je i mým přítelem.

„Jsi Američan, že jo?" zeptal se Jake. „Tak kdo jsi?"

Spíše ses chtěl zeptat, kým jsem byl? opravil ho hlas. No, víš, jsi Harrymu podobný víc, než si myslíš. Pamatuji si, že se mě zeptal přesně na tu stejnou věc a já jsem mu odpověděl stejně tak, jako teď tobě. Ale zatraceně, vypadá to, že jsem mnohem více zchátralý, než jsem si myslel; mé vybrané způsoby jsou všechny v háji! Promiň mi to, prosím tě. Býval jsem J. Humphrey Jackson mladší - a zabýval jsem se trezory. Postavil jsem také jeden ve sklepeních Le Manse Madonie, které stávalo tamhle na okraji té strže. Bratři, kteří ho vlastnili, si zřejmě mysleli, že jsem toho viděl až příliš, takže zařídili, abych měl malou ,nehodu! A to bylo všechno... až přišel nekroskop a vyrovnal pro mě skóre.

„Vyrovnal pro tebe skóre?" Jake cítil důležitost toho všeho. „Jak se mu to podařilo?"

Srovnal Le Manse Madonie se zemí, prohlásil Humph. Do základů. Vyhodil ho do povětří, poslal do pekel, přímo tam, do té propasti a jednoho těch bratrů Francezciových - jednoho z těch šílenců - s ním. Řekl, že pro mě vyrovnal skóre, a taky že jo. Ale samozřejmě měl i svoje důvody.

Jake tohle všechno věděl, vlastně zdaleka ne všechno. Ale čím více o tom Humph mluvil, tím více se vyplňovala prázdná místa v jeho mysli. .Myslíš, že bys mi mohl vyprávět celý příběh?" zeptal se. „Víš, kromě těch problémů s Velkou většinou mám i své vlastní, které si potřebuji! vyřešit."

Cokoliv potřebuješ vědět, jen se ptej, souhlasil Humph.

Dál se ovšem nedostali, neboť v tu chvíli se od lomu ozval rozzlobený hlas.

Jake držel v ruce dalekohled a slunce se odráželo od jeho čoček. Někdo z lomu zahlédl odlesk a také si ho prohlédl dalekohledem. Pracovníci byli nějakých tři sta padesát metrů od něj, a navíc je dělil drsný povrch, který sloupal až k místu, kde stál Jake. Všechno tohle mu umožňovalo bezpečný odstup.

Alespoň si to myslel, dokud se znovu nepodíval do svého dalekohledu.

Tam dole se nacházeli víc než jen drsní chlapíci. Mezi dělníky v pracovních oděvech (všichni na nich měli nápisy CASTELLANO A COL.), kteří obsluhovali stroje a mechanické lopaty nebo pracovali kolem těchto strojů vyzbrojeni detektory kovů nebo zařízením pro skrývku povrchu—

Zatímco ti druzí byli prostě ,vyzbrojeni'.

„Zbraně!" křikl Jake, když se jen několik centimetrů od jeho ruky od-razila od kovového zábradlí silnice kulka a vyslala do vzduchu několik jisker. A když se zahřmění toho výstřelu odrazilo od stěn lomu: „To byl jen varovný výstřel!"

Tady nejsi v bezpečí! křičel Korat a rychle vyvolal Möbiovu rovnici.

„S tím souhlasím," odpověděl Jake. „Pojďme se odtud ztratit." A ještě se obrátil na Humpha: „Já se vrátím."

Zaskoč, kdykoliv budeš chtít, Jakeu, odpověděl. Bude mi potěšením. Dá se čekat, že určitě nebudu mít nic moc na práci.

Jen několik metrů nahoře na silnici byl výkop. Jake k němu doběhl, a když zmizel z dohledu svých pronásledovatelů, zastavil ty závratně mutující rovnice právě včas a vběhl přímo do neviditelných dveří, které se před ním objevily.

Kam? zeptal se Korat ,bezdeše' v absolutní tmě Möbiova kontinua. „Zpátky, odkud jsme přišli," odpověděl mu Jake. „Do Imperie." Znal souřadnice, takže se tam společně vydali...

XVIII

Jake - divák déjá vu

Z Imperie do Ženevy to bylo něco málo přes osmdesát kilometrů, a jelikož Jake neznal cestu a neměl souřadnice, nezbývalo mu než si vzít taxi.

Požádal řidiče, aby jej dovezl do přístavu a pak se vydal do labyrintu úzkých ulic se špinavými kluby, bary a obchůdky a páchnoucích bočních uliček, sousedícího s přístavem, hledat drogového dealera - jakéhokoliv drogového dealera.

Proč sem? vyzvídal Korat.

„Tam, kde je chudina, jsou i drogy," řekl mu Jake. „V Londýně, Marseille, Miami, Hong Kongu, kdekoliv si vzpomeneš, všude je to stejné. Tady v Ženevě je jisté, že drogy přijíždějí na lodích, a než je můžou zkontrolovat velcí bossové, ty malé ryby - poslíčci, podplacení celní úředníci a další osoby v tomhle řetězci - všichni dostanou svůj podíl, který je dost velký na to, aby uspokojil jejich vlastní potřeby. Pokud tedy nejsou příliš nenasytní, je všechno v pořádku. V Itálii, která je pořád ještě domovem mafie, se nenasytnost nenosí, jedině snad dva metry pod kytičkami. Každopádně, lidé na pobřežích - na jakémkoliv pobřeží po celém světě - tyhle věci znají. A proto jsme právě tady."

Připadá mi, že o tom sám hodně víš, podivil se Korat. Zřejmě od Nataši z dob, kdy jste byli milenci?

Nicméně Jakeův soukromý život patřil pouze jemu a k tomu patřily také vzpomínky na Natašu - navzdory tomu, že i ona byla dealerkou. Proto odpověděl: „Já jen vím, že kdybych chtěl sehnat něco, z čeho bych si mohl ubalit jointa, našel bych to právě tady." A protože řeč mrtvých stejně jako telepatie často přenáší více než jen to, co je řečeno, Korat pochopil, jak to myslí.

Takže je to nebezpečné místo?

„Má své stinné stránky, to asi ano," přisvědčil Jake. „A kouření je obvykle jen začátek. Pak následují injekce a teď je tu nová vlna ve značkových drogách: mikrodrogy, které můžeš olíznout třeba z poštovní známky. Pokud si myslíš, že krev je návyková, pak mám pro tebe novinku. Tihle drogoví dealeři si v ničem nezadají s upíry, které jsi znal na Hvězdné straně, Korate. Až na to, že když člověk zemře na předávkování drogami, alespoň zůstane mrtev! A to je asi tak to nejlepší, co se o nich dá říct."

V jednom malém baru, kde by se vzduch dal krájet nožem - vzduch načichlý marihuanou - si Jake našel místo v boxu, pak si zavolal barmana a promluvil si s ním. Tentokrát se jednalo o člověka, kterého neznal, a tak se Jake raději o Castellanovi hned nezmiňoval. Přesto však přešel rovnou k věci: k drogám.

„Chceš koupit?" zeptal se ho barman, který spíše než muže připomínal zanedbanou kostru s vychytralýma, propadlýma očima.

„Ne," opáčil Jake. „Mám tady předat dodávku. Víš, jak se říká o těch největších pochoutkách, že se prodávají v malých baleních?"

„Mikrodrogy? Značkové?" Barman zavrtěl hlavou. „Můžu ti píchnout s nějakým tím kuřivem. To je dnes skoro legální, zákonné. Nikdo už se o ně moc nestará. Ale tenhle materiál - tak do téhle kategorie já nespadám. To, o čem tu mluvíš, je velkej kšeft - a pokud seš vážně taková třída, proč čenicháš v takovýhle díře? No?" znovu zavrtěl hlavou. „Na tohle ti neskočím. Policajti a jejich práskači tady nejsou moc vítáni, kámo."

Jake už věděl dost, aby pochopil, že je načase dát prostor jednomu ze svých základních instinktů. To, co platilo v San Remu, by stejně tak mohlo zabrat i tady.

Pořád měl ještě u sebe nějaké franky; hodil na stůl tlustý svazek bankovek a řekl: „Právě jsem přijel z Marseille, jsem poslíček. Přijel jsem za kámošem, který mi prodává, no, řekněme svůj ,rajón'. Potřeboval nutně vypadnout, protože je už moc okoukaný. Ale zdá se, že to odkládal příliš dlouho. Zrovna před hodinou ho někdo poznal a policie ho sbalila. Chtějí si s ním popovídat o - no, o všem možném, chápeš? Ale já jsem tady nový, takže je to on, kdo má všechny kontakty. No a teď potřebuju doručit tu zásilku, a čím dřív, tím lépe. Měli jsme to doručit nějakému dealerovi, který tady vlastní nějakou vilku - žije tu legálně - tedy jako v Ženevě. A jelikož je to chlápek, který nerad čeká, jsem ochotný zaplatit někomu, kdo mi ukáže cestu."

Do baru zrovna vešli nějací lidé a čekali za pultem. Barman se podíval na peníze, olízl si rty a řekl: „Tak co je zač ten chlápek, co ho hledáš? Určitě znáš jeho jméno, nebo ne? Asi těžko ti můžu pomoct, pokud nevím, kam máš dodat tu zásilku."

Takže teď už to bylo hop, nebo trop.

„Castellano," prohlásil Jake. „Luigi Castellano. Myslím, že je to Sicilan." Neušlo mu, jak sebou barman nervózně trhl, a rychle pokračoval: „Ale klídek, nedělej si s tím starosti - pokud mi nedokážeš pomoct, najdu si někoho, kdo mi poradí." Natáhl se pro peníze, ale barman byl rychlejší.

„Zkus Frankieho," řekl rychle a strčil si svazek bankovek do velké kapsy na přední straně své zamaštěné zástěry. „Frankieho franšízu. Je to pajzl v dlážděný uličce hned na první odbočce z hlavní silnice na východ odtud. Každej ti řekne, jak se tam dostaneš. Ale kámo, kdyby se tě někdo ptal, kdo tě poslal - já to nebyl."

„V pohodě," ujistil ho Jake. „Už na mě čekají."

A sotva Jake zmizel, zvedl barman telefon a opravdu se ujistil, že si na něj počkají...

Mám tomu rozumět tak, ozval se Korat, když se Jake ocitl znovu venku na ulici, že máš v úmyslu vejít přímo do bašty svého úhlavního nepřítele, muže, který se tě dvakrát pokusil zabít? To je přece absolutní šílenství! Möbiovo kontinuum ti zřejmě leze na mozek! A co se týče toho podřadného... tvora, se kterým jsi právě mluvil - který by na Hvězdné straně nebyl dobrý na nic jiného než na krmivo pro stvůry - raději nabídnu svůj krk vzteklému vlkovi než věřit někomu takovému. A ty jsi s ním rozmlouval, jako bys hovořil se svým dávno ztraceným bratrem. Takže mi řekni, Jakeu: proč jsi tak odhodlaný zemřít?

„Ty neznáš Castellana tak, jak ho znám já," odpověděl mu Jake. „A nejsem tak hloupý, jak si myslíš, ani pokud jde o ostatní lidi. Jestli si náš přítel z baru promluvil s někým z Frankieho franšízy - tedy pokud je Frankieho franšíza opravdu Castellanův podnik - tím lépe. Jen jim nechci dávat moc času, aby se rozhodli, co se mnou udělají, takže si musíme pospíšit. A podívej se, tamhle to musí být ten podnik, ty dveře s dvojitým červeným ,F' nade dveřmi." Ukázal směrem do dlouhé, úzké uličky.

Ale—

„Ale obrovská výhoda je," vysvětloval dál Jake, „že máme Möbiovo kontinuum - a musíš prostě věřit, když ti řeknu, že mi na mozek neleze. Ať se dostanu do jakéhokoliv problému, ty mě z něj můžeš rychle vysekat. A já se musím ujistit, že tohle je Castellanův podnik dříve... dříve než—"

Ano?

„Než ho pošlu do horoucích pekel!" zavrčel Jake. „Chystám se vypálit všechna hnízda toho parchanta, abych mu ukázal, že se přede mnou nikam neschová. Co si myslíš, že celou tu dobu dělám, Korate? Nehledám jen Castellana, ale i ty jeho ostatní krysí díry. A pokud je tahle jednou z nich, musí být zničena."

A pokud se on nachází právě teď tam, ve Frankieho franšíze, zrovna v tuhle chvíli?

„Nepokusí se mě zabít," vysvětloval Jake, „ne hned. Nejdříve si se mnou bude chtít promluvit - nemluvě o mnoha dalších, mnohem nepříjemnějších věcech, které mi bude chtít udělat - než mě zabije. Ale my nedovolíme, aby se to stalo."

Aha. (Korat byl nyní velice zamyšlen.) Takže takhle chceš provést svou mstu. Tak, že zničíš každý Castellanův úkryt a teprve pak udeříš na něho samého - a postaráš se, aby se dozvěděl, že je to tvoje práce.

„Něco v tom smyslu, ano," přisvědčil Jake. „Oko za oko. Ten parchant se živí strachem druhých lidí tak dlouho - nejen strachem svých nepřátel, ale také příslušníků vlastní organizace - že je na čase, aby ho někdo naučil opravdovému významu toho slova. Castellano se živí strachem druhých, přímo ho hltá. Ale já se teď postarám, aby se jím zadusil a možná se z něho i pozvracel."

Ty chceš, aby věděl, že ho hledáš? Dráždíš ho... dokonce i když jsi zabil jeho muže?

„Obzvláště proto, že jsem zabil jeho muže," přikývl Jake. „Ale neudělal jsem to jen z pomsty. Ti parchanti si zasloužili smrt stejně tak, jako si ji zaslouží on."

Cha! zachrochtal Korat, ale tak vehementně, že Jake skoro viděl tu díru po jeho čelistech a sliny odlétající od jeho hrubých rtů, odhalujících tesáky. Takže jsem se v tobě vůbec nemýlil, Jakeu Cuttere! Ty jsi opravdu pravý muž pro mě.

„Beru to jako kompliment," opáčil Jake.

Také jsem to tak myslel, přisvědčil Korat. Takže, co bude dál? Jaký je plán? Jak chceš tuto věc provést?

„Pokud zjistím, že Frankieho podnik je to, co jsem si myslel, že je," odpověděl Jake temně, „zmizím odtamtud tak rychle, jak jen dokážeš vyvolat ta čísla, a vrátím se tam s jednou z těch bomb, co jsem si vyrobil: půl druhého kila plastické trhaviny a desetivteřinová zápalná šňůra. Ale samozřejmě potřebuji nejdříve jít dovnitř a zjistit si souřadnice."

Achchch! povzdechl si ,obdivně' Korat. Zabiješ ho a s ním i všechny, kteří budou zrovna uvnitř, polovinu ulice srovnáš se zemí. Taková spoušť! Bravo!

To přimělo Jakea, aby se zamyslel. Jednal impulzivně, ve skutečnosti ale nebyl vrahem v běžném smyslu toho slova. A nechtěl jím ani být. „Polovinu ulice?" opakoval a potřásl hlavou. „Ne, to ne, protože by zemřeli i nevinní lidé. Pak už by nebylo cesty zpět. Velká většina by mi to nikdy neodpustila a já bych si to taky neodpustil."

Ach! vydechl Korat zklamaně. Pak tedy raději vymysli něco jiného. Ale rychle, protože už jsme na místě.

„Budu muset něco vymyslet až tam," rozhodl Jake a zatlačil do dveří pod nerozsvíceným neonem dvojitého F...

Frankieho franšíza byla putyka nejhoršího druhu, doupě, kde se mohla scházet spodina společnosti z celé Ženevy, a všichni se tam cítili jako doma. Za nocí byla plná přístavních krys, prostitutek a jejich pasáků, rváčů, úchylů a podobné lůzy. Podlaha byla zašedlá zažranou špínou; chabé osvětlení a špinavá okna pokrytá mouchami ještě více přispívala k tomu, že jste si nemohli nevšimnout množství švábů rozlezlých po stěnách. Pach omamných cigaret a zvětralého alkoholu byl dost silný, aby člověk pochopil, kam to vlezl. Také tam bylo dost hlučno, alespoň zpočátku.

Když Jake vstoupil dovnitř, ze starého amerického jukeboxu se linuly tóny rock-and-rollu padesátých let (podle jedinečně hlučné kytary to mohl být snad jen Chuck Berry). Hlasitost byla samozřejmě nastavena na maximum. Ale když létací dveře za Jakeovými zády několikrát zaskřípaly, než se postupně utišily, a Jake vešel do podniku, někdo vytrhl šňůru jukeboxu ze zásuvky, hudba zavyla a utichla. A pak se celá ta banda umaštěných chlápků otočila jako jeden muž a zírala na něj.

Jake tady byl cizí, to bylo beze sporu, ale věděl, že sama jeho přítomnost by asi těžko vyvolala tolik pozornosti nebýt toho, že už je někdo stačil informovat, a jemu bylo jasné, kdo ten někdo byl.

Absolutně nepozorován s ním dovnitř vešel i mrtvý upír, Korat, takže se Jake zatím necítil nijak nepříjemně; necítil se v přímém ohrožení života. Pomyšlení na Möbiovo kontinuum - nebo spíše možnost jej použít - bylo velice uklidňující.

Najednou Jake ucítil za sebou pohyb, a když létací dveře najednou utichly, věděl, že je někdo zastavil záměrně, aby mu odřízl cestu zpět. Tihle lidé rozhodně nemínili tolerovat vyrušování při projednávání ,obchodních záležitostí', a Jakeem už vůbec ne. A to samo o sobě - fakt, že jsou na jeho příchod připraveni - ještě více posílilo Jakeovo přesvědčení, že Frankieho franšíza je opravdu podnik, který hledal: jedno z Castellanových odbytišť nebo základna pro jeho pochybné operace.

A takto vypadalo rozmístění sil: za Jakeem stál nějaký rváč, po pravé ruce měl bar, po levé a několik kroků před sebou zeď a nápis se šipkou ukazující směrem k toaletám. Od baru se ,loudavým' krokem blížili čtyři gangsteři; pátý zůstal stát na místě a jen přihlížel. Kromě nich byl bar zřejmě prázdný - byl vyprázdněn, pomyslel si Jake, speciálně pro tuhle příležitost.

Jak se ale vyvine, však neměl nikdo z nich tušení.

„Chci mluvit se šéfem," prohlásil Jake. „A tím myslím Luigiho Castellana." A nenápadně se sunul k nápisu ,toalety'. Tři z těch darebáků, přesně tak odporných, jak si představoval, se zarazili. Čtvrtý pokračoval v chůzi a byl to ten nejodpornější z nich. Zjevně pouliční rváč, ranař, torpédo. Jake byl ochoten věřit, že by mohl o jeho vyholenou hlavu přerazit židli, a stejně by ho to nezastavilo.

„Gregory," řekl muž u baru lámanou angličtinou. „Přiveď toho idiota sem a posaď ho tak, ať si ho můžeme prohlédnout. A ne abys mu ublížil, teda, ne nějak moc."

„Uf!" odfrkl si ranař a přikročil k Jakeovi.

„A Vinci," pokračoval muž u baru. „Zjisti, jestli už funguje telefon, a pokud jo, zavolej do Bagherie. Dej Tomu Jistému vědět, co se tady děje. Zeptej se ho, jestli uhádne, kdo právě vešel dovnitř, jako by se nechumelilo."

Pak se v tmavém rohu cosi pohnulo a Jake slyšel jednotlivé tóny, jak kdosi vytáčel telefonní číslo.

Ale Jakeův očividně sebevražedný přístup byl korunován úspěchem: Bagherie, Sicílie! To už je zákon schválnosti, kdy do zámku pasuje až ten poslední klíč na kroužku. Poslední adresa na jeho seznamu, kterou zatím nenavštívil, a zrovna ta je správná. Sotva před hodinou byl jen několik kilometrů od svého hlavního cíle - od samotného Luigiho Castellana.

Jake nechtěl, aby někdo viděl, jak vstupuje do Möbiova kontinua. Pokud toalety neměly okna ani zadní východ, no a co. Ať si ti hlupáci sami vydedukují, jak se dostal ven. Rozhodně se alespoň pokusí, aby to vypadalo, že jim prostě utekl.

Zrychlil a Gregory vyrazil za ním. Ale Jake už byl na rohu, ukryl se za něj a strčil do matného skla dveří, za kterými se krčily toalety a pisoáry. Vběhl dovnitř. Těsně za sebou slyšel Gregoryho funění - byl příliš blízko. Rychle se otočil a použil veškerou sílu, aby zabouchl dveře do tváře běžícího torpéda.

Gregory proletěl skrze ně v úlomcích rozbitého skla, pak překvapeně zavyl a ruce mu vyletěly k tváři rozřezané na pruhy. Když ostatní gangsteři uslyšeli hluk, okamžitě přispěchali - a našli jen svého kumpána válejícího se ve vlastní krvi.

A pokud jde o Jakea... nebyl tam ani zadní východ, ani okna, ani se nebylo kam schovat. A přitom byl ten ,magor' pryč...

Zase tady? vyzvídal Korat, když se z kontinua vynořili opět v pařížském hotelovém pokoji.

„Mám tu něco na práci," odpověděl mu Jake. „Teď už vím všechno, co jsem chtěl vědět ohledně lokalizace—" Kromě té v Bagherii.

„Tu si ale nechávám až nakonec. Castellano je tam, a když zničím všechny jeho ostatní úkryty, pravděpodobně tam i zůstane. Podle toho, co mi řekla Nataša, je zřejmě velmi dobře chráněný; je tam ,v bezpečí'... nebo si to alespoň myslí. A pokud jde o to místo konkrétně, jeho přesné souřadnice: no, jelikož kousek od Bagherie provozuje svou údajnou stavební společnost—"

Nebude tak těžké to najít.

„Přesně tak," přikývl Jake. „Takže pro dnešní noc - možná tu poslední - je Castellano v bezpečí. Ale co se týče jeho krysích děr... alespoň jedna z nich brzy vyletí do vzduchu. A myslím, že to bude Frankieho bar."

Opravdu? Přestože u toho možná přijdou o život i ti nevinni lidé?

Jake se nad tím opět zamyslel, než odpověděl: „No, když nepoletí do vzduchu, pak z něj určitě udělám velkou ohnivou kouli - ale to až zítra brzy ráno, až si budeme opravdu jisti, že tam nikdo není."

A pokud se zmýlíš a někdo tam přece jen bude?

„Pak to bude někdo z Castellanových lidí - možná ten chlápek u baru, který rozdával rozkazy - a to je jen zatracený drogový parchant, který si zaslouží usmažit."

Dobře! souhlasil Korat. Tím pádem máme ale spoustu času.

„Ne, ani ne," namítal Jake. „Ve Frankieho baru jsem se poučil, že i když mám Möbiovo kontinuum, které mi kryje záda, není zrovna nejlepší nápad navštěvovat taková místa neozbrojený. Takže samozřejmě potřebuji zbraň a už taky vím, kde ji seženu."

Och?

Jake přikývl. „Arzenál velitelství pobočky E. Znám souřadnice. Dveře jsou samozřejmě zajištěny a je tam alarm, ale my dveřmi nepůjdeme. Nechci, aby věděli, že jsem tam byl - nechci žádné konfrontace, scény ani problémy - nic, co by mi mohlo zabránit v tom, čím se v současné době zabývám.''

Myslíš konfrontace a problémy s Liz?

„Tak dobře mě zase znát nemusíš!" upozornil ho Jake, ale hned zase pokračoval: „Kromě toho, ten dalekohled, který mám, je dobrý akorát tak na denní vidění, ale v noci mi bude k ničemu. Ale jestli si dobře pamatuji, v jejich arzenálu jsou i dalekohledy na noční vidění. A protože je sídlo v Bagherii Castellanovou pevností a zřejmě tam bude mít i stráž, nemůžeme se tam vydat za dne, takže—"

Takže ukradneš jedny ty skla s nočním viděním?

„Vypůjčím si je," opravil ho Jake, „ano. Pak si chci zkontrolovat své vybavení—" kývl hlavou směrem k plastovému pytli, který si schoval pod postelí „—a dám si něco dobrého, a až se setmí, vydám se zpátky do toho lomu v horách pod Madonie, abych si promluvil s Humphem. Potom si půjdu brzy lehnout, abych byl čerstvý, až se k ránu vydám do Frankieho franšízy."

A co ta ostatní místa?

„Zítra je taky den," prohlásil Jake ponuře. „Vždyť jsem ti říkal, že chci, aby Castellano pochopil význam slova strach, nebo ne? Proto budu postupovat hezky pomalu a on uvidí, jak se pomalu přibližuji k němu."

Chvíli bylo ticho, až se ozval Korat: Nikdy nemůžeš pochopit, řekl svým nejhlubším, nejtemnějším a nejhrdelnějším záhrobním hlasem, jakým obrovským potěšením pro mě je spolupracovat s někým, jako jsi ty, na takovéhle misi. A Jake cítil, že mrtvý upír tentokrát myslí svoje uznání upřímně. Ale přesto...

„Jak moc bych si přál, abych mohl říct totéž i já," odpověděl se zachvěním, které sotva dokázal potlačit.

V pobočce E to nebylo tak snadné, jak si představoval. Když se uvnitř muničního skladu vynořil z kontinua, musel se zřejmě ocitnout přímo před čidlem. Vlastně to bylo jedno; než se alarm stačil vzpamatovat, popadl devítimilimetrový Browning (upravený pro speciální munici), tři rezervní zásobníky a dlouhou, nízkou krabici, ve které byly náboje. A protože dalekohled pro noční vidění ležel přímo před ním na polici, vzal si jej také a tak rychle, jak se tam objevil, zase zmizel.

„A je to," poznamenal, když sebou plácl na postel ve svém hotelovém pokoji v Paříži. „Mám veškeré vybavení, které potřebuji."

Ale jsi připraven? zeptal se Korat.

„To taky," odpověděl Jake. „Jistě, musím vyčistit tuhle zbraň a naplnit zásobníky a možná vyměnit roznětky u těch bomb, které jsem vyrobil, protože i když mám Möbiovo kontinuum, pětivteřinová zápalná šňůra nedává zrovna moc času - ale prozatím to stačí. Jelikož dnes večer budeme mít spoustu práce a pak taky musíme brzy ráno vstávat, musím si teď odpočinout."

Myslíš spánek? zeptal se Korat.

„Ano. Nevím jak pro tebe, ale pro mě je pravidelné používání Möbiova kontinua poněkud vyčerpávající. Musí to být tou jeho svěžestí - tím shonem a podivností - která mě unavuje."

Což znamená, že mě vlastně slušně žádáš, abych tě nechal na pokoji?

„Uhodl jsi," přikývl Jake. „A nezapomeň na mé obvyklé varování, které stále platí."

Ale samozřejmě! ujistil ho Korat, a jeho tón najednou zhořkl. Jako tvůj partner'' přece nemůžu ani nic jiného očekávat, co? Pravdou však stále zůstává, že ve mně nevidíš nic jiného než tažného soumara. A v předstíraném zklamání - nebo možná nepředstíraném, to se dalo u jeho druhu špatně odhadnout - si šel po svých, ztratil se z okraje Jakeovy mysli...

A když se Jake ujistil, že jeho nevítaný nájemník zmizel: „Přesně jako džin uvězněný v lampě," zabručel, ale tentokrát jen sám pro sebe. „Jediný rozdíl je v tom, že s Koratem mám více než jen obvyklá tři přání - tolik cest Möbiovým kontinuem, kolik si jen přeji."

Pokud šlo ovšem o to, co Jake řekl Koratovi, byla to pravda, skutečně se cítil vyčerpaný. A když pak postupně upadal do neklidného spánku: „Zlý džin uvězněný v lampě," stále si pro sebe bručel, „který doufá, že když se se mnou ,spřátelí', ukecá mě, abych tu lampu pohladil. Zatím mi to naprosto vyhovuje, ale budu si muset dobře pamatovat, abych tu lampu náhodou nepohladil."

Poslední, co ještě udělal, než konečně usnul, bylo, že se podíval na hodinky. Bylo něco málo po páté odpoledne a oknem pokoje stále ještě proudilo světlo, které však rychle haslo...

Jakeovy sny byly jako obvykle zastíněny svíjející se a kroutící se dvojsmyčkou Möbiovy pásky, spojené nekonečnou rovnicí, jejíž čísla a symboly - známé, přesto však zmatené - byly jak ukazateli, tak branou do metafyzického Möbiova kontinua. Tyto symboly se donekonečna míhaly na obrazovce jeho mysli a on instinktivně přesně věděl, kde je má zastavit, aby utvořil jedny z těch tajemných dveří, které dokázal vidět jen on. Dveře, které jej vyvedly ven z tohoto vesmíru do místa, které nemělo nic společného s naší rovinou bytí.

Věděl, jak tu rovnici zastavit, to ano, ale stále neměl ponětí, jak ji vyvolat - co má udělat, aby se ta čísla začala měnit a přelévat - a stále ještě si nedokázal zapamatovat jejich posloupnost a složení. Ve snech to bylo; jednoduché: prostě tam byla, vznášela se v jeho mysli, okamžitě připravená rozletět se jeho směrem, objevit se na jeho zavolání. Ale když bděl, dokonce i myšlenka na ně byla příliš fantastická, příliš ,z jiného světa', příliš nereálná, než aby jí dokázal uvěřit. Což byl v podstatě jeho hlavní problém, ale Jake to zatím ještě nevěděl: že stačilo věřit, že to dokáže - že byl tou vědomostí obdařen - a že to v sobě prostě má.

A za všemi těmi zářícími symboly dvojsmyčky - za všemi těmi čísly a rovnicemi - byl neustále slyšet šepot Velké většiny, jako šustění suchého listí v záhrobním éteru.

Přeli se o Jakeovi a o Harrym Keoghovi, skoro jako by ti dva byli jedna a táž osoba. Přeli se, co se stalo s Harrym, s ním a jeho dvěmi syny, než odešli úplně - ale aniž by to vyslovili nahlas - a pak se přeli o výhodách a nevýhodách, zvažovali pro a proti, jestli si vůbec začínat s někým takovým, jako je nekroskop, člověk, který dokáže mluvit s mrtvými. Bylo to jako by zasedal obrovský soud ve všech soudních síních světa najednou a Jake byl tím, koho soudili.

Jake rozpoznal Zekin hlas hovořící na jeho obranu a domníval se, že zná i hlasy několika dalších. Ne, on je opravdu znal: hlas sira Keenana Gormleye z jeho maličké parcelky v Kensington garden, kde odpočíval; a také hlas ,seržanta' Grahama Lanea, bývalého armádního instruktora tělovýchovy ze hřbitova v Hardenu, v durhamském okrese v Anglii. Ale odkud to věděl, odkud znal tyto lidi? Dokonce i ve snu to pro něj bylo matoucí.

A pokud šlo o ,žalobce': Jakeovi připadali velice zatrpklí - byli to lidé, kteří po sobě na světě nezanechali žádnou stopu - po kterých nezůstal nikdo blízký, kdo by si je pamatoval, ani nic, kvůli čemu by na ně měli ostatní vzpomínat; proto ani neměli žádný důvod zůstávat v kontaktu se světem živých nebo o něm získávat nějaké informace. Pro ně byl svět už navždy uzavřen; rezignovali do temné věčnosti mrtvých a neohlíželi se zpět. Už za života nedostali šanci a po smrti na tom byli stejně.

Ale na Jakeovu (nebo Harryho) obranu se ozývalo:

Milovali jsme nekroskopa. (Bylo to jako vodní tříšť narážející na vzdálené pobřeží.) Nikdy nás nezklamal, ani na svém konci; nikdy nám nezpůsobil žádnou bolest, jen když jsme ji na jeho obranu sami přijali. Byl zranitelný, přesto riskoval všechno. Byl naším světlem, naším teplem, byl vším, co jsme měli. Před ním jsme neměli nic - ani řeč mrtvých, ani jeden druhého.

A proti Jakeovi:

Ale to byl Harry Keogh... a na konci jsme mu také nedůvěřovali! A co se týče tohohle: on není takový, jaký byl Harry. Kde je jeho lidskost? Není to ani Harry ani Nathan. Je to Jake a ten společník, kterého s sebou vláčí, o tom nemůže být ani řeč!

A v Jakeův prospěch:

Ale on by mohl být novým nekroskopem! (To byl jistě sladký hlas Zek Föenerové.) S pomocí Velké většiny by se jím mohl stát! On to nezná, nerozumí, ale přece jako by si pamatoval! Alespoň něco - včetně věcí, které původní nekroskop mohl už dávno zapomenout - a pokud víme, možná se dokonce pokouší dokončit některé z věcí, které Harry udělat nestihl. Vlastně jsem si jistá, že tomu tak je. Ale pokud jde o Harryho: ten je nenávratně pryč, odešel tam, kde ho nikdo nemůže slyšet, možná s výjimkou Jakea, který je tak blízko originálu, jak se mu my nemůžeme nikdy přiblížit. Proto mu musíme dát šanci.

A proti:

Jeho světlo a teplo jsou podezřelé; následuje ho jakýsi stín a ten chladí u srdce. My víme, co to je, a proto bychom se od Jakea měli odvrátit a přenechat ho jeho vlastnímu osudu. On to nezná, nerozumí tomu, to je pravda. Ale přiznejme si: co nezná... to nám nemůže uškodit!

A pro:

No, možná je to dobré pro vás! (ozval se drsný, vojenský záhrobní hlas seržanta Grahama Lanea; Jake ho ,poznal', aniž si uvědomoval odkud a jak). Ale říkejte si, co chcete, je nás spousta těch, co jsou odhodláni si s Jakeem stejně promluvit - stejně jako jsme tenkrát promluvili s Nathanem. Ještě si vzpomínám, že i jeho jste zprvu odmítali! A kdo by prohrál, kdybychom vás tenkrát poslechli, co? Takže si nenalhávejte, že nás můžete navždy umlčet, protože my vám to nedovolíme. A mezitím, jestli se Jakeovi cokoliv stane jen proto, že vy jste zbabělci, pamatujte si tohle - bude to vaše vina. Padne to na vaše hlavy!

A proti:

Pak bychom se možná měli odvrátit i od vás. Přestaňte se nám v této věci vzpírat, pokud se ovšem nechcete stranit všech bdících mrtvých!

A znovu seržant: Raději si počkáme, kdo se od koho odvrátí! Smrt nikomu neodpouští, stejně jako Velká většina, a nakonec se ukáže, že jste neměli pravdu a byli jste to vy, kdo nám odepřel poslední kontakt s příjemným lidským, životem.

A proti:

Ale není tohle náhodou náš největší problém? Říkám to znovu: společník, kterého s sebou Jake tahá, si prostě ani nezaslouží tuhle debatu. Takže jestli se opravdu zajímáte o příjemný ,lidský' kontakt... no, možná byste nejdříve měli uvážit tohle...

A takhle to všechno vřelo pro a proti - vzdálené bublání šeptajících hlasů v dáli, šum statické elektřiny v metafyzickém éteru - a Jake ničemu z toho nerozuměl nebo možná velmi málo, ale v tom už nebyl žádný rozdíl...

Trhl sebou ze spaní a ten sen - ach, bylo to tak jiné než jen běžný sen - okamžitě opustil jeho mysl.

Bylo devět večer, venku byla tma a v pokoji snad ještě věší.

„Korate?"

V Jakeově mysli zavanul mrazivý vítr. Jsem tady, řekl mrtvý upír, který se najednou odkudsi vynořil.

Jake rozsvítil, zívl si a řekl mu: „Je čas, abychom se vydali na cestu - skoro." Protřel si oči a opět se pokusil vzpomenout si na svůj sen. Ale bylo to marné, byl nenávratně pryč.

Naše další zastávka?

„Nejdříve se potřebuji úplně probudit." V koupelně si Jake omyl obličej vodou, utřel se ručníkem, pak vešel do obývacího pokoje a převlékl se do černého. Vzal si Browning, jeden náhradní zásobník a dalekohled pro noční vidění a řekl: „Chci se vrátit do Madonie. Potřebuji si promluvit s Humphem."

Ty si s sebou nebereš ty trhaviny?

„Možná později, ale teď to s sebou nechci vláčet."

Korat bez dalších otázek vyvolal Möbiovy rovnice. Stejně fascinován jako poprvé se Jake díval na neustále se měnící čísla a symboly, které se míhaly na obrazovce jeho mysli, a zastavil je tam, kde věděl, že vytvoří dveře. Pak do nich vstoupil, ze svého pokoje přímo do Möbiova kontinua—

—a vzápětí byl z kontinua venku v sicilských horách Madonie.

Stěna propastí byla bledá, v měsíčním a hvězdném světle měla prachově žlutou barvu. Jake stál znovu na silnici a díval se dolů do lomu, který se nacházel v útrobách té propasti. Dole viděl jen koksový koš se žhavým uhlím, zapálený nočním hlídačem, ale nezaznamenal žádný pohyb. Někde v dáli zahoukala sova a cvrčci v porostu okolo silnice vydávali zvuk jako smažící se slanina. Kromě nich bylo všude ticho a samozřejmě až příliš horko.

Jake se otočil a ze svého vyvýšeného pozorovacího bodu se podíval na Tyrhénské moře. Na východě spatřil světla Capo ďOrlanda a na západě pak Bagherie a Palerma. Cestička, kterou na moři vytvářel stříbrný měsíc, byla neuvěřitelně krásná a Jake se přistihl při myšlence na Liz Merrickovou - ale Liz, která byla v jiném světě, v jiném čase - ve světě, kde by jim zbýval čas být spolu...

No, možná. Ale zatím ještě ne.

Uvědomil si, jak se jeho silueta rýsuje proti východní obloze, a přesunul se k ústí výkopu a posadil se na velký, plochý balvan. Vytáhl dalekohled pro noční vidění, aby si prohlédl lom, a objevil noční hlídače (byli dva), jak odpočívají v kabině mechanického rypadla a kouří cigarety. Ty cigarety tvořily malé zářivé tečky bílého světla proti sedavým maskám jejich teplotně zobrazených obličejů. Pro Jakea nepředstavovali žádné nebezpečí.

„Teď potřebuji najít Humpha," zabručel Jake potichu. Jeho slova byla řečí mrtvých a zároveň pozváním.

Už nemusíš hledat, ozval se Humph. Je od tebe milé, že jsi znovu přišel po tak krátké době... myslím. V jeho hlase bylo něco, co tam před tím nebylo: jako by váhal. Jakeovi to vrtalo hlavou, ale raději se na to nechtěl vyptávat.

„Tohle nebude společenský rozhovor, Humphe." Jake přešel rovnou k věci. „Přišel jsem, abych se tě zeptal, co víš o Harrym Keoghovi."

Humph byl na chvíli tiše a pak řekl: Byl to můj dobrý přítel, víš? Udělal pro mě to, co bych pro sebe já sám udělat nedokázal. Choval se úplně stejně ke všem bdícím mrtvým: nekroskop zařídil to, čeho oni sami nebyli schopni.

„Zařídil?" nechápal Jake.

Napravil slova, vyřešil nevyřízené záležitosti. V mém případě vyhodil do vzduchu tohle zatracené místo — Le Manse Madonie - přímo z tamhleté skály. Myslím, že k tomu měl i své vlastní důvody, ale pomohlo to i mně. Tím chci říct, že si tady nevymýšlím žádné povídačky, Jakeu. Pokud s tebou Velká většina nechce hovořit, no, asi k tomu má své důvody. Tady v těchhle sicilských horách, i když jsem většinou ponechán napospas tmě, občas nějaké ty klevety zaslechnu. A—

„A máš pravdu," přerušil ho Jake. „Nevěří mi. Nedovolí mi dokázat jim, že nemají pravdu. Ale byl to samotný Harry, kdo mi dal tyto schopnosti, hodil mě přímo do vody a řekl plav. Věř mi, Humphe, nechtěl jsem být novým nekroskopem. Ale stejně jím být musím."

To jsem taky slyšel, ujistil ho Humph. Pravda je, že jsem tady v poslední době měl více návštěv—

„Od té doby, co jsem tu byl naposled?" skočil mu do řeči Jake.

Než za posledních možná sedmdesát let, přikývl Humph v záhrobním éteru. Vlastně od dob, co jsem tady.

„Velká většina," řekl Jake trochu trpce. „Přišli tě varovat."

Něco v tom smyslu, řekl Humph. Ale někteří jsou na tvé straně! A taky to vypadá, že už toho hodně namluvili a proběhly nějaké volby -jako v politice, chápeš? Jo, dokonce i v budoucnosti. Bylo to spíše jednostranné, odhaduji, ale výsledkem je, že tvoji přátelé mají zákaz s tebou mluvit - alespoň prozatím. A to platí i pro mě. Ale jak už jsem řekl, každý Harryho přítel, a tak dále... No, přinejmenším v jistých mezích.

To Jakeovi něco připomnělo, a proto se zeptal: „Víš, kdo byl nebo je sir Keenan Gormley? Zek Föenerová nebo seržant Graham Lane? No, tak ti určitě budou hlasovat pro mě, to vím jistě... sakra!" Neboť si najednou vybavil detaily svého snu a s jistotou věděl, že oni se za něj zaručí! Jenomže když byli jen tři z celé Velké většiny? Jestli se Jake chtěl dostat na tu správnou stranu mrtvých, čekala ho ještě spousta práce.

Humph neznal žádné z těch jmen, o kterých se Jake zmiňoval; nikdy o těchto lidech ani neslyšel, neměl příležitost promluvit si s kýmkoliv, kdo byl na Jakeově straně, zatím ne.

Víš, řekl Humph, já vím, co je špatně. Je to něco, co s sebou všude nosíš - s důrazem na ,něco'. Jistě, cítím tvoje teplo, to ano, ale máš taky svůj stín. A v tom stínu je zima, Jakeu. Je studený a děsivý. A je na tebe příliš těsně nalepený, dokonce i nehmotnému, jako jsem já - někomu, kdo nemá vůbec žádné lidské smysly - ten stín neuvěřitelně odporně zapáchá. Je to proto, že to je něco odporného!

Jake v sobě ucítil mocný záchvěv hněvu - ne svého vlastního, nýbrž Koratova - a věděl, že navzdory jeho požadavku, aby si upír nechával své myšlenky ukryté pod štíty a hovořil výhradně s ním, měl teď jeho společník' nutkání přerušit to mlčení a promluvit na svou obranu.

Navíc cítil, že tuší, že tohle bylo to, čeho se Velká většina nejvíce obávala: setkání s neznámým, s tvorem, jako byl Korat - s tvorem už ne živým, ale ne zcela mrtvým (dokonce ani teď ne, v obvyklém slova smyslu), přesto však potencionálně nebezpečným jak pro živé tak i pro mrtvé - a že musí zasáhnout než se celá situace vymkne kontrole. A proto:

„Dovol, abych ti něco vysvětlil," řekl Jake. „Ty víš, jak se Harry dokázal pohybovat z místa na místo tak snadno, jak když luskneš prsty? Z bodu A do bodu B, ale bez toho, aby musel urazit jakoukoliv vzdálenost mezi nimi? Dokázal to díky něčemu, co se nazývá Möbiovo kontinuum. Dokázal si utvořit neviditelné dveře, které mohl vidět a použít jen on sám. Ale aby to dokázal, potřeboval k tomu matematickou rovnici. Já tu rovnici nemám, Humphe. Můj ,stín' - jak mu říkáš - ano. A bez něj jsem tudíž bezradný, jen poloviční nekroskop, jakého jsi znal ty. Ani ne poloviční, protože teď už dobře vím, že Harry byl něco úplně jiného než já, těžký kalibr. Nemůžu se mu chtít vyrovnat," zavrtěl Jake hlavou. „A taky je vyloučeno, abych pokračoval v jeho práci - dokonce i kdybych to chtěl - bez pomoci Velké většiny. Takže jak vidíš, nejsem uvězněn kdesi uprostřed, mezi ďáblem a hlubokým modrým mořem."

Ďábel, ano, přikývl Humph. To je téměř přesné označení toho, jak nazývají mrtví tvůj ,stín', tu věc, která cestuje s tebou.

„Ale on se mnou jen cestuje" protestoval Jake. „Není mou součástí. Bez něj bych nedokázal cestovat vůbec. Jeho mysl obsahuje formuli, která mi umožňuje utvořit Möbiovy dveře, ale jemu je beze mě k ničemu. Já zase mám fyzické prostředky, abych to uskutečnil, abych se přesunul z bodu A do B bez toho, abych musel urazit jakoukoliv vzdálenost."

Takže ty bys pro něj byl v opačném případě taky neužitečný, uvažoval Humph. Tak co z toho má on, ten tvůj mrtvý - nebo nemrtvý - společník?

„Jen můj slib, že až svou práci dokončím, vyřešíme i jeho problém. Jinými slovy: pomstu. Víš, Humphe, můj případ je hodně podobný tomu, co jsi prožíval ty, než ses setkal s nekroskopem. Chci očistit svět od rakoviny, která mně samotnému způsobila bolest, a bude ji na tomto světě působit dál, pokud nebude vymýcena i s kořeny. A co se týče toho mého takzvaného ,stínu': no, někdo by se mohl přít, že jeho případ je mnohem důležitější než ten můj - vlastně jsem si jistý, že je. Ale něco uvnitř mne trvá na tom, abych svoji věc vyřešil jako první."

Takže se jedná o osobní pomsty? zeptal se Humph.

„Svým způsobem ano," připustil Jake. „Ta moje určitě - i když si tím vlastně nejsem tak úplně jistý. No ale jak už jsem řekl, jestli to nevyřeším, způsobí to hodně bolesti i mnohým jiným lidem. Můj svět je plný lidí, Humphe - jsou to děti Velké většiny - a drogy jsou strašná věc. Takže mi pověz: skutečně mrtví tak dychtí přivítat své známé a příbuzné do svých řad, závislé v životě a navždy závislé i ve své smrti, vyhaslé dřív, než se naplnil jejich čas, kvůli muži, kterého hledám? Je to stvůra, Humphe, a já jsem přísahal, že ho zničím, ať už s pomocí bdících mrtvých, nebo bez ní."

Víš, že čím více mluvíš, tím více mi připomínáš Harryho Keogha? přiznal Humph. Řekni mi víc - přesvědč mě, Jakeu. Pochop, já opravdu chci být na tvé straně.

„Musí existovat nějaká spojitost mezi tímhle místem, Harrym Keoghem a mnou," pokračoval Jake. „Když jsem přišel poprvé, byl jsem sem vtažen, aniž bych věděl, kam jdu. Všechno, co jsem věděl, bylo, že sem musím -jako bych si zkoušel vzpomenout na něco, co někdo jiný už zapomněl. Prostě jsem věděl, že mám jít sem, jako bych měl nějaký druh déjá vu, ale mnohem opravdovější. A pak jsem se podíval tam nahoru a ,uviděl' jsem Le Manse Madonie; čekal jsem, že tam bude, vzpomněl jsem si na něco, co viděl někdo jiný. Harry Keogh? Zdá se mi to jako jediné logické vysvětlení."

Mně taky, souhlasil Humph.

„Něco tady dělal," řekl Jake. „Nejen pro tebe, ale i pro sebe, a možná pro celý svět. Ale zatímco přesně vím, co udělal - srovnal se zemí Le Manse Madonie - pořád ještě nevím proč. Protože jsi to chtěl ty?" Jake zavrtěl hlavou. „To mi nějak nesedí; nepřipadá mi to jako dostatečný důvod. Tak jaký byl jeho skutečný důvod, Humphe? Vždyť už jsi mi naznačil, že nějaký měl."

A po chvíli ticha Humph prohlásil: Možná by ses měl sám sebe zeptat, co je to za sílu, která odjakživa pohání nekroskopa. Čím se Harry zabýval a co zvládal opravdu dobře, velice důkladně.

„To je přece jednoduché," pokrčil rameny Jake. „Zabíjel upíry."

Humph neřekl nic, ale jeho mlčení hovořilo výmluvně...

Jakeovi spadla čelist. „On zabíjel upíry!" opakoval téměř šeptem. „Takže tihle bratří - jakže se jmenovali, Francezciové? - byli upíři?" A když Humph nic neříkal: „Humphe?"

Já odtud mizím, ozval se. Hovoříme tady na zakázané téma, Jakeu.

„Ale—"

Já ti nemůžu více říct, snažil se vycouvat Humph. Můžu ti maximálně popřát hodně štěstí a doufat, že ti všechno vyjde.

Jake cítil, jak se Humph vzdaluje, zpět do ticha smrti a zavolal za ním: „Ještě jedna poslední věc... Humphe?"

Pak to ale zkrať. (Znělo to jako šlépěje malé myšky v Jakeově metafyzické mysli.)

„Poklad Francezciů." Jake se snažil rychle si utřídit myšlenky, které přicházely chaoticky a nastiňovaly víc, než ve skutečnosti řekl. „Důvod, proč bratři potřebovali trezor; Harry jej smetl z téhle hory společně s Le Manse Madonie a teď leží tam dole pohřben v propasti. Ale jak potom Castellano - ten drogový parchant, kterého se snažím zneškodnit - jak to, že on o něm ví? Jak ví, že vůbec existoval? Jaká je mezi tím sakra spojitost!?"

Musím jít, nekroskope, řekl Humph. A jeho záhrobní hlas byl nyní tak slabý, že si Jake nebyl jist, jestli jej vůbec slyšel. Ale něco ti říct můžu: upíři se nevzdávají tak lehce. Jsou neuvěřitelně houževnatí, Jakeu. Linie Francezciů urazila zatraceně dlouhou cestu - v historii, zpátky v čase. Takže kdo ví? Možná že ta linie má i své pokračovatele.

„Pokračovatele?"

Brzy si zase popovídáme, Jakeu, řekl J. Humphrey Jackson mladší. Nebo alespoň... v to... doufáááám. Jeho záhrobní hlas se rozplynul v nekonečnu. A někde v horách znovu zahoukala sova...

Věci do sebe začínaly zapadat, ale pro Jakea to nebylo dostatečně rychle, byl poháněn iracionálním, nevysvětlitelným nutkáním, které bylo někde hluboko v jeho nitru - a ta tíseň v něm neustále rostla - cítil, jak se v něm každým okamžikem stupňuje frustrace. Věděl, že se toho musí nějak zbavit, a hodně rychle, jinak exploduje!

A exploze byla určitě to správné označení.

Korat Jakeovu náladu vycítil, takže se držel zpátky a dělal bez odmlouvání jen to, co se po něm chtělo.

V Paříži se Jake plně vybavil a pak se vrátil zpátky do té propasti. Když se znovu ocitl na silnici - na otevřeném prostranství, kde se jeho silueta rýsovala proti noční obloze a kdokoliv si jej mohl všimnout - vypálil do vzduchu tři rychlé výstřely, aby přilákal pozornost nočních hlídačů. Dalekohledem s nočním viděním pak pozoroval, jak přibíhají. Podle toho, co viděl, usuzoval, že to jsou obyčejní dělníci, a proti těm nic neměl. Ale veškeré zařízení lomu patřilo Castellanovi. Cokoliv se stane tady - jeho strojům a tak blízko jeho domova - určitě toho parchanta naštve a znervózní.

Pche, k čertu s ním!

Když se noční hlídači ještě více přiblížili a vydrápali se skoro až k jeho stanovišti, Jake se přesunul do stínu a Möbiovým kontinuem se dostal ke koksovému koši a odtud do kabiny bagru, kde je viděl kouřit. Nainstalovat nálož trvalo jen několik vteřin a pak se přesunul k dalšímu stroji.

Dohromady použil pět náloží, všechny s dvacetipětivteřinovou rozbuškou, a pak se vrátil do stínu pod stěnu propasti. Znovu použil Möbiovo kontinuum - tak jednoduché a rychlé to bylo.

Noční hlídači od něj byli vzdáleni méně než patnáct metrů; rozhlíželi se ve tmě, a neviděli vůbec nic, tedy alespoň několik dalších vteřin. A potom... jenomže oni nedokázali uvěřit tomu, co viděli potom.

Jake se díval na své svítící hodinky a odpočítával: „Pět, čtyři, tři, dva, jedna - bum!"

Vlastně pět výbuchů jen několik vteřin po sobě.

Nejdříve byl samozřejmě na řadě velký bagr. První exploze jej úplně zničila - vymrštila ho do vzduchu a rozlomila na dva velké kusy a spoustu menších, plápolajících úlomků. Na to, jak byl těžký, ho to vyhodilo dost vysoko - takže mu to ve vzduchu rozervalo nádrže vedví. V další chvíli se ohromný osmikolový dampr postavil na čumák a tři z jeho velkých kol se v plamenech rozkutálely po lomu.

Nahoře na silnici se oba noční hlídači vrhli k zemi; a Jake je pro jistotu napodobil. Ale ohňostroj ještě nekončil. Druhý bagr, o něco menší než ten první, právě udělal salto, jeho zničené pásy bičovaly vzduch jako dvojice obrovských, zraněných hadů. A pokud šlo o přístřešek v lomu - nebyla to zrovna zanedbatelná budova - ten byl právě ve fázi, kdy se roztrhán na padesát tisíc kousků rozlétal do všech stran. Úlomky dříví, zprohýbané části hliníkového obložení, střepy skla a plastu, matice, šrouby - to vše hvízdalo vzduchem jako vystřelené kulky.

Jako poslední vyletěl do vzduchu dopravní pás sloužící k prosívání sutě při hledání mincí, předmětů z drahých kovů a jiných cenností, které se v ní mohly skrývat. V jediné obrovské explozi se všechny součásti tohoto zařízení proměnily v šrot a pak po několik dlouhých vteřin pršel z nebe déšť ohně a blíže neurčitelných úlomků.

Pak se s hučením plamenů, kotouči černého dýmu valícího se k obloze a sérií sekundárních explozí, které měly na svědomí rozžhavené nádrže plné benzínu, celý lom jakoby zhroutil do sebe; skoro to vypadalo, jako by se suť a všechno ostatní s ní roztavilo a slilo v jedno ohnivé jezero.

Hned když první z ohňů prozářil noc, Jake ustoupil dozadu a skryl se za vyčnívající balvany. Nyní nejlepší italštinou, jakou znal, zavolal ze svého úkrytu na noční hlídače, kteří stáli na kraji srázu a zírali dolů na ruiny svého bývalého pracoviště.

„Hej, chlapi, víte, proč jste ještě naživu? To abyste mohli svému šéfovi, Castellanovi, povyprávět, co se tady stalo. A taky se určitě nezapomeňte zmínit, kdo to udělal - jmenuji se Jake Cutter - a že nepřestanu, dokud nezničím všechno, co je jeho, všechno, čeho se kdy dotkl. A můžete mu taky říct, že až s tím skončím, přijdu si pro něho."

Oba muži se ohlédli - mohli vidět jen odlesk ohňů odrážejících se od povrchu kamenů - a rychle uskočili. Byli na otevřeném prostranství, na silnici, a představovali pro Jakea dobře viditelný terč. Oba měli zbraně, podle odhadu to byly pušky s krátkou hlavní, které však, jakkoliv to bylo neuvěřitelné, odhodili.

Pak, zatímco utíkali dolů po silnici vedoucí k pobřeží, jeden z nich ještě zavolal: „Nás tady už nikdy nikdo neuvidí. Takže si mu to k-k-kurva řekni sám!"

Jake věděl, jak to myslí. Po tom, co se tady stalo, by vysvětlovat něco Luigimu Castellanovi byla sebevražda...

Cítíš se teď lépe? Letěli Möbiovým kontinuem zpátky do Paříže.

Ne, odpověděl Jake stejným tónem. Ale to se změní, až dokončím práci, kterou jsem si na dnešní noc naplánoval.

Marseille? zeptal se Korat.

Nevaroval jsem tě náhodou před tímhle? zabručel Jake. Neříkal jsem ti náhodou, aby ses mě nepokoušel znát příliš dobře?

Ale tohle bylo ve tvé mysli, tak čisté jako křišťál, bránil se Korat. Tvoje myšlenky jsou řečí mrtvých. Už je přede mnou neskrýváš, jak jsi to dělával dřív, a já jsem dokonce začínal doufat, že my dva-jak bych to jen řekl? Že snad ty a já- že k sobě začínáme něco cítit?

Tak to jsi na omylu, ujistil ho Jake. Asi jsem jen začal být trochu neopatrný, to je všechno.

A než ze sebe mohl Korat vydat to své obvyklé ,znechucené' odfrknutí, byli zpátky v Paříži, v hotelovém pokoji, kde se Jake opět rychle vyzbrojil...

Na kopci s vyhlídkou na Castellanovu vilu v Marseille použil Jake svůj dalekohled, aby si ji prohlédl. Noční dalekohled, odhalující tepelné zdroje ve tmě, mu prozradil, že v domě není nic, co by vydávalo teplo - ale na druhé straně, kdo by používal ústřední topení v takovémhle počasí? - kromě malé bílé skvrny v malé vedlejší budově, kde byla pravděpodobně místnost s bojlerem. Dalekohled s nočním viděním však nedokázal odhalit skrytý pohyb lidí, tedy pokud tam ovšem nebyla velká kumulace tepelných zdrojů. Stále prázdno? zeptal se Korat.

„Vypadá to tak," odpověděl Jake. „V každém případě ale budeme ve střehu." Postupně bylo čím dál jednodušší zapomínat, že je Korat nehmotný.

Spíše jen ty, poznamenal Korat. Zatímco to, co uvidím já, bude vždycky jen zprostředkované - obrazy vyvolané tvými myšlenkami a také jimi zkreslené nebo zastřené — neuvidím je opravdovýma očima. Další příklad toho, oč by bylo snazší, kdybychom byli jeden. Pak bys už tyto přístroje s nočním viděním nepotřeboval; letmým pohledem bychom zjistili, jestli je někdo v domě, a pokud ano, brzy bychom toho nájemníka vyčenichali.

„To zní neodolatelně," odsekl Jake suše. „Ale díky, nemám zájem." A když tak po kdovíkolikáté odmítl Koratovu ,nabídku', odmlčel se a pokračoval v prohlížení vily.

Co je tam? zeptal se Korat po chvíli. Proč se nehýbeš? Co tě tak zarazilo? Bojíš se něčeho?

„Bál jsem se," odpověděl Jake. „Byl jsem tam uvnitř jen dvakrát a pokaždé jsem měl strach. Strach z toho, co udělají Nataše - a z toho, co by mohli udělat mně. A oni to pokaždé udělali. Poprvé ji jeden z nich znásilnil a pak ze mě vymlátil duši. A podruhé... všichni znásilnili Natašu, zabili ji a pokusili se zabít i mě. A Luigi Castellano jen seděl ve stínu, díval se, užíval si to a všechno řídil."

A proto jsme tady, připomněl mu Korat. Dnes se dočkáš pomsty, tedy alespoň vůči tomu domu.

„Pokaždé," pokračoval Jake, jako by Korata ani neslyšel, „se to stalo ve stejném pokoji. Na dlouhou dobu jsem ho ze své mysli vymazal, ten pokoj, kde jsem byl nucen přihlížet tomu, co jí udělali. Je v zadní části vily, myslím, ale v přízemí, stejně jako studovna. Vymazal jsem ho, protože jsem nebyl schopen na to ani pomyslet. Ale teď, v té temné noci... Cítím ji tam dole. Jako bych ochutnával tu zpropadenou místnost... a vybavuji si její souřadnice."

A tam nastražíš bombu.

„Přesně tak," řekl Jake, když Korat vyvolal Möbiovu rovnici. „Pokud je tohle středobod všeho, možná budu moci na všechno zapomenout. Alespoň na něco z toho. Ale tohle je jen vila. Zbytek ve mně zůstane až do doby, než se vypořádám s Castellanem."

Ta místnost vypadala přesně tak, jak si ji Jake pamatoval. Letmo ji přelétl světlem své maličké svítilny, připravil na podlaze v centru pokoje, přesně v místech, kde byl připoután k židlí, bombu a připravil se na odchod.

Ale pak, v okamžiku, kdy zastavil neustále se měnící Möbiovu rovnici a utvořil dveře:

„Je tam někdo?" Hlas - starý, ospalý, mluvící francouzsky - přicházející odněkud z domu, možná ze studovny v přední části. Zřejmě starý hlídač?

Bože! pomyslel si Jake, když vstoupil do kontinua a znovu do studovny. Ta bomba měla jen desetivteřinovou rozbušku a čas nemilosrdně ubíhal.

Starý muž odhodil přikrývku, pod kterou spal, na podlahu a vstal z pohovky. Když Jake běžel k němu, téměř o ni zakopl, cítil, jak se mu omotala kolem nohou. Ale přesto se mu podařilo popadnout hlídače a vhodit ho do dalších, narychlo utvořených dveří—

A pak ven z těch dveří na protější svah.

„C-co to?" vykoktal hlídač, pak ztratil rovnováhu a těžce dosedl na strniště. A víc toho vlastně říct ani udělat nestihl, než Castellanova vila vyletěla do povětří s ohlušující detonací, zábleskem a burácením ohně, které se rozléhalo mezi kopci a rozštěkalo všechny psy odsud až do Marseille.

Vzdálenost mezi vilou a kopcem, na kterém stál Jake, byla možná sto padesát metrů, ale ani to zřejmě nestačilo.

Přikrývka z té studovny byla stále ještě omotaná kolem jeho nohou; odkopl ji, vrhl se k zemi vedle starce a přehodil přikrývku přes něj i sebe, aby je oba zakryl. Vzápětí začaly úlomky trosek dopadat na pokrývku, odrážet se od ní a bubnovat o zem. Ucítil zápach spáleniny. Přikrývka doutnala.

Jake ji odhodil stranou, postavil se a pomohl vstát hlídačovi. Na několika místech hořel porost a po obloze poletovaly jako ohniví papíroví draci kousky záclon, ložního prádla a dalších lehkých materiálů, které vynesly poryvy horkého vzduchu z vily. Kolem ústředního kráteru hořely menší ohně, zažehnuté rozpálenými parketami, krokvemi a kusy rozbitého nábytku, které stále ještě dopadaly na zem. Vila byla absolutně zničená a vlastně bylo štěstí, že Luigi Castellano měl rád své soukromí, takže v půlkilometrovém okruhu se nenacházely žádné další domy ani jiné budovy.

Tak na tomhle sis dal opravdu záležet! ocenil Korat s úctou Jakeův smysl pro destrukci.

Ale Jake ho neposlouchal. „Jste v pořádku?" zeptal se starého muže, kterého jednou rukou podpíral a druhou ho nenápadně oprašoval.

Hlídač se na něj podíval a zeptal se ho: „Co se stalo?" Pak se podíval dolů na své nohy a zjistil, že na nich má jen ponožky. „Moje boty! Nechal jsem je... tam?" A jeho dokořán vytřeštěné oči se upřely na místo, kde ještě před chvílí stála vila.

Kromě bot byl však oblečený. Měl na sobě košili, kalhoty a zmačkané lehké sako. Bylo jasné, že ještě před chvílí spal. V chládku a tichu na druhé straně domu, tichý jako myška. Nebylo divu, že jej Jake ve svém dalekohledu nenašel.

„Viděl jsem vás vyběhnout z toho domu," lhal Jake. „Hořel. Tak jsem vám pomohl se sem vyškrábat. Možná jste se udeřil do hlavy nebo něco?"

Starý muž si ohmatal hlavu. „Já... já nevím. Myslím, že jsem měl noční můru. Něco se na mě vrhlo a pak jsem se ocitl tady. Ale určitě jsem neměl v popisu práce spát! Teď přijdu o práci! Oni mě vyhodí!"

„Oni?"

„Agentura." Hlídač zoufale zalomil rukama. Byl v šoku, ale rychle se z něho vzpamatovával.

„Jaká agentura?" zeptal se ho Jake.

„Ta, která mě zaměstnává," vysvětloval stařík. „Hlídám domy bohatých, když nejsou doma."

„Ale co pan Castellano?" Jakeův hlas ztvrdl. „Není náhodou vaším zaměstnavatelem on?"

„Cože?" nechápal muž. „Pan Castellano? Toho neznám. Mám jen jeho vizitku pro případ, že se něco stane. A teď... teď se něco stalo! Mon dieu!"

„Ukažte mi tu vizitku," požádal ho Jake. A starý muž, stále ještě zmatený z toho, co se vlastně stalo, sáhl do kapsy saka a nahmatal Castellanovu vizitku.

Jake se na ni podíval a řekl: Pamatuj si tohle. Čísla i adresu. Hotovo, nahlásil mu Korat po chvíli.

To je divné, řekl Jake, že stvoření, jako jsi ty, ze světa, který psaná čísla a slova téměř nepotřebuje, má na ně tak skvělou paměť.

Slova a čísla pro mě neznamenají nic, odpověděl Korat. Pamatuji si jejich vzorce, to je vše. Moje dědictví po Malinarim Myšlenkáři, víš?

V dáli se rozezvučely sirény; objevil se konvoj vozů přijíždějících od Marseille, jejich reflektory a barevné, otáčející se majáky se blížily po klikaté silnici.

Jake se znovu otočil ke starému muži. „Tady máte zpátky tu vizitku. Ale udělejte mi laskavost. Až budete mluvit s policií, nezmiňujte se o mně." „Ale vždyť jste mi zachránil život!" protestoval muž.

„Slíbíte mi to?"

„Samozřejmě, pokud na tom trváte. To je to nejmenší, co—"

„Ale až budete volat Castellanovi," přerušil ho Jake, „klidně se mu o mně zmiňte."

„Já ani nevím, kdo jste," namítl ten muž.

„Jen mu řekněte, že tady byl ten Angličan, ano?"

Starý muž vypadal zmateně, pokrčil rameny a nakonec jen mlčky přikývl na souhlas.

„No a než se sem dostanou všechny ty hasičské vozy a policie, můžete zůstat, kde jste, a užít si té podívané," řekl mu Jake. „Já už musím jít."

Starý noční hlídač si opravdu té podívané užíval - jedny ohně pomalu  dohasínaly, jiné začínaly hořet a zbytky zdí vily se rozpadaly v žáru té výhně pod pomalu se rozplývajícím příkrovem černého dýmu - ale když mu došlo, co Jake právě řekl, obrátil se k němu, nebo spíše k místu, ke ještě před chvílí stál, a řekl: „Jít?"

Možná by bývalo bylo lepší, kdyby Jake použil minulý čas, protože už tam nestál...

Část čtvrtá

Pseudovzpomínky a masakr

XIX

Jake — vzpomínání

Když se Jake osprchoval, nejdříve v horké vodě, ale pomalu přidával studenou, až už to nedokázal déle snést a zalapal po dechu: „Víš, že mám doopravdy hlad?"

Möbiovo kontinuum, poznamenal Korat. Očividně tě vyčerpává. Ale pokud jde o mě: mne se takové věci vůbec netýkají, moje situace je zcela jiná já hladovím po životě samotném! Sedím na okraji tvé mysli a nemůžu si ani vychutnat opravdovou chuť tvého jídla. Je to jen ozvěna toho potěšení, které si ty dopřáváš.

„Ale pořád lepší než sedět v té stoce, ne?"

Všechno je lepší než to! přiznal Korat. A co se týče hladovění, ani si nedokážeš představit, co to slovo znamená. Když je tvou jedinou záchranou vytáhnout kostní zátku z kloubové páteře létavce a upíjet z jeho hnusných mízních tekutin, pak si to teprve uvědomíš!

„Cože? Chceš mi snad zkazit chuť k jídlu?" šklebil se Jake. A když Korat neodpovídal, dodal: „Hotelová restaurace už bude zavřená, ale já znám jednu skvělou restauraci v Soho. Jedli jsme tam s Lardisem Lidescim. On je z tvého světa - teda z jedné strany tvého světa - a jemu to jídlo vážně chutnalo."

Jsem ti k službám, přikývl Korat.

Jake se osušil a vlasy si sčesal dozadu. Normálně si je nechával upravit profesionálně, kadeřník mu je učesal do copu, ale dnes večer se musel spokojit s obyčejnou černou gumičkou. A také se skromněji oblékl, do šatů, které si s sebou přinesl, když opustil pobočku E, vypraných a vyžehlených hotelovou službou...

V Soho byl ve 22.20. Čtvrť byla plná mladých Londýňanů, kteří se vydali za této nepřirozeně teplé noci ven. Čínské jídlo bylo dobré, stejně tak jako čínské pivo, kterým ho Jake spláchl.

Poté se pěšky vydal k Oxford Circus - vdechoval pachy velkoměsta, vnímal všechny budovy a zvuky. „No?" zeptal se.

No? opakoval Korat.

„To jídlo?"

Bylo dobré, přikývl Korat. Alespoň tobě určitě chutnalo. „Lepší než páteřní tekutiny?"

Rozhodně lepší než páteřní tekutiny létavce, ano, opáčil Korat temně. A Jake se rozhodl, že už se ho na nic ptát nebude.

Tak co teď?

Jake pokrčil rameny. „Mohl bych zamířit na Leicester Square, ale je příliš pozdě zajít si na nějaký film," odpověděl. „To je škoda, protože zrovna před několika dny dávali Predátora 2020. Na druhé straně, všechno to zbytečné násilí - krev a vnitřnosti a tak - by tě určitě rozdráždilo, takže je to vlastně dobře. Což nám dělá čáru přes rozpočet; je příliš pozdě udělat něco užitečného a ještě příliš brzy navštívit Frankieho franšízu. Chci si být jistý, že to místo je prázdné, zavřené pro dnešní noc, než ho já zavřu nadobro. Samozřejmě tě taky můžu požádat, abys mi dal na chvíli pokoj, vrátil se do své jímky a nechal mě na chvíli o samotě?"

Vrátit se do Radujevaku? protestoval Korat. Na to hrozné místo? Ale proč?

„No," řekl Jake, „nevěřil bys, jak blízko jsme teď velitelství pobočky E. Dokonce i bez Möbiova kontinua to není zas tak daleko."

Ach! pochopil Korat. Takže zase Liz. Myslíš na ni, proto jsi přijel do Londýna.

Jake nerozhodně pokrčil rameny. Ale pak, třebaže zdráhavě, řekl: „Ne, to je definitivně vyloučeno. Byl to jen nápad, a ne moc dobrý. Jistě, myslím na ní - těžko to mohu popřít, když víš, že to tak je? - ale teď nepotřebuji žádné komplikace. A stejně, musím myslet na jiné věci, mám jiné starosti."

Ano?

„Tak za prvé, chci zavolat na jisté číslo," vysvětlil mu Jake. „A za druhé, ještě potřebuji vyrobit překvapení pro Frankieho franšízu."

Ano? opáčil Korat. Nebyl jsi to snad ty, koho znepokojovala má touha po zbytečném násilí? Možná tě přece jen přesvědčím, že my dva jsme si velice podobní.

Ale Jake jen zavrtěl hlavou a řekl: „V žádném případě. Všechno, co dělám, je - vypadá, jako by to bylo - pro mě předem připravené. Má cesta je určená předem. Nemám na výběr. Je to, jako bych byl něčím hnán do toho, co dělám."

Přesně tak, řekl Korat. A jak myslíš, že to bylo se mnou? Já jsem se nechtěl stát upírem, Jakeu. Ale když jsem se jím stal, myslíš si, že mě nic nepohánělo? Nedokázal jsem se vzepřít vábení krve, stejně jako ty nedokážeš zastavit to své tajemné nutkání!

„No, možná," pokrčil rameny Jake. „Ale my dva jsme každopádně rozdílní. A teď se vrátíme zpátky do Paříže."

Ale ještě předtím se ,zastavil' v dílně, kterou v Marseille znal, řekl jim, že mu v autě došel benzín, koupil si desetilitrový kanystr a přesvědčil jednoho z montérů, aby mu jej naplnil u pumpy.

Tak tohle je ten tvůj balíček s překvapením pro Frankieho bar? zeptal se Korat.

„Jeho část," přisvědčil Jake. „Všechno, co ještě potřebuji, je kus plastické trhaviny, abych měl ten dárek do čeho zabalit..."

Z pařížského hotelu se Jake pokusil vytočit mezinárodní hovor do Bagherie v Sicílii: Castellanovo číslo z vizitky toho starého hlídače, ale všechno, co slyšel, bylo praskání statiky. Navázat spojení bylo teď problematické po celém světě a stále se to zhoršovalo. Takže Jakeovi zbývala už jen jedna věc.

Bylo 23.30, když se svlékl a natáhl se na svou postel. Cítil se naprosto čilý a nedoufal, že by snad mohl usnout, ale přesto se o to pokusil. Možná by mohl zachytit něco užitečného z neustále přítomného šepotu bdících mrtvých; možná by se mu mohl zjevit dokonce i samotný nekroskop, Harry Keogh - pokud z něj ještě něco zůstalo - a Jake by se ho mohl zeptat na pár důležitých věcí.

A tak se převracel a vrtěl a upřímně ho překvapilo, když se po chvíli objevila známá otupělost, předzvěst spánku, a začala se usazovat v jeho mysli a údech.

Takže se uvolnil, přestal se převracet a nechal se tím unášet...

Ve 3.30 ráno zavolala Jakeovi ospalá spojovatelka, kterou si předem objednal. Telefon musel zazvonit nejméně pětkrát, než jej Jake zvedl a zamumlal cosi jako poděkování, a dalších deset minut mu trvalo, než se probral a pochopil, kde je a co tam dělá.

 Pak si omyl obličej studenou vodou a postěžoval si Koratovi: „Je to jako nevím - jako bych měl zamlžený mozek? Asi máš pravdu: to používání kontinua mě vysává." Řekl to s naprostou nevinností a vůbec netušil, že jeho mrtvý ,partner' dávno ví, co jej tak vyčerpává, a že tím problémem byl ve skutečnosti on sám.

Na druhou stranu byl Korat také ,unaven' - nebo lépe řečeno, zklamaný a příčina byla stejná; rozdíl byl v tom, že on věděl, že to bylo proto, že se poslední čtyři hodiny snažil proniknout skrze Jakeovy štíty a zavrtat se hlouběji do mysli svého vzpurného hostitele. Setkal se však s neúspěchem, a to naprostým. Jakeova mysl byla totiž neproniknutelná, a to i ve spánku, když byla chráněná jen částečně.

Ať už byly jeho získané - přesněji řečeno doslova ,vtištěné' vůlí nekroskopa Harryho Keogha - schopnosti jakékoliv, zdálo se, že v něm pevně zakořenily a exponenciální měrou rostly, a všechny Koratovy pokusy jej tudíž minuly. Přemlouvání nezabíralo; ani sliby, výhrůžky a tajné pokusy o vniknutí. Vyzkoušel všechno a už věděl, že bude muset najít jiný klíč, kterým by otevřel nejtajnější místnosti Jakeovy mysli.

Ale všechno to pronikání, které musel Jake trpět po dobu, kdy Korat hledal skulinu mezi jeho štíty, si na něm vybralo svou daň. Dokonce i ve spánku, kdy si Jake nebyl vědom Koratových pokusů, se bránil; jeho metafyzická mysl odolávala, pracovala a bojovala. Což vysvětlovalo jeho únavu a Koratovu mrzutost.

Na druhou stranu se mohl mrtvý upír považovat za skutečně šťastného, že se mu v posledních několika vteřinách před tím, než se Jake probudil, podařilo vložit rychlý posthypnotický příkaz vymazávající z Jakeova mozku vzpomínky na jeho pokusy o proniknutí...

„Jsi tam?" zeptal se Jake, aby přivolal Korata zpátky na zem - jak se říká. „Jsi nějak potichu. Na co vlastně myslíš?" (Skoro jako by tušil, co se tam děje, i když ve skutečnosti tomu tak nebylo.)

Jsem tady, ozval se Korat. Byl jsem zticha, protože jsi nechtěl, abych mluvil. Chtěl jsi něco?

„Ne," odpověděl Jake. „To jen, že když jsi takhle potichu, vždycky přemýšlím, co se ti asi honí hlavou. Víš, Korate, tahle bariéra mezi námi působí oboustranně. Stejně, jako tobě zůstává utajená moje nejvnitřnější mysl, tak i ta tvoje je ukrytá přede mnou."A pak, možná trochu podezíravě, dodal: „Možná bychom za to měli být vděční oba, co říkáš?"

Mysli si co chceš, odbyl ho Korat a nenápadně vztyčil své vlastní štíty...

Jake celý v černém se vrátil zpátky do úzké dlážděné uličky v Ženevě, kde vyhledal neonový nápis s dvojitým F a našel jej stále ještě nerozsvícený. Všude kolem se po zemi povalovaly pytle s odpadky z předešlého dne a prorezavělé popelnice, ze kterých stoupaly výpary a kouř, téměř znemožňovaly průchod. Frankieho franšíza z jedné strany sousedila s omšelou, mouchami zamořenou pizzerií a malinkým železářstvím prodávajícím rybářské potřeby na straně druhé. Jake doufal, že jsou oba tyto podniky dobře pojištěné. Ale co: ať už je vlastnil, kdo chtěl, určitě se neměl špatně.

Jake vzhlédl nahoru do vyšších pater a uviděl, že horní okna Frankieho baru jsou zabedněná. Ale protože okna okolních budov byla ověšená špinavými záclonami, rozhodl se, že to raději prověří.

Nahlédl do železářství a pizzerie, aby získal souřadnice. Nebyly tam žádné alarmy, a navíc mu rychlý pohled prozradil, že obě tyto budovy jsou prázdné. Výborně. Teď se mohl pustit do práce.

Vyrazil zpátky do Paříže pro svou ,výbavu' a odtud přímo do Frankieho baru. A pak: „Sbohem, Frankie," zabručel Jake, když stiskl spínač na bombě s pětivteřinovým zpožděním. Právě tolik času, kolik potřeboval k vytvoření dveří a zmizení.

Na konci uličky se ohlédl, uskočil a automaticky si zakryl oči před tím, co se mělo vzápětí stát.

Zase to zbytečné násilí! komentoval to Korat, když se Frankieho bar bolestně sesunul k zemi.

Nejdříve se objevil záblesk zářivého žlutého světla - jako by se na pochmurné noční ulici na chvíli rozednělo, jako by někdo rozsvítil slunce a pak se ozvala rána dvou výbuchů, ale oba přišly tak těsně za sebou, že byly takřka neoddělitelné. Ozvalo se ostré zapraskání. To když jako salva z minometu explodovala nastražená plastická trhavina. Rachot exploze se změnil v protáhlé, dlouhé zavytí. To benzín zažehnutý trhavinou vybuchoval ve stlačených vlnách ohně a neustále rozšiřoval svůj objem; znělo to jako zkouška proudového motoru.

Účinek se téměř rovnal nukleárnímu výbuchu. Z Frankieho frašízy odletěla střecha, vynesena do výšky sloupem ohně, okna a dveře v průčelí se prohnuly směrem ven - skoro jako by se celá budova zhluboka nadechla a pak vystřelila do ulice v zářivém gejzíru skla, ohně a cihel. Poté co se spodní část domu rozpadla, horní patro zůstalo ještě na malou chvíli na svém místě, očividně přidržované samotným horkem, a potom se sesulo dolů do toho ohnivého pekla.

Pak, když pohasla počáteční záře - když k obloze vyšlehly plameny a s nimi i obrovský oblak dýmu - i obě sousední budovy následovaly první. Chvíli ještě stály na svých základech, potom se neochotně naklonily k sobě a nakonec se také zřítily do rozžhaveného kotle mezi nimi.

„Hotovo," prohlásil Jake s uspokojením.

Ale oheň se může rozšířit, namítl Korat.

„Ať si klidně shoří celé nábřeží, mně je to jedno," odpověděl mu Jake. „Pokud nebudou žádné ztráty na životech. Což by neměly být. Kvůli tomuhle počasí je všechno vyschlé na troud a hasiči mají určitě pohotovost."

A také že ano. Jake ještě chvilku postál a prohlížel si výsledek své práce když se začali sbíhat překvapení lidé v županech a rozječely se sirény, pak však Korat vyvolal Möbiovy rovnice. A když se objevil první konvoj hasičských cisteren, Jake se odsunul kousek stranou, ukryl se do stínu a zmizel...

V Paříži znovu vytočil bagherijské telefonní číslo a povedlo se. V praskání statického šumu uslyšel, jak někdo zvedl sluchátko, a pak se hrubý hlas otázal: „Kdo je to?" Ale nebyl to hlas Luigiho Castellana.

„Chci mluvit s chlápkem, který ohařům poroučí" řekl Jake, „ne s jedním z jeho psů. Takže mi ho sežeň - a hoď sebou, dokud máme spojení."

Chvilku bylo ticho - ozývalo se jen další praskání a šumění - a pak hlas, který Jake okamžitě poznal. Hrubé, hřmotné, mocné vrčení, na které nezapomene až do nejdelší smrti spolu s tím, co všechno už ví, a předtím nevěděl. „Kdo jsi a co chceš?" zeptal se ten hlas.

„Chci tebe, Castellano," odpověděl Jake. „A pokud jde o to, kdo jsem, to už přece víš. Jsem ten, kdo zničil tvou vilu v Marseille a tvůj malý zlatý důl pod Madonií a před několika minutami i Frankieho franšízu v Ženevě."

„Jake Cutter," pochopil Castellano a jeho hlas už nebyl jen tichým vrčením. Teď se proměnil ve vztek, tiché burácení, doslova hrozbu - čímž činil jakékoliv slovní urážky zbytečnými. Byl to temný, primitivní hlas, který říkal: ,Jake Cutter,' a ve skutečnosti to znamenalo: Jsi mrtvý muž!'

„Přesně tak, Cutter," přikývl Jake. „Prořezávám se do tvé organizace, do tvých špinavých krysích děr. A teď jsem připraven říznout do tebe."

„Cože?" nechápal Castellano. „Tohle všechno kvůli té malé děvče Nataše? Té zfetované čubce, kterou ojel každý drogový boss v Moskvě? Opravdu ti stojí za to, abys kvůli ní zemřel, Jakeu Cuttere?"

„Na to mi odpověz ty, ty parchante!" vyplivl Jake. „Protože jsi to ty, kdo zemře."

Pak se znovu, tentokrát hůře než dosud ozval statický šum. A bylo to tak špatné, že Jake téměř neslyšel odpověď z druhé strany linky:

„Až přijdeš, budu připraven, Jakeu. Jen ty a já, vítěz bere všechno. A věř, že to budu já, kdo vyhraje! Nechám si tvé koule naložené ve sklenici, až shnijí, aby mi tě připomínaly a abych slyšel tvé ječení ve svých představách vždycky, když budu usínat. Tvoje ječení a Natašin pláč... duet, místo ukolébavky, víš? Takže mi prosím slib, že mě nenecháš čekat moc dlouho, ano?"

„Budu tam dříve než si sakra myslíš," řekl Jake—

A pak už slyšel jen prskání a možná zaslechl i klepnutí, to když Castellano v Bagherii zavěsil telefon...

Korat byl celou dobu v Jakeově hlavě a všechno slyšel. Víš, že ten Luigi Castellano - by klidně mohl být i Vampýr? řekl nyní. Způsob, jakým tě provokoval. .. takový rozhovor jsem už slyšel na Hvězdné straně. Neříkal jsem ti o tom? Takhle se provokují úhlavní nepřátelé před bojem, aby jeden druhého vydráždili do nepříčetnosti. Myslím, že se Castellano pokoušel udělat totéž. A řekl bych, že úspěšně.

Jake jej téměř nevnímal. Rozčileně přecházel po místnosti s obličejem ponuře odhodlaným a zaťatými pěstmi.

„Ten chladnokrevný parchant!" mumlal. „Máš pravdu, provokuje mě. Ale kdyby věděl, co mám, nebyl by tak zatraceně nafoukaný."

Na druhou stranu, ani my nevíme, co má on, uvažoval Korat moudře. Ta vila v Bagherii: není to náhodou jeho základna, střežená nejlepšími z jeho ,vojáků'? Možná že ani ty bys neměl být tak zatraceně nafoukaný.

„Oni nemají Möbiovo kontinuum," namítl Jake.

Ale budou mít kulky, odpověděl Korat. A stačí jediná, která se trefí do správného místa, Jakeu, a je s tebou konec - a to nemluvím o sobě...

„Kdybych věděl, kde ta vila je," skřípal Jake zuby se zaťatými pěstmi. „Udělal bych to už dnes v noci, hned teď!"

A to je přesně to, co Luigi Castellano chce, opáčil Korat. Chce, abys tam vtrhl nepřipravený. Ale ne, nech se vést rozumem, Jakeu, ne srdcem. A už vůbec ne svou nenávistí. Pomsta je pokrm—

„Který je nejlépe servírovat studený, já vím," přerušil ho Jake. Pak se ale zamračil a řekl: „Ale kde jsi slyšel tohle?"

Na Hvězdné straně, přiznal Korat. Kde jinde?

„Vypadá to, že máme spoustu společných pořekadel," zabručel Jake.

Na tom není nic zvláštního (pokrčil rameny Korat). Muži jsou muži v jakémkoliv světě a jejich nejtemnější touhy jsou stejné - kromě Vampýrů, samozřejmě, ve kterých jsou lidské neřesti zesíleny desetinásobně a stejně tak jejich chtíč a hněv.

„Tak jak je možné, že ty se nikdy nerozčílíš?" zeptal se Jake. „Jsi Vampýr, nebo jsi jím skoro byl, jednou by ses jím stal. Říkáš, že jsem vzteklý, tvrdohlavý, vždycky ti všechno jen ztěžuji. Tak proč se nikdy nevztekáš? Čím to je, že jsi vždycky ten rozvážnější?"

Ale to víš, že se vztekám! opáčil Korat. A hodně. Můžeš mluvit o štěstí, že jsi ještě nikdy nezažil můj opravdový hněv! Ale—

„Ale?"

Je to prostě otázka kontinuity, prohlásil. Kam jdeš ty, jdu i já, a když trpíš, trpím také. Co by bylo ze mě bez Jakea Cuttera? Co se stane se mnou, jestli zemřeš? Bez tebe jsem nic. A tak, když se chováš jako horkokrevný hlazen, já zůstávám chladný. Takže, jak už jsem řekl, je to otázka kontinuity a já ti jednoduše nemůžu dovolit spáchat sebevraždu.

„Tak to ti vážně děkuju!" zabručel Jake. „Ale způsob, jakým mi to říkáš, ve mně nevzbuzuje pocit kontinuity, spíše permanence. Myslím, že bych ti měl připomenout, že až skončíme, bude konec."

Nezapomněl jsem, odpověděl Korat. Ale máme před sebou ještě dlouhou cestu. Nejdříve Luigiho Castellana, pak vládce Nephrana Malinariho, Vavaru a Szwarta. Tak zněla naše dohoda, a té se budu držet.

„Dobrá," souhlasil Jake. „Nechme toho." Ale v hloubi duše stále cítil obavy ohledně toho takzvaného ,partnerství' a věděl, že nebude mít klid, dokud to neskončí...

Když se Jake probudil, byla sobota, devět hodin ráno. Umyl se a oblékl, zasunul polyetylenový pytel s trhavinou hlouběji pod postel a nechal si do pokoje poslat pozdní snídani. Pak teprve zavolal Korata.

Tak jak se cítíš dnes ráno? zeptal se upír.

„Spěchám," odpověděl Jake. „Jako obvykle se cítím hnán svou posedlostí, ale rozhodně nemíním spáchat sebevraždu."

Aha, řekl Korat. Jsi mnohem klidnější než včera v noci.

„To je proto, že jsem si vzal tvou radu k srdci," přiznal Jake. „Včera jsem byl trochu horkokrevný, to je všechno, ale už jsem vychladl. Možná je dobře, že nevím, kde se nachází Castellanova vila v Bagherii, jinak bych se tam včera asi vážně vydal."

Což by bylo jednak nebezpečné, a jednak i v rozporu s tvým původním plánem, řekl Korat. Protože pokud mi paměť dobře slouží - a já myslím, že je extrémně výkonná - chceš, aby Castellano cítil, jak se mu kolem krku pěkně pomalu, centimetr po centimetru, utahuje oprátka.

Jake přikývl. „Až se mu uzel přitiskne těsně k zátylku, ano."

Takže jaké budou naše další kroky? Jaký je plán na dnešní den?

„Dnes najdeme Castellanovu vilu v Bagherii a prohlédneme ji," prohlásil Jake. „A pak ji vyhodíme do povětří a jeho s ní! Ale mezitím, dnes večer, se vrátíme zpátky do San Rema, do milionářské uličky."

Do poslední z jeho krysích děr?

„Přesně tak. Necháme tu oprátku, ať se utáhne ještě o pár centimetrů."

Jenomže teď už ví, co všechno jsi mu provedl; vždyť jsi mu to přece sám řekl! O totální destrukci jeho vily v Marseille a i o požáru ve Frankieho franšíze v Ženevě. A co se týče zničení jeho strojového parku v horách Madonie: to už si asi prohlédl na vlastní oči.

„No a?"

V San Remu... na tebe bude čekat. A pokud tam nebude Luigi Castellano osobně, pak určitě jeho muži.

„To je risk, který musím podstoupit," řekl Jake. „Musím, protože je to součást plánu. Chci, aby mě v San Remu viděli."

Ale proč?

„Protože si bude myslet, že když jsem tam, nemůžu být zároveň i na Sicílii."

Ach! Aha! pochopil Korat. Bude věřit, že na něj nemůžeš zaútočit téže noci, v rozpětí jen několika hodin, a bude se cítit bezpečně. Takže ho vlastně překvapíš!

„Takový je můj plán," přikývl Jake. „Jenomže na něj nemůžu zaútočit, dokud nevím, kde je nebo jak dobře je chráněný. Takže to je můj další úkol. Pamatuješ si ještě adresu na té vizitce?"

Adresu? zeptal se Korat. Ale samozřejmě, že si ji pamatuji. Och, anáóóó! Neboť díky vládci Nephranu Malinarimu - zvanému Malinari Myšlenkář - si pamatuji skoro všechno...

Jen několik kilometrů od Bagherie směrem na Tarbii - kousek na západ od Milicie, která sahala až k moři a mračila se dolů z drsné, postupně stoupající krajiny přes dálnici směrem k Tyrhénskému pobřeží - vypadala Castellanova základna pochmurně dokonce i za bílého dne. Ale co bylo důležité, vypadala opuštěná.

„To nechápu," kroutil hlavou Jake z místa, kde ležel na kousku štěrkem pokryté země za skupinkou menších balvanů a díval se dolů na vilu dalekohledem. „Už jsme tady více než hodinu a zatím se tam nic nepohnulo. Ale jsou tam auta - šest aut? - v přední části a ze dvou komínů stoupá kouř. Tak kde jsou všichni?"

Uvnitř, samozřejmě, opáčil Korat.

„A to nikdy nevyjdou ven?"

Ale vždyť se to dá čekat, pokrčil rameny nehmotný Korat. Šel bys ven ty, kdybys věděl, že tam někdo čeká, aby tě sejmul?

„Oni nevědí, že jsem tady."

Ale vědí, že někde jsi.

„Takže považují za nejrozumnější zalézt a nevystrkovat nos?"

Takže považují za nejrozumnější dělat přesně to, co bych v této situaci udělal i já, řekl Korat. Neponechávají nic náhodě.

Jake starostlivě zakroutil hlavou a řekl: „Tohle je plýtvání časem. Nelíbí se mi tu; cítím se nechráněný a rád bych se přesunul někam jinam, jenomže nejsem spokojen se souřadnicemi. Jistě, mohu se sem vrátit, na tohle místo, kdykoliv budu chtít - a jsem si docela jistý, že se trefím tamhle mezi ty olivovníky v zahradě - ale o vnitřku toho domu nevím vůbec nic. Tak jak se tam dostanu?"

A musíš dovnitř? zeptal se Korat. Nemůžeš ten dům jednoduše podminoval zvenčí, podél stěn?

Jake znovu zavrtěl hlavou a zabručel: „Ne. Nechci, aby se zhroutil dovnitř, chci, aby vyletěl do povětří a zmizel z povrchu zemského. Pouhé rozbití nestačí. Chci to místo úplně vymazat, jako by tady nikdy nebylo."

Jako by tady nikdy nebylo? Nechápu, jak bys to mohl provést, divil se Korat. Určitě tu zůstane nějaká suť, ne?

„Nemusí," na to Jake. „Ne, pokud použiji termitovou nálož."

Termitovou nálož? (Tentokrát byl Korat zmaten; měl jen malé nebo žádné znalosti o vědě a všechno, co v Jakeově mysli nyní viděl, byl oheň, stejně jako ve Frankieho franšíze.)

„Jiný druh ohně," vysvětloval Jake. „A jiný druh tepla. Termitová bomba: to je směs zoxidovaného kovu - železo je zcela dostačující - a práškového hliníku."

Hnědá rez a bílá rez? (Tohle bylo pro Korata nepochopitelné.)

„Něco v tom smyslu," přikývl Jake. „My tomu říkáme chemie."

Já tomu říkám kouzla, namítl Korat. Ale viděl jsem něco z Nathanovy práce na Hvězdné straně a bylo to stejně děsivé jako to, co děláš ty. I Malinari si to myslel, jinak by tady nebyl. Takže i Nathan očividně má nebo měl přístup k takovýmto práškům. Výbušným práškům, hořlavým práškům a tekutinám, které hoří jako ohnivé koule ze samotného pekla. Ha! Není divu, že Szganyové nazývali tento svět Pekelnými kraji.

„Ale z toho, co jsem četl a slyšel o Hvězdné straně, je to spíše naopak," namítl Jake. „A vůbec, pojďme odtud pryč. O tom, jak získám lepší souřadnice, můžu uvažovat později."

Jak si přeješ, řekl Korat a vyvolal Möbiovy rovnice...

Jake měl adresy přátel v Austrálii, byli to členové elitní australské jednotky SAS, se kterými pracoval při prvním útoku pobočky E na Malinariho. A také znal souřadnice vládního konspiračního domu v Brisbane, kde tehdy bydleli.

,Vydal' se tam a byl překvapen (ale vlastně být neměl), když našel to místo ponořené do tmy. V domě byla tma jak zvenčí, tak i uvnitř a vládlo tam ticho. Ticho ale nic neznamenalo (ten dům byl tichý, protože jej zrovna nikdo nepoužíval), ale co bylo divné, byla tma... až Jakeovi došlo, že zatímco ve Francii bylo dopoledne, v australských tropech bylo půl deváté večer! Bylo to něco, na co si prostě musel zvyknout: fakt, že s Möbiovým kontinuem pro něj byl svět velice malý.

V centrální koordinační místnosti Jake rozsvítil světla a zkontroloval jeden z telefonů. Fungoval, takže vytočil číslo praporčíka druhé třídy ,Zrzka' Bygravese. Jake si nedělal velké naděje, že bude schopen se s ním zkontaktovat, ale tentokrát byla statika trochu milosrdnější a Zrzek byl jako zázrakem doma.

„Co ty tady, kámo?" zeptal se Zrzek, když mu Jake sdělil své jméno.

„Přišel jsem tě o něco požádat," přešel Jake rovnou k věci. „O jednu velkou laskavost."

„Nic nemůže být příliš velké po tom, co jsi pro nás udělal," odpověděl Zrzek. „Kde jsi?"

„Jsem v konspiračním domě v Brisbane," odpověděl Jake. „Zrovna jsem přijel. Mám tvé telefonní číslo, ale nemám adresu a je mi jasné, že od sebe můžeme být vzdáleni i tisíce kilometrů. Ale chtěl jsem se zeptat, jestli by bylo možné se sejít a popovídat si? Pak ti řeknu, co potřebuji."

„No, opravdu bychom mohli být i tisíce kilometrů od sebe," souhlasil Zrzek, „ale skutečnost je taková, že jsem zrovna doma v Gympie, několik kilometrů odtud."

„Gympie?" Jake se nemohl ubránit smíchu. „Co je sakra Gympie?"

„Je to městečko nějakých sto čtyřicet kilometrů na sever od místa, kde teď jsi," odpověděl Zrzek. „A přestaň si z mého města utahovat!" Sám se však smál. „Hej, zůstaň, kde jsi, a já tam za hodinku a něco dorazím."

„To beru," souhlasil Jake. „A po cestě můžeš sehnat pár piv a něco k zakousnutí."

„Domluveno," řekl Zrzek. „Ale hej - nejsi doufám namočený do nějakých problémů, že ne?"

„To vždycky," odpověděl Jake. „Ale žádné strachy, to, co se snažím udělat, je nezbytně nutné, dokonce i když to není tak úplně zákonné."

„Já se nebojím, Jakeu," ujistil ho Zrzek. „Já a všichni ostatní kluci, kteří s tebou pracovali, si myslíme, že ty nikdy nemůžeš stát na špatné straně. Za chvilku jsem tam." A položil telefon...

Jakea napadlo, že by se mohl nadýchat čerstvého večerního vzduchu, takže se Möbiovým kontinuem vydal do zahrad obehnaných vysokými zdmi. Ale bylo ještě větší horko než před těmi několika týdny, kdy tady byl naposledy. Hvězdy svítily přímo úžasně a z druhé strany zdi se linula vůně eukalyptu.

Ale na jeho straně zdi stály dva otevřené kloubové vagóny jednokolejky, přesně na místě, kde se převrhly, když je sem Jake dopravil skrze Möbiovo kontinuum z horského střediska Xanadu. Přenesl vozy, tým SAS a taky hrstku členů pobočky E, a zachránil jim tak životy.

Ne, my jsme zachránili jejich životy, ozval se Korat. Komu čest, tomu čest, Jakeu. Moje čísla, tvoje dveře.

„Připadá mi, jako by to bylo už hrozně dávno," řekl Jake.

Žij rychle, zemři mladý a bude z tebe pěkná mrtvola, odpověděl Korat.

„Szganské přísloví?"

Přesně tak.

„My ho taky používáme," řekl Jake. „A taky další, které zní: Čas běží rychle, když se dobře bavíš."

A ty se dobře bavíš, Jakeu?

Jake zavrtěl hlavou. „Ani náhodou. Život je na všechno tohle svinstvo příliš krátký. Ale já vím, že nebudu schopný žít normálním životem, dokud nebude tohle všechno za mnou."

Ach, život! povzdechl si Korat. Jak krásné bylo žít a být mladý, vodit se po lesích Sluneční strany s mladou dívkou za ruku. Pak ale jeho myšlenky zhořkly, když pokračoval: Ale to bylo kdysi, když jsem byl ještě szganský mladík. Jenomže moje pocity jsou teď úplně jiné. To jen že jsem tady s tebou, se mi vrátily tyhle vzpomínky. V téhle zahradě ses procházel s Liz.

„Říkal jsem ti, abys o Liz nemluvil!" utrhl se na něj Jake.

A držel jsi ji v náručí, v pokoji na velitelství pobočky E, když jste byli oba skoro nazí. Achchch! Jake téměř cítil, jak mu tečou sliny.

„Nebýt tebe, pomiloval bych se s ní - ty odporný vlezlý šmíráku!"

Ale—

„Ale teď jsem rád, že jsem to neudělal," nenechal ho domluvit Jake a jeho hlas byl plný nenávisti. „S takovou noční můrou v hlavě? Nikdy! Ale pokud mě pořád ještě bude chtít, počkám, až všechno tohle skončí a až z mé hlavy jednou provždy zmizíš!"

Koratova trpělivost byla nicméně také u konce - jeho vlastní zklamání neustále narůstalo - takže se nedokázal kontrolovat, když zaječel: Ty nevděčný pse! Řekl jsi: ,Až zmizím z tvé hlavy?' Ach, ale to může trvat ještě hodně, hodně dlouho!

„Cože?" zvolal Jake. „Co to má znamenat?"

Vůbec nic! Korat byl okamžitě ve střehu - pečlivě volil svá slova, myšlenky, pro případ, že by ho znovu zradily. Ale to tvoje neustálé fňukání... není pro mě lehké se s tím vyrovnat. Když mě potřebuješ, přiběhnu na zavolání - doposud jsem ani jednou neselhal - a co z toho mám?

„Co z toho máš?" Jake vztyčil své štíty v plné síle, aby Korata odehnal ze své mysli. „Pošlu tě navždy pryč, to udělám! Vrať se zpátky do své stoky v Rumunsku, Korate. A jestli se rozhodneš tam zůstat, taky dobře. Dokázal jsem si poradit i bez tebe a dokážu to znovu. Tak táhni do pekel!"

Nedělej to, Jakeu! křičel Korat, ale jeho křik rychle slábl. Budeš mě potřebovat. Utrhl jsem se na tebe v hněvu, ale nic zlého jsem tím nemyslel. Jakeu? Jááákeu! A pak byl pryč a Jake zůstal v zahradě úplně sám.

Ale ne na dlouho. Korat měl pravdu, Jake ho potřeboval a určitě ho bude v blízké budoucnosti potřebovat zase. Takže po chvíli, když se trochu uklidnil, povolil své štíty a řekl: „No dobře, pojď zpátky. Ale soustřeďme se na práci, ano? Už žádné řeči o Liz a žádné dvojsmyslné výhrůžky."

Jak si přeješ, řekl Korat, nyní už také klidný. Zašel jsem v našem přátelství až příliš daleko, to je všechno. Ale pamatuj si: já jsem také pod tlakem. To, oč mě žádáš, dělám ze své vlastní svobodně vůle, to je pravda, ale jen proto, abych dosáhl svého cíle. Což je zničení Malinariho a těch ostatních. A kdybys chtěl popřít naši dohodu a jít dál beze mě, jakmile dosáhneš toho, co chceš, nebude nic, co by ti v tom mohlo zabránit.

„Kéž by to bylo tak snadné," povzdechl si Jake. „Pořád bych věděl, že jsi nablízku. A vím, že v nestřeženém okamžiku budeš zase tady a zase mi nedáš pokoj."

Takže je to pat, řekl Korat. Vypadá to, že jsme nuceni jeden druhému důvěřovat.

„Já v tom žádný problém nevidím." řekl Jake. „Ještě nikdy jsem nikoho nezradil."

Zradil jsi pobočku E, připomněl mu Korat.

A opět měl pravdu. „Protože jsem musel," opáčil Jake. „Znáš mě tak dobře, jako nikdo jiný, a víš, že jsem to udělat musel. To, co mě pohání kupředu, mi nedovolí přestat. Cítím, jak mi ubíhá čas, vteřinu za vteřinou, minuty, hodiny. A Castellano je stále naživu. Není to jen o něm a mně a je to více než posedlost. Je to nezbytně nutné. Je to... je to moje práce." (Odkud přišla ta myšlenka? Vůbec to nebyla Jakeova práce... ale spíše to bylo něco, co dělával Harry Keogh!)

Avšak než se tou myšlenkou mohl zabývat trochu hlouběji: Chápu to, řekl Korat. Já mám o svých nepřátelích naprosto stejné mínění. A je to velice nezbytné, anóóó...

Když poručík Zrzek Bygraves, štíhlý, svalnatý, nakrátko ostříhaný třicátník, dorazil ve svém otevřeném, vojensky vypadajícím voze s pohonem na všechna čtyři kola do vládního konspiračního domu, Jake mu otevřel bránu a vpustil jej dovnitř.

Pak, když se vzájemně pozdravili:

„Cože?" nechápal Zrzek. „Nikdo jiný tady není? Tak jak ses dostal dovnitř a k telefonu?" Ve skutečnosti to však byla jen řečnická otázka, protože i když svého času viděl na vlastní oči, co Jake dokázal, představa teleportace byla jen stěží běžně nebo jednoduše akceptovatelná.

Jake neztrácel čas, ale ukázal mu to - uchopil Zrzka v podpaží, strčil jej do Möbiových dveří a znovu ven v koordinační místnosti - a pak ho přidržel, aby neupadl, když mu čelist spadla na prsa a vytřeštil oči. „Kriste Bože na nebesích!" zalapal člen jednotek SAS po dechu, když mu z ruky málem vypadla taška s šestibalením piva a jídlem, které přivezl s sebou.

„Nedělej to," řekl mu Jake. „Pokus se takové výrazy nepoužívat." Protože se opět cítil veden principy, které nebyly tak zcela jeho.

Zrzek nechápal tu náhlou změnu v Jakeově hlase, ale ani se s ním nehádal. Na to byl příliš překvapený. „Tedy... věděl jsem, že tohle dokážeš," řekl. „Ale nečekal jsem, že to uděláš. To bylo něco, kámo! Takhle ses sem doslal? Celou tu cestu až z Blighty? No, páni!"

„Vlastně, přijel jsem ze Sicílie," opravil ho Jake. A pak, když se uvolnili i dali se do jídla, řekl Zrzkovi, co potřebuje.

„Termitovou nálož?" Zrzek zakroutil hlavou. „To bude hodně těžké. Já ti ji sehnat nemůžu, ale znám chlápka, který by mohl. No, možná." Vytočil číslo na svém telefonu a jal se vysvětlovat: „Volám do kasáren. Tam mě prověří a přepojí mě na šéfa."

„Na šéfa?" opakoval Jake.

„Ale vždyť ho znáš," kývl Zrzek hlavou. „Zachránil jsi mu krk - stejně jako mně a mnoha dalším."

„Major Tom?" zeptal se Jake. „No, takhle mu alespoň říká Ben Trask."

„Přesně ten," přikývl Zrzek. Promluvil do telefonu, odříkal číslo, heslo i nakonec spokojeně přikývl a předal Jakeovi telefon se slovy: „Možná bude lepší, když si s ním promluvíš sám. Takhle alespoň kvůli tobě nebudu muset lhát."

Telefon vyzváněl; když jej kdosi zvedl, Jake okamžitě poznal ten autoritativní hlas.

„Majore, tady je Jake Cutter," představil se. „Možná si mě pamatujete. Jsem v Austrálii, abych vás požádal o pomoc."

„Jake?" opakoval major. „No jasně, že si tě pamatuji! Říkáš pomoc? Ve jménu pobočky E? Kdykoliv, Jakeu. Co pro tebe můžu udělat?"

Jake chvíli čekal, neboť ho přerušil náhlý výbuch sykotu a praskání statické elektřiny a pak pokračoval: „Jenomže to není pro pobočku E. Je to pro mě."

Major se na chvíli odmlčel. „A ty víš, jak se tahle věc používá?"

„Ano," odpověděl mu Jake. „Možná si vzpomenete, že to vaši muži použili v čerpací stanici Starý důl v Gibsonově poušti. A já se rychle učím."

„Jsi vážně rychlý, to je pravda!" řekl major. „Ale nemám žádnou záruku, na co to vlastně použiješ, že ano?"

„Je to pro dobrou věc," ujistil ho Jake. „Jen pro dobrou věc. Nebo by se to dalo říct i takto: svět tím nijak neutrpí. Vlastně si pořádně oddechne."

„A kdy to chceš?"

„Co nejdříve to bude možné," odpověděl Jake.

Po chvíli ticha se ozvalo: „Zavolal jsi v pravou chvíli," řekl major Tom. „Několik vašich chlapců, tedy lidí z pobočky E, je zrovna teď s mými lidmi ve Starém dole. Odstřelují to tam, aby ho otevřeli, mohli vejít dovnitř a ujistili se, že jsme tam nic nepřehlédli. A pak, až tam skončí, usmaží to místo, a uzavřou jej nadobro, termitovou náloží."

„Trask říkal, že se na to chystáte, ano," přikývl Jake.

„Jak je to s tvou, no, mobilitou?" zeptal se major. „Myslím—"

„Já vím, co myslíte," přerušil ho Jake. „Přesně tak jsem se sem dostal."

Znovu na chvíli zavládlo ticho. „Jakeu, hodně ti toho dlužím. Spousta lidí ti dluží víc, než ti kdy můžou splatit. Takže já navrhuji tohle: naši lidé budou zřejmě touhle dobou ve Starém dole končit svou práci, možná dokonce dnes v noci. A protože se nebude konat žádné ,oficiální' předávání tohoto materiálu, myslím, že můžeme, no, ,ztratit' trochu z našich zásob. Řekněme, že budou zakopány půl metru hluboko u první výstražné cedule, na kterou narazíš, když sjedeš ze silnice na rampu?"

„To bude ideální," řekl Jake vděčně.

„Ale co se týče tohohle rozhovoru," pokračoval major rychle, „ten samozřejmě nikdy neproběhl."

„Rozumím," odpověděl Jake. A opravdu bylo jasné, že jejich rozhovor nikdy neproběhl, neboť už mluvil sám se sebou...

Jake a Zrzek dovečeřeli, pak chvíli společně poseděli a vypili pivo, které Zrzek přivezl.

„Dostali jsme několik týdnů volno," vyprávěl Zrzek. „Víš, řekli nám, ať na to, co se stalo zapomeneme. Stejně jako ti teď řekl můj šéf, nikdy se to nestalo - takže víš, o čem mluvím - a že máme jít domů a vymazat si to z hlavy. Proto jsem byl taky doma, když jsi mi zavolal. A víš, že není ani tak těžké na to zapomenout? Bylo to všechno tak divné. Jako zlý sen."

„To máš pravdu," přikývl Jake. „A ještě divnější věci se dějí teď. Vlastně se na to chystám, ale nejdříve si musím vyřídit jednu záležitost."

„Která je osobní, co?"

„To jsem si myslel," řekl Jake, „ale teď už si tím nejsem tak jistý. Bylo to osobní, ale už to přerostlo v něco mnohem vážnějšího. Takže v téhle fázi teď jsem a myslím, že se raději zase pohnu z místa."

„Ale ještě předtím mě přenes zpátky na zahradu, ano?"

Jake to udělal a tentokrát se Zrzkovi podlomila kolena, když jej Jake vzal za rameno a vynesl ho ven k jeho autu. Pak se opřel o auto, aby se uklidnil, a řekl: „No, už jsem v životě něco viděl, ale tohle... pořád tomu nedokážu uvěřit!"

„Já taky ne," přiznal se Jake a dodal: „Ještě si na to pořád zvykám. Dojedeš domů v pořádku?"

„Jo, jasně, budu v pohodě," řekl Zrzek, kterému se pořád ještě podlamovaly nohy. „Ale v každém případě, myslím, že v autě se cítím zatraceně bezpečnější než s tebou! Takže ty jeď po dálnici, Jakeu, a já pojedu po vedlejší silnici - pokaždé!"

„Než ty dorazíš domů, já už budu ve Skotsku - nebo někde jinde!" zasmál se Jake.

„A já ti to přeju," ujistil ho Zrzek. „Jenom buď opatrný, to je všechno. A dávej si pozor, ať se neztratíš... v tom prostoru, kde nebo kdy nebo co to vůbec je."

Nasedl do svého auta, otočil ho a vyjel vraty ven. Jake za ním zavřel. Venku šlápl Zrzek na brzdy, otočil se na sedadle, aby mu ještě zamával. Právě včas, aby zahlédl už jen zvířené listí a prach zvedající se jako malinký prašný ďábel vyrostlý ze zahrady, vyvolaný vakuem Jakeových dveří, který hned nato klesl k zemi.

A pokud šlo o Jakea, ten jako by tam nikdy ani nebyl...

Jake se vrátil zpátky do pařížského hotelu, zaplatil si další noc a pak se uvelebil v posteli. Ve Francii bylo něco málo po jedné hodině odpoledne, přesto se cítil unaven.

„Mám pásmovou nemoc," mumlal si pro sebe, když usínal. „Nebo Möbiovu nemoc. Nebo něco podobného."

A pro tentokrát ho nechal Korat na pokoji. Jakeovy štíty byly nyní silnější než kdy před tím a jeho mysl byla absolutně neproniknutelná. Už neměl šanci se tam dostat a trvale se tam usídlit. Ani v jeho vědomí ani v podvědomí - ne bez předchozího pozvání a otevření mysli - takže Koratovi zůstala už jen naděje, že jednoho dne nastane situace, kdy jej Jake jednoduše nebude moci odmítnout.

Věděl, že mu Jake nezaručí neomezený a neodvolatelný vstup, jen aby se dostal z nějakého nebezpečí (to mu došlo během té epizody, kdy se vloupali do bankovního trezoru), ale možná by jej mohl přesvědčit, kdyby se do problémů dostal někdo z jeho milovaných. A pokud věděl, v Jakeově životě byla jen jedna taková, takže jeho šance byly mizivé... ale kdo ví?

Budoucnost byla odjakživa nevyzpytatelná - bylo těžké ji odhadnout - a jelikož pobočka E stále ještě pronásledovala Malinariho, Szwarta a Vavaru, Liz se klidně mohla dostat do úzkých.

Koneckonců, nebylo by to poprvé...

Jake se probudil o půl čtvrté, oholil se, osprchoval, dal si lehký odpolední oběd a vydal se do ulic vyhledat pánského holiče.

Voňavý a vymydlený, prohlásil Korat později, když se Jake vracel večerními ulicemi pěšky do hotelu, aby se trochu protáhl. Žij rychle, zemři mladý—

„A bude z tebe pěkná mrtvola," dodal Jake. „Ano, já vím. Nemusíš být tak morbidní."

V mé situaci je těžké zaujímat jiný postoj, odpověděl Korat. Dnes v noci nás zřejmě čeká zatím nejnebezpečnější mise - a přesto ses na ni připravil jen tak, že ses nechal zkrášlit.

„Když si nechám svázat vlasy, alespoň mi nepadají do očí," odpověděl Jake. „A když se vykoupu a oholím, cítím se hladký, takže mi líčení lépe drží."

Líčení?

„Maskování?" zkusil Jake. „Abych lépe splynul s nocí. Kdysi jsem býval vojákem. Jako kariéra mi to moc dlouho nevydrželo, ale naučil jsem se pár věcí."

No, možná, připustil Korat, ale všechny tyhle kosmetické přípravy mi připomínají způsob, jakým jedna z vládkyň na Hvězdné straně zdobila své otroky - věnci z květin a medem, který jím vtírala do kůže - a pak je ječící posílala některé ze svých oblíbených válečných stvůr.

„S takovými přáteli, jako jsi ty..." prohlásil Jake - pak se odmlčel a ucítil, jak mu za krk dopadlo něco teplého. Déšť! Proto se dnes večer tak brzy setmělo: obloha byla zatažená a on byl tak zabrán do vlastních (a Koratových) myšlenek, že si toho vůbec nevšiml. Počasí se konečně zlomilo a na severu se začaly kupit bouřkové mraky.

A když ty mohutné, těžké kapky zesílily, Jake zbytek cesty do hotelu absolvoval Möbiovým kontinuem...

Vždyť se ještě ani pořádně nesetmělo, bručel Korat, když se vydali do San Rema.

„Tady možná ne," vysvětloval Jake, „ale v Itálii mají o hodinu více. A jestli je tam stejné počasí jako tady, tak tam bude ještě větší tma."

Byla a Jake vystoupil z kontinua přesně na souřadnicích, kde si včera stopnul taxi - na ulici Impéria, která byla vyhloubená do skalnatých útesů nad mořem - a ocitl se přímo uprostřed bouřky.

Vysoko na obloze divoce vířila mračna a rozeklané jizvy blesků protínaly obzor Ligurského moře. Nad Jakeovou hlavou vyčnívalo z útesů moderní převtělení starobylého sídla zla - Le Manse Madonie - vynořilo se jako znovu opravené orlí hnízdo a vytvářelo ostrý a viditelný kontrast nejen díky bleskům, ale také díky osvětlení zevnitř. Vysoký balkon vysunutý nad moře byl zaplaven světlem a na malou chvíli si Jake myslel, že tam nahoře, na té větrem a deštěm bičované plošině, někoho zahlédl.

Ale hustý déšť padající proti útesům všechno zkresloval a on si tím nemohl být jistý. Promočený na kůži se těžkopádně rozběhl do stínu, kde opět vzhlédl vzhůru, ale neviděl nic; i když uvnitř toho domu se pohybovaly nejasné postavy, jejich deštěm rozmazané obrysy se objevovaly za terasovými okny a jejich obličeje vyhlížely ven, než se zase schovávaly a mizely. Byli to Castellanovi lidé - drogoví parchanti jako on sám - kteří užívali a hlídali dům v jeho nepřítomnosti a v případě potřeby jej i bránili. Ale dnes večer, v takovémhle počasí, budou zcela jistě méně ostražití. Bylo možné, že za takové noci nebudou očekávat žádné nebezpečí?

No, ať už ho očekávali, nebo ne, nebezpečí bylo na cestě.

Jake měl tři nálože, pro každý nosník, který podpíral dům, jednu.

Neměl v úmyslu do nosníků vrtat - v těch masivních ocelových profilech tvaru I by to vyžadovalo acetylenový řezací hořák a spoustu času - ale prostě je odstřelit z jejich podloží v útesu. Proto si přichystal nálože, které měly každá jen poloviční sílu oproti těm, které použil v Marseille: dost na to, aby rozbily a uvolnily povrch útesu a přitom ani nemusely podpůrné nosníky poškodit.

Aby to mohl udělat, musel se dostat na úzkou římsu u základů podpěr, ale v tom lijáku a té tmě ji téměř neviděl; měl ji z velmi špatného úhlu, a tak byly jeho souřadnice velice nepřesné. Nakonec Jake učinil Möbiův skok asi devadesát metrů zpět po hlavní silnici k odpočívadlu, kde byla úzká, jednosměrná příjezdová silnice zakrytá větvemi stromů, a vyšplhal se prudkým svahem k domu. Odtud se dalším skokem dostal na úroveň samotného Le Manse Madonie, a to mu umožnilo prohlédnout si římsu z nadhledu.

Nyní si do paměti pevně vryl její souřadnice, ale vteřinu před tím, než skočil, jako by v přítmí balkonu opět zahlédl kradmý pohyb; někdo se tam pohnul a matný odlesk kovu, když oblohou projel další blesk, mu ukázal stín. Ať už to byl kdokoliv - pokud vůbec někdo - musel se ukrývat pod třásněmi lemovaným baldachýnem houpačky v jednom rohu balkonu.

Proto, když se Jake znovu vynořil z kontinua na deštěm promáčené přístupové římse přímo pod podezřelým místem, byl velice opatrný. Přikrčil se a očima zkoumal prkna balkonu jen pět metrů nad sebou. Moc toho neviděl, jen mírně zkosené zábradlí skrz několik málo centimetrů široké mezery mezi prkny, ale uvědomoval si, jak je přes to zábradlí viditelný a jak zdůrazňuje jeho pohyby, když na něj vrhá stíny a on je pruhovaný jako zebra. Pokud tam nahoře opravdu někdo byl a kdyby udělal krok vpřed, naklonil se a podíval se dolů...

Jake pracoval, jak nejrychleji to šlo, v duchu klel pokaždé, když další záblesk světla promítl jeho siluetu na kluzký povrch skály. Konečně se mu podařilo nastražit první dvě nálože do véčka v místě, kde byly podpěry zabetonovány do hlubokých pouzder vyhloubených do povrchu útesu. Ale pak, když si odložil svůj plastový pytel vedle třetího sloupu a vytáhl poslední z náloží, ho jeho spěch zradil.

Kapesní svítilna, kterou měl v pytli jen volně hozenou, vypadla, když vytahoval nálož. Než ji Jake stačil zachytit, spadla... odrazila se... rozsvítila se... a kutálela se dolů do tmy, přičemž zářila jako maják!

Kdosi to klepnutí zaslechl, uviděl světlo a nad Jakeovou hlavou se ozvalo: „Co to kurva..!?"

Jake zadržel dech, nacpal poslední z náloží na místo a zmáčkl časovač. Ten úkol mu nezabral více než šedesát vteřin; časovače byly samostatně nastaveny na osmdesát, šedesát a pouhých dvacet vteřin pro poslední z náloží. Tak si Jake dopřál pohodlných dvacet vteřin na útěk před prvním výbuchem, po kterém bude v krátkém časovém úseku následovat druhý a třetí.

Nebyl by to vůbec žádný problém, pokud by ho ovšem nezahlédli.

Jenomže oni ho uviděli!

A jakmile Jake příliš rychle vyskočil od své práce, uklouzl na mokrém podkladu a jen tak tak se mu podařil udržet rovnováhu. Byl čas zmizet a Korat už spustil čísla.

Nahoře nad ním se ozývaly kroky; a pak dobře známé cink-cink, jak někdo odjistil malou ruční zbraň, následované ohlušujícím zaduněním - nebyl to hrom, ale odporný štěkot Uzi střílejícího skrze podlahu balkonu nad jeho hlavou. Jake uslyšel, jak se kousek od něj odštíplo dřevo, a další kulky prosvištěly kolem něj jako dotěrný hmyz.

Vyvedený z míry a řízený pudem sebezáchovy sáhl Jake pro vlastní zbraň a stupidně ignoroval čísla, které se stále ještě míhala na obrazovce jeho mysli, přestože na něj celou tu dobu Korat řval: Jakeu, vytvoř ty dveře! Udělej to okamžitě! Jakeu! Jááááákeúúú!

Ale Jake klouzal po mokrých kamenech a mezitím se v podlaze balkonu otevřel poklop. Na naolejovaných pantech se dolů spustil žebřík, potom se objevily nohy, za nimi část těla a ruka držící Uzi, které sebou škubalo a poskakovalo, jak slepě chrlilo proud kulek směrem, kde byl Jake.

 Ten střelbu opětoval. Prásk! prásk! automatického Browningu téměř přehlušilo zajíkající se samopal. Muž na žebříku vykřikl, upustil zbraň a přepadl dozadu, ale ve stejném okamžiku se zablesklo něco doběla rozžhaveného -  oslňující světlo - udeřilo to Jakea do hlavy a změnilo noc ve vír ochromující bolesti.

Byl jsem zasažen! pomyslel si Jake, když se všechno kolem něj pomalu ztrácelo, až v jeho pohasínající mysli nezůstalo nic než neustále se měnící Möbiova rovnice.

Utvoř ty dveře! zařval Korat znovu a konečně se mu v posledních chvílích Jakeova vědomí podařilo k němu proniknout.

Jake sklouzl z římsy; padal a cítil, jak mu kolem uší víří noční vzduch, a věděl, že musí něco udělat. Dveře, ano, to bylo ono. Musí zastavit ta čísla a utvořit dveře.

A povedlo se... vytvořil dveře přímo před sebou... v dráze svého pádu. Vtom vybuchla první nálož a z výšky nad ním po něm sáhla horká ruka a mrštila jím přímo do prvotní temnoty Möbiova kontinua...

Jake se vynořoval velice dlouho a ještě déle mu trvalo, než zjistil, že nesní, ale vznáší se, unášený nějakým neznámým médiem, a že se někdo blízko něj chvěje, brebentí a kleje, ukrytý v nejmenším možném výklenku Jakeovy mysli. Ale ať už byl Jake kdekoliv, byla tam tma - tak hrozná tma a ticho jako v hrobě. Nebo tišeji.

Musí být noc, pomyslel si Jake a samotná tato myšlenka mu způsobila další výbuch bolesti, jako kopí čisté agónie štěpící jeho hlavu.

Jakeu? řekla ta fňukající věc, která na něm lpěla jako úděsná smrt, věc, která byla úděsnou smrtí. Mrtvý upír Korat kdysi Myšlenkářův vazal se chvěl na okraji Jakeova pomalu se probouzejícího vědomí. Jakeu? Jsi to ty? Jsi to opravdu ty?

Bylo to divné, ale Jake byl nucen se nad tou otázkou zamyslet. Nebyl si jistý, jestli to mělo cenu (už ta myšlenka samotná byla bolestivá a on by se mnohem raději jen tak vznášel) ale musel se nad tím zamyslet. Byl to opravdu on, nebo to byl někdo jiný? Předtím, na té římse v Le Manse Madonie se bál. Ale nyní se cítil jen strašně zle. Bylo mu špatně a bolela ho hlava, a když zvedl ruku, aby si ohmatal místo, kde byl zraněn, ucítil cosi lepkavého. Ale už se nebál.

Bát se? Ne tady v Möbiově kontinuu. Neboť kontinuum bylo jeho místem, kde se necítil ohrožen - odnepaměti! Od doby, kdy mu samotný August Ferdinand Möbius ukázal, jak... jak získat přístup? To bylo v Lipsku, u Möbiova hrobu... nebo ne?

Znovu hrob. Co to sakra měl s těmi hroby? ,Ticho jako v hrobě'... a ,Möbiův hrob'... a bdící mrtví v jejich ,hrobech' kteří se přeli o zásluhách, kladech a záporech a rozdílech mezi Jakeem a Harrym. Jako by tam nějaký rozdíl byl. A co se týkalo Lipska: Jake tam přece nikdy nebyl... nebo byl?

Jakeu, prober se! Blouzníš! řekl Korat řečí mrtvých radostně, skoro vzlykal úlevou. Ty nejsi Harry Keogh; jsi Jake Cutter! A byl jsi zraněn. Ale najednou tam nebylo nic - ve tvé hlavě - a já jsem si myslel, že jsi mrtvý. Můžeš mi věřit, Jakeu: být zraněn je mnohem lepší než být mrtvý. Tak se dej dohromady a dostaň nás odtud.

Nebyl Harry Keogh? Tak proč si tedy pamatoval takové množství z toho, čím Harry Keogh byl, co udělal a co za sebou zanechal nedokončené?

Je to jen Harryho zárodek! vysvětloval mu Korat. Jeho nejmenší jiskřička. Dal ti - cha! Kousek své mysli.

Ale nedal mi klid duše, řekl Jake, když se z toho pomalu začínal dostávat. Je to jen jeden díl skládačky a příliš mnoho dílků mi chybí. Ale kousek po kousku to všechno skládám. Postupně... se rozpomínám?

Což je dobře, konstatoval Korat. Protože když budeš vědět, co věděl Harry, jen nás to posílí. (Ale neznělo to příliš přesvědčivě.)

Posílí to mě, opravil ho Jake, jehož bolest pomalu ustupovala. Ale tebou si nejsem jistý. V jeho hlase zněl tón, který varoval Korata, aby nyní našlapoval velice obezřetně.

Nechápu, co tím myslíš.

Jen to, řekl Jake, že nekroskop měl kdysi v hlavě také nezvaného nájemníka, stejně jako mám já tebe. Harry byl sužován mrtvým upírem, jehož jméno... bylo Faethor Ferenczy!

Paměť se mu najednou z ničeho nic vrátila, jen tak, odnikud. Utrhla se ze stropu nějakého podzemního sklepení, když se jí dotkl kontakt s původním nekroskopem - byla uvolněna následkem mohutné akce, otřesu a bolesti - a létala vzduchem jako smítko prachu, ze kterého se vyloupl známý tvar, jenž se usadil na závitech Jakeova mozku. Byla to jen hra se slovy, ano. Nebyla to žádná z jeho vzpomínek, ale vlastně to vzpomínka byla.

Vzpomínka na Faethora Ferenczyho!

Faethor na něm ulpíval (nebo na Harrym?) jako pijavice, když se řítil dolů proudem budoucnosti; jejich rozhovor byl v Jakeově mysli tak živý, jako by se to stalo včera nebo jako by se to dělo tady a teď.

„Vidíš ten modrý paprsek, který se ode mě vine," slyšel Jake sám sebe (nebo Harryho), jak mluví k Faethorovi. „To je moje budoucnost."

A moje, odpověděl Faethor neústupně.

„Ta je zabarvená do červena. Vidíš to, Faethore?"

Vidím to, hlupáku. Ta červená, to jsem já - důkaz, že jsem součástí tebe, navždy.

„Špatně," řekl mu Jake/Harry chladně. „Já se můžu vrátit, protože můj paprsek je nepoškozený. Protože já mám minulost, do které se můžu zavinout. Ale tvoje minulost skončila tam, kde jsi zemřel, v rumunské Ploješti. Ty už nemáš žádný paprsek, žádnou čáru života, Faethore."

Cože? zaskřípal přízračný hlas Faethora. A pak—

Pán Möbiova kontinua se najednou prudce zastavil, ale duch Faethora Ferenczyho se řítil dál do budoucnosti. Nedělej to! křičel hrůzou. Nedělej to!

„Už jsem to udělal," volal za ním nekroskop. „Nemáš život ani tělo ani minulost, nic, Faethore. Všechno, co ti zbývá, je budoucnost. Ta nejdelší, nejosamělejší, nejprázdnější budoucnost, jakou kdy kdo poznal. A teď sbohem!"

H-H-Harry...? Hááárry...! Hááááárry! HAAAA— a nekroskop zavřel dveře budoucnosti a zbavil se Faethora jednou provždy.

Ale před tím, než se dveře zabouchly, Jake/Harry se ještě jednou podíval na svůj modrý paprsek, který se od něj/nich vinul a uviděl—

Jakeu!... Jááákeu!... JAAAAKEU! křičel Korat. Vzpamatuj se!

Jake váhavě povolil sevření své pseudovzpomínky - tohoto fragmentu z minulosti nekroskopa - který zmizel tak rychle a záhadně, jak se objevil. A pokud šlo o to, co Harry spatřil, než se zavřely dveře do budoucnosti...

Nech to plavat! křičel Korat. Neboť i on byl svědkem té pseudovzpomínky a toužebně si přál, aby se tato epizoda nenávratně, navždy vymazala z Jakeovy mysli. Buď rád, že jsi sám sebou, a zapomeň na Harryho Keogha. Ten už není!

Ale ta epizoda nezmizela, ne zcela. Jake ještě pořád lpěl na jedné části té pseudovzpomínky, stejně silně, jako lpěl Faethor na Harrym.

Pamatoval si, co viděl. Vím, jak se tě zbavit... řekl.

Cože? zeptal se Korat, nanejvýš vyděšený. To bys mi udělal? Poslal bys mě vřískajícího do nekonečné prázdnoty?

Neřekl jsem, že to udělám, odpověděl Jake. Jen jsem řekl, že vím, jak to udělat. Samozřejmě jen jako poslední možnost. A do té doby—

Můžeš si být absolutně jist, že budu plně ctít naši dohodu, sliboval mu Korat.

Já vím, že budeš - budeš muset, přikývl Jake. Protože dokud nejsi v mé mysli — nejsi mou součástí, ale jsi tam venku - můžu tě vykopnout, kdykoliv budu chtít přesně tak, jak Harry vykopl Faethora. Což znamená, že od této chvíle si nemůžeš dovolit jediné zakolísání.

Několik dlouhých vteřin bylo v Möbiově kontinuu absolutní, neblahé ticho, neboť Korat nad tím uvažoval a pak odpověděl: Ale protože nemám ani jsem nikdy neměl v úmyslu šlápnout vedle, vůbec mě to neznepokojuje. To jen ty jsi mi to pořád podsouval a zraňoval jsi mě tím. Ale teď už se snad můžeš přestat obávat, ne?

A jeho řeč mrtvých byla tak upřímná, že Jakea téměř přesvědčila.

Téměř...

XX

Zante - San Remo - Austrálie - Krassos - Londýn

Jake hledal souřadnice pařížského hotelu... a nenašel nic!

Neříkal jsem ti snad, že tam nic není? ozval se Korat nervózně.

Jake mu nevěnoval pozornost a hledal jiné souřadnice. Ale Korat měl pravdu; vypadalo to, že v jeho mysli žádné nezůstaly. Bylo to, jako by z jeho mysli někdo tato data stáhl nebo ještě hůř, úplně je vymazal.

Co se to děje? divil se Jake, když jej Koratovo očividné znepokojení postupně také nakazilo. Žádné souřadnice? Co se to stalo?

Možná je to prostě součást uzdravovacího procesu a my musíme být trpěliví, odpověděl Korat. Ale já opakuji: před tím, než jsi získal zpět své vědomí, nebylo tam vůbec nic. Tvá mysl byla prázdná, jako samotné Möbiovo kontinuum.

Ale vypadalo to, že kontinuum nebylo tak úplně prázdné, protože zatímco Korat hovořil, něco ťuklo Jakea do obličeje. Automaticky po tom sáhl a našel svou zbraň, která se jen tak vznášela v temné beztíži. Samozřejmě mu vypadla, když byl v Le Manse Madonie zasažen a spadla s ním dovnitř, když vytvořil dveře. Nyní se jí držel, jako se tonoucí drží stébla trávy.

Tonoucí? nechápal Korat. A říkal jsi něco o stéblu trávy? Jakeu, to, co říkáš, nedává smysl!

Jsem dezorientovaný, přiznal Jake. To je tím úderem do hlavy, který pořád ještě pekelně bolí. Dokonce i když to říkal, projela jím další vlna závrati.

Vstoupil jsem do tvé mysli, řekl mu Korat. Hluboko do tvé mysli. Jen abych to tam prozkoumal, chápeš? Měl jsi uvolněné štíty a já jsem se snažil tě oživit. Ale—

Ztráta paměti, řekl Jake. Tentokrát to není žádná hra se slovy, ale jen... jen ztráta paměti? Nepamatuji si souřadnice. Vůbec žádné!

V tom případě je to velice specifická ztráta paměti, řekl Korat a jeho nervozita stoupala mílovými kroky. Když se v tobě probudila jedna část Harryho paměti, vypudilo to tu druhou: tvou instinktivní znalost a užití Möbiova kontinua.

Skvělé, prohlásil Jake a snažil se nepropadnout panice. Ale ty si ty souřadnice určitě pamatuješ, že? Musíš, vždyť sis pamatoval všechno ostatní. I ty rovnice pro kontinuum.

Pamatuji si pořadí těch čísel, kvílel Korat, a jejich tvar, ale čísla samotná pro mě nemají smysl jako pro tebe! A co se týče souřadnic: to nejsou čísla, ale polohy, místa a věci, které znáš jen ty, vryté hluboko v části tvé mysli, do které já nevidím... a to je také důvod, proč jsem do tvé mysli vstoupil, Jakeu: abych se podíval, jestli tam nenajdu nějakou bezpečnou souřadnici. Ale všechno, co jsem tam našel, byla prázdnota.

Což tě muselo vyděsit až k smrti, ušklíbl se Jake. Jinak bys tam pravděpodobně pořád ještě byl. Dokonce i v takové situaci se nikdy nevzdáš, co?

Odvážil jsem se doufat, snažil se Korat zoufale změnit téma, že po nějaké době nás to automaticky přemístí do Harryho pokoje na velitelství pobočky E. Ale zdá se, že se to vlákno přetrhlo a nás to zanechalo bezmocné tady na tomhle místě!

Jake ucítil vířivý pohyb. Už nedokázal situaci kontrolovat. A čím větší bylo to nekonečno - ten naprosto neznámý rozměr, složení, povaha a důvod Möbiova kontinua, které na něj působilo, tím rychleji se otáčel.

V té absolutní tmě a beztíži zvedl ruku a nahmatal mělkou, strupovitou popáleninu začínající kousek nad jeho levým obočím a táhnoucí se po spánku až na skráň. Na tváři měl zaschlou krev a špička jeho ucha byla zřejmě také zatvrdlá. Byl jsem zraněn, prohlásil. Stačilo pár centimetrů níže a kousek napravo a určitě by mi to proletělo okem a vyletělo ven lebkou v zátylku.

Určitě ti to něco poškodilo, bědoval Korat.

Ty souřadnice, přikývl Jake.

Copak, vzpomněl sis? V Koratově hlase svitla náhlá naděje.

Ne, odpověděl Jake a cítil, že se ho zmocňuje další vlna nevolnosti. Myslím, že ze mě byly ty souřadnice vytrženy. Možná navždy. Teď už cítím jen to víření... nevolnost... a... ach, Bože!

A ta temnota najednou vybuchla v jeho hlavě jako bomba; ta rotující temnota uvnitř byla skoro tak temná jako ta venku a Jake cítil, že zřejmě znovu ztratí vědomí.

Ale uprostřed temnoty se najednou rozzářil vzdálený světlý bod; a Jake věděl, že i kdyby to měla být ta poslední věc, kterou kdy udělá, musí se tam dostat. Vydal se svou vůlí tím směrem a ten bod se postupně zvětšoval. Ale chvíli před tím, než jej dosáhl - přestože Korat křičel: To jsou dveře! To jsou dveře! - ho opustily síly. Ani si neuvědomoval, že padá těmi dveřmi, a necítil dokonce ani bodání štěrku na cestě, kam dopadl přímo na obličej, ani chladný noční vítr pohrávající si s jeho ležícím tělem...

Probral se za světla - za denního světla - a ucítil bolestivé pulzování v hlavě, které ho přinutilo znovu pevně zavřít oči.

Ležel v posteli, pod bílými pokrývkami v bílém pokoji a starostlivě se na něho dívali cizí muž a cizí žena, kterým se ve tváři zračilo očividné znepokojení.

„Uh!" zamumlal Jake. „Kde to jsem?"

Ta žena, mladá a pohledná, ho vzala za ruku a mluvila na něj, podle Jakeova odhadu zřejmě řecky. Jeho znalost tohoto jazyka byla jen velice omezená, takže zavrtěl hlavou. To byla chyba, protože to ještě zhoršilo bolestivé pulzování v jeho mozku.

„Angličan?" zeptal se ten mladý muž. „Jste Angličan?"

„Ano," řekl Jake a jeho hlas zněl jako suché zaskřehotání. „A vy musíte být Řek." Byla to přesná trefa a nejen díky tomu jazyku. Ten bílý pokoj, lakovaná dřevěná postel, nábytek a trámy na stropě, to všechny vypovídalo o tom, že je v Řecku; stejně tak světlo, které do místnosti přicházelo otevřeným oknem, to zvláštní středomořské světlo. „Můžu dostat trochu vody? A řekli byste mi, kde to jsem?"

Mladá žena odešla z místnosti, zatímco muž mu odpověděl: „Ano, jsme Řekové. A tohle je náš dům."

„Na řeckém ostrově," hádal Jake.

Mladý muž překvapeně vypoulil oči. „Ale samozřejmě!" odpověděl. „Je to ostrov—"

„Zante," - přerušil ho Jake. „Zakynthos, v Jónském moři." To věděl. Napadlo ho to náhle a nečekaně, ale byl si tím naprosto jistý. A protože tady nikdy dřív nebyl, byla to prostě záhada. Ať už tomu ale bylo jakkoliv, cítil se tu dobře a v bezpečí. Jak to bylo možné? Bylo to snad pocitem, který z toho místa měl? Že je čisté a má důvěrně známou vůni?

„Jste turista, ano?"

„Ne," přiznal Jake, ale potom změnil názor a chopil se jednoduššího vysvětlení. „Vlastně ano, máte pravdu. Jsem turista. Měl jsem, no, nehodu... myslím."

Namáhavě se posadil; mladý Řek mu pomohl a řekl: „Máte štěstí, že jsme vás našli. Byl jste venku. Minulou noc jsme byli u přátel na oslavě. Vrátili jsme se pozdě v noci - mezi jednou a druhou hodinou ráno - a našli jsme vás ležet na cestičce blízko našich dveří."

Jakeovi se hlavou honily myšlenky, ale byly to pseudomyšlenky, to věděl. Našel jen jednu možnou odpověď. „Tohle je... Zekin dům," řekl. „Dům Zek Föenerové, blízko Porta Zoro v Zante."

„Ach!" vykřikl muž. „Vy znáte Zekinthu? Můj otec od ní ten dům koupil. Pro mě a Denisu, mou ženu. Ale to už je, och, nějakých čtyři nebo pět let! V angličtině zní moje jméno Dennis."

„Dennis a Denisa?" zamrkal Jake a vypadal zmateně. Stále se cítil zesláblý.

„Tohle je Zante," pokrčil rameny muž. „Patron tohoto ostrova je svatý Dionýsos. Proto se tady hodně lidí jmenuje Dennis. Dennis nebo Denisa."

Ale Jake přemýšlel o tom, co mu Dennis řekl o Zek. Ano, samozřejmě že tenhle dům před čtyřmi nebo pěti lety prodala - když se provdala za Bena Traska. Zek a Harry Keogh byli přátelé po mnoho let a původní nekroskop se tady asi také cítil bezpečně. Ale bezpečně před čím? Čeho se bál? Ať už to bylo cokoliv, tohle místo se mu vrylo do paměti, stejně jako nyní Jakeovi; byly to jediné souřadnice, které si on/oni pamatovali, a jediné místo, kam byl Jake schopen prchnout.

Prchnout? Bože, kde se vzala tahle myšlenka? Vždyť Jake sem vůbec neprchl, byl na tohle místo vtažen, nebo snad ne? Možná to byl Harry, kdo sem čas od času ,uprchl'. A Jake se sám sebe znovu ptal, před čím sem vlastně prchal...?

„Pomozte mi," řekl. Stáhl ze sebe pokrývku a zjistil, že je jen v boxerkách; jeho oblečení leželo úhledně složené na židli vedle něj. Dennis se tvářil ustaraně a radil mu, aby byl opatrný, ale Jake se přece jen s obtížemi nasoukal do kalhot a dobelhal se k oknu. Ale ještě než se tam dostal, věděl, co spatří.

„Hned ráno jsme vám zavolali doktora," řekl Dennis, který mu byl v patách. „Myslí si, že jste byl postřelen. Možná nějaký lovec? Občas se v těchto lesích potulují."

„Možná," odpověděl Jake. „I já jsem tak trochu lovec - čas od času."

Venku před oknem byl balkon a pod ním prudký, hustě zalesněný svah padající rovnou do moře. Středozemního nebo spíše do Jónského. Jake to věděl - znal toto místo, dokonce i tuto místnost - a cítil, že když se rychle otočí, uvidí krásnou dívku, která spí v jeho posteli. Alespoň si pamatoval, ze tam Penny viděl. Ale nebyla to jeho paměť, ne, protože Jake se nikdy s Penny nesetkal. Bylo to absolutně šílené!

„Kde jste bydlel?" zeptal se ho Dennis. Jake ho téměř neslyšel. Byl zabrán do svých vlastních myšlenek a do mysli se mu vtíraly myšlenky cizí. Přicházely a zase mizely. Byly to šťastné myšlenky, smutné myšlenky, moře měnících se myšlenek: klidné, zlostné, bouřlivé. Rozloučení s tím vším. Odchod. Tohle byl odrazový můstek Harryho Keogha, někam jinam...

„Cože? Kde bydlím?" opakoval Jake. „S tím si nedělej starosti. Já si nějak poradím." Neboť zatímco všechno ostatní vířilo - všechny tyhle pseudovzpomínky přicházely a zase mizely z jeho esoterických skulin, ve kterých byly ukryty - Jakeovi se do mysli vrátily jeho souřadnice a pevně se tam usídlily. A nejen souřadnice, které znal, ale ještě další, které znal někdo jiný před ním.

A Dennis řekl: „Měl byste si tu ránu nechat ošetřit, pane—?"

„Jake," představil se Jake. Oblékl si zbytek svého oblečení, rozhlédl se po pokoji, jestli tam nenajde svůj Browning, ale nebyl tam. „Budu v pořádku."

Ještě než se stihl obléknout, vrátila se Denisa se džbánem vody a sklenicí. Jake se zhluboka, vděčně napil a pak řekl: „Díky... za všechno. Ale teď už musím jít."

„Ale vaše tvář?" starala se Denisa. „Neumyli jsme vás."

„Moje tvář?" Jake přistoupil k zrcadlu. Mluvila o jeho černém nalíčení, které včera použil. Nyní z něj zbyly jen nepravidelné šmouhy. Což mu připomnělo: „Co je dnes za den?"

Oba mladí lidé se na sebe podívali, zmateně pokrčili rameny a Dennis řekl: „Je neděle."

Jake se podíval na hodinky a rychle si to spočítal. Tady byly dvě hodiny odpoledne, což znamenalo, že uplynulo nějakých sedmnáct hodin od doby, kdy vyhodil do vzduchu Le Manse Madonie na okraji San Rema. Měl by se tam vrátit (vrátí se tam, jen co si přivolá Korata), aby se podíval, co způsobil.

„Potřebujete taxi?" zeptala se ho Denisa. A starostlivě dodala: „Určitě budete v pořádku?"

„Určitě," ujistil ji Jake a váhavě se vydal na cestu domem ke dveřím.

Oba mladí lidé ho vyprovodili a dívali se, jak vstupuje do toho oslňujícího světla a odchází kamenitou pěšinkou skrze stromy směrem k silnici do Argasi. Po několika málo krocích přišel až k místu s polehlou trávou, kde včera dopadl poté, co se dostal ven z kontinua, a jen kousek od pěšinky se v podrostu zalesklo cosi kovového. Byla to jeho zbraň. Sebral ji, strčil si ji do kapsy a pokračoval po známé cestičce dál.

Jake si představil velký motocykl - mohl to být jedině Harley-Davidson - jak se žene nahoru po silnici a věděl, že je to víc než jen obraz v jeho mysli. A pak se zamyslel nad tím, jaké by to bylo, kdyby na takovémto stroji projel Möbiovým kontinuem? No, možná to jednoho dne zkusí. Pokud ten opravdový Jake bude ještě existovat, až tohle všechno skončí.

Došel až na hlavní silnici a ohlédl se. Ale Zekin dům už se mu ztratil z dohledu, ukrytý za stromy. Výhled na Jónské moře byl úchvatný a Jake věděl, že jej bude vždycky milovat. A co se Zek týkalo: nyní pro něj znamenala mnohem víc a uvědomoval si také, jak moc si jí musel vážit Jazz Simons a později i Ben Trask... a dokonce i nekroskop Harry Keogh.

Jen samotná myšlenka na ni byla jako invokace. Byla tam, v jeho mysli, z ničeho nic. Tedy alespoň její sladký záhrobní hlas.

Proč jsi sem přišel, Jakeu?

 „Zek?" Rychle se vzpamatoval z náhlého šoku její přítomnosti. „Cože, vy se mnou stále ještě komunikujete? Stále riskujete, že se dostanete do problémů s Velkou většinou?"

Kde je žalobce, musí být i obhájce, odpověděla mu. No a já jsem přesně to, ďáblův advokát. Ale nepřišla jsem sem jen proto, abych si s tebou popovídala. Tentokrát je to náhoda.

„Aha," řekl Jake. „Chápu. Tohle bylo vaše oblíbené místo - váš genius loci? - a byla jste sem přitahována stejně jako já."

Ucítil, jak Zek v záhrobním éteru přikývla. Často mě to sem zavane. Ale ty? Říkáš, že tě to sem přitáhlo?

„Měl jsem problém, nehodu, nějaké trable v Möbiově kontinuu," vysvětloval Jake. „Na malou chvíli bylo tohle jediné místo, které jsem dokázal najít. Což zároveň ukazuje, jak blízká jste musela být Harrymu Keoghovi. Nebo on vám."

Zek se opět zatvářila starostlivě. Nehoda? Ano, cítím tvou bolest. A nyní už jsi v pořádku?

„Už jsem se cítil lépe," přiznal Jake, „ale zvládnu to."

A tentokrát jsi sám.

„Myslíte Korata?" zeptal se Jake. „Toho jsem ještě nepřivolal. Moje mysl musela zřejmě chvíli vypadat jako hodně nebezpečné místo a on vzal do zaječích. Vlastně jsem se ho právě chystal zavolat. Potřebuji ho, Zek. Bez Möbiova kontinua se nemůžu pohybovat a nemůžu dokončit to, co Harry započal."

Ach! (Uslyšel velice slabý povzdech v řeči mrtvých, který skoro ani nenarušil éter.) Myslíš si, že o tomhle to všechno je? Že si tě Harry vybral, abys dokončil jeden specifický úkol?

„Harry nalézal upíry, zápasil s nimi a zabíjel je, že ano?" prohlásil Jake. „A když už nic jiného, určitě by vás chtěl pomstít, nebo ne?"

Jelikož teď byly Jakeovy štíty spuštěny, Zek četla v jeho myšlenkách mnohem více. Tady nejde o mě, řekla. Harry opustil svět živých dlouho přede mnou. Je pravda, že upíry nenáviděl - a kdyby tu ještě byl, stále by pracoval v pobočce E - ale to jsi zřejmě nemyslel. Je to jen část z toho všeho. Tak mi pověz i ten zbytek, Jakeu.

„Já nevím, co vám mám říct," přiznal Jake. „Máte pravdu, není to jen práce pobočky E, je toho víc, ale mě do toho nikdo nezasvětil. Ani Ben Trask ani ti ostatní. Znají věci, které mi nechtějí říct, které se mi neodváží říct. Chtějí, abych pracoval jen na základě důvěry, abych byl jejich novým nekroskopem, bez toho, aby mi řekli, co se stalo s tím původním. Vím, že měl schopnosti, o kterých mi neřekli, a také, že tu kvůli nim už není. Je mrtvý, Zek - je mrtvý a navždy pryč - a rozhodně nezemřel stářím. Znala jste ho pravděpodobně lépe než kdo jiný a od té doby, co jsem se dostal sem, zjistil jsem, že vás zřejmě navštívil, ještě než opustil tento svět. Co se stalo, že nás musel opustit, Zek? On a ta dívka, Penny? Lardis Lidesci mi prozradil alespoň tolik, že odešli na to místo, Sluneční/Hvězdnou stranu - ale proč? Aby bojovali s upíry na jejich vlastní půdě? Bylo to jen kvůli tomu? Ta skládačka je pro mě příliš složitá, Zek. Nedokážu najít všechny její části a složit ten obraz. Vlastně jste jediná, kdo se o mě stará a snaží se mi pomoci!"

Všichni se o tebe starají, Jakeu! odpověděla mu. Nemusíš mít strach, že jsi sám. Nejsi, a až tě bdící mrtví poznají tak, jak tě postupně poznávám já... budeš mít přátel mnohem víc, věř mi. Ale Velká většina i pobočka E hrají tuto hru podle pravidel. Mrtví neodevzdají svou oddanost jen tak někomu; potřebují, aby ses osvědčil. A stejně tak pobočka E, ale z důvodů, kterým bys zatím nerozuměl; možná je to o těch chybějících částech skládanky, o které jsi mluvil. A řeknu ti, Jakeu, nijak zvlášť jsi celé věci nepomohl, když jsi takhle utekl Benovi.

„Vy víte, že jsem utekl?"

Ale vždyť je to jasné, odpověděla. Jsi tady přece sám, nebo ne? „Prozatím jsem sám, ano."

Takže... ?

„Poslouchejte mě," řekl Jake. „Pobočka E si myslí, že se zabývám svými vlastními záležitostmi. Já jsem si to nejdříve myslel taky. Ale už to není jenom moje záležitost! Myslel jsem si, že se mstím za smrt někoho... někoho, na kom mi záleželo. Už jsem s ní ale mluvil a ona mi odpustila a nechala mě jít vlastní cestou. Tím mě toho obrovského břemene zbavila, chápete? Jenomže mně se neulevilo, vůbec nijak to nezměnilo mou situaci! Vím, že s tím musím skoncovat a dokončit... a dokončit—"

Něco, co Harry započal?

„Myslím, že ano."

Na chvíli bylo v záhrobním éteru ticho. A pak Zek znovu promluvila:

Jakeu, Harry Keogh měl ve svém životě jedno velice bolestivé období. Ze všech jeho zlých období bylo tohle to nejhorší. Bylo to období lží, neuvěřitelné zrady, obrovského nebezpečí pro Harryho a pro celý svět. Na konci tohoto období zradili Harryho dokonce i mrtví; museli, aby vůči němu dodrželi své slovo. A pobočka E byla tím největším zrádcem ze všech, i když byli přesvědčeni, že jednají správně. Paradox? Ne, pokud bys znal celý tento příběh. Ale nejhorší na tom je, že ani samotný Harry neznal celou pravdu.

A ať už je kdekoliv, stále ji nezná. To období - ta léta - bylo jako ztracené roky které se nikdy nestaly. A i kdybychom s ním mohli nyní mluvit, se zcela celistvým Harrym, ani teď by mu to Velká většina neřekla. V jeho životě bylo dost bolesti i bez toho, abychom jej zatěžovali ještě i po smrti.  A co se týče té dívky, o které ses zmínil. Penny.

Penny přišla později, když už byl Hany na tomhle světě téměř hotov. Přivedl mi ji ukázat, sem na Zante; přišli mě navštívit krátce před tím, než tenhle svět opustili navždy. Milovala ho a věřila, že s ním může prožít šťastný život. Možná že ano, ale nebylo jim to souzeno. Pak přišla ta nehoda a... Penny ji nepřežila. Víš, já jsem s ní od té doby ,mluvila' a Penny ničeho nelituje. Těch pár dnů strávených s Harrym bylo jako prožít celý úžasný život - nebo dokonce dva životy. Ale nechtěj po mně, abych ti tohle vysvětlila, protože bych to nedokázala.

Když se odmlčela, Jake ji pobídl: „Ty ztracené roky, o kterých jste se zmínila. Myslíte si, že to má něco společného se mnou, s tím, co se se mnou děje? Ale jak a proč?"

Sám jsi to řekl, odpověděla mu. Možná jsi to ty, kdo si vybral dokončit něco, co Harry započal.

„Ale já jsem s ním strávil sotva pár chvil," namítl Jake. „Vy víte, že ano. Takže pokud je tu opravdu něco, co chce, abych dokončil, proč mi o tom neřekl, když měl tu možnost?"

Jediný důvod, který mě napadá, odpověděla Zek, je, že možná ani on sám neví, co to je.

Jakeovi se točila hlava, ale nebylo to tou neustávající bolestí, kterou mu způsobovala rána na hlavě.

„Myslíte si, že nějaká jeho část si pamatuje něco, co měl udělat, ale není jí dost na to, aby si vzpomněl, co to je? A já to mám pro něho udělat?"

Z toho, co jsi mi řekl, soudím, že by to mohla být jedna z možných odpovědí.

„Tak co dělal během těch ztracených roků?"

Ti z Velké většiny, kteří o tom něco ví — a je jich jen hrstka — o tom nechtějí mluvit, odpověděla Zek. Určitě to nepoví mně, protože přísahali, že o tom nikdy nepromluví. Pro dobro Harryho.

„I když už je mrtvý?"

O tom už jsme přece mluvili, povzdechla si.

Jake zklamaně potřásl hlavou. „Mrtví o tom nemluví, ani s vámi, když jste jedna z nich? Ale co živí? Proč mi o tom Trask nic neřekl?"

Protože je na tom stejně jako já, řekla Zek. Také to neví.

„Tak mi sakra řekněte něco, co víte!" Jake byl zoufalý. „Co se to, do horoucích pekel, stalo nekroskopovi, že o tom ani Trask ani pobočka E nechtějí mluvit!?"

Chvíli bylo ticho a Jake cítil Zekinu rozpolcenost, až nakonec řekla: Promiň, Jakeu. Promiň, ale nemůžu ti říct nic víc. Ale povím ti alespoň tohle: být nekroskopem - jediným nekroskopem - nebude snadná věc. Určitě ne pro tebe a ani pro bdící mrtvé. ,Do horoucích pekel,' řekls. Ano, může to být přesně takové. Jako peklo. Mluvit se živými, tedy s tebou, je jedna věc, a kéž by to bylo všechno, co toto poslání obnáší... ale není. A mrtví pochopili už dávno, ještě za časů Harryho, že jedna věc může souviset s druhou. Proto jsou tak tiše, leží nehybně, střeží si svůj klid. Alespoň prozatím.

„Nechtějí si promluvit se živými?" Jake byl zmaten. „Opravdu věří tomu nesmyslu s odpočíváním v pokoji? To je vážně nezajímá jejich dřívější život, který za sebou nechali; nechtějí vědět, jak se mají jejich děti, jak se daří celému světu a všemu, co stvořili, a jak na tom stavějí další generace?" Zavrtěl hlavou. „Tohle nechápu."

Ale samozřejmě, že je to zajímá! namítla Zek. Víc než si dokážeš představit. A pokud a až pochopí tvůj styl uvažování, uvidíš, jak moc jim na tom záleží. A to je odpověď na obě tvé otázky: proč Velká většina prozatím nekomunikuje a proč ti pobočka nemůže říct všechno o Harrym. Svět potřebuje nekroskopa, Jakeu. Ale musí to být ten správný člověk. Musí být statečný a opatrný a musí si dávat pozor na to, co dělá. Musí mít mrtvé rád, protože oni mohou zaplatit v jeho službách hodně vysokou cenu...

„Jen tady ztrácím čas," řekl Jake. „A nikam to nevede. Ale já vám věřím, Zek. Takže pokud říkáte, že to tak musí být... pak máte asi pravdu a musí to tak být."

Ještě jedna věc, než se rozloučíme, přerušila ho Zek. Nebuď tak sklíčený, Jakeu. I když pomalu, přesto v téhle bitvě vedeme; Velká většina je stále více na tvé straně, vidí věci tvýma očima. A třebaže pomalu, věci začínají fungovat ve tvůj prospěch. Neboť navzdory všem překážkám, které ti leží v cestě - a všem nesnázím a pochybnostem - ses nevzdal. Ba co víc, tvoje světlo záři v naší tmě s každou hodinou stejně jako světlo Harryho Keogha. A ta věc, kterou nosíš s sebou - které se mrtví bojí více než čehokoliv jiného - nenabyla převahy, ale naopak ji ztratila. V téhle hře vedeš, Jakeu, a my se teď jen musíme ujistit, že to tak zůstane.

„Ale já už jsem vám tam poslal několik darebáků," pokračoval Jake, který si vzpomněl na obrysy postav, jež viděl skrze vlhká okna Le Manse Madonie. „Vím, jak moc mrtví respektují život, takže to mé reputaci zřejmě příliš nepřilepší..."

Ve skutečnosti jsi tím splatil spoustu nevyřízených účtů, ujistila ho Zek. Protože máš pravdu: byli to darebáci. Všichni to byli vrazi a ani jednoho z nich bychom mezi sebe nepřijali. Tihle se mezi Velkou většinu nemohou počítat.

„Jsou vyloučeni?"

Jednou provždy, přikývla Zek. Zapuzeni do temnoty, kde už nemohou páchat další zlo. A nyní už musím jít.

Jake cítil, jak se Zek pomalu vytrácí, ale až příliš pozdě si uvědomil, že neodpověděla na jedinou otázku, na kterou mu odpovědět mohla a na kterou zcela jistě znala odpověď:

Proč Harry Keogh, původní nekroskop, opustil náš svět a odešel na Sluneční/Hvězdnou stranu?

Kolem projelo auto, zahoukalo a Jake si náhle uvědomil, že kráčí v oslnivém jónském slunečním světle po cestě do Argasi. Při chůzi celou dobu mluvil, jako by vedle něj někdo šel. Takové účinky měla na lidi řeč mrtvých, když si na ni zvykli. Ale nyní byl opět sám a šel jen tak nazdařbůh, bez konkrétního cíle.

Korat se objevil hned, jak na něj Jake zavolal. „Kde jsi byl?" zeptal se ho Jake.

Kde asi? opáčil jeho společník sklíčeně.

„Spal jsi?"

Spal, odpočíval, byl sám. Nejsi jediný, kdo může trpět vyčerpáním, víš? Ta záležitost v Möbiově kontinuu byla... přinejmenším únavná.

„Spal jsi a ronil slzy," poznamenal Jake. „Chceš mi namluvit, že jsi propásl další příležitost dostat se mi do hlavy?"

Nic jsem nepropásl! zasupěl Korat. A ani jsem nezapomněl na naši domluvu. O čem se ale nezmínil, bylo, že když byla Jakeova mysl v šoku nebo možná jen ve stavu zmatku, bylo pro něj lépe z ní zmizet. Stejně, proč jsi mě nezavolal? A co bude dál? Když sis teď uvědomil všechna nebezpečí, která jsou s tím spojená, možná, že ses třeba myšlenky na pomstu konečně vzdal? Ale ne, vidím, že takové štěstí nemám. A pak se odmlčel.

„Výborně," řekl Jake. „Dobře! Děkuji ti, že se ptáš na moje zdraví. Daří se mi dobře, díky. Málem mi to ustřelilo palici, ale jinak jsem v pohodě. Teď se potřebuji dostat zpátky do Paříže, umýt se, dát si dobré jídlo a prospat se, abych se zotavil. Protože dnes v noci—"

Budeme mít zase spoustu práce, povzdechl si Korat.

„Přesně tak," přikývl Jake.

A myslíš si, že jsi schopen používat Möbiovo kontinuum? Jsi si jistý, že to, co se stalo, se nebude opakovat?

„Souřadnice jsou zase tam, kde mají být," prohlásil Jake. „A pevněji než před tím. A taky je tam několik nových. Ale nedělej si starosti, nebudu je zkoušet. Tedy alespoň prozatím."

Hm! zabručel Korat, když na obrazovce Jakeovy mysli spustil Möbiovy rovnice. Jakeovi tentokrát byla ta esoterická matematika nějak povědomější; dokonce viděl vynořující se vzorce; ty podivné symboly a čísla už jej neděsily. Byl to klíč, to bylo vše, klíč k bráně do metafyzického Möbiova kontinua a on cítil, že brzy bude schopen používat tento klíč sám.

Ale do té doby - ale jen do té doby - zůstane Korat jeho dveřníkem. Tohle byly tajné myšlenky, které Jake ukrýval v těch nejskrytějších zákoutích své mysli, k nimž Korat zatím neměl přístup. A tak oba muži - nebo spíše jeden muž a jedna stvůra - ukrývali svá tajemství před sebou navzájem. Zek měla pravdu: Korat zatím zůstával poraženým.

Zatím...

Když se Jake umyl a dal se trochu do pořádku, bylo v Paříži čtyřicet minut po poledni. Vzal si nějaké aspiriny, obvázal si hlavu a lehl si opatrně na polštář.

Bylo mu zle a bál se, že znovu upadne do bezvědomí, takže jakmile se vrátil do svého pokoje, zahnal Korata zpátky do jeho ponurého rumunského útulku. Nevolnost se znovu vrátila. Na to, aby se najedl, mu bylo příliš zle; bolest vystřelující z rány, mu vysílala pravidelné bodání hluboko do mozku, a tak bylo jedině dobře, že jeho plány pro dnešní noc byly nejasné, protože to vypadalo, že od nich zřejmě bude muset upustit úplně. Ale to jen v krajním případě.

Protože stále ještě doufal, že se jeho stav po vydatném spánku zlepší. A kdo ví? Možná se i jeho plány vyřeší samy.

A pak se stala divná věc; jako by ,věci' v Jakeově životě nebyly už tak dost divné. Když zavřel oči, aby se mohl vyspat, v mysli se mu znovu vynořila Liz—

—a v další chvíli byla opravdu v jeho mysli!

Prudce se na své postelí posadil a zaposlouchal se. Přicházelo to z velké dálky - bylo to jakési spojení, letmé, omezené tou vzdáleností, jen velice slabý telepatický dotek - jako by jeho nos na chvíli zachytil Lizinu vůni a na tváři ucítil její sladký dech. Nebylo to nic víc, ale stačilo to. Jake ve své duši pocítil chlad; vlasy na zátylku se mu naježily.

Co to k čertu bylo? Jenomže to zmizelo dřív, než se stačil podivit nebo se sám sebe zeptat nebo se soustředit tím směrem. A po chvíli znovu ulehl, ale už nedokázal přestat se tou myšlenkou zabývat.

Cítila se snad... rozrušená? Nebyla vyděšená, ale velice rozrušená. Něco svou telepatií hledala. Nebyl to Jake, ale někdo-nebo něco-jiného. Ale jako obvykle na Jakea myslela a úsilí, které vložila do... toho, co dělala, ať už to bylo cokoliv - bylo tak velké, že se její sonda dotkla i jeho myšlenek.

Bylo to vztahem, který se mezi nimi vytvořil. Navzdory tomu, že Jake si možná Lizinu lásku ani nezasloužil - a navzdory vzdálenosti, která je dělila - to spojení stále fungovalo.

Ano, bylo to to spojení, které mezi nimi je nebo snad bylo... ale kde byla Liz? Vysunul sondu - hledal směr, souřadnici - a nenašel nic. Byl to jen okamžik a byla pryč.

A Jake nemohl ani tušit, že na Krassu, na jednom místě v horách zvaném Orlí hnízdo, se Liz dívala teleskopem a hledala Vavaru a Malinariho; nemohl tušit, že co nevidět se s Traskem a ostatními vydá na zpáteční cestu do Skaly Astris.

Nemohl tušit - zatím - že pobočka E je na stopě největšímu nepříteli celého lidstva a stejně jako jeho dělí i Liz pouze několik hodin od neuvěřitelné hrůzy.

Což bylo možná dobře. Protože kdyby to věděl, určitě by nedokázal usnout...

Když se Jake probudil, byla tma a on měl hlad. Bolest v jeho hlavě se změnila v tupé pulzování; to prudké bodání už odeznělo. Zjistil, že může docela jasně uvažovat.

Oblékl se, nechal si do pokoje přinést sendviče a pak zavolal Korata. A Korat přišel.

„Jako džin v láhvi," konstatoval Jake. Jeho slova byla samozřejmě řečí mrtvých, takže Korat jejich smysl pochopil.

V láhvi nebo v lampě, opáčil Korat s nehmotným pokrčením ramen. Jaký je v tom rozdíl? Každá z těch věcí by byla příjemným hrobem... v porovnání s těsnou kovovou trubkou v zaplavené podzemní jímce. A pak změnil téma. Vidím, že už se cítíš lépe.

„No, není to jako bych byl zrovna znovuzrozený," přiznal Jake, „ale trochu lepší to je. A to je dobře, protože nás čeká práce. Nejdříve vyrobím nějaké bomby, dost velké—"

Bomby, které vybuchují, zvolal Korat.

„A pak si musím něco vyzvednout z druhé strany zeměkoule."

Bomby, které spalují.

„Přesně tak," přikývl Jake.

Exploze a chemické ohně, prohlásil Korat.

„Správně."

Určitě si uvědomuješ, že tentokrát na tebe bude Castellano čekat.

„To je velmi pravděpodobné," přikývl Jake a dojedl své jídlo. „Ale já stále doufám, že ho překvapím. Möbiovo kontinuum mi k tomu dává veškeré prostředky, které potřebuji."

Ale v Le Manse Madonie ti ty prostředky nestačily, připomněl mu Korat.

Jake si povzdechl a řekl: „Vidím, že jsi zase ve svém obvyklém příjemném rozpoložení. Faktem ale je, že to, co se stalo, byla moje chyba a já nedopustím, aby se opakovala. Ale když je řeč o Le Manse Madonie, nastal čas, abychom se tam podívali a zjistili, jaké škody jsem napáchal."

Jake si s sebou nevzal nic než automatický devítimilimetrový Browning a náhradní zásobník a společně s Koratem se přenesli do Itálie, na odbočku z dálnice, která vedla přímo k Le Manse Madonie - nebo k jeho ruinám.

Obloha byla jasná a to místo ve svitu hvězd doslova zářilo. Tam, kde dříve stávalo Le Manse Madonie a dívalo se ze skály na Ligurské moře, byla teď jen ostrá bílá jizva ve stěně útesu. Jako nová kůže pod odtrženým strupem. Jinak tam nebylo nic; příjezdová silnice končila u prudkého spádu, protože se zřítil velký kus útesu. Přirozeně s sebou vzal i Le Manse Madonie. Dole ještě pracovaly buldozery, které odklízely poslední zbytky suti ze silnice do Imperie.

Myslím, že si můžeš být jistý, že tohle nikdo nepřežil. Na Korata to zjevně udělalo dojem. Ať už byl tím střelcem, co tě poranil, kdokoliv, už není.

„Ve skutečnosti jsem doufal, že to přece jen někdo přežil," poznamenal Jake. „Mohl by Castellanovi nahlásit i mou smrt."

Ale pak ucítil, jak Korat ,zavrtěl' hlavou. Ne, Castellano už teď jistě ví, že ty nejsi z těch, které je snadné zabít. A jsem si jist, že tě bude čekat.

„Asi máš pravdu," připustil Jake. Ale rozhodně neměl v úmyslu nechat se tím zastavit. Nebo mu spíše něco - ta síla, která ho poháněla kupředu - odmítala dovolit to vzdát. Ne, protože původní nekroskop, Harry Keogh, kdysi bojoval s mnohem horším nebezpečím, než bylo tohle—

Nebo ne?

V Gibsonově poušti rozkládající se v západní Austrálii, kdesi na pět set kilometrů dlouhé silnici mezi Wilunou a jezerem Disappointment, vystoupil Jake z Möbiova kontinua na souřadnicích, které si pamatoval z dob své krátké spolupráce s pobočkou E, pro níž se tady účastnil jedné příšerné mise. Bylo brzy ráno a zatím ještě dost chladno. Jake stál na okraji silnice - tedy spíše vyjetých kolejí - a rozhlížel se po drsné zemi rozprostírající se před ním. Naposledy tady byl ještě s Liz a tenkrát se díval skrze dalekohled. Teď jej nepotřeboval; znal tu cestu velmi dobře, možná až příliš.

Jeho výchozím stanovištěm byl vrchol stoupání silnice, tam, kde se začínala svažovat dolů do koryta řeky, která tudy kdysi dávno protékala. Prohlížel si úpatí výběžku vyčnívajícího u základny masivního odkryvu nebo kopce. Silnice (neboli koryto prehistorické řeky) se vinula kolem brázdité, rýhované paty toho odkryvu a mizela na severu.

Na plošině nad silnicí, u základů výběžku, ještě nedávno stávala čerpací stanice u Starého dolu - základny upírských aktivit Nephrana Malinariho. Pak ji ale objevila pobočka E a teď...

Teď byl povrch výběžku černý z toho, jak jej sežehl oheň, půda kolem byla vypálena, takže na ní nerostla žádná vegetace a vchody do starého dolu byly zasypány stovkami tun kamene, který byl odstřelen shora. Pobočka E tu odvedla stejně dobrou práci, jakou Jake odvedl na Le Manse Madonie.

Věděl, že když dojde až na místo staré čerpací stanice, najde tam důkazy nedávných prací; rozhodně ne starších než jeden den. Pobočka E spolu s majorem Tomem a jeho vojáky to zde kontrolovali, důl otevřeli, úzkostlivě prohledali a znovu zavřeli, tentokrát navždy. Ale Jake nepotřeboval jít tak blízko.

Tam, kde se zvedala od silnice až na vyvýšenou plošinu před výběžkem rampa z udusané půdy, našel to, co hledal. Kůl z tvrdého dřeva zatlučený do země a na něm tabuli s nápisem:

ZDRAVÍ ŠKODLIVÉ!

TOXICKÝ ODPAD. NEVSTUPOVAT!

Jen třicet centimetrů od tabule byla půda čerstvě rozrytá. Jake se znovu podíval na ten nápis a pomyslel si: Zdraví škodlivé? No, to, co je zakopáno tady, určitě někomu zdraví poškodí!

Neměl s sebou rýč, ale země byla stále ještě měkká. Klekl si na kolena a začal odhrabávat hlínu a kameny holýma rukama a brzy narazil na plátěné popruhy tří termitových náloží uložených do brašen. Zbytek už byl jednoduchý; prostě jen tahal za popruhy a postupně vyprostil brašny ze země ven.

Tak teď už máš všechno, co potřebuješ, prohlásil Korat.

„Jasně," přisvědčil Jake. „Ale ještě nám zbývá trochu času, než bude v Bagherii na Sicílii jedna hodina v noci. V tu dobu totiž plánuji svůj útok: v brzkých ranních hodinách, kdy by všichni počestní lidé měli být ve svých postelích a spát."

Počestní lidé možná, přikývl Korat. Ale co stvůry? Podle toho, co jsi mi o něm řekl, je tenhle Castellano jeden z nejhorších. Tedy alespoň jestli je to opravdu člověk.

S tím mohl Jake jedině souhlasit. Protože ani on ani jeho mrtvý upíří společník neměli nejmenší tušení, jak blízko byl Korat pravdě.

Takto se tedy věci měly, když se Möbiovým kontinuem vydali zpátky do Paříže...

O několik hodin dříve se na ostrově Krassos věci také pohnuly o kus kupředu.

Slunce zapadlo a na krajinu se pomalu snášel temný řecký soumrak. Trask a jeho lidé opustili pahorek, ze kterého Liz s Chungem zaměřovali svou pozornost na Palataki a klášter, vrátili se zpět do Christos Studios a začali plánovat možnou strategii na nastávající noc.

„Teď už víceméně víme, proti čemu stojíme," řekl Trask ostatním, když se shromáždili v jeho a Chungově chatce. „Klášter má v moci Vavara, stejně jako jeptišky, které v něm žijí. A můžete je litovat, jak chcete, ale tím jim nepomůžete. Takhle to prostě je a žádná z těch žen už nemá naději, Ian vám může potvrdit, že už je viděl hořet - nebo spíše, že to viděl ve svých věšteckých vizích. Ale může to také znamenat něco symbolického, protože některé jeho předpovědi v minulosti právě takové byly. Bůh ví, že tu nemáme nic, čím bychom je spálili. A ať už to zní jakkoliv brutálně, přál bych si, abychom na to prostředky měli."

„Omlouvám se," skočil mu do řeči Manolis. „Ale je možné, že v tomto směru máme jinou možnost, která je pro nás dostupná. Vysvětlím to, až tady skončíš."

Trask přikývl a pokračoval. „Takže: klášter musí být zničen, zvlášť teď, když tam má Vavara hosta, vládce Nephrana Malinariho. To je fakt: víme, že Vavara i Malinari jsou tam a že klášter se stal pro jeho právoplatné obyvatelky doslova peklem... takže se vlastně už smaží, jestli mi rozumíte. Možná právě tohle viděl náš jasnovidec." Odmlčel se a letmo se podíval na Goodlyho. Ale Goodlyho obličej byl přepadlý, dokonce ještě bledší než obvykle a nedokázal si v něm přečíst vůbec nic.

„A pak je tady Palataki," pokračoval Trask. „Jinak řečeno ,malý palác', jak ji nazývají místní. Nemůžeme si být zcela jisti, co tam je, ale ať už je to cokoliv, určitě v tom má prsty Vavara. Je tady už dost dlouho na to, aby si stihla vybudovat nějakou tu zahradu podobnou, jako byla ta pod zábavním střediskem v Xanadu. Jsou to samozřejmě pouhé dohady, jistě, ale držím se toho, co zachytili Liz s Davidem, protože nemáme nic jiného. Malinari, Vavara a možná i Szwart... vypadá to, že se snaží být nenápadní, dokud jim nezačnou dozrávat ty jejich houbové farmy. A nebudu podceňovat vaši inteligenci zbytečným vysvětlováním jejich účelu. Ale když si vzpomenu na Szwarta, který je někde pod Londýnem... můj Bože!"  Trask se napřímil, zaťal pěsti a zmítaný mezi nenávistí a bezmocí začal přecházet sem a tam po místnosti, třebaže v ní na to nebylo dost místa.

Když se po chvíli opět uklidnil, řekl: „Takže, co to znamená pro nás a proti čemu tu vlastně stojíme? Nebo bych raději měl říct, vzhledem k našim omezeným možnostem, co stojí proti nám?

No, odpověď je taková, že to pro nás zatraceně znamená úplně všechno! Kdybych věděl, že máme dost času, mohli bychom si na pomoc přivolat vzdušné síly z britské válečné lodi ve Středozemním moři. Ale pro tohle by potřebovali určit přesnou polohu - souřadnice státních geodetických map na to prostě nestačí - a navíc tam zatím nemáme své techniky. A samozřejmě v tomhle počasí a při téhle sluneční aktivitě a tak dále, je to s naší technikou tam doma stejně zapeklité, takže i kdybychom se mohli domluvit s našimi lidmi, nebyli bychom schopni použít satelitní navigaci.

No a to je asi tak všechno. Je velice nepravděpodobné, že si budeme schopni přivolat námořní podporu, čas absolutně není na naší straně a čím déle budeme nečinně přihlížet, tím větší je nebezpečí, že budeme odhaleni. Pak by nastala jedna ze dvou možností. Zaprvé, že se Malinari a Vavara pokusí na nás zaútočit, ale to je málo pravděpodobné; on už se s námi jednou setkal a ví, že nejsme žádné padavky. A druhá možnost je, že propustí jeptišky, aby je kryly a oni mohli uprchnout. A já osobně už mám Malinariho útěků dost. Cítím se jako - nevím - jako Nayland Smith na stopě doktora Fu Manchu: chci vidět toho parchanta mrtvého!"

Trask přestal přecházet po místnosti, posadil se na postel a dokončil svou řeč. „Takže taková je naše situace. Teď někdy čekám hovor z londýnského velitelství, abych jim mohl nahlásit, jak se věci mají, a zjistit, co se děje tam. Ale všechny zprávy nejsou špatné. Když jsme se sem vrátili, zastavil mě Yiannis; byl celý nadšený kvůli počasí a vyprávěl mi, jak se to všechno nad severní Evropou láme a jak se sluneční aktivita pomalu uklidňuje. Ovšem i kdyby se mi dnes večer podařilo navázat čisté spojení, nemůžeme očekávat žádné posily dříve než zítra v poledne. Do té doby jsme odkázáni jen sami na sebe. Takže, vážení, tím jsem skončil a teď je řada na vás. Určitě bych ocenil nějaké chytré nápady, protože ty své jsem už vyčerpal..."

Podíval se na Manolise a dodal: „Ty jsi nám chtěl něco říct?"

Manolis přikývl. „Když jsme se dnes vraceli ze Skaly Rachoniou, já a Andreas jsme se šli podívat do mramorového lomu a na letiště. Je neděle, nikdo nepracuje... na obou těch místech byla jen ostraha objektu. Cha! Ostraha objektu! Jenže tohle je Řecko - nebo ještě lépe, řecký ostrov a ostraha podle toho vypadala. Na tomhle ostrově se s hlídáním nikdo nepředře, protože se odtud stejně nikam nedostanete. A vůbec, co byste chtěli ukrást v mramorovém lomu? Nebo na opuštěném, nepoužívaném letišti?"

„To mi vysvětli ty," řekl Trask a zamračil se.

„Dynamit!" odpověděl mu Manolis. „V lomu je bouda s rezavým zámkem a hlídá ji ospalý stařík nacucaný ouzem, který vypadá spíš jako pasák ovcí než hlídač. Bude to - jak to říkáte - jako ukrást lízátko malému klukovi?"

„Bonbón," opravila ho Liz.

„Ano, bonbón," přikývl Manolis. „Velký pytlík moc silných bonbónů. A na letišti je podzemní nádrž vysokooktanového leteckého benzínu. Leteckého benzínu, Bene. Je tam přístup skrz hangár. A v hangáru stojí naplněná cisterna a čeká na zítra ráno, aby ji odvezli do Krassu a přeplavili přes moře na pevninu. Alespoň tam měla namířeno. Ale teď...?"

Trask se nad tím zamyslel, pochmurně se usmál a zeptal se: „Zvládneš to? Ty a tvoji muži?"

„Umí ryby plavat?" odpověděl Manolis. „Takže já navrhuji tohle. Jelikož moji muži nejsou mentální špioni a nejsou vám v tomto ohledu vůbec nijak užiteční, pošleme je, aby se postarali o nezbytnou, ehm, akvizici, kterou nám později doručí v určený čas na místo někde na pobřeží mezi Palataki a klášterem. Co na to říkáš?"

Jakmile Manolis vyložil svůj plán, Traskovy oči se trochu rozjasnily a ztratily něco z výrazu beznaděje. Skoro zářily, když se jeho pohled přesouval od tváře k tváři, jak hledal souhlas zbytku týmu. „No?" řekl.

„To je vážně hrozná představa," neubránil se zamrazení v zádech Ian Goodly. „Ale vysvětlovalo by to ty plameny.

A David Chung se přidal: „Tak velká cisterna může projet zavřenou bránou kláštera a protrhne ji jako papírový ubrousek. A když se k tomu na správné místo přidá kousek dynamitu..."

„Není to pro vaše muže moc těžký úkol?" zeptala se Liz Manolise. „Jste si absolutně jistý, že to zvládnou?"

Ale Manolis jen zavrtěl hlavou. „Líz, nic není absolutní ani jisté," řekl. „Co chcete, abych na to řekl? Ale jestli se ptáte, zda jsou kvalifikovaní... věřte mi, jsou pro tento úkol víc než vhodní."

„Tak jak to hodlají udělat?" zeptal se Trask. „Nechci podrobnosti, jen hrubý nárys. Určitě jsi to promyslel předem."

Manolis přikývl. „Tady Stavros byl tři roky řidičem v řecké armádě. Dokáže řídit cokoliv, co má kola. Ale s Andreasem pojede jen jako spolujezdec."

„Aha. Andreas ho vysadí blízko letiště, kde Stavros, hm, zajistí tu cisternu," hádal Trask.

„Ano, zajistí ji," přisvědčil Manolis. „A než to udělá, Andreas dojede do lomu—"

„Kde zabezpečí dynamit," přikývl Trask. „Ale s dynamitem se musí zacházet opatrně."

Manolis jen zářil. „Přesně tak! Než přišel Andreas do protidrogové jednotky, byl v protiteroristickém oddělení. Je expert na výbušniny."

Andreas se zašklebil, nafoukl svou masivní hrud', vydechl a skromně pokrčil rameny.

„Ale musí se to udělat dnes v noci," připomněl Manolis všem. „Protože zítra už tam ta cisterna nebude. A něco tak velkého - vlastně největší zbraň v našem arzenálu - to nemůžeme jen tak sebrat a někam schovat na později. Pokud si ji přivlastníme, budeme ji muset použít hned."

Trask znovu přikývl. „To je jasné." Vstal. „A nejlepší na tom je, že máme ještě dost času - přinejmenším několik hodin - abychom se rozhodli! Teď navrhuji, abychom si šli odpočinout do Vraku. Tohle místo je příliš stísněné a já se tu cítím jako vězeň. V baru nám bude mnohem lépe a můžeme požádat Yiannise nebo Kateřinu, aby nám připravili sendviče. Pokud se posadíme někam dál od ostatních hostů a nebudeme moc hluční, budeme si moci povídat stejně jako tady."

„Dobře," zabručel Lardis Lidesci. „Mám hlad - a to ani nemluvím o žízni. Když vás tak poslouchám, jak tady tlacháte... no je to velice suchá práce."

„Ale jestli máš na mysli Metaxu," upozornil ho Trask, „máš povolenou jen jednu. Je skoro jisté, že dnes v noci k tomu dojde. A pokud ano, budeme všichni potřebovat mít čistou hlavu."

„Takže jeden poslední drink na náš úspěch," souhlasil Manolis. „To zní jako dobrý nápad..."

Vrak byl prázdný, ale malá televize umístěná nad barem byla zapnutá, zrovna běžely zprávy a po dlouhé době bylo možné je normálně sledovat. Jak Yiannis hlásil dřív, sluneční aktivita byla na ústupu; všechno to syčení a praskání, nažloutlé zrnění statiky a kolísání obrazu i zvuku už příjem signálu nekazilo. K dokonalosti měl stále ještě daleko, ale bylo to to nejlepší, co viděli za hodně dlouhou dobu.

Yiannis zřejmě viděl Traska s ostatními mířit směrem k baru, protože se ještě ani nestihli usadit a on už byl u stolu a servíroval nápoje. Objednali si zapečené sendviče, a tak se Yiannis odebral do malé kuchyňky připojené zezadu k baru. Ale než to udělal, zastavil se, aby si promluvil s Traskem.

„Zprávy přicházející z Turecka jsou velice špatné," řekl. „Na obzoru jsou další územní spory. Turci si už zase dělají nárok na Lesbos a Samos. Tyhle ostrovy jsou velmi blízko turecké pevnině a obě vlády si vzájemně vyhrožují. Je to velmi znepokojující."

„To určitě ano," souhlasil Trask.

„Na druhé straně," pokračoval Yiannis, „od dob invaze na Kypr v šedesátých letech přetrvává jakýsi napjatý status quo. Takže doufejme, že je to jen další záchvat špatné nálady."

„Možná je to tím nekonečným vedrem, co způsobuje El Nino," poznamenal Trask. A i když se mu ve tváři zračilo, že plně chápe Yiannisovo znepokojení, snažil se situaci schválně zlehčit, aby mladého Řeka trochu uklidnil a třeba mu i spravil náladu.

„To máte možná pravdu," usmál se konečně Yiannis. „Přičteme to na vrub El Nina. Ale jak už jsem říkal, vypadá to, že se počasí konečně mění. Na jih míří oblačnost a možná už zítra odpoledne očekáváme déšť. To bude úleva!"

„A sluneční aktivita?"

„Ta už definitivně odeznívá," prohlásil Yiannis. „Hlásili to ve zprávách. Všechny mezinárodní linky a satelitní spojení budou zase plně funkční, možná už za několik málo hodin. Vlastně, jestli pořád ještě chcete volat Londýn, možná byste to mohl zkusit rovnou."

„Možná to i udělám," přikývl Trask a znovu se usmál, aby zlehčil situaci - navzdory tomu, že měl chuť se k tomu telefonu rovnou rozběhnout. „Díky za dobré zprávy."

„Nemáte zač." A Yiannis odešel, aby mohl připravit sendviče.

Trask počkal, až bude mladý Rek z doslechu, pak vstal a řekl svým lidem: „Nechte mi nějaké sendviče." A než vyšel z baru, ještě dodal: „Teď chci zkontrolovat naši techniku a přesvědčit se, jestli už je zase v provozu. Nebo prostě použiji telefon v administrativní budově."

„Potřebuješ společnost?" zeptal se Goodly.

Trask zavrtěl hlavou. „Zůstaň tady a najez se. Chci si promluvit s Londýnem a myslím, že není nic, co bys věděl ty a já ne." „Zeptej se na Lissu," zavolal za ním Lardis.

„Samozřejmě," odpověděl mu Trask. Pak se podíval na Liz. „Zeptám se na všechny. Pokud se mi tedy podaří s nimi spojit," dodal dřív, než se stihla ztrapnit.

A pak byl pryč...

O hodinu dříve v Londýně, kde se soumrak pomalu měnil v noc, jež hrozila blížící se bouřkou:

Nikdo už dnes nepoužívá metro, pomyslela si Millicent Clearyová, když se na stanici před nimi objevil nějaký problém a způsobil, že Millie a specialista pobočky v civilu, který ji doprovázel, museli vystoupit společně ještě s několika dalšími pasažéry ve stanici King's Cross. Ale může se tomu někdo divit?

Trasa metra Victoria byla jedna z těch několika, které ještě fungovaly, tedy alespoň zčásti, a dokonce i ty měly neustálé poruchy. Tak to vypadalo od velké povodně v roce 2007. Na vině byla stoupající hladina moře a podzemních vod, vyšší přílivy a pravidelné vylévání Temže z břehů; voda sem prosakovala rychleji, než ji lidé stačili odčerpat. Mnohé ze starších tunelů se zřítily a byly zaplaveny, přestože některé z hlubších systémů zůstaly suché - záleželo to na podloží. Avšak tím, že se starší, mělčí vrstvy nad nimi propadly, nebyly ani ty dolní přístupné, nebo byly přinejmenším příliš nebezpečné. Dnešní porucha byla prostě jednou z mnoha podobných, které Millie prožívala na svých cestách z Finsbury Parku do centra.

Ale dnešní večer byl jeden z těch večerů. Nejdříve odmítalo nastartovat její doprovodné auto, když ji vyzvedli; pak bylo nemožné sehnat taxík; vlak přijel pozdě - možná to byl důsledek té poruchy, která zrovna uzavřela celou trasu - a oni, poté co většina pasažérů vystoupila a odešla zůstali, ve stanici. A teď...

Teď tiše vykřikla, když vysoký podpatek její levé boty uvízl v mříži na podlaze nástupiště a zul ji.

Její doprovod - vysoký, dobře stavěný muž v lehkém letním obleku chvilku vážně pozoroval, jak Millie hopsá okolo po jedné noze, a potom řekl: „Dnes prostě nemáte svůj den, že?" Vzal ji za ruku, aby jí pomohl udržet rovnováhu, pak si klekl na jedno koleno a po chvilce usilovné činnosti prohlásil: „Vypadá to, že váš podpatek je - hm! - opravdu důkladně zaklíněný, obávám se."

„Sakra!" zaklela Millie rázně. „To by mě zajímalo, co se ještě může pokazit?" Rozhlédla se kolem sebe po nástupišti a cítila se opuštěná. Když viděla, jak se několik posledních zamračených pasažérů rozchází do chodeb vedoucích ke schodištím a výtahům, přepadla ji panika. Vlak už pomalu odjížděl ze stanice.

A pak se objevil ten malý umouněný muž - velice malý muž, skoro trpaslík - který vylezl na lavičku a snažil se dosáhnout něčím, co vypadalo jako řezačka na trubky, na elektrické kabely, které se táhly po klenuté stěně tunelu. Co to k čertu...?

„Tak," řekl Milliin doprovod. „Už to mám. Nechtěl jsem ten podpatek zlomit, víte." Postavil se s botou v ruce a všiml si zmateného pohledu v jejích očích, který se změnil v zamračení, a slyšel, jak zalapala po dechu, když její telepatické sondy zachytily ostatní myšlenky v psychickém éteru.

Můj pane, šeptal zlověstný mentální hlas v její hlavě. Tvůj sabotážní plán funguje. Je tady! A máme štěstí - doprovází ji jen jeden muž.

Milliiny oči se rozšířily, jak se zmateně rozhlížela kolem sebe, aby se podívala na druhou stranu nástupiště. Stál tam pár jeptišek v černých řádových rouchách s kapucemi; jen tam tak stály a dívaly se na ně - ale jejich oči byly jako žlutavé uhlíky žhnoucí ze stínu kuten a ty temné, odporné myšlenky nebo spíše zpráva, kterou vyslala jedna z nich!

Pak to Millie uslyšela znovu a ruka jí bezděčně vyletěla k ústům. Můj pane, slyšíš mě? Jedna z jeptišek tázavě naklonila hlavu na stranu.

Ale další myšlenka, kterou Millie zachytila, přišla od někoho - nebo něčeho - úplně jiného.

Ano, slyšel jsem vás, odpověděl bublavý, lepkavý, telepatický hlas v Milliině hlavě. A myslím, že ona také. Ale řekněte mi- je už tma?

Milliin strážce si trpaslíka a spršky jisker, která korunovala jeho úsilí s řezačkou na trubky, všiml příliš pozdě. „Co se to k sakru...?"

V další vteřině nastala tma - tma jako v noci, protože všechna světla zhasla - ale Millie ještě předtím stačila trhnout hlavou směrem k novým, zcela cizím myšlenkám a vytřeštila oči dolů, kde se pod jejíma nohama ozýval skřípot. Věděla, že se tam něco pohybuje... byl to plynulý pohyb, jako oživlé bahno plazící se v přítmí nouzového osvětlení stanice.

Pak to skřípání pod jejíma nohama explodovalo a odmrštilo ji na jednu stranu, zatímco její průvodce odletěl s výkřikem na druhou. A v příštím okamžiku se na ni ze tmy sesypaly jeptišky s divokýma očima, zvedly ji na nohy a sevřely ji rukama silnýma jako železné pařáty.

A pak se objevilo něco černého - ještě černějšího než temnota - a rostlo to před ní, nekonečně to vzlínalo vzhůru z podzemí a ten hlas v její hlavě řekl: Pozor ať jí neublížíte. Je to moje odměna, moje rukojmí a já nechci, aby byla poškozená.

Nakonec spatřila jeho oči a jeho černočerný neurčitý tvar a okamžitě věděla, kdo to je. Jakmile hrůznost její situace pronikla k jejímu vědomí, omdlela.

A pak už nebylo... nic.

Ben Trask měl původně v úmyslu jít do administrativní budovy Christos Studios a vyzkoušet telefon, který byl tam, ale cesta vedla po pěšince mezi chatkami, a když běžel kolem té, kterou sdílel s Chungem, uslyšel zevnitř výmluvné pípání.

Jeho přístroje už zřejmě byly zase funkční, ale musel ještě zjistit, jestli doopravdy pracují nebo to jenom zkoušejí.

Zahnul ke dveřím, vešel dovnitř a zaposlouchal se do pípání. Byl to jeho přenosný fax v kufříku pod postelí. Někdo se mu pokoušel poslat zprávu a napadl ho jen jediný člověk, který by to mohl být: dozorčí na velitelství pobočky E.

Trask vyškubl kufřík zpod postele, hodil jej na postel, vytáhl fax - plochý, dva centimetry tlustý přístroj vyrobený přesně na rozměr formátu A4 s otvorem na jedné straně, klávesnicí, tlačítky pro odeslání a přijímání dokumentů a červenou diodou, která přerušovaně blikala v rytmu pípání - vsunul do něj list papíru a stiskl tlačítko pro příjem.

Přístroj zavrněl, a než by Trask stačil napočítat do pěti, list papíru zase vyjel ven. Trask jej popadl a rychle četl:

BT: pokud dostanete gggx tohle, prosím, odpovězte. Xtoup 1g

mám pro vás pár novinek. Dozorčí.

Části textu byly nesrozumitelné, ale dokázal si je domyslet. Vsunul do přístroje další list papíru a napsal:

Mám dekodér. Pošlete mi svou zprávu zakódovanou.

Zmáčkl tlačítko pro odeslání a pak nervózně klepal prsty o přístroj a čekal, až se objeví další stránka. Když se tak konečně stalo, četl:

Mám dekrkljoder. Pošlete mi svousfdfgg zprávu kódovanou.

Jako by to už i bez toho nebylo dost zašifrované! Ale i to bylo mnohem lepší než nic. Vsunul dovnitř další list papíru.

Tentokrát musel minutu čekat - pak druhou, třetí, tři a půl - až už se chtěl začít na ten zatracený přístroj vztekat, že znovu vypověděl službu, když tu konečně zavrčel a vydal další kódovanou zprávu.

Mezitím Trask vytáhl ze svého kufříku dekodér - přístroj tvarem a stylem v mnohém podobný tomu prvnímu, ale jednodušší. Neměl klávesnici, jen jeden knoflík a obsahoval svůj vlastní tiskový papír.

Trask jej zapnul a nemotorně vsunul list papíru do otvoru. Přístroj si přečetl text, zavrněl a ven začala trhavými pohyby vyjíždět dekódovaná zpráva.

Trask nedočkavě utrhl papír a četl:

Práce v Austrálii dokončeny. Všechno je čisté. Stxxttp n%ggb celou dssjd skupinu posílám za vámi. Můžete je očekávat v úterý sdlld kghh brzy ráno. Rozuměl jste? Pokud ano, pošlu další zprávy...

A Trask strávil dalších několik zběsilých minut kódováním a odesíláním:

Všemu jsem rozuměl! Mám pro dnešní večer požadavek. Je HMS Nepřemožitelný někde v dosahu Krassu? Platí plán B.

Fax se znovu rozsvítil; Trask do něj vsunul další čistý papír; ven vyšla zpráva, ve které ho dozorčí žádal o strpení, dokud nesežene technika. Vsunul dovnitř další papír a čekal... konečně z něj vyšla zakódovaná zpráva... obvyklé žvásty a:

Nezahajovat plán B. Neposílat souřadnice. Dva důvody. Zodp. min. (tím myslel zodpovědného ministra) je tady. Řeghfhtncký radar a signální systémy jsou v provozu, ale nefungují spolehlivě. Mohli by z toho obvinit Turecko. Válka ve Středomoří. Za druhé: Nepřemoghtnbnžitelný má satelitní koordinační navádění. Ne příliš funkční ve tměghtnnr, pokud jej předem nenaprogramují nebo nenavedou satelitem. Rozuměl jste? Pokud ano, zašlu víc...

„Ano, zatraceně, rozumím!" zaskřípal Trask zuby, když si přečetl tu zprávu. Byl svou činností tak zaměstnaný, že si málem ani nevšiml, že dovnitř vešel jasnovidec Ian Goodly, sedl si na zem k posteli a četl si zprávy, které Trask odhodil na podlahu.

Pak to trvalo pět nekonečných minut, než přišel poslední, krátký zakódovaný text, a když jej přístroj dekódoval:

Špatné zprávy. Mrzí mě, že vám to musím hlásit. Před pgghthůl hodinou. Byl zraněn specialista pobočky. Byl to dhghghne doprovod Millicent Clearyové. Jeho zranění není vážné. Byl schopen přivolat pomoc ze stanice metra King's Cross. Ale Millie zmizela. Všichni dostupní agenti jsou nasazeni. Najdeme ji, ale chtěl jsem, abyste o tom věděl. JG/dozorčí.

Trask tam jen tak seděl, četl si tu zprávu pořád znovu, znovu a znovu. Ale Ian Goodly, jasnovidec tělem i duší, už dopředu věděl, že se to stane, a proto rychle zmizel z pokoje. K čertu s varováním. Teď už bylo pozdě. Plán B byl nadobro ztracen a oni se musí držet plánu A - což znamenalo, že se budou muset pokusit vyřešit situaci sami a problémy řešit za pochodu.

Ještě štěstí, že měli Papastama a jeho muže!

Takhle se tedy věci měly. A jakmile se Trask probral ze šoku, když tomu konečně uvěřil - a když na něj plně dolehl vztek - takhle se měly věci vyvíjet...

XXI

Konvergence -peklo na zemi a pod ní

Jake měl na hlavě úzký proužek náplasti ukrytý pod černou čelenkou. Ta teď měla dva významy, protože držela na svém místě jak náplast, tak vlasy. Se začerněným obličejem a rukama a oblečený v černém od hlavy k patě byl skoro tak tmavý jako sama noc.

Měl s sebou černý igelitový pytel, který obsahoval tři bomby, z nichž každá byla vyrobená z kilogramu plastické trhaviny, a v brašně navíc termitové bomby, které získal od majora Toma v Gibsonově poušti v Austrálii. Svůj Browning si připnul na pistolovou šňůru, bezpečně připevněnou k opasku: to byla lekce, kterou získal při dočasné ztrátě zbraně po výbuchu v Le Manse Madonie. Jeho výstroj doplňoval dalekohled s nočním viděním; ten měl zavěšený kolem krku.

O půl jedné v noci místního času se vynořil z Möbiova kontinua na předem známých souřadnicích mezi Trabií a Bagherií, nějakého půl kilometru jižně od Castellanova hlavního stanu. Bylo to stejné místo, ze kterého pozoroval vilu při své předchozí návštěvě, a zůstal mu tedy stejný problém: pořád ještě neměl ponětí o tom, jak vypadá vnitřek domu, ani netušil, kolika muži Castellano disponuje. Jedna věc hrála Jakeovi do karet (kromě možnosti používat Möbiovo kontinuum): noc byla pod těžkým, pomalu se pohybujícím oblačným příkrovem velice tmavá a všichni počestní lidé by měli být ve svých postelích. Alespoň v to doufal.

To už jsem jednou slyšel, řekl Korat. A také jsem ti na to odpověděl. On není jen tak obyčejný muž, Jakeu. A už vůbec není počestný. Nemůžu si pomoci, ale cítím, že tohle je tvoje daleko nejnebezpečnější mise.

„Když moje, tak i tvoje," zabručel Jake. „Protože beze mě nejsi nic."

To mi nemusíš připomínat, zabručel Korat. Samozřejmě si dělám starosti o kůži nás obou, navzdory tomu, že ta moje je prázdná.

Jake si klekl za shluk balvanů do stínu vrhaného těžkými mraky a zamračil se, když v zorném poli svého dalekohledu uviděl, jak vypadá situace. Dole a po větru od místa, kde klečel, vypadala Castellanova tvrz ještě ohavněji než za plného denního světla. V hustém olivovém háji, který dům obklopoval, viděl čtyři rovnoměrně rozmístěné koule přízračně šedých světel, které proplouvaly úzkými uličkami vinoucími se pod stromy. Jake skrze svůj dalekohled s nočním viděním zjistil, že to jsou Castellanovi muži, kteří hlídají tento objekt.

Jake sledoval termální stopu jednoho z nich. Viděl, jak došel k jedné z venkovních zdí, díval se, jak vystoupal do kamenných schodů a zadíval se pátravě do tmy Jakeovým směrem.

Jakea to příliš neznepokojilo, protože pokud ten muž neměl stejné vybavení jako on, nemohl ho v žádném případě zahlédnout. A přece—

Chloupky vzadu na Jakeově krku se naježily. Zhluboka se nadechl, přikrčil se a schoval hlavu. Byl to jen pocit, nic víc. Ne, bylo v tom něco víc: bylo to tím soustředěným pohledem, který měl hlídač v očích, když se rozhlížel, pomalu otáčel hlavou, jako by skenoval pozvolna stoupající silnici směrem k místu, kde ležel Jake. Právě tohle způsobilo, že se Jake vrhl k zemi: strach, že jej hlídač zahlédne! Ale jak jej mohl vidět v té černočerné tmě? Možná že přece jen měl dalekohled s nočním viděním, ale Jake si to nemyslel. A chloupky na jeho zátylku byly stále ještě v pozoru.

Když Korat spatřil skrze jeho oči to, co viděl Jake - a když vycítil jeho obavy - řekl: Tady je něco v nepořádku. Cítím zde něco podivně známého. A není to jen proto, že už jsme tady jednou byli. Upřímně, vůbec se mi to nelíbí.

„Mně se to taky nezdá," přisvědčil Jake tiše. „Tohle není zrovna nejvhodnější místo. Cítil jsem to i minule, když jsme tu byli poprvé. Jenomže, pokud chci svou práci dokončit, tak tady být musím. A já ji dokončit chci."

Ano, to já už vím, přikývl Korat. A protože tě od toho nedokážu odradit, nabízím ti veškeré své služby. Ale stejně tvrdím, tohle místo je nebezpečnější, než tušíme.

Jake přikývl, uvolnil se, zaujal pohodlnější pozici tak, aby mohl dům dál pozorovat škvírou mezi balvany. Po chvíli řekl: „Platí tu staré - nebo v téhle situaci možná nové - pořekadlo. Jak jsi byl obezřetný za svého života..."

Musel jsem být, přerušil ho Korat. Jinak bych ve službách Malinariho nepřežil. No (pokrčení ramen) tedy dokud jsem byl naživu.

„Takový jsi i po své smrti," dokončil Jake.

Ale tentokrát je to jiné, pokoušel se mu to Korat vysvětlit. Tentokrát je to něco úplně jiného. Tohle místo je... příliš tiché. Ne, je netiché! Dokonce i bdící mrtví tu mlčí.

Jake si najednou vzpomněl, co mu řekl Humph, když navštívil místo původního Le Manse Madonie. „Tohle je Sicílie," řekl. „A jak jsem ti právě připomněl, to, co mrtví dělali za svého života, v tom pokračují i po—"

A já se ti pořád snažím říct, přerušil ho Korat naléhavě, že tohle je něco jiného. Proč mě neposloucháš, Jakeu? Určitě to cítíš také. To ticho tady je... absolutní! Nevyprávěl jsem ti, jak tajně naslouchám mrtvým v jejich hrobech? Ale ne tady. Jistě, možná i oni poslouchají nás, ale nic neříkají. Neříkají vůbec nic - nemluví ani mezi sebou.

A Jake, který se díval, jak se ten šedivý, antropomorfický stín odlepil ode zdi a pokračoval ve své obchůzce olivovým hájem, to ucítil také: neuvěřitelné ticho v záhrobním éteru. A najednou si uvědomil, že už si na šepot mrtvých zvykl natolik, že pokud se na ně nesoustředil, bylo to méně než šum na pozadí receptorů jeho metafyzické mysli. Ale na tomhle místě chyběl i ten šum, jako by bdělí mrtví zadržovali dech...

Přesně tak, přisvědčil Korat. Jako by na něco čekali. Možná až se k nim přidáš? Nechci vést morbidní řeči, ale tvoje budoucnost nevypadá zrovna růžově, Jakeu.

„Moje budoucnost?" opakoval Jake a pomalu odložil dalekohled. A ještě jednou, ale tentokrát rozvážněji, zamyšleněji: „Moje budoucnost..."

Hm? zeptal se Korat, který si to nebyl schopen přečíst z Jakeovy mysli, protože ta myšlenka ještě nebyla zcela zformovaná.

„Minulost a budoucnost!" vydechl ta slova Jake, když to jeho mrtvému společníkovi začalo docházet.

Potřebuješ nahlédnout skrze dveře do budoucnosti, hádal Korat. Najdeš svou modrou nit života, a tak se ujistíš, že to přežiješ... nebo ne. A přizpůsobíš tomu své další kroky.

Ale Jake zavrtěl hlavou. „Budoucnost je velmi ošidná věc, která může člověka snadno svést na nesprávnou cestu," řekl. „Harry Keogh jen málokdy - pokud vůbec - riskoval pohled do budoucnosti, a určitě ne z konkrétních důvodů. Ale minulost už zůstane taková, jaká je, absolutně nehnutá. Nemusíš se obávat toho, co se stalo, protože to nemůžeš změnit."

To budoucnost také ne, oponoval mu Korat. Ta myšlenka je ve tvé mysli křišťálově čistá.

„A proto si netroufám podívat se do budoucnosti," prohlásil Jake. „Protože kdybych to udělal, možná bych se pak pokusil ji nějak změnit a budoucnost—"

By ti to měla za zlé a bránila by se? nechápal Korat.

„Něco v tom smyslu, ano," přikývl Jake. „Ale co bylo, už je minulostí a ta by nám mohla pomoct v tom, že nám ukáže, proti komu tu stojíme. Takže spusť ta čísla, vydáme se k bráně toho domu."

Toho domu? Ale oni tě uvidí!

„Ne, protože tam tak dlouho nebudeme. Ale já chci vědět, kolik lidí tou bránou prošlo v nedávné minulosti. A jediné místo, kde na tuhle otázku najdu odpověď je minulost. Musíme se dostat do bezprostřední blízkosti, Koráte. V Möbiově kontinuu uvidíme životní vlákna všech, kdo prošli tou bránou."

Zatímco to Koratovi vysvětloval, zkoumal dům dalekohledem a vybral si místo pod zdí blízko brány. A také se ujistil, že ty rozmazané, šedé šmouhy nejsou nikde poblíž.

Dostat se na souřadnice, které si Jake vybral, trvalo jenom chvíli nebo možná ani to ne a další zlomek vteřiny pro Korata, který spustil ta čísla podruhé.

Jake vstoupil do Möbiova kontinua a přesunul se na souřadnice dveří do minulosti. U prahu bylo NYNÍ, ale v dálce před ním nádherně svítila modrá mlhovina zrození lidstva a z ní vycházela nesčetná neonová vlákna a mířila přímo k těm dveřím do minulosti. Jedno z těch vláken neslo typický mužský náboj - Jakeův náboj - spojovalo se na prahu s ním a jako by ho tlačilo kupředu.

Moje minulost, pomyslel si Jake, vědom si toho, že v Möbiově kontinuu nepotřebuje slova, neboť i myšlenky zde měly váhu. Stačí jen sledovat to vlákno do dostatečné vzdálenosti a všechno, co jsem byl, co jsem udělal, najdu tam.

Také jsem kdysi míval takové vlákno, řekl Korat a jeho řeč mrtvých byla velice slabá.

Které skončilo, když ti Malinari a jeho parta polámali kosti a nacpali tě do té roury pod rumunským útulkem, připomněl mu Jake. Pokud bys propadl těmito dveřmi, právě tam bys skončil. Zpátky v útulku, abys znovu prožíval všechno, co se ti přihodilo do té doby, kdy jsi tam zemřel. Pořád znovu, dokola, navždy. Ale moje vlákno je vlákno života - doslova - a my ho můžeme vysledovat do minulostí, a až se dozvím, proti čemu tady stojíme, zase se vrátit zpátky.

Korat byl nervózní. Jsi si tím jistý, Jakeu? Myslím tím, že se můžeme bezpečně vrátit? Neuvažuješ doufám o tom, že bys mě mohl přinutit vrátit se tam... že ne?

Ano, jsem si jistý, odsekl Jake a vyslovil to s veškerou autoritou původního nekroskopa. A ne, neodeženu tě od sebe. Uvažuj rozumně, Korate. Dnes v noci tě potřebuju víc než jindy.

Samozřejmě, oddechl si Korat s úlevou. Samozřejmě že mě potřebuješ.

A bez dalšího přemýšlení (protože pokud by to udělal, mohl by tu myšlenku klidně i zavrhnout) se Jake vydal skrze dveře do minulosti a pak zpátky proti proudu času. Ta modrá vlákna, ty dráhy času veškerého lidstva, jako by se proti němu řítily a ta jednotná, neustále stoupající, monotónní melodie ááááááááááá zněla jako nebeský chorál - jako dočasný Dopplerův efekt - když padal do nedávné minulosti.

A pak se mu zjevila pravda... ale jaká to byla pravda!

Některé z modrých vláken, letících proti němu, které jako by se zdánlivě srážely a splétaly, rapidně měnily barvu. Bylo jich nejméně deset; nejdříve byly pouze jemně zabarveny do růžova, ale postupně ztrácely svou neonově modrou barvu, která bledla do blankytné s karmínovým nádechem a pak—

A pak se zbarvily do velice zřetelné, velice jednotné rudé. Krvavě rudé!

Jake byl nejdříve ohromen, ale pak obrátil svůj pád do minulosti, otočil se a zamířil do NYNÍ. Tam zanechal dveře do minulosti za sebou a vydal se rovnou na souřadnice svého pozorovacího stanoviště, kde vyšel ven, otřesen, s Koratem přilepeným na okraji své mysli.

Hlas mrtvého upíra byl plný úzkosti, když se zajíkavě zeptal: Viděl jsi to? Samozřejmě že jsi to viděl, protože já jsem to viděl skrze tebe.

„Ano, viděl jsem to," přisvědčil Jake, který měl v hrdle sucho jako na poušti a jehož hlas zněl drsně a skřehotavě. „Budeme bojovat proti tvému vlastnímu druhu, Koráte. Proti upírům!"

Pak tě žádám, v zájmu tvého života - a také proto, co jsem se o životě dozvěděl, skrze tebe - nedělej to.

„Ale já musím," řekl Jake. Věřil, že teď už chápe, proč se to všechno stalo - nebo alespoň částečně. „Tak tohle tedy Harry Keogh nedokončil. Řekl mi, že viděl rudá vampýří vlákna, která se v budoucnosti setkávala s mým. Přesně to, co jsme právě viděli v nedávné minulosti. Ale ještě se s ním nesetkaly, protože to se teprve stane. Dnes v noci."

Můžeš se tomu vyhnout, když budeš chtít.

„Ale to neudělám," namítl Jake. „To, co bude, se už stalo a v tomhle případě to platí obráceně. Harry věděl, že je na něm, aby se o to postaral, věděl, že něco přežilo - že něco žije dál - z dob jeho ztracených let. To je ono. Právě tohle dělal v původním Le Manse Madonie: zabíjel upíry. Ale jeden z nich unikl jeho pozornosti—"

A přišel sem?

„A rozšířil tady svůj vliv, zcela jistě! Přežil, Korate. Anonymita je synonymum dlouhověkosti. Ukryl se ve svém vlastním světě zla, stvůra, která na sebe vzala podobu drogového bosse. Zabiják jako zabiják."

Castellano?

„To je ta stvůra," přikývl Jake ponuře. „Castellano a teď i jeho muži."

Ano, chápu, přitakal Korat. Takže je nedávno, v posledních dnech, vampyrizoval, aby se stali jeho nemrtvými strážci.

„Přesně tak. Viděli jsme, jak se proměnili z lidských bytostí na nelidské. Ale zatím jsme ještě neviděli to nejrudější vlákno ze všech. Samotný boss se ukrývá někde tam dole... což je samo o sobě velice výmluvné. Napovídá to, že se mě bojí."

Samozřejmě že ano, protože pocítil tvůj hněv. Ale Jakeu, nemůžeš se vydat proti všem. Ne sám. Víme, že je jich nejméně deset, a navíc jejich pán, Castellano. A nejméně jeden pobočník...

„Pobočník, jako jsi byl ty?" Jake se zarazil. „Ty si myslíš, že Luigi Castellano je Vampýr?"

Buď si jistý, že to není jen tak obyčejný upír, odpověděl Korat. Ano, a teď už vím, co to je, co mě od první chvíle, kdy jsme sem dorazili, tak znepokojovalo, když jsem se podíval na ten dům... bylo to, jako bych si prohlížel orlí hnízdo na Hvězdné straně.

„Pak je to jen další důvod, proč jej musíme okamžitě zničit," prohlásil Jake rozhodně. „Přinutili jsme ho, aby stvořil další upíry. A když přežije, použije je. To nemůžeme dovolit."

Pak se tedy rozlučme, řekl Korat. Protože tohle bude určitě tvůj konec a také můj. Cože? Ty se chceš vydat do toho domu, a nevíš nic o tom labyrintu tam uvnitř, hodláš tam slídit a myslíš si, že si tě nikdo nevšimne? A ke všemu je plný upírů, kteří jsou ve střehu - vždyť jsi to sám viděl v tom olivovém háji, nebo snad ne? Ale tohle je šílenství, Jakeu, a ty - my — nemáme šanci uspět, pokud budeme jen sami dva!

Ale potom:

Jakeu, ozval se jiný hlas - kdysi rozhodný, ale nyní smutný, unavený, zbavený všech iluzí - v jinak prázdném záhrobním éteru. Zekin hlas, který Jake okamžitě poznal.

Snažila jsem se, Jakeu, řekla Zek sklíčeně. Já, nebo vlastně my-protože na naší straně je mnoho dalších, kteří v tebe věří — snažili jsme se. Debata je vlastně stále ještě v plném proudu, ale Velká většina dospěla k jednoznačnému rozhodnutí.

„Jak jste mě našla?" zeptal se jí.

Teď už znám tvou mysl, odpověděla mu. Byla jsem telepatka, víš? A navzdory tomu, že s sebou taháš tu stvůru, tvá přítomnost svítí v temnotě jako jemně žhnoucí signální oheň. Je mi jen líto, že jsem ti nemohla donést lepší zprávy; je mi líto, že se Velká většina - v mých očích už přestala být velká - rozhodla, že tě nechá dohrát tu hru bez jejich přičinění až do konce.

Na to dokázal Jake pouze pokrčit rameny. „Nedělejte si s tím starosti. V mé momentální situaci na tom stejně asi nesejde. Co jiného teď můžou dělat, než mě rozptylovat? Moje mysl už je bez toho dost přecpaná - Koratem, vámi a rozpolcenými vzpomínkami někoho jiného, Harryho Keogha - nepotřebuji, aby se mi tam míchala ještě Velká většina. Nestojím o jejich rady, Zek, a pokud mi nemůžou nabídnout nic jiného..."

Ale my ti můžeme nabídnout mnohem víc, řekl jiný hlas. A ty naše rady potřebuješ, potřebuješ naši pomoc, Jakeu. Stejně jako my potřebujeme tebe, nekroskope.

Jako by mu někdo poklepal na rameno, nečekaně a na neznámém tmavém místě, Jake se strašně lekl, když uslyšel ten neznámý, předem neohlášený hlas; ale úlek rychle přerostl ve zvědavost. Neboť ten hlas přetékal bolestí a on sebou bezděčně trhl, když ucítil to nesmírné utrpení, které z něj sálalo. Ale fyzická bolest? V hlase mrtvého, který už by měl být oproštěn od takových pozemských trápení?

Zekin smutný hlas teď zazněl trochu veseleji, byl jako světlo svítící v jeho mysli, když řekla: Achchch! Diky Bohu! Konečně se někdo ozval! Vidíš, nejsi sám, Jakeu. Neříkala jsem ti, že to tak bude? Je tu alespoň jeden, který je ochoten ti pomoci, a není jediný. Vlastně je jen jedním z mnoha. Všichni jsou připraveni přijít na tvé zavolání, já vím, že jsou.

„Kdo jste?" promluvil Jake na toho neznámého.

Zeptej se spíš, kdo jsem byl, odpověděl ten hlas. Jmenuji se Georgij Grusev a byl jsem ruský kriminálník, který se snažil vykoupit tím, že pracoval jako špion pro Gustava Turchina. Turchin bohužel nevěděl, do jakého nebezpečí mě posílá, i když by mě tam zřejmě poslal stejně, a já jsem vůbec nemohl tušit, jaké stvůry jsem přišel špehovat.

„Castellano?" hádal Jake.

Ten a nikdo jiný, odpověděl stín Georgije Gruseva s pokrčením ramen. Upír - on i jeho člověk.

„Jeho člověk?"

Zatím ho tak ještě klidně můžeš nazývat, odpověděl ten hlas. Jmenuje se Garzia Nicosia a je pravou rukou svého pána, ano, ale ve skutečnosti jsou oba dva netvoři. Viděl jsem jejich tváře, když na mně pracovali. Nejdříve vypadali jako lidé, ale později... už ne.

„Pracovali na vás?" (Jakeův obličej se mimoděk stáhl do grimasy, protože z tónu Grusevova hlasu jasně poznal, o jaký druh práce šlo a že právě to byl zdroj agónie, kterou ,cítil' dokonce i nyní, po své smrti.) „Ale proč?"

Aby zjistili důvod, proč za nimi Turchin poslal vyzvědače. A Castellano se ptal i na tebe. Ale co jsem mu mohl říct? Nic, protože jsem ani neznal tvoje jméno. A také se ptal na někoho jménem Harry Keogh a Alec Kyle a na organizaci zvanou pobočka E. A kdybych cokoliv z toho věděl, věř mi, řekl bych mu to! Jenomže jsem o ničem z toho, na co se mě ptal, neměl ani ponětí, takže jsem mu nic neřekl. Což jedině přispělo k tomu, že na mně společně s Garziou pracovali s o to větší... chutí.

„Takže jste vlastně trpěl kvůli mně," řekl Jake pohnutým hlasem. Protože nebylo tak těžké uhádnout, co se tady stalo. Ben Trask musel požádat ruského premiéra, aby našel Castellana, a Turchin sem poslal Gruseva, aby ověřil, že se ten drogový magnát nachází tady.

Trpěl pro tebe? opáčil Grusev. Pro tebe a ty ostatní, o kterých jsem mluvil? Ne tak docela. Trpěl jsem, protože jsem o tobě nic nevěděl. Byl jsem tady jen proto, abych identifikoval Castellanovo sídlo. Kromě toho jsem si jistý, že by mě mučili, znetvořili a nakonec zavraždili v každém případě. Mají to prostě v povaze. Ale pojďme dál. Protože co se stalo, stalo se a nikdo to už nezmění. Ale může a musí to být pomstěno! A udělat to můžeš jedině ty, a protože si zřejmě myslíš, že mi něco dlužíš, nechám tě pří tom.

Grusev se na chvíli odmlčel a potom pokračoval: Přes všechnu bolest - která bude časem slábnout, alespoň doufám, protože ji postupně vytlačím ze své paměti - jsem tě vycítil, vnímal jsem tvoje teplo a naslouchal tvým myšlenkám. Takže vím, že toužíš po pomstě za druhé, stejně jako za sebe. Ach, ale ani si nedovedeš představit, kolik těch druhých je nebo jak jsou blízko. Jistě, zatím mlčí; co jiného bys na takovémhle místě čekal? Ale jedno si dobře zapamatuj, nekroskope, jejich nenávist vůči Castellanovi se mlčením nijak nezmenšila. Říkám ti to, abys věděl, že v tomhle nejsi sám. V žádném případě. A dávám ti své slovo, Jakeu, jakmile se do toho pustíš, nebudeš sám.

Jake si myslel, že chápe: Grusev určitě myslel, že bude v duchu s ním že všechny Castellanovy oběti ho budou svými myšlenkami pohánět k vítězství - ale také věděl, že pouhá vůle nebude stačit k tomu, aby vyhrál.

„Jakákoliv užitečná informace, kterou byste mi mohli dát," řekl konečně, „má pro mě velkou cenu a přijmu ji s povděkem."

A Georgij Grusev ho začal seznamovat s podrobnostmi (alespoň s tím málem, které sám znal) o vnitřním uspořádání domu, o jeho rozlehlých sklepeních a tajemstvích, poskytl mu také několik souřadnic, které mohl použít. Ale neřekl mu všechno. Protože kdyby to udělal—

Jake by se do toho možná nikdy nepustil...

V Krassu bylo tři čtvrtě na dvě v noci místního času - časná ranní hodina - a Ben Trask byl chladný, přesněji řečeno jeho mysl byla po těch hodinách horečnaté a bezmocné hrůzy ledově studená. Hrůzy z toho, že věděl, pochopil, přijal a probral v duchu i nemožné. Ale nakonec ho ta horečka opustila; Manolisův plán už byl spuštěn a všechno, co teď mohl Trask udělat, bylo čekat a přemýšlet. Všechno si to zpětně promyslet (ale opatrně) a snažit se nepřijít o rozum.

To, co se stalo s Millie, bylo i bez toho dost strašné - ne, ještě mnohem, mnohem horší; pro Traska to bylo jako peklo na zemi - a k tomu všechno ostatní... to už bylo příliš.

Jasnovidec Ian Goodly se do toho vložil a chopil se velení hned, jak se ta zpráva dostala k Traskovi: že agent, který měl chránit Millie Clearyovou byl napaden, že jej našli v bezvědomí v londýnském metru a že Millie zmizela. Zmizela? To byla jen polovina toho příběhu, protože Trask v hloubi srdce věděl, že Millie teď byla u vládce Szwarta.

Ano, na okamžik zešílel a nedokázal myslet na nic, než že všeho okamžitě nechá, vypadne z toho zatraceného Krassu a co nejrychleji odjede do Londýna, aby se tam přidal k pátrání po Millie - ale nakonec jej ostatní členové týmu přesvědčili, že by tam stejně nebyl nic platný. Když pak pochopil, že už tuhle akci není schopen dál řídit, předal velení jasnovidci.

A to bylo dobře, protože to nejhorší ještě nepřišlo. Ale už se to blížilo, rychle. A Trask teď o tom všem znovu přemýšlel...

Krátce po půlnoci vyjeli ve všech třech vozidlech, aby si naposledy obhlédli Palataki a klášter. Dost jim hrálo do karet to, že se ostrov zdál být mrtvý; většina z pozdně sezónních turistů už odjela domů, zpátky do Anglie, Německa nebo jinam, a světel na ulicích a v domech ve Skále Astris nebylo ani tolik co poblikávajících luceren několika málo rybářských lodí na temném moři. Jako opuštěné město duchů ve starých westernech se i ostrov Krassos za posledních dvacet čtyři hodin změnil v ostrov duchů.

Na jednu stranu to bylo dobře: na akci, kterou na dnešní noc plánovali, alespoň nebudou mít tolik diváků - příliš mnoho ,nevinných přihlížejících', kteří by se náhodou namanuli. I načasování bylo tedy důležité. Všechno se to mělo stát v brzkých ranních hodinách, kdy Krassos spal a nemrtví byli naopak vzhůru. Bylo důležité, aby byli všichni v bdělém stavu a nikdo z nich nezůstal ukrytý v nějaké tajné kryptě nebo jinde, kde by mohl zůstat neodhalen.

Goodly - a také Trask, když byl schopen se v přestávkách mezi záchvaty zuřivého vzteku soustředit - to viděl tak, že Malinari s Vavarou sami sebe uvěznili v pasti. Klášter stál na izolovaném výběžku a stejně tak i Palataki, ke každému z těchto míst vedla jediná příjezdová cesta a neidentifikovali žádnou další možnost úniku. Obě budovy byly průčelím obráceny k moři, na které shlížely ze strmých útesů, a klášter samotný navíc stál na samém jeho okraji a byl ze tří stran obklopen hlubokou vodou.

Ano, klášter - až exploduje cisterna s leteckým benzínem a vytrhne mu vnitřnosti, všichni, kdo ten výbuch přežijí, se budou moci dostat ven jedině proraženou bránou, budou-li chtít uniknout běsnícímu peklu. Pak se ocitnou pod přímou palbou Traska (pokud se mezitím vzchopí natolik, že to bude schopen udělat), policisty Manolise, jeho podřízeného Stavrose a Lardise Lidesciho.

Mezitím se k nim připojí Andreas s druhým taktickým uskupením - sestávajícím z Goodlyho, Chunga a Liz - kteří budou čekat na příjezdové silnici blízko vchodu do Palataki. Andreas si vzal na starost zbytek ukradeného dynamitu a vysvětloval ostatním, jak jej použít. Pak, až jim Manolis zavolá ze svého mobilu, zaútočí na Malý palác.

Tahle část akce byla naplánovaná na mnohem delší dobu než rychlý zásah v klášteře; koneckonců, Palataki měla rozsáhlou podzemní síť důlních tunelů a výdřeva hlavních chodeb nabízela dobré úkryty pro kohokoliv, kdo by se chtěl zachránit před explozí a následnou střelbou. S trochou štěstí se však Manolisovi a jeho týmu podaří dokončit svůj úkol v klášteře brzy a budou se pak moci přidat k druhé skupině, aby jim pomohli dokončit práce na Palataki.

To byl tedy základní, téměř elementární plán. Ale tohle všechno mělo teprve přijít, pořád ještě zbývaly asi dvě hodiny, v nichž ty tři skupiny vyrazily chvíli po půlnoci ve svých vozech s tlumenými světly z Christos Studios. Dvě z nich měly za úkol uskutečnit konečný průzkum cílových budov a ta třetí byla na zlodějské misi na letiště a do mramorového lomu. Tohle všechno začalo před hodinou a tři čtvrtě.

Ale mezitím, pohroma!  

Trask, který to neustále promýšlel, v podstatě přišel na jednu věc, kterou nikdo jiný nevzal v úvahu: že i když to vypadalo, že fakt, že se z ostrova rychle vytrácely zástupy turistů, jim akci zjednoduší, ve skutečnosti se tím značně zvyšovala pravděpodobnost jejich odhalení. Protože pokud Vavara nebo Malinari pojmou podezření, že se na ostrově nacházejí členové pobočky E, bude pro ně teď mnohem jednodušší je identifikovat prostou eliminací. Mezi několika tucty zbývajících cizinců byli Trask a jeho lidé společnost, která se těžko dala přehlédnout. A to byl zárodek totálního kolapsu...

Protože Liz byla telepatka a bylo rozumné předpokládat, že mentalista Malinari bude v tuto noc aktivní, zanechali ji v Christos Studios. Za normálních okolností by tam jasnovidec Ian Goodly nechal ještě někoho jiného, aby zůstal s ní a on mohl být klidný, že je v bezpečí. Za daných okolností si to ale nemohl dovolit. Každý člen ze dvou průzkumných týmů byl nezbytný pro zdar akce, nikoho z nich už nemohl postrádat. Traskovi bylo lépe ve společnosti nejbližších kolegů; navzdory tomu, jak hluboce byl otřesený, jeho vrozený detektor lži byl v akci nedocenitelný. Lardise Lidesciho zase potřebovali pro jeho ,čich', schopnost vycítit ty stvůry takřka na pohled. Lokátorův talent byl absolutně nepostradatelný; Chung by okamžitě poznal, kdyby se objevilo něco nového od doby, kdy naposledy prohlížel tyto dvě oblasti upířího zamoření... a tak dále. Manolis považoval za nutné si ještě naposledy prohlédnout klášter, jen aby se ujistil, že jeho plán bude fungovat, a Ian Goodly musel být samozřejmě také u toho, pro případ, že by mu jeho nevyzpytatelné schopnosti náhodou dovolily zahlédnout něco z toho, co se mělo přihodit.

Škoda, že jasnovidcův talent nefungoval v době, kdy jsme se vydali na cestu, pomyslel si Trask. Jenomže kdo mohl Goodlyho vinit? Budoucnost už byla taková a nedalo se jí vyhnout. A pokud za to někdo nesl vinu, byl to jedině sám Trask. V té době se ale nedokázal soustředit, byl myšlenkami někde jinde a jeho vrozený detektor lži byl paralyzován zdrcujícími zprávami z londýnského velitelství. A tak to, co viděl - pravdu, kterou nebyl s to rozpoznat - se neprojevilo, dokud nebylo příliš pozdě...

Když opustili Christos Studios a ujížděli vedlejší cestou přes Skalu Astris směrem k hlavní silnici, seděl na zadním sedadle Manolisova vozu. Jeli jako poslední z řady tří automobilů a z jejich tlumených světel jako by se kouřilo, když pronikala jemným oparem prachu zvířeného oběma auty před nimi. A když Manolis zahnul na hlavní silnici, Trask se ohlédl ven skrze zadní okno.

Okénko na jeho straně bylo stažené - stejně jako všechna ostatní, protože noc byla opět teplá a vzduch se ani nehnul - takže se dovnitř dostal prach a výfukové plyny. Proto se Trask odvrátil, aby se tomu oblaku prachu vyhnul. Ale jak se ohlédl, zdálo se mu, že svýma pálícíma, vodnatýma očima cosi uviděl: dvě postarší obyvatelky Skaly Astris (nebo je za ně alespoň považoval), které stály s hlavami blízko sebe ve vstupu do obchůdku u silnice. Byly to dvě ženy a měly na sobě cosi, co vypadalo jako běžný černý oděv řeckých venkovanek... Když projeli kolem, rychle se odvrátily a ukryly se ve stínu dveřního výklenku, zřejmě aby se vyhnuly prachu zvířenému jejich auty. A to bylo všechno...

Pak vedoucí vozidlo (ve kterém seděl Andreas a Stavros) zrychlilo, odbočilo na vedlejší cestu a zanechalo ostatní dva vozy, aby pokračovaly ve své průzkumné misi.

V Traskově autě seděl na sedadle spolujezdce vedle Manolise ještě Lardis; auto před nimi řídil Goodly, vedle nějž se posadil David Chung. (Všichni se shodli, že ti dva budou pravděpodobně efektivněji pracovat společně a jejich úžasná nadání se budou doplňovat.)

Ty dva vozy si mezi sebou postupně vytvořily asi půlkilometrovou vzdálenost, nejdříve projely kolem Malého paláce, na svém ponurém ostrohu téměř neviditelného za borovicovým porostem, pak dalších pět kilometrů podél pobřeží až k místu, kde byl Manolis vytlačen ze silnice a donucen ke strmému pádu do moře, a nakonec ke klášteru tyčícímu se mezi stíny na svém výběžku nad temnou hlubinou moře jako stráž svých strašlivých tajemství.

Asi o půl druhého kilometru dále Goodly zastavil na odpočívadle, vystoupil z vozu a zamával na Manolise. A pak těch pět mužů (nebo spíše čtyři z nich) dalo hlavy dohromady a několik minut drahocenného času strávili výměnou názorů. Pátý muž - samotný Trask, ztracen ve svých vlastních myšlenkách - prostě poodešel na okraj útesu a tam zůstal stát s pohledem upřeným na mořskou hladinu. A co se týkalo těch ostatních čtyř: debatu vedl David Chung, který z nich byl pravděpodobně nejdůležitější.

„Situace se změnila. Ne dramaticky, ale změnila se. Předtím, když jsme si s Liz prohlíželi Palataki, jsme viděli - nevím - tupé, kypějící něco; svým způsobem formu života, jistě, ale jaký to byl život, to říct nedokážu. Možná je to jedna z těch houbových zahrad, jako byla ta pod zábavním centrem v Xanadu. Ale tamto místo mělo upířího správce a velice pravděpodobně to byl Vavařin pobočník. To ovšem bylo předtím, ale teď, když jsme dnes v noci míjeli Palataki, vložil jsem do toho veškeré úsilí a soustředil jsem se, abych to zkontroloval, a zatímco to kypění se nijak zvlášť nezměnilo, ten pobočník ano. Tím chci říct, že už tam není - ale místo něj je tam něco jiného. Zaznamenal jsem mnohem mocnější přítomnost, ale jen velice letmo. Bylo to tam a pak to zmizelo - jako by to vycítilo moji sondu. Stáhlo se to a zavřelo. Vavara? Nebo Malinari? Mohl to být kdokoliv z nich. Ale jsem si jistý, že to byl Vampýr! Jestli tam byli i nějací otroci: nevím, nedovedu to říct. Protože aura toho nového obyvatele byla tak silná, že zastínila všechno ostatní."

Ale jak lokátor dokončil svou řeč, Trask se trochu vzpamatoval a přidal se ke skupině. „Pravděpodobně Vavara," zaskřehotal. „Přišla zkontrolovat svou zahradu. Ale to je jen můj odborný odhad a vůbec to nemusí být pravda. Už si nejsem jist vůbec ničím."

„Podle mě je to velice pravděpodobné," řekl Goodly. „Protože co by Malinari dělal v Palataki? Nemyslím, že by mu to Vavara při své vampýří teritoriálnosti dovolila. Ale je tam jen jeden z nich, takže je ta otázka čistě akademická."

A Manolis dodal: „To, že se rozdělili, by je dokonce mohlo oslabit. Raději bych je odstranil každého zvlášť než oba najednou."

„Co jsi ještě cítil, Davide?" zeptal se Chunga Lardis Lidesci. „Myslím v tom klášteře. To by nám možná mohlo poskytnout vodítko k tomu, kdo byl v Palataki. Já osobně jsem cítil upíry na obou těch místech."

A měl pravdu, protože Chung odpověděl: „Cítil jsem stejný maskovací vnější štít, fasádu, kterou jsme zachytili i minule. Možná je to tam jako trvalá Vavařina signatura. Ale tentokrát jsem věděl, co mohu očekávat, a nahlédl jsem trochu hlouběji a přesvědčil jsem se, že ten takzvaný klášter je jedna velká jáma pekelná."

„A ty ženy, které tam žijí, bývalé jeptišky, se smaží v pekelných plamenech!" přisvědčil jasnovidec. „Přesně tak, jak jsem je viděl."

„Možná ano," připustil Chung. „Možná že se tam některé z nich stále ještě smaží, ale takhle jsem to necítil. Sálal odtamtud větší chlad než z hlubokého vesmíru, až mi z toho naskočila husí kůže. Bylo to jako ledově chladná žumpa a ony se v ní všechny válely. Zkuste si to představit, jestli si na to troufnete. Všechno, co v sobě ty pobožné ženy celý život potlačovaly - všechno, co si odepíraly - je venku a ony si v tom libují!"

„Přesně tohle jsme ale mohli čekat," přikývl Trask. „Teď patří Vavaře a žádnou z nich už nemůžeme zachránit."

Chung neochotně přikývl. „Je mi líto, že to musím říct, ale já jsem na celém tom místě nezaregistroval ani jiskru lidské mravnosti."

Pak se Goodly obrátil k Manolisovi. „Jak vypadá tvůj plán teď?"

„Pořád dobře a mimoto je to jediný plán, který máme," odpověděl mu Manolis. „To parkoviště před klášterem je dost velké na manévrování s cisternou. Stejně, teď už je pozdě něco měnit. Stavros už touhle dobou bude v polovině cesty na letiště. Cisterna už je skoro jeho. Jakmile se setká s Andreasem, bude mít i rozbušku - nálož dynamitu - a tu naši velkou bombu odpálí."

„Takže to je prozatím všechno," řekl Goodly a elegantně přikývl. Byl stále přepadlý a obličej měl mrtvolně bledý. „Teď se vrátíme zpátky do Christos Studios pro Liz, rozestavíme se na svá stanoviště a budeme čekat na Stavrose a Andrease, až se k nám připojí..." (Letmo se podíval na hodinky.) „Což by měli zvládnout za necelou hodinu."

„A po cestě zpátky se pokusím ta místa proskenovat ještě jednou," prohlásil Chung. „Uvidím, jestli zjistím něco dalšího."

Takový byl tedy závěrečný průzkum. Zdálo se, že skoro všechno vychází podle plánu - alespoň do doby, než se vrátili do Christos Studios...

Když se Trask znovu usadil na zadní sedadlo auta, které stálo na odpočívadle asi dva kilometry východně od upíry zamořeného kláštera, cítil, jak se to chvění přenáší celým jeho tělem od hlavy až k patě. Takže bylo možné, že ten chlad nebyl jen v jeho mysli (a duši?), ale i v jeho kostech a byl také přirozenější, fyzické povahy. Což je jedině dobře, pomyslel si, protože potřebujeme zůstat chladní - my všichni a ve všech částech těla - pokud chceme udělat to, co musí být uděláno. Ale hlavně já. Když budu žhnout, nijak mi to nepomůže a ledově chladný prst na spoušti dokáže jistěji vpálit stříbrnou kulku do srdce těch mizerných parchantů.

A když se pak nad tím vším zamyslel - nad důvodem, proč cítí po celém těle, mysli i duši takový chlad - ujistil sám sebe, že má pravdu a že se tak musí udržet, dokud tuhle ošklivou záležitost nedovede do úplného konce...

Do Skaly Astris se vrátili v obráceném pořadí: což znamená, že nejdříve jel Manolis a asi půl kilometru za ním Goodly. Trask teď seděl na předním sedadle vedle Manolise, zatímco Lardis se usadil vzadu.

Ale jak se Manolis blížil ke klášteru, musel zpomalit, protože jej v protisměru oslnila světla vozu, který se vyřítil ze zatáčky. A teprve pak, když ten druhý vůz sjel z cesty a odvrátil od nich své světlomety, zjistili, komu to auto patří a kam má namířeno. A když pak zahnul na parkoviště před klášterem a pokračoval v cestě, Manolis zalapal po dechu.

„Vavařina limuzína! To je to auto, které mě vytlačilo do moře!"

„Projelo těmi velkými vraty," křičel Lardis, který to viděl skrze zadní okno. „Přímo do kláštera. A přední okno mělo stažené, takže jsem viděl řidiče a pasažéra na předním sedadle. Byly to samozřejmě černě oděné jeptišky. Dvě z Vavařiných žen..."

(Ta slova, vyřčená na odpočívadle pod klášterem, Traska přímo udeřila: byly to samozřejmě černě oděné jeptišky... dvě z Vavařiných žen.)

Protože teprve tehdy si uvědomil, jak moc se naučil spoléhat se na svůj celoživotní talent a jak zoufale nejistý byl bez něj; jak byl nezodpovědný, jak ztratil nad vším kontrolu a nechával věcem volný průběh. Ale nakonec, když mu došla slova starého Lidesciho, se jeho zvláštní talent alespoň částečně vrátil a on pochopil.

Černě oděné jeptišky... dvě z Vavařiných žen! Neboť navzdory tomu, jak byl nesoustředěný, je i on zahlédl, když velká limuzína zahnula z hlavní silnice ke klášteru. A ve stejném okamžiku si uvědomil, že už je někdy předtím viděl.

„Otoč to!" křikl Trask na Manolise. „Musíme se tam okamžitě vrátit a vjet dovnitř těmi vraty!"

„Cože? Zbláznil ses?" opáčil Manolis, ale zároveň zpomalil.

„To nemůžeme udělat!" protestoval Lardis ze zadního sedadla. „Máme snad vjet rovnou do toho sršního hnízda? A stejně, ta brána už je určitě zavřená."

„Tak jeď rychle dál!" zanaříkal Trask a uchopil Manolise za paži. „Jeď jako blázen do Skaly Astris a modli se, abych se mýlil!" Jenomže se nemýlil.

Když dorazili do Christos Studios, dříve než Manolis zaparkoval auto na prašném parkovišti, Trask vyskočil ze svého sedadla a běžel k chatce. Kateřina, Yiannisova manželka, tam už stála, skoro jako by na něj čekala. V ruce nesla podnos se sklenicí mléka a talířem sendvičů. Tvářila se zmateně.

„Před dvaceti, možná pětadvaceti minutami, mě Liz požádala o sendviče," hlásila Traskovi. „Stejně musím pracovat až do noci, tak jsem pro ni nějaké udělala. A teď tu není. Možná se šla večer ještě vykoupat do moře, ne?"

Mezitím přiběhl i Manolis a uchopil Traska za paži. Od Kateřiny vzal podnos a řekl jí: „Možná máte pravdu. Nedělejte si starosti, dohlédnu na to, aby své sendviče dostala. Děkuji vám."

Ale když se Kateřina omluvila a zamířila k administrativní budově, Traskovi se podlomila kolena. Zíral na Lizinu chatku, třásl se po celém těle, nevěřícně kroutil hlavou a koktal: „Světla jsou rozsvícena a dveře... dveře jsou otevřené!"

„Pokus se nemyslet hned na nejhorší, příteli," snažil se ho uklidnit Manolis. -

Ale Trask se mu vykroutil ze sevření a řekl: „Cože? Nemám myslet na nejhorší? Ty zatracený idiote! Já vím, že se to nejhorší už stalo! Copak to nevidíš sám? Viděly, že se uvnitř svítí, a ona jim sama otevřela v domnění, že je to Kateřina! Liz! Bože můj, Liz!"

Manolis uchopil Traska ještě pevněji, a když přiběhl Lardis, také mu pomohl. Výraz na Manolisově tváři Traska varoval, že jestli se neuklidní a okamžitě se nevzpamatuje, o něco mladší řecký policista, solidní jako skála, nezaváhá a něco s tím udělá.

Mezitím už přijelo další auto; trvalo jen několik vteřin, než jim vysvětlili, co se stalo, a pak se všichni rozeběhli na všechny strany hledat Liz—

Ale nenašli ji...

O půl hodiny později:

Bylo něco málo po čtvrt na dvanáct večer, místního času - to znamená tireenwichského času - když Millie Clearyová znovu nabyla vědomí v zatuchlé tmě. Kolik je hodin, zjistila tak, že riskla nepatrný pohyb, pootevřela oči a letmo pohlédla na ciferník svých světélkujících hodinek. Byla to obvyklá, instinktivní činnost, přirozená reakce, když se člověku navrací vědomí; Millie se při probuzení vždy dívala na hodinky. Ale zatímco čas zjistila jednoduše, zjistit kde se nachází, bylo něco úplně jiného.

To, že je pod zemí, bylo nepopiratelné (Millie si nejasně vzpomínala útržky noční můry, která vedla k její přítomnosti zde), ale kde a jak hluboko pod zemí... kdo by to dokázal odhadnout?

A pak si vzpomněla, jak byla unesena a kým - zároveň ucítila ztuhlost v zátylku - a její první opravdu souvislá myšlenka byla: Ach můj Bože! Nedopusť, aby to byla pravda! Prosím, dej, ať to není pravda!

Když ale zvedla ruku, aby si ohmatala krk a našla kousnutí, které snad mohla utržit, z temnoty a dálky k ní dolehl hlas, který říkal: Nemusíš se znepokojovat, ty malá zlodějko myšlenek. Protože to se nestalo... zatím ještě ne. Nejdříve chci, aby sis prohlédla, co jsem udělal, abys věděla, co se chystám udělat, a ze své vlastní vůle mě přijala za svého vládce a pána. A také chci, abys mi vysvětlila jisté nepochopitelné záležitosti venkovního světa, abych jim mohl věnovat svou pozornost, až nastane vhodná doba. A konečně, až se lépe poznáme, až budu vědět všechno, co ty víš o pobočce E a jejích zabijácích - kteří jsou proslulí tím, že loví dokonce i takové, jako jsem já - pak tě učiním opravdu svou, až na jistá omezení nesmrtelnou, a pošlu tě do světa, abys konala mé dílo. Budeš můj emisar, moje rozsévačka moru, áááno!

„Szwart!" zajíkla se Millie při vyslovení toho odporného jména, v té téměř zhmotnělé tmě, která jejím pěti schouleným lidským smyslům připadala jako černý samet.

Přesně tak! odpověděl těžký, skřípající, bublavý hlas v její hlavě. Jsem vládce temnoty a pán noci. Ale Szwart? Jen Szwart? Ach, ne! Neboť pro takové, jako jsi ty, jsem vládce Szwart, ty malá zlodějko myšlenek.

„Kde to jsem?" uslyšela Millie vlastní šepot. A pak vyřkla ještě jednu, mnohem strašlivější otázku: „Kde... kde jsi ty!?"

Já se zabývám svými záležitostmi a nepřeji si být rušen. Promluvil jsem k tobě, protože jsem cítil, že by tě ten strach ve tvé mysli mohl zabít. Taková silná mysl v tak křehkém, zcela lidském těle... Je to zvláštní paradox, že ano, že taková jako ty - s mentálními schopnostmi, které se téměř dají srovnat s těmi mými, přiznávám, na Vampýra vcelku průměrnými - je takovým neuvěřitelným způsobem vydána napospas svému vlastnímu strachu ze tmy? Cha! Předpokládám, že je to všechno jen ,ve tvé mysli', že? Och, cha-cha-cháááá! (Jeho mentální ,smích' byl ohlušující a ticho, které následovalo po něm, bylo stejně hrozné. Po chvíli však pokračoval.) Tvé sladké lidské tělo je tak křehké a já nechci, abys v té tmě pobíhala sem a tam a třeba někam spadla a stala se tak pro mě... nepotřebnou. A pokud jde o to, kde se nacházíš: jsi ve velké výšce a dobře ti radím, abys nedělala žádné prudké pohyby a nepokoušela se nikam dostat.

Zatímco Szwart ,promlouval' k Millie, její oči si postupně zvykly na tu už ne tak neproniknutelnou tmu. Nyní, když se odmlčel, měla pocit, že zachytila pohyb: tlumený, mihotající se zdroj světla, které pravidelně mizelo, jen aby se znovu vynořilo, ale blíže. A ještě něco: začala vnímat tiché kroky a slabé, sípavé dýchání.

Millie ležela na pravém boku na něčem, co jí připadalo jako stará matrace. Natáhla levou ruku před sebe a ucítila jemný prach, ve kterém matrace na zemi ležela. Napnula zrak, aby dohlédla za její okraj, a spatřila hranici tmy, která vzbuzovala dojem něčeho pevného pod tekutým sametem vzduchu nad ní, zatímco dole jí to připadalo jako prázdnota hlubiny. Podle všeho ležela na okraji nějaké podzemní propasti; proto ji nejspíš Szwart varoval, aby se ,nepokoušela nikam dostat' a nedělala ,žádné prudké pohyby'.

Ale kde jsem? uvažovala Millie a tentokrát si svoje myšlenky hlídala. To poslední, o co stála, byl další rozhovor s vládcem Szwartem. Postupně rozmrazila své pozemské smysly a zapojila je do hry navzdory tomu, že se jim moc nechtělo.

Nebyla jí zima, ale ani nijak zvlášť teplo; teplota byla přiměřená. Za ní, u něčeho, co jí připadalo jako svislá kamenná zeď, ležela zmuchlaná přikrývka, jako by odhozená stranou. Na malou chvíli se Millie odvážila se jí dotknout a ohmatat ji, ale vzápětí škubla rukou zpět. Nevěděla, kdo nebo co pod ní leželo.

Před sebou měla tedy sráz a za sebou pevnou kamennou stěnu; zřejmě ležela na nějakém výstupku. Ale jak vysoko nad tou propastí se nacházela? To mihotající se světýlko teď bylo blíž a zdálo se klidnější (svíce? Nic jiného to být nemohlo), stejně jako pomalé šoupání nohou a sípání astmatického dechu. Ta svíce byla nějakých dva a půl metru pod římsou, na které Millie ležela (musela tedy být nějaké čtyři metry nad skutečnou podlahou), a zdálo se, že se to přibližuje po docela rovném povrchu. Alespoň z toho, co viděla a stihla nahmatat.

A co se týkalo sluchových vjemů: to místo byla hotová ozvučná komora. Měla bezesporu dobré akustické vlastnosti. O tom se ujistila zrovna nyní, když si poprvé trochu volněji vydechla bez toho, aby zadržovala dech, a okamžitě si uvědomila, jak svůj dech slyší proudit z plic a ústy ven, zvuk zesílený prostorem temné jeskyně. Totéž platilo o tlukotu jejího srdce: jeho údery zněly jako pravidelné dunění nějakého vzdáleného bucharu.

Přesunula se na okraj matrace, znovu natáhla ruku a nahmatala místo, kde se zem najednou ztrácela a spadala dolů. Tím pohybem ale uvolnila od okraje kamínek; v příští vteřině dopadl s tichým klepnutím na zem a pak následovala série postupně slábnoucích, dutých klepavých ozvěn.

„Hleďme! Tak už jsi přišla k sobě, co?" ozval se zadýchaný lidský hlas, který zněl ze směru plaménku svíce; sípavé zašeptání, které se tmou lehce přeneslo až k ní, takže i to zašeptání mělo své ozvěny.

Pohyb svíce ustal; nyní se přibližovala rychleji a kroky zněly hlasitěji. A za tou svící šel zmučený stín, který Millie okamžitě poznala z dřívějška. Drobný hrbatý muž - určitě to byl ten ošklivý trpaslík, kterého viděla na nástupišti metra před tím, než zhasla světla. To on je zhasl. Zjevně to je jeden ze sluhů vládce Szwarta.

Momentálně můj jediný, ozval se Szwartův hlas v její mysli a Millie sebou trhla, jak si uvědomila, že ji zapomněla ovládat. Nebo vlastně, byl mým jediným. Ale teď mám i tebe. Rozhodně to není nejpohlednější muž na světě. Ale na druhé straně, já mu to těžko můžu vyčítat. Ale nemusíš mít strach. Wally ti neublíží. On ví, jak jsi pro mě důležitá.

Tvůj jediný? (Millie této myšlence nedokázala zabránit). A co ty ženy a André Corner?

Ach ano, ty ženy, opakoval Szwart po ní (Millie v jeho hlase vycítila ironii). A André Corner. Hmmm! (Odmlčel se, jako by nad tím přemýšlel.) No, Vavařiny ženy mi také posloužily. A co se týče pana Cornera - ,experta' na lidskou mysl, který se se mnou nemůže ani v nejmenším srovnávat - ten už je dávno po smrti. Ale i on mi byl užitečný, svým způsobem. Přivedl mě do Londýna a pověděl mi o starých, temných místech, která leží v tmavých dírách pod ním. Ale pak jsem objevil tohle zapomenuté království v nejstarších částech Londýna a od té doby to tu patří mně.

Millie se zachvěla a vládce Szwart to vycítil. Myslíš si, že jsem odporný, že ano? zavrčel na ni, velice výhružně. Já osobně, a dokonce i moje myšlenky. Ano, odporný. Nu což. A dost už toho. Dokud se osobně nenavrátím, raději si své myšlenky dobře hlídej, ty malá zlodějko myšlenek, a raději už mě znovu nevyrušuj. Vládce Szwart má své povinnosssti...

A Szwart z Milliiny mysli zmizel. Ale ten hrbáč, Wallace Fovargue byl nyní blízko a v tuto chvíli představoval hmatatelnější skutečnost a možná i reálné ohroženi. Millie viděla, jak světlo svíčky zmizelo kamsi doleva, ale ze stejného směru se stále ozýval Wallyho těžký dech, když jako by stoupal po schodech nahoru k ní. Nyní se ta ,svíce' objevila před ní a Millie zjistila, že ve skutečnosti je to stará petrolejová lampa, která měla ztlumený plamen. A za tím slabým poblikáváním se objevil samotný Wally. Vypadal jako kulhavý, ošuntělý skřet z nějakého starého hororu.

Wally se k ní blížil po široké římse, zatímco Millie klečela tváří k němu. Přitom si všimla, že je její nařasená blůzka rozepnutá a někdo jí ji vykasal z kalhot, a vzápětí si uvědomila, jak se jí košíčky podprsenky zařezávají do prsou, protože jí ji kdosi nadzvedl, a měla tak vlastně nahá ňadra. Rychle si blůzku zapnula, zastrčila si ji do kalhot a pak před sebe napřáhla ruce v obranném gestu, prsty zaťala jako pařáty.

„Varuji tě," zakřičela a zalapala po dechu. „O nic se nepokoušej."

Wally si všiml, jak si spěšně upravovala blůzku a zarazil se. „No, esli myslíš to svý voblečení..." zašeptal a jeho hlas byl překvapivě plachý; pořád při tom funěl jako pes. „To se stalo, dyž sem... dyž sem tě tahal sem nahoru. Ale nesmíš si myslet, že sem to udělal schválně, páč bych nic takovýho neudělal bez... bez dovolení. Já to nepotřebuju dělat, víš, páč mám... mám svoje vobrázky."

Zrak, sluch, hmat a nyní i čich. A Millie si chtě nechtě pomyslela: Bože, zachovej mi alespoň chuť! Ale čich byl momentálně nejnovější obnovený smysl a ona si pomyslela, že by se bez něj teď docela ráda obešla. Neboť ten nesnesitelný, odporný smrad, který vycházel z bývalého splachovače Wallyho, byl puch londýnských stok naplněných až po okraj. Bylo to cítit dokonce i z jeho dechu a ona to vnímala na vzdálenost možná dvou metrů, takže musela doslova odvrátit obličej.

Jako by si přečetl její myšlenky, Wally o krok ustoupil a řekl: „Asi nevypadám zrovna fešácky a možná i dost smrdím - ale to je tímdle místem. A tím, jak se sem jeden musí dostávat. Špinavé chodby, kerými se musí projít a těsný kouty. Ale ty už teď taky zrovna nevoníš. Ale pořád si fakticky kus. Příjemná na... na dotek."

Dotek: pátý smysl. Wally se po římse přisunul o několik centimetrů blíže, volnou ruku napřaženou před sebe. Miliino vidění se s každým okamžikem zlepšovalo, možná i díky té lampě, ale hlavně z nutnosti. Teď už rozeznávala poďobaný, šupinkovitý obličej toho trpaslíka, jeho drsnou, neudržovanou kštici i strupaté, sinale růžové temeno, z něhož vypadaly celé chomáče vlasů.

„Ty... vypadáš špatně," řekla a nebyl v tom žádný dvojsmysl, ale vzápětí jí to došlo. „Chtěla jsem říct, že vypadáš nemocně. A byla bych ti vděčná, kdybys na mě tak nezíral."

„Špatně?" opakoval po ní a nechal svou ruku opět klesnout. „Nemocně? To hádám bude ta žloutenka. Říkali mi, že sem asi přenašeč. Nebo možná ta Weilova choroba, kerou sem dostal z krysích chcanek. To je prostě riziko života tady dole. No každopádně, von říkal, že ti to tu mám ukázat - ukázat ti jeho práci - páč on teď zkoumá průduchy. Cítíš se na to? Můžeš chodit? Jo, a mimochodem, já sem Wally."

Millie ignorovala ruku, kterou jí Wally nabízel, postavila se a řekla: „On? Tím myslíš vládce Szwarta? A pokud ano, víš, kdo je Szwart? Víš, že je to upír, který ti bude sát krev - pokud už to neudělal?"

„Hm? Hm?" Wally se polekal, rozhlédl se kolem sebe, olízl si najednou suché rty a zesílil plamen své lampy. „Upír? Příšera? No, vlastně už to všecko vím. A taky vím, že umí chodit ve tmě a ty ho nikdy neuslyšíš ani neuvidíš. A eště že dyž budu vo něčem hodně přemejšlet, von uhádne, na co myslím! Dokonce na mě dokáže mluvit z velký dálky, akorát že já na takový věci nejsem dost chytrej a nevím tomu hlavu ani patu. Ale chápu, co po mně chce, to zase jo, a dycky to co nejrychlejc udělám. A ty to taky uděláš, esli máš v hlavě kouska zdravýho rozumu."

Millie přikývla. „A víš také, co nechce, abys udělal? Že nechce, aby se mi cokoliv stalo?"

Wally se na ni mazaně podíval, podal jí lampu a pomalu se od ní odvracel... pak se zarazil a přes své znetvořené rameno řekl: „To taky vím, jo. Ale je ubližování a ubližování. Pro mě je důležitá lidská společnost, jasný? A trocha těch lidskejch doteků nemůže nikomu ublížit, že jo? Dotýkání a třeba i trocha toho mazlení, co? Tady sme fakt hluboko pod zemí, dámo, a pro tebe stejně není cesta zpátky nahoru, pokud tě tam nepošle von sám. Ale to už budeš patřit jemu a dycky se k němu vrátíš... a ke mně. Pro mě je lidská společnost hodně důležitá, rozumíš?"

Millie se mimoděk otřásla a řekla: „Zesil trochu to světlo, ať si to tu můžu prohlédnout. Nebo se také může stát, že někam spadnu."

„Zesílit světlo?" zeptal se Wally. „No, von tady teď zrovna není, tak bych možná moh'. Ale von nemá světlo rád, takže esli uslyšíš, že přichází, musíš mi to říct."

„Jestli ho uslyším přicházet?" opakovala Millie, která následovala trpaslíka a přitom se poohlížela po něčem, čím by ho mohla praštit do hlavy. „Myslela jsem si, že ho uslyšíš dříve než já."

„Dvě hlavy sou lepší než jedna," odpověděl Wally. „A ta moje zrovna teď nefunguje nejlíp." Znovu se na ni lišácky podíval. „Ale zbytek mi funguje, tak jak má."

Sešli dolů po schodech. Nyní měli pod nohama kamennou podlahu a Millie zjistila, že se nacházejí v rozlehlé jeskyni. „Jak jsi objevil tohle místo?" zeptala se svého průvodce. „Jak hluboko pod Londýnem vlastně jsme?"

„Já? Já sem to nevobjevil," odpověděl jí Wally. „Vládce Szwart to našel. Ale jak, to já nevím. A lidi tu byli už dávno před ním. Asi Římani, dva tisíce roků zpátky. A jak hluboko? No, určitě aspoň štyry nebo pět svatopavelských katedrál."

„Římané?" Millie zírala na podlahu tvořenou šestihrannými kamennými dlaždicemi, na některých místech pokrytými několika centimetry prachu. Kousek od ní se nacházela propadlá část vykládaná okrasnou, špinavou mozaikou; tohle mohly být jedině římské lázně.

„Podívej se tam," ukázal Wally. „Tam na tu zeď. To sou sochy Mitry, Summana a dalších."

Pozvedla lampu a podívala se směrem, kterým ukazoval. Tři metry vysoké sochy byly hrubě vytesány z kamene, stály v řadě a shlížely na ni z výšky svých vysokých podstavců. Sluncem korunovaný Mitra s kladivem v jedné ruce a býčí hlavou v druhé vypadal obzvláště hrozivě. Vyčnívající paprsky jeho sluneční koruny vypadaly spíše jako hadi. A vedle něj stála jiná postava, kterou Millie nepoznala; byla nahá a vypadala jako muž, ale v obličeji neměla ústa a tam, kde měla mít pupek, vyčnívalo z jejího břicha špičaté chapadlo.

„Summanus," zasípal Wally. „Ten byl výjimečnej. Moc se o něm neví. A podle toho, jak vypadá, nám nebyl moc podobnej."

„Zmutovaný," prohlásila Millie. „Mohl to být dokonce i Vampýr." Obrátila se ke svému ohavnému průvodci. „Zdá se, že o těchhle věcech hodně víš..."

„Britský muzeum," usmál se Wally. „Čeť sem vo nich, to zas jo. A co se tejče těch vostatních, byli zohyzděni. Vidíš?"

Millie znovu pozvedla lampu a zjistila, že Wally má pravdu: ostatní sochy byly úmyslně poškozené. Jejich obličeje byly odsekány spolu s údy a jeden z nich byl odložený po straně.

„Musela se tu scházet ňáká tajná společnost," pokračoval Wally. „Římani - ňáké zakázané sekty - sem chodili, aby uctívali svý bohy. Ale móda se měnila, bohové přicházeli a vodcházeli a Římani šli pozdějc s nima. A todle je všecko,-co zůstalo."

„A nikdo jiný neví, že tohle místo existuje?" Navzdory své situaci byla Millie fascinována. „A ty... ty jsi byl v Britském muzeu, abys tohle všechno vyzkoumal?" Zdálo se jí to neuvěřitelné.

„Mockrát," odpověděl Wally. „Ale ne ve votevírací době, chápeš? Víš, já znám jinačí způsoby, jak se dostat dovnitř."

„A taky znáš cestu nahoru, pryč z tohohle místa," řekla Millie. „Mohl bys mi ukázat cestu ven."

„Moh'," přikývl Wally. „Jenže neukážu. Von chce, abys zůstala tady. A dyž tak nad tím uvažuju, tak já to vlastně chci taky." Na jeho tváři se znovu objevil ten vychytralý pohled, když přistoupil o krok k Millie. Millie couvala, až podkolenními jamkami narazila o cosi tvrdého a posadila se... na vyvýšenou desku studeného kamene.

„To je obětní stůl," zabručel Wally tlumeným hlasem, který už nesípal. „Římani tydle věci vobčas dělávali. Hlavně na tajnejch místech, jako bylo todle."

„Ano," zalapala Millie po dechu a rychle vstala a odběhla za tu kamennou desku, takže teď byla mezi nimi. „To dokážu docela dobře pochopit. Ale pověz mi, jak to, že nikdo jiný o tomhle místě neví?"

Wally pokrčil rameny. „Na co je tajný místo, o kterým všichni vědí? A taky to bylo už hodně dávno. Vod tý doby tu byla spousta sesuvů půdy, malejch zemětřesení a závalů. Já sem byl splachovač - prošel sem celý podzemí, jo jo, každý kanál a tunel a stoku - a nikdy sem to nenašel. Ale Szwart, hm, vládce Szwart, ten má nos na hluboký, temný díry. A hlubší ani tmavší než tadle ani neexistujou."

Při řeči se k ní pomalu posouval kolem toho kamenného obětního stolu, když vtom Millie najednou něco zahlédla: zvláštní, mihotající se záři z místa, kde se jeskyně zužovala pod přírodním kamenným obloukem. A když se po ní Wally natáhl - v tu chvíli si poprvé všimla neuvěřitelné šířky jeho ramen a jeho svalnatých předloktí - řekla: „Tamhle zřejmě přichází Szwart."

„Eh? Cože?" Wally v náhlém leknutí doslova nadskočil, otočil se jako bizarní baleťák a jeho hlava i oči se roztěkaly na všechny strany.

„To světlo," řekla Millie. „Tamhle pod tím obloukem."

„Cože?" zalapal po dechu Wally a těžce při tom oddechoval. A pak s úlevou dodal: „Jo tamto?" Ale jeho lišácký pohled zmizel, když řekl: „Tak pojď a já ti ukážu, co to tam dole ,vychoval'. Já vosobně říkám ,vypěstoval', ale von říká ,vychoval'."

Millie následovala trpaslíka až k místu, kde šestihranné dláždění ustoupilo suché, drolivé zemi, a prošla pod přírodní klenbou. A uviděla, cože to vládce Szwart ,vychoval'.

Teď už petrolejovou lampu nepotřebovala (ale pořád ji pevně svírala v ruce, kdyby ji náhodou musela použít jako zbraň), protože Szwartova zahrada měla svůj vlastní zdroj světla: modré biologické světlo, které pokrývalo plochu nějakých šest metrů v průměru v rozlehlé jeskyni za klenutým průchodem. Vycházelo z toho, co tam na zemi, v jílu, bez přístupu slunce, více než půl kilometru pod Londýnem, rostlo: podzemní zahrada černého, upířího podhoubí. Černé houby se tam kupily v trsech a jejich hlavičky svítily, jako by vylučovaly kapičky potu; nafouknuté výtrusnice plné smrtonosných spor.

Ale přestože plodnice hub vyrůstaly z té mrtvé půdy, těžko mohla být zdrojem jejich výživy. Vzápětí však Millie uviděla, z čeho čerpají živiny: dvojice černých řádových rouch s kapucemi. Byly to hábity jeptišek, pohozené na podlaze společně s malou hromádkou spodního prádla...

Na chvíli se její mysl vyprázdnila, takže sotva slyšela, co jí Wally říkal, nebo možná spíš sám sobě, velice slabým, úzkostným hlasem. „Von si myslí, že teď už ani nepotřebujou žádný hnojivo," mumlal hrbáč, „ale že ty dvě budou něco jako mateřský mléko pro čerstvě narozený děcko, a tím pádem že bude jejich produkce vo to silnější. Ale co já vím? Nejspíš má asi pravdu. Ale Bože, není todle fakticky nechutný?"

A Wally měl pravdu, opravdu to bylo hodně nechutné...

XXII

Jake - jeho volání je vyslyšeno

Pobočka E - útok na klášter

Millie byla sotva schopna přijmout důkaz, který měla přímo před očima - netroufala si jim uvěřit - a ruka jí vystřelila k ústům. Potlačila výkřik a žaludek se jí sevřel. S hrůzou zírala nejdříve na tu hromádku odhozených šatů, pak na plíseň, ale hlavně na tu nadýmající se houbovou zahradu a modlila se, aby znovu neomdlela.

Od chvíle, kdy Millie spatřila ty hrozné ženy ve stanici londýnského metra, uběhla pouhá hodina nebo dvě. Něco takového za tak krátkou dobu mohla způsobit jedině neuvěřitelná metamorfická schopnost vládce Szwarta, něco v jeho nestvůrné vetřelecké povaze.

Neboť uprostřed té změti uviděla Millie hromádku nebo možná zámotek pulzující, sinale nafialovělé tkáně. Lidské tkáně. Dal se v ní ještě zřetelně rozpoznat oblý tvar stehna a zemdlelý obličej s jedním okem zavřeným, zatímco to druhé jen prázdně zíralo; a také roztékající se ňadro s velkou bradavkou, která byla nepřirozeně zduřená.

A vnitřkem i kolem těch propadlých, napůl rozložených těl se vinula síť protoplazmických kanálků - krvavě pulzujících vnějších tepen odporně zmutované tkáně - která se napájela živinami z čerstvého lidského hnojiva a přenášela je do mrtvé půdy a pak přímo k podhoubí a plodnicím. Živá, bijící srdce bývalých jeptišek pumpovala tyto tekutiny přímo z jejich těl!

„Bože!" zašeptala Millie, když ucítila, že ji začínají znovu opouštět smysly. Wally ji však zachytil, přidržel ji a klopýtající ji dovedl k jednomu z kamenů a opřel ji o něj.

Pak si od ní vzal lampu a pozvedl ji do výše: „Poslouchej!" řekl a naklonil hlavu na stranu. „Poslouchej!"

„Co?" zeptala se Millie mdle. „Co?"

„Ten vzdušný komín," řekl Wally. „Konečně ho votevřel. Cesta do světa tam nahoře, aby tudy mohl foukat vítr a přenést jeho mor na lidi. Aspoň tak říkal, že to bude fungovat."

Teď už to Millie slyšela také - proud vzduchu vanoucí vzhůru, jako by odnikud - a také to viděla ve své mysli: vzdušný komín, šachta, prastarý otvor do světa tam nahoře, který nyní Szwart otevřel, aby vytvořil průvan a ten pak roznesl jeho smrtonosné podhoubí nahoru do světa lidí... do srdce Londýna!

Millie byla houževnatá žena, ale teď se jí podlomila kolena. Jen tak tak zůstala při vědomí. Cítila, jak ji ten hrbáč napůl táhne a napůl nese zpátky do menší jeskyně. Ale přestože byl robustní, nějakou dobu mu to trvalo. Lopotně ji vystrkal na kamenný stůl, ne jako oběť, to ne, ale jako objekt svých erotických hrátek; několik dalších vteřin trvalo, než jí neohrabaně rozepnul blůzku a podprsenku, a pak jí s námahou nadzvedl zadek, aby jí mohl stáhnout kalhoty a kalhotky ke kotníkům, a tak ji vystavit světlu lampy a svým vlastním, krví podlitým očím.

A nyní tam vítězoslavně stál, divoce onanoval a mumlal: „Lepčí než obrázky! O hodně lepčí než všecky ty blbé vobrázky!" Ale proč si hrát sám se sebou, když úplně poprvé ve svém životě to může dělat s opravdovou ženou? Szwartovy příkazy byly zcela zapomenuty, když Wally přitáhl Millie na konec stolu, roztáhl jí nohy a vecpal se mezi ně.

Millie věděla, co se děje; nahlédla do jeho perverzní mysli a věděla, že to opravdu udělá!

Ale když se nad ni naklonil a jednou rukou vklouzl pod ni; Ach, ne, můj synu! zazněl v Milliině hlavě hlas - a také ve Wallyho. Poznala to podle toho, jak Wally najednou ztuhl a jak od ní odtrhl ruce. A když konečně přinutila své oči zaostřit na tu scénu, uviděla, co mu Szwart provedl.

Ta obrovská hlava s rudýma, žhnoucíma očima! Ta černočerná postava stojící nad trpaslíkem, zvýrazněná světlem ochabující lampy! Ta natažená paže s rukou - byla to vůbec ruka? - sahající po Miliině trýzniteli, vznášející se nad jeho hrbatými zády. Na malinkou chvíli to vypadalo jako ruka, ale pak už ne. Neboť se jeho prsty nečekaně, zázračně přeměnily v pařáty se dvěmi hroty! A zatímco v jedné chvíli byla ta neuvěřitelná krabí klepeta tekutá, v té následující byla pokryta modře zbarvenými šupinami s jednou ostrou čepelí a druhým vroubkovaným ostřím. A nakonec:

Můj synu, hřměl Szwart, zacházel jsem s tebou hezky a byl jsem k tobě výjimečně hodný. Já, Szwart, který nejsem zrovna proslulý svou dobrotou, jsem k tobě byl laskavý jako k nikomu před tebou. Ale ty... jsi byl nehodný. Moje příkazy slouží k tomu, aby byly uposlechnuty, můj synu, a ti, kdo se jimi neřídí, se mnou nemohou žít. Přestože jsi jen ubohý tvor, sloužil jsi mi dobře, ale tvá služba je nyní u konce... alespoň v jednom ohledu. Ach, ale zahrada, kterou jsem stvořil, má také své potřeby, obzvláště nyní, když už je cesta otevřená...

„Ne!" zaječel Wally, ale jen jednou, než se ho ten pařát dotkl. Millie uslyšela odporné zapraskání, a jak od ni byl Wally vlečen pryč, viděla, jak se hrb na jeho znetvořených zádech deformuje.

Poslední věc, kterou zahlédla, než omdlela, byl obrovský černý stín vlekoucí Wallace Fovarguea k modře světélkujícímu klenutému průchodu...

Osud tomu zřejmě chtěl, že Jake Cutter zaútočil na hlavní sídlo Luigiho Castellana a jeho velitelství na Sicílii jen několik minut před tím, než na své dva cíle - klášter v Krassu a malý palác na východ od Skaly Astris - udeřila i pobočka E.

„Nejdříve se chci podívat do sklepení," řekl Jake mrtvému Rusovi, Georgiji Grusevovi. „Já to vidím tak, že pokud ti upíří hlídači střeží pozemky vily, Castellano bude těžko připraven na útok zevnitř, natož z podzemí. A stejně, chci zničit celý ten dům, úplně ho srovnat se zemí. Říkal jsi, že ta sklepení jsou rozlehlá? To je dobře, protože až se jejich zdi začnou tavit, celý dům půjde k zemi s nimi - tedy to, co z něj zůstane."

Ach! vydechl Korat, když uviděl, co se děje v Jakeově mysli. Takže se nakonec přece jen budeš řídit mou radou. Nastražíš své bomby zvenčí kolem zdí.

„Teď, když vím, proti komu vlastně bojujeme, uznávám, že je to asi nejbezpečnější způsob," odpověděl Jake s nepřítomným přikývnutím, zatímco svým dalekohledem s nočním viděním naposledy zkoumal dům a olivový háj. „Ale termitová nálož bude první na řadě, abych se ujistil, že mu v těch sklepeních pořádně zatopím, ještě než vybouchnou ostatní bomby. Hezky všechny najednou. Až pak dům imploduje, můžu si takhle být jistý, že celá budova - a všechno, co je v ní - se promění v dým."

Ale budou tvoje termitové nálože –jak jsem vyrozuměl, jsou jen tři — stačit? zeptal se Grusev. Ta sklepení jsou opravdu rozlehlá. Před tím, než se do mě pustili, mi udělali prohlídku s průvodcem a můžu tě ujistit, že tam dole je opravdový labyrint, určitě stejně rozsáhlý jako stavba nad zemí.

„Existuje žár a žár," vysvětloval Jake. „Už jsem tuhle věc viděl v akci, protože ji použila australská armáda, a je to vážně něco. Pekelný žár! Stačí, když toho dáte třicet gramů do špičky protipancéřové střely, a propálí se tankem, vyhodí do vzduchu jeho munici a přivaří věž. A když pak vychladne, posádku vůbec nenajdete. To je válčení jedenadvacátého století - Cha! Což mi připomíná, že bych měl to ostatní, tedy plastickou trhavinu, raději nechat prozatím tady, aby se náhodou nestala nějaká nehoda."

A pak vzal své připravené bomby z plastového pytle a opatrně je položil na zem.

Přesvědčil jsi mě, přiznal Grusev.

Ale mě ne, vložil se do toho Korat. Co když Castellano postavil hlídky i tam dolů? Anebo co když je tam on sám - ať už z jakéhokoliv důvodu?

„Nemyslím," oponoval mu Jake. „Možná má nějaké hlídače u oken, ale určitě nebudou kontrolovat vnitřek. A pokud je on nebo některé z jeho stvůr tam dole... tak co? Můžeme se dostat ven stejně rychle, jako jsme se dostali dovnitř."

Teď vidíš, jak moc jsi na mně závislý, řekl mu Korat.

„Ale zdaleka ne tak, jako jsi závislý ty na mně," odsekl Jake. „Nebo spíše na mé další existenci."

Korat na to jen pokrčil rameny. Takže asi nemá smysl se kvůli tomu přít. Navrhuji, abychom už začali jednat.

Jake promluvil na Gruseva. „Říkal jste, že tam dole je velké skladiště všech možných značkových drog a mikrodrog?"

Ano, přikývl Rus. Za tři miliardy dolarů. Alespoň se tím Castellano chlubil, když mi to ukazoval. Samozřejmě si to mohl dovolit, protože věděl - nebo o tom byl alespoň přesvědčen - že já už o tom nikdy nikomu neřeknu.

„Dobrá," přikývl Jake. „Takže začneme tam. A pak, pokud z nějakého důvodu nebudeme stoprocentně úspěšní, pořád budeme vědět, že jsme toho parchanta zasáhli na druhém nejchoulostivějším místě - na jeho peněžence!"

Nic dalšího už nebylo třeba říkat, takže Korat spustil Möbiovu rovnici, která se začala rozvíjet na obrazovce Jakeovy mysli, a o chvíli později utvořil Jake dveře a vstoupil do nich. Pak, naváděn Grusevem a jeho souřadnicemi, on (tedy oni) se ocitli—

—v temnotě Castellanových sklepení.

Sáhni na zeď nalevo od sebe, radil mu Grusev. Ve výši ramen je vypínač.

„Mám ho," zašeptal Jake a rozsvítil světla. Ale co nevěděl, bylo, že kromě toho, že sepnul elektrický obvod, také jiný přerušil. A v domě nad ním:

„Luigi," zvolal Garzia Nicosia, když na bezpečnostním panelu v Cas-tellanově studovně začalo blikat výstražné světlo. „Něco se tam dole, ve sklepeních děje..."

„Ano?" Castellano vzhlédl od hromady papírů na svém stole. „Nějakému nešikovi se podařilo sepnout spínač. Koho tam dole máme?"

„To je právě to," opáčil Garzia a znovu se podíval na panel. „Nikdo tam není. Ani ve skladišti a ani nikde jinde ve sklepeních. Alespoň nikdo, koho bych tam já sám poslal."

Castellano se ostře nadechl, postavil se a naklonil dopředu tím svým kudlankovitým způsobem a opřel se o klouby svých prstů, až mu zbělely. Na několik málo vteřin zůstal v této pozici a upřeně se díval do prázdna. Očividně naslouchal něčemu, co přesahovalo Garziovo vnímání. Nakonec oči zase zaostřil a zabarvily se mu do ruda.

„Achchch!" sykl. „Stejně jako jsem ho cítil předtím, cítím ho i teď, ale mnohem blíže než kdy dřív. Je to náš duch, Garzio. Nebo spíše duch pobočky E, Jake Cutter, který přichází a odchází lstivě jako... ano, skoro jako lstivý upír, aniž by zanechal stopy. Ale tentokrát ho prozradil jednoduchý přístroj. Pojď - pojď rychle - a přines granáty!"

„Granáty?" Garziovi spadla čelist. „Ale co škoda, kterou mohou způsobit? A k čemu je vůbec potřebuješ? Pokud je tady, je v pasti a je sám!"

„Ty se nikdy nepoučíš, že ne, Garzio?" zavrčel Castellano a vyběhl zpoza svého stolu. „Tohle je velice nebezpečný, smrtelně nebezpečný muž! A co se týče škody: té už napáchal dost i bez toho. Pokud to znamená, že se ho definitivně zbavíme, můžeme si další ztrátu dovolit. Teď zjistíme, kdo je smrtonosnější, jestli Jake Cutter, nebo Luigi Castellano. Takže přiveď dva z našich mužů, Garzio, a granáty - jen omračující granáty, protože já ho chci živého - a setkáme se ve sklepeních. Ale pospěš si, opravdu si pospěš, než ten mazaný Jake Cutter rozpoutá tam dole své vlastní peklo a znovu nám unikne..."

Dole ve sklepeních byl mezitím Jake skoro hotov. Termitové nálože byly nastraženy společně s šestiminutovými rozbuškami, takže měl dostatek času přemisťovat se z místnosti do místnosti, aniž by musel vyvolávat Möbiovo kontinuum, a nechal Gruseva, aby mu ukázal skryté dveře do několika tajných místností. Všechny měly nízké, klenuté stropy podepřené kdysi statnými zdmi nebo sloupy, ale nyní už byly kameny staré a zvětralé, malta se vydrolila a Jakea potěšilo, že tak jeho termitové nálože kompletně vypálí celé podzemí a pošlou celou budovu - nebo spíše její zbytky - dolů do horoucího pekla.

Jake nastražil první ze svých náloží ve skladišti, tu druhou pak v Aladinově jeskyni pokladů, které pocházely z lomu pod Madonie a které Castellano prozatím nestihl prodat na trhu se starožitnostmi nebo drahými kovy. Nyní chystal umístit třetí nálož v místnosti, kterou Grusev nazval mučírnou. Mohl si pro ni stejně dobře vybrat i jinou místnost, ale jak rychle probíhal sklepením, Grusev ho požádal, aby další celu, spojenou s tou, v níž byl umučen, nechal na pokoji.

Je to pohřební místnost, vysvětloval mu mrtvý Rus. Mauzoleum - katakomby Argucciů, kdysi velké rodiny - jehož obyvatelé jsou i bez toho dost rušeni. Sdílím ho s nimi, a až se Castellanův dům sesuje k zemi, budeme pohřbeni, jak náleží a navždy. Avšak Argucciové i já bychom byli rádi, kdyby naše kosti nebyly sežehnuty termitovou náloží. Pokud se to stane, budiž, ale jsou přece i jiné možnosti. Například tahle mučírna. Je to hrozné místo a plně si zaslouží, aby bylo spáleno!

Jake s tím souhlasil a Korat to komentoval slovy: Dřív jsi nebyl tak soucitný vůči bdícím mrtvým - určitě ne vůči Castellanovým stoupencům, které jsi tak nelítostně, vynalézavě odstranil. Teď ale cítím, jak tvůj respekt k nim roste mílovými kroky. Myslíš, že je to vedlejší účinek vlivu Harryho Keogha? Je možné, že podléháš jeho rostoucímu vlivu, jeho, hm, naočkování? Jak dlouho si myslíš, že zůstaneš sám sebou, Jakeu?

„To nevím," odpověděl mu Jake sípavým šepotem. „Ale dokud to bude Harryho vliv, a ne tvůj, nijak zvlášť mi to nevadí. Takže mě přestaň zdržovat."

Všechno tohle byla řeč mrtvých a přenášelo se to metafyzickým éterem. A navzdory tomu Velká většina stále mlčela, stále zůstávala uzavřená...

Pokradmu jako kočka a stejně tak tiše sešli Castellano a jeho pobočník Garzia se dvěma upířími otroky po centrálním schodišti dolů do sklepení. Když Jake Cutter vytrhl kroužkový uzávěr aktivátoru na své třetí termitové náloži a odstoupil od ní, uslyšeli ozvěnu jeho pohybu ozývající se z mučírny.

Co neslyšeli, byla Jakeova řeč mrtvých, když říkal Koratovi a Grusevovi: A je to, poslední nálož je aktivována a ostatní už jsou nějaké dvě, dvě a půl minuty spuštěny. Ještě tři minuty a tohle místo se začne škvařit — a pak už nebude cesty zpět.

Ale zatímco byla Jakeova řeč mrtvých neslyšitelná, jeho pohyby naprosto postačovaly k tomu, aby Luigimu Castellanovi napověděl, kde se nachází. A sicilský upíří boss si s prstem přitisknutým k ústům, aby varoval své stvůry, vzal z Garziových rukou omračující granát, odjistil ho a bez dalšího váhání jej hodil otevřenými dveřmi do mučírny.

Jake se už už chystal požádat Korata, aby vyvolal Möbiovy rovnice, když uslyšel cink-cink, jak Castellano odjistil omračující granát. Na chvíli strnul, zůstal paralyzován, uviděl ve dveřích stinné postavy, jak se mu bleskově ztratily z očí... a pryč od nebezpečí!

„Korate!" zakřičel Jake nahlas—

Zbýval jen zlomek vteřiny, než granát vybuchne!

Tou dobou už se na obrazovce Jakeovy mysli promítala čísla, ale už bylo příliš pozdě cokoliv s tím udělat.

Dokonce i samotná myšlenka na to, že má něco udělat, způsobila, že se čísla rozpadla, rozletěla někam na okraj Jakeovy mysli dočasně ochromené výbuchem.

Slyšel to klepání, když granát dopadl na zem a kutálel se, a také se mu povedlo odskočit a ukrýt se za něco, co vypadalo jako mučicí lavice. Nic víc se mu ale před výbuchem udělat nepodařilo.

Granát nebyl určen k zabíjení. Nevyprodukoval při explozi dost žáru, snad kromě bezprostřední blízkosti. Ale oslnivý záblesk a ohlušující detonace postačovaly k tomu, aby zmátl, rozrušil a ohlušil mysl jakéhokoliv člověka z masa a kostí. A Jake Cutter nebyl žádnou výjimkou. S krví crčící z uší a nosu se schoulil do embryonální polohy, tiše se pohupoval v místnosti plné kouře a naslouchal zvonění ve svých uších, snažil se zastavit ty hvězdičky, které mu tančily před očima a oslepovaly ho, a zároveň se pokusil nalézt nějaký smysl v Koratových narychlo spuštěných rovnicích; všechno marně.

A sotva výbuch dozněl, v místnosti se objevil Castellano a jeho stvůry. Vrhli se na Jakea a postavili ho na nohy.

Castellano si držel u úst kapesník, rudýma očima se podíval na Jakea, který byl zavěšen mezi dvěma upířími sluhy a hlava se mu hloupě kymácela. „Takže, pane Jakeu Cuttere, my dva už jsme se setkali. Ale tentokrát už vím, kdo jsi, a mám na tebe pár otázek, které mi zodpovíš; a nejdříve ze všeho mi povíš, jak ses sem dostal. Garzio, myslím, že tohle je tvoje pole působnosti. Ty ho budeš motivovat a já se budu ptát."

„Světla nesvítí," kašlal Garzia a snažil se máváním rozehnat oblak kouře od svého obličeje. „To ten výbuch, zničil je. Zapálím pochodeň."

Škrtl zapalovačem a zvedl jeho stejnoměrný plamínek k olejem nasáklé pochodni v konzole na zdi. Ale když se kouř začal rozplývat a pochodeň se rozhořela, Garzia zalapal po dechu a ukázal na termitovou nálož, kterou nastražil Jake u zdi. Z tlumoku, ve kterém hořela zápalná šňůra, stoupal tenký proužek kouře.

„Cože?" vztekal se Castellano. „Cože?"

„Bomba!" zaječel Garzia. „Zápalná šňůra už hoří!"

„Ty anglický parchante!'''' Castellano vší silou udeřil Jakea do obličeje, což mu nijak nepomohlo vyčistit hlavu. Pak se obrátil na svého pobočníka: „Zneškodni to," poručil mu. „Zápalná šňůra musí být dost dlouhá, jinak by tu ten sabotér už nebyl. Hoď to do staré studny. Tam to moc škody nezpůsobí. Voda utlumí výbuch."

Ale ta stará studna, ta zděná šachta, která byla téměř třicet metrů hluboká, se nacházela v jiné místnosti a z ,bomby' stoupal kouř. Garzia se na ni podíval a zamrkal. Pak se pro ni sehnul, natáhl ruku... a zase ji stáhl. Znovu natáhl ruku a znovu ucukl. „Luigi, já... já to nedokážu!" zajíkal se, poulil oči a křivil v záři pochodně obličej. „Já nemohu... tedy, já nemohu... já to prostě nedokážu udělat!"

„Ty zatracený idiote!" zavyl Castellano. „Chceš, aby to vybuchlo?" Ale samozřejmě, že Garzia nechtěl, aby to vybuchlo, ne dokud se nacházel v blízkosti té nálože.

„Vy dva," řval Castellano na muže, kteří drželi Jakea. „Jeden z vás to udělá. Tomu, kdo to dokáže, dám balík peněz." Ani jeden se však nepohnul z místa, jen nervózně přešlapovali a dívali se jeden na druhého. Na chvíli to vypadalo, že i Castellano propadne panice. Pak ale z kapsy vytáhl ošklivě vypadající zbraň, namířil na ty dva a řekl: „Nebo tu mám připravenou kulku - pro vás oba - pokud to sakra neuděláte!"

V tu chvíli Jake zasténal nahlas: „Dvě... dvě minuty."

„Cože?" nechápal Garzia. „Dvě minuty? Slyšel jsi to, Luigi? Tahle věc vybouchne za pouhé dvě minuty!" Nevěděl, že Jake má na mysli dvě další nálože a že tahle má do výbuchu ještě tři nebo tři a půl minuty čas. Ale v každém případě:

„Dvě minuty?" vztekal se Castellano. „To je jako celá věčnost! Kašlu na vás, vy tři bezcenní, bezpáteřní psi, udělám to sám! Pohlídejte mi tohohle, než se vrátím zpátky." Pak popadl brašnu za popruhy a zmizel z místnosti.

Jakeova hlava se pomalu pročišťovala, zvonění ustupovalo: „Korate," zašeptal. „Kde jsi?"

„Cože?" nechápal Garzia. „Korat?" Popadl Jakea za vlasy, zaklonil mu hlavu a vyprskl: „Co je to? Máš tady dole pomocníky? Ty zkurvený—!" Udeřil Jakea znovu a jeho hlava se ještě více zaklonila.

Möbiovy rovnice se znovu rozplynuly, zhroutily se ve víru zpřeházených číslic a těžko srozumitelné algebry, vystřídány bolestí a milionem žlučovitých záblesků a světelných vírů.

Byl podepřen, pevně znehybněn mezi dvěma Castellanovými gangstery a i kdyby se mu nějakým způsobem podařilo utvořit dveře, neměl by šanci je použít, leda že by jimi propadl.

A v koutku mysli zachytil hlas. Tak to by stačilo! štěkl Grusev rozzlobeně. Cože? Vy si ještě troufáte nazývat se ,Velkou' většinou? On tady bojuje se zlem - s tím nejhorším možným zlem - a vy ho necháte nepříteli napospas? No, je to vaše hanba, vy ubozí zbabělci, ale ne moje. Nekroskop tohle všechno dělá pro nás - trpí kvůli mně - a také pro Argucciovy, kteří tu ještě všichni leží. Ale Jake má moc, a nemůže ji použít, protože jste mu neřekli jak. Cítím to v kostech: moje mrtvé maso křičí a vyzývá mě k činům, k probuzení, k životu ve smrti. A já protentokrát musím poslechnout hlas svého těla.

Najednou se odnikud ozvaly další hlasy. My, Argucciové, jsme nikdy nebyli zbabělci! A nejsme jimi ani teď. Všechno, co jsme kdy chtěli, byl klid a také jsme ho měli... než přišel ten pes Castellano, znesvětil nás a použil naši hrobku jako kostnici. A co se týče nekroskopa: cítíme, jak nás přitahuje jeho magnet, stejně jako cítíme jeho živoucí teplo v naší nekonečné noci. Jen ať požádá o naši pomoc a dostane se mu jí.

Jake všechno tohle vyslechl, aniž by rozuměl opravdovému významu těch slov. Ale jako se tonoucí chytá i stébla, tak i on si uvědomil, že nemá co ztratit.

„Pomozte mi," zašeptal. „Nevím jak, ale jestli je to jen trochu možné, prosím, prosím, pomozte mi!"

S těmito slovy se v záhrobním éteru rozezněl masový povzdech...

Luigi Castellano se zpátky od staré studny nikdy nedostal. Neboť ještě před tím, než Jakea napadlo požádat o pomoc bdící mrtvé, někdo vytušil jeho potřeby, probudil se a čekal ve stínu. A když za sebou Castellano uslyšel plouživé kroky a když se pak otočil, aby se podíval, kdo to je— Nedokázal uvěřit tomu, co vidí!

Několik kroků od něj, v drogovém skladišti, žhnulo skrze otevřené dveře jasné světlo a valil se z nich bílý kouř hustý jako přízemní mlha, neboť se první z termitových náloží zrovna začala zažíhat. Stejně tak batoh, který Castellano svíral v rukou, najednou začal vydávat mnohem více kouře a žhnout. On ho však dál tiskl ke své hrudi, blábolil, ucpával si zděšeně ústa a vrávoravě ustupoval před mrtvým mužem.

Ano, před mrtvým, znetvořeným mužem! Mužem, kterého Castellano bohužel nade vši pochybnost poznal. Byl to Georgij Grusev a vycházel z mauzolea Argucciů. Jeho oči... ale on přece neměl žádné oči, jen černé důlky zaschlé krve v prázdném obličeji! Ta zploštělá silueta jeho hlavy, ze které Garzia Nicosia odřezal uši, aby je mohl poslat Gustavu Turchinovi, a jeho paže - měly se od ramen volně klátit podél těla, neboť přesně tam je Garzia zlomil. Mrtvý muž natáhl ruce bez prstů po Castellanovi, aby se mu pomstil!

Grusev postupoval stále blíž a za ním přišla vlna žáru, ovšem Castellano nevěnoval pozornost ani tak náloži, kterou si tiskl k hrudi, jako přízraku, který stál před ním.

Ale byl to vůbec přízrak? Samozřejmě! Nic jiného to být nemohlo: děsivá halucinace vyvolaná jeho vlastní zjitřenou fantazií. Protože umučený, zavražděný muž přece nechodí - nebo snad ano? Tento rozhodně chodil a za ním přicházeli další, kteří nebyli zdaleka tak zachovalí. Potáceli se a vrávorali, a dokonce se i plazili houstnoucím kouřem!

Roubení studny, vysoké zhruba po pás, stálo přímo za Castellanem, který stále ještě couval, aby se vyhnul Grusevovým nestvůrným spárům. Cítil, jak se mu škvaří hruď, a viděl, že mu sako a vesta doutnají a stoupá z nich kouř. Termitová nálož právě začala v jeho zoufalých rukou doutnat! Pokusil se ji zahodit - mrštit jí po Grusevovi - ale v té době už byla připečená k jeho hrudi, tavila se společně s ním.

Nakonec, když Castellano začal ječet, ho Grusevovy znetvořené ruce uchopily a odhodily jej dozadu, kde narazil na zídku studny. Sicilanovy nohy se zastavily, ale jeho tělo bylo stále v pohybu. A když ztratil rovnováhu, překotil se a hlavou dolů se s řevem zřítil do studny. Grusevův zčernalý, vysunutý jazyk se odlepil od horního patra a zabublal na rozloučenou: „Usmaž se, ty odporná, nečistá stvůro!"

A pak pomalu a rozvážně - když se Castellanův jekot vyšplhal do výše pískání konvice s vroucí vodou a rychle zase odumřel - se mrtvý muž otočil a klopýtal zpět k mauzoleu. A za ním ze studny vyrazil kouř a žár spolu se žluklým puchem hořícího upíra...

V mučírně mezitím Garzia a oba upíří otroci uslyšeli Castellanovy výkřiky. Jake je slyšel také, zatímco se zoufale snažil se sebrat, přesvědčen, že v několika následujících vteřinách stoupne teplota o sto, tisíc, a nakonec deset tisíc stupňů.

„To znělo jako Luigi!" vyděsil se Garzia, jehož obličej byl bledý jako stěna, když držel Jakeovu hlavu za vlasy a očichával ho jako vzteklý pes. „Tvoji přátelé dostali Luigiho!" Vytáhl nůž a ukázal jej Jakeovi. „Jestli Luigi zemře, pak jsem tu šéfem já, jako další v pořadí. Ale já s tebou na rozdíl od něj nebudu ztrácet čas."

„Garzio," řekl jeden z otroků. „Jestli jste vy novým šéfem, pak je čas odsud vypadnout. Začíná to tu být pěkně horké a kouř bude za chvíli všude. Budeme rádi, když ještě najdeme cestu ven... pokud to tu nevyletí do vzduchu dřív, než se tam dostaneme!"

„Máte pravdu," souhlasil Garzia. „Nemůžeme si dovolit déle čekat." A pak se obrátil k Jakeovi: „Jaká to vlastně byla bomba?"

„Termitová," odpověděl Jake, který byl konečně schopen slyšet a vidět. „Byly to zápalné bomby - všechny tři. A řekl bych, že už je příliš pozdě!"

„Pro tebe už je pozdě docela určitě," řekl Garzia, připravený proříznout Jakeovi hrdlo.

Ale v tom: „Garzio!" Otroci najednou uskočili, pustili Jakea a jeden ukázal třesoucím se prstem na kouřem zahalené dveře.

Garzia se tam podíval a uviděl něco - uviděl dav hnijícího, drolícího se čehosi - co přicházelo, plazilo se a klopýtalo skrze ten kouř a ze všech sil se to dralo do místnosti. V červivých rubáších, které z nich odpadávaly v cárech stejně jako kusy masa. Ale stejně jako mumifikované postavy, ani jejich odpadlé údy se nezastavily, ale pokračovaly dál v cestě!

„Ach! - achch – ááchchch!" vzdychal Garzia, kterému z roztřesených rukou vypadl nůž, když se ti dávno mrtví Argucciové shlukli kolem něho a jeho upířích otroků.

A Jake, který se od nich pohotově oddělil, nedokázal uvěřit vlastním očím - nebo uším - když mu ti mrtví lidé řekli: Uteč, nekroskope. Tady už tvoje práce skončila. Tvoje i naše pomsta byla vykonána. Ale pamatuj si dnešní noc a nikdy nedovol nikomu, aby říkal, že Argucciové byli zbabělci.

 Jakeovi přeběhl mráz po celém těle; chloupky se mu postavily jako elektrizované; ústa měl dokořán a oči vytřeštěné. To, co se tady dělo, bylo nemožné... a on byl autorem! Nyní už věděl, co znamená být nekroskop - pochopil, co mu Trask a pobočka E nebyli schopni vysvětlit - teď věděl přesně, o jaké tajemné nadání se jednalo a co se mu snažili naznačit.

Nekroskop: nejenže měl moc nahlížet do myslí mrtvých a promlouvat s nimi, ale uměl je také probudit a vyvolat z jejich hrobů. A to byl on, dokázal to!

Dveřmi se dovnitř vevalila vlna žáru. Argucciové, kteří byli blízko dveří, vzpláli plameny a Jake tam stále stál, přitisknutý ke zdi na vzdáleném konci místnosti, jako by k ní přírostl. Byl ochromen zjištěním toho, co dokáže a co se mu podařilo.

Viděl, jak se Argucciové, kteří byli nejblíže Garziovi a jeho mužům, spojili - viděl, jak jsou ti tři s vřískotem vlečeni, zcela zakrytí tou starou, polorozpadlou tkání a drolícími se kostmi - a navzdory žáru Jake cítil, jak mu v žilách tuhne krev.

Jakeu! vykřikl Korat v jeho metafyzické mysli. Vypadni odsud! Tady jsou ta čísla, Möbiovy rovnice. Copak mě neslyšíš? Nevidíš ta čísla? Použij je, Jakeu, a utvoř ty dveře! Tvůj čas vypršel!

A když se ta masa tekutého kamene a směsice kostí přivalila dveřmi jako žhavá láva - kterou také ve skutečnosti byla - Jake přijal čísla a vytvořil Möbiovy dveře. A bylo to na poslední chvíli. Neboť zlomek vteřiny před tím, než do nich napůl vbelhal a napůl se jimi propadl, teplota ve veškerých sklepeních závratně stoupla, jako by někdo otevřel úplně nové dveře, dveře do pekla.

A vzápětí se Möbiovým kontinuem přenesl zpátky na svou základnu, na vyvýšené místo jižně od toho zhoubného domu... kde vystoupil do chladu noci a bezvládně se svalil na zem.

Ale my jsme tu ještě neskončili, poznamenal Korat téměř stejně tak zděšený a ohromený z Jakea, jako byl Jake sám ze sebe. Stále ještě máme plastickou trhavinu a dům.

Nenechávej práci jen napůl dokončenou, Jakeu, prosil ho Georgij Grusev. Nemyslíš, že jsme si Argucciové a já vysloužili klidný hrob?

Jake se podíval dalekohledem. Z domu vyběhlo několik tmavě šedavých stínů, které se v objektivu pro noční vidění proměnily ve světélkující šedivou masu. Castellanovi upíří služebníci se snažili zachránit, běželi se ukrýt do bezpečí hustého olivového porostu. A Jake věděl, že Grusev i Korat mají pravdu, že musí dokončit svou práci. Jenže...

„Já... já nevím, jak si poradit s těmi, co se dostali ven," přiznal. „Ale pokud jde o samotný dům, ten musí být zničen, to ano."

Jake už dříve opatřil své nálože rozbuškami. Pro každou z nich nastavil dvouminutové zpoždění, aktivoval časovače a Möbiovým kontinuem se přenesl zpátky do domu.

Z otevřených dveří se valila oblaka bílého kouře, který teď už také tryskal v gejzírech z komínů a oken, jež se rozlétly žárem panujícím uvnitř. Jakeovi se v rekordním čase podařilo umístit bomby k základům čelní a zadní zdi a pak ještě k hlavní boční zdi. Čtvrtá zeď byla postavena teprve nedávno a jako součást moderní přestavby, ve které se pravděpodobně nacházela vytápěcí místnost a generátor, měla mnohem křehčí konstituci, Jake si byl jist, že bude zničena společně se zbytkem budovy připomínajícím spíše pevnost.

Když všechno dokončil, zůstal stát stranou a brzy pochopil, že o osud utečenců se vůbec nemusí obávat. Castellanovi zbylí upíří vojáci se totiž nedostali dál než do starého olivového háje... kam po mnoho let pohřbíval jejich vládce pod bizarně zkroucenými kořeny těch odporně hnojených stromů své oběti!

Všechny ty černě kožené cáry a běloskvoucí kosti, ty přízračné, potácející se, dávno mrtvé a rozkládající se mrtvoly teď vyslyšely Jakeovo volání. Zvedly se ze svých mělkých hrobů, aby zahnaly odporné upíří stvůry zpátky do hořícího domu.

Jejich načasování bylo dokonale přesné, protože dvě minuty zrovna vypršely.

Jake se nacházel blízko hlavních vrat, ukrýval se za vysokou kamennou zdí, když ten dům nadskočil a pak se zhroutil do sebe. Ale dokonce ještě před tou konečnou, kolosální trojitou explozí, nebo přesněji implozí, se dům proměnil v ohnivou kouli, začínal se hroutit do sebe a jeho tavící se, praskající zdi se pomalu sesouvaly do labyrintu sklepení.

Poslední členové Castellanova upířího gangu se v momentě výbuchů nacházeli jen několik málo metrů od jeho epicentra. Obrovská síla je roztrhala na kusy, doslova je rozcupovala. Dům se nejdříve sesunul do sebe a pak vyletěl do vzduchu, kde proti obloze vyrostl obří hřib a tlaková vlna vyrazila všemi směry, přičemž divoce zpřelámala olivovníky nacházející se v bezprostřední blízkosti. Země se zachvěla a Jakea zasáhl oslepující záblesk, který na chvíli ochromil všechny jeho smysly, zatímco dům zmizel z povrchu země. A teprve když se od hor přestaly ozývat ozvěny detonace, Jake zvedl hlavu a pohlédl tím směrem.

Ne že by tam bylo něco k vidění: jen rozlehlá, rovná pustina, kde ještě před chvílí stála vila, a na ní tuny doruda rozžhavené suti a prachu padající na zem z oblohy. A z té třesoucí se hromady, z té žhavé škváry naopak tryskaly vzhůru gejzíry kouřící lávovité hmoty jako malé sopky...

„Hotovo," prohlásil Jake, když bylo po všem. „Ale do jaké míry hotovo? Podařilo se někomu z nich tím olivovým hájem utéct?"

Znám způsob, jak to zjistit, odpověděl Korat v Jakeově mysli ,dychtivě'.

V kontinuu se společně podívali známými dveřmi do budoucnosti na Jakeovu modrou nit vinoucí se směrem k zatím neprožitému životu. Ale v její nejbližší budoucnosti nenašli jediné šarlatové vlákno.

Vypadá to, že jsme je dostali všechny, prohlásil Korat s úlevným oddechnutím. Ve vší té modři nevidím žádnou známku rudé.

„Alespoň ne v téhle oblasti," poznamenal Jake. „Vypadá to, že Argucciové měli pravdu: moje pomsta byla dokonána. Ale co se týče tvého problému - a také problému pobočky E, a vůbec celého světa - no, s tím se budeme muset ještě vypořádat."

Jeho poznámka mohla být klidně zároveň narážkou, protože když se Jake opět vynořil z kontinua zpátky na své základně, aby si vzal plastový pytel:

Jakeu! uslyšel Lizino telepatické volání plné hrůzy - byl to jen šepot v psychickém éteru - přicházející ze vzdálenosti tisíce kilometrů.

„Liz!" zakřičel nahlas a polekaně se rozhlédl kolem sebe. Napínal ve tmě marně zrak, aby zjistil, kde Liz je, než mu došlo, že není nikde tady. „Liz?"

Jakeu! uslyšel ji znovu, tentokrát však mnohem jasněji, hlasitěji, když se Lizina sonda napojila na jeho. As ní přišel na obrazovku jeho mysli i obraz - tak živý jako realita, kterou zpodobňoval. Byl jako vířivý kaleidoskop snových scén a pocitů, které Jake stěží dokázal pochopit. A tohle všechno mu posílala Liz, která sice byla dobrým ,příjemcem', ale naprostým amatérem, pokud šlo o ,odesílání' - s jedinou výjimkou pro Jakea, se kterým ji spojovalo jisté pouto. Díky Bohu za ně, pomyslel si Jake.

Nebo možná ne, protože ty scény a pocity byly právě tak děsivé jako to, čím si zrovna prošel, protože Jake věděl, že jsou součástí Liziny reality:

Oheň a dunění, země chvějící se pod nohama jako při zemětřesení... letící kusy tekutého ohně a po nich jakési temné, stísněné místo... a mezi tím vším děsivá ženská tvář, seschlá a vrásčitá jako kůra starého stromu a strašná jako peklo samo, zírající, zírající těma rudě žhnoucíma očima v démonické masce nenávisti, za kterou by se nemusel stydět ani samotný ďábel, pokud by byl ženou!

Objevilo se to a zase zmizelo, ten telepatický křik o pomoc. V okamžiku ztratil veškerou soudržnost a rozplynul se, když Liz pohltilo to nebezpečí, kterému byla vystavena. Ale zůstalo to vryté Jakeovi do paměti, jako by to tam zapustilo kořeny a spolu s tím zůstaly i potřebné souřadnice. A pak:

Achchch! vydechl Korat, který byl v těchto kratičkých momentech ještě více ,propojený' se svým hostitelem než kdy předtím. Jakeu! křikl. Jakeu!

Já tu stvůru velice dobře znám. Samozřejmě, protože na celém světě - ve dvou světech — není nikdo podobný. Och, já vím, kdo to je. Nemůže to být nikdo jiný než... Vavááára!

Patnáct minut předtím, před klášterem v Krassu:

Noc byla velice klidná. Odněkud ze vzdáleného borového hájku vyhlašovala řecká sova svou autoritu tím, že zahoukala svou monotónní stříbrnou melodii, a o několik vteřin později bylo její volání vyslyšeno a odpověděla jí její sousedka, žijící asi dva kilometry od ní, stejně ostražitá při střežení svého území.

Krom toho se však nic nepohnulo ani nevydalo hlásku...

Pak se ozvalo tlumené, hluboké hučení, které pomalu nabíralo na intenzitě, a vzápětí byla ta tichá, sametová středomořská noc roztrhána na kusy řvoucími motory. To když Manolis Papastamos strhl svůj vůz na štěrkový povrch odstavného parkoviště a zamířil rovnou k zlověstné bráně kláštera.

Světlomety měl rozsvícené naplno a jeho vůz se s řevem řítil přímou cestou skrze otevřený prostor, až Manolis na poslední chvíli strhl volant doprava a dupl na brzdy, čímž automobil skoro převrátil, jak smykem zastavil v oblacích prachu u okraje, asi tři metry napravo od brány. V žádném případě to ale nebylo nesmyslné předvádění nebo trénink. Pruh světla vykrojený světlomety auta společně s dvojicí signálních zadních červených světel hrály významnou roli při navádění bomby k jejímu cíli.

Tím cílem byl samotný klášter - v jehož oknech vysoko nahoře se nyní probouzelo k životu několik blikajících světélek - a bombu představovala cisterna plná leteckého benzínu, za jejímž volantem seděl Stavros!

Nějakých třicet metrů za vedoucím vozidlem zahnul Stavros ze silnice na zpevněnou plochu parkoviště, ,nasměroval' cisternu tam, kam mu ukazoval Manolis ve svém menším voze, a šlápl na brzdy. Když se kamion se syčením zastavil, Manolis se k němu rozběhl. Lardis Lidesci společně s Benem Traskem také opustili vůz a zaujali pozice po obou stranách vrat. Kdokoliv nebo cokoliv by se snažil uniknout skrze ně ven, by musel nevyhnutelně proběhnout kolem nich. A to oni nehodlali za žádných okolností dopustit.

Jakmile Manolis doběhl až k cisterně, zakřičel na Stavrose, který se vykláněl z okna: „Připraven?" Stavros se sebejistým přikývnutím roztočil motor do vysokých otáček, až se zajíkal. Ano, byl připraven. Dva metry od toho burácejícího kolosu vytáhl Manolis z kapsy zapalovač a zapálil krátkou rozbušku tyče s dynamitem, která byla připevněna k tlustému břichu cisterny. A pak, aby se ještě jednou ujistil, přešel k zadní straně vozu a otočil kohoutkem na vypouštěcím ventilu.

Když Stavros spatřil hořící zápalnou šňůru ve svém zpětném zrcátku, zařadil rychlost a rozjel se směrem k obrovské bráně kláštera. Vyrazil tak prudce, že za sebou zanechal hlubokou rýhu. Čekal až do posledního okamžiku a teprve pak zařadil neutrál, otevřel dveře cisterny a vyskočil ven. Když dopadl na zem, kus se kutálel a pak vyskočil na nohy a běžel směrem k Traskovi, který se usadil v dostatečné vzdálenosti před možnými následky výbuchu.

A co se Manolise týkalo: ten běžel, jak jen nejrychleji dovedl, aby se přidal k Lardisovi v bezpečí za masivní zdí ještě dřív, než cisterna narazí do vrat—

Rozrazila je, projela ve změti rozlámaného dřeva skrze ně a s řevem pokračovala přes nádvoří, zahrady a křížovou chodbu k nevyhnutelné čelní srážce s hlavní budovou kláštera, stojící uprostřed mezi jeho dvěma špičatými věžemi. Srážka rozjetého kolosu se zdí byla ohlušující a pak nebylo po několik dlouhých vteřin slyšet nic jiného než skřípění trhajícího se železa, šílené vytí motoru a rachot laviny uvolněného zdiva padajícího z výšky; takže to na chvíli vypadalo, že celá mise ztroskotala.

Ale když se ti čtyři křičící, schoulení muži venku před klášterem znovu napřímili, dynamit explodoval. A dynamit byl pouhou rozbuškou pro to, co se mělo teprve stát...

Liz si pamatovala, že v Christos Studios někdo zaklepal na dveře a ona otevřela, a pak už nic, až se probudila na zadním sedadle černé limuzíny a cítila, jak ji ty dvě vlečou ven z auta na nádvoří kláštera; ,ty dvě' byly neuvěřitelně silné ženy oblečené jako jeptišky. Vlastně ony byly - nebo spíše bývaly - jeptišky, a když Liz přivřela oči a předstírala bezvědomí, vysunula krátkou telepatickou sondu, která potvrdila její podezření. Konečně pochopila, kde se nachází.

Ty strašné myšlenky - chtíče a touhy po krvi - k ní přicházely ze všech stran a v srdci toho místa jasně hořela svíce nevinnosti, čistoty... ale Liz poznala její chladnou, vypočítavou záři a věděla, že je to jen kamufláž.

A tak Liz ležela nehnutě - což nebylo zrovna jednoduché, neboť měla ztuhlý krk a cítila bolest v místě, kde ji udeřily do zátylku - a nechala se odnést do temnoty nyní už znesvěceného kláštera, po točitých schodech do druhého patra. Slyšela, jak jejich podpatky klepou o tvrdý kámen, až se nakonec ocitla v podivně osvětlené, strašidelné místnosti, ve lživém světle Vavary.

Tam ji položily na nízkou postel nebo slamník. Liz zasténala, otočila se na stranu a ujistila se, že je obrácena ke zdi. A když na svém rameni ucítila zdánlivě něžnou ruku, která s ní zatřásla, vzdychla znovu - ale jen velice jemně - a pokračovala v předstírání bezvědomí.

„Čichací sůl," poručil sladký, avšak autoritativní hlas, hlas lživého světla promlouvající ke svým služebnicím. „Běžte a přineste čichací sůl - ne, počkejte! Jedna z vás tu zůstane, povězte mi o ní: s kým byla, kolik jich bylo a kde jsou teď."

A když si Vavara vyslechla detaily - nebo alespoň tolik, co její informátorka věděla - řekla: „Dobře. Tohle musí být ta pobočka E, o které mluvil Malinari. Malinari Myšlenkář, ano - ten zrádný, prolhaný pes! Už chápu, proč se tak rychle sbalil a zmizel. A já jsem měla pravdu: věděl, že jsou tady, a proto utekl a nechal mě, abych se bránila sama. Ale teď už je jich jen sedm a já mám tuhle. Dovolí si na mě zaútočit, když ví, že je v mé moci? Myslím, že ano. Malinari mě varoval, že jsou stejně bezohlední jako my... v tom případě se musím připravit. Takže teď běžte a svolejte ženy dolů do křížové chodby, kde si promluvím s vámi všemi najednou."

Pak, když Vavařina služka vyběhla ven a její kroky doznívaly na schodišti, Liz na svém rameni opět ucítila tu ruku, ale už nebyla jemná - její dotek byl stejně lživý jako Vavařina libozvučná slova - a upírka nenávistně zašeptala: „Co se týče tebe, má krásná, moje překrásná: až se vrátím, promluvíme si. Neboť bolest je skvělý stimulátor a já vím, že ti rozvážu jazyk... ale upozorňuji tě, že ho jen rozvážu a nechám ti ho o chvíli déle. Ach, ale zatímco jazyk je pro srozumitelnou konverzaci důležitý, rty ne. Jaký půlnoční milovník tě potom bude chtít, ptám se, když se ve tmě jeho rty setkají jen s dásněmi a zuby a ztvrdlou tkání jizev?"

Pak odešla; Liz slyšela, jak se zavřely dveře a v zámku zarachotil klíč, a poprvé od doby, kdy nabyla vědomí, byla schopna povolit své mentální štíty, které v přítomnosti Vavary držela pevně vztyčené.

Pak rychle vyskočila a ze zatemnělého okna se podívala dolů na nádvoří. Připadalo jí to jak celá věčnost, než se z centrální budovy a okolních věží začaly objevovat míhající se stíny a shromažďovat se v chráněných prostorách pod košatými smokvoněmi a rozkvetlými buganvíliemi. Jak nádherné prostředí pro tak hrůzostrašný sněm. A Vavařin hlas se jako zvonění malých zvonků nesl nočním vzduchem.

Řekla jim, co mohou očekávat - žádné slitování - a pak pokračovala ve vysvětlování, co musí udělat, jestli chtějí přežít; jak musí zabíjet, mírnit svou žízeň, nebrat žádné rukojmí a zničit své nepřátele do posledního muže. „Což je přesně to, co mají v úmyslu udělat oni vám - a mně!" dokončila. „A já to nehodlám dopustit. Ale vy... vy musíte vzít svůj osud do vlastních rukou a chránit samy sebe. A pokud jde o to, kdy se to stane: myslím, že brzy. Neboť ten pes Malinari ukradl jednu z mých žen a utekl. Ano, a měl velice naspěch."

Pak Vavara zvedla bradu, naklonila hlavu na stranu a svým hypnotickým pohledem se zaměřila na zastřené okno vysoko na věži, za kterým stála Liz.

A ten houf kdysi svatých žen a nyní upířích služek se začal rozcházet, takže jejich paní se zavířením černého pláště zmizela zpátky v budově...

Liz se zděsila, když zachytila ten strašný hypnotický pohled, který Vavara vrhla nahoru do věže, která byla jejím vězením. Byla odhodlaná bojovat, bránit se, až se ta ,vládkyně' vrátí zpátky. Ale ať už měla Vavara tam dole na práci cokoliv, nějakou dobu jí to trvalo a Liz začínala pomalu doufat, že na ni zapomněla. Ale nebylo tomu tak, protože vzápětí ucítila Vavařinu přítomnost a znovu uslyšela klíč rachotící v zámku.

Dveře se rozlétly... Liz stála za nimi a nad hlavou držela dřevěné sedátko. Vší silou udeřila - ale nestalo se nic!

Vavara jako by odtekla stranou, natáhla ruku, sedátko zachytila a mrštila jím stranou. „Ty bys mi chtěla ublížit, krásko?" zeptala se, načež se Liz hrozně zastyděla za to, že se o to vůbec pokusila! Cože - udeřit do hlavy tak rozkošnou bytost, tak úžasnou ženu! Dokonce i pomyšlení na něco takového bylo neodpustitelný hřích. A Vavara tam stála, zářící krásou, že to až bolelo, podmanivostí a neodolatelným teplem.

Neodolatelným?

Ne, je to klam! Liz se odtáhla a vyslala telepatickou sondu, aby si potvrdila svou domněnku—  

A znovu vyděšeně ucukla před hrůzou uprostřed té falešné krásy, té svraštělé, krvelačné stvůry, kterou byla Vavara.

Vavara poznala, že byla odhalena; zrušila své přestrojení a proměnila se ve starou čarodějnici. Přikročila k Liz a ukázala jí lesklý srpovitý nůž.

„Pro tebe," zaskřehotala ta zvrácená, vrásčitá seschlá stvůra. „Pro tvou tvář a krásné tělo. Ale ještě před tím - nebo při tom - mi všechno povíš."

Než však její slova stačila doznít, venku se ozvalo hrozivé burácení motoru, skřípění brzd a vzrušený křik a pobíhání jeptišek po dlažbě nádvoří a v ambitu. A když se Vavara vrhla k zastřenému oknu a podívala se z výšky dolů, vykřikla vzteky a zlostně zadupala nohama nad tím, co uviděla.

Ale její zloba trvala jen malou chvíli, než nad ní převládl pud sebezáchovy, který mají všichni Vampýři. Pak se odvrátila od okna - nyní už mlčky, zato však ještě strašlivější než předtím - vrhla se na Liz a uštědřila jí omračující ránu do spánku. A když se Liz sunula k zemi, jako by uslyšela zvuk dalšího, těžšího řevu motoru a ohlušující náraz... a ať už se tam dole dělo cokoliv, pro Liz bylo momentálně nejdůležitější zachránit svou přirozenou krásu, pravděpodobně svou duši a nejspíš i svůj zdravý rozum...

Ben Trask se narovnal, vykročil od svého vozu, který jej částečně kryl, namířil svůj Browning ráže devět milimetrů před sebe a vydal se k rozbitým vratům, když najednou cisterna explodovala a odhodila ho zpátky proti autu. Nebylo to tím výbuchem, neboť jej stále kryla stěna, ale pouhou intenzitou toho zvuku, zábleskem a žárem sálajícím od těch vrat a rozpínajícím se přes celé parkoviště, stejně jako tím, že se jim náhle zhoupla země pod nohama.

A když padal naznak, spatřil divnou věc: za tou stěnou se až nad ni vypínala jakási rozkvetlá kosmická orchidej, jakási kypící, oranžově zářící kopule, která vysílala všemi směry do vzduchu vulkanické ohnivé stuhy ohňostroje tím nejvelkolepějším, nejstrašnějším způsobem, jaký kdy Trask viděl. A divné na tom bylo tohle: v té žhnoucí ohnivé kouli se rýsovaly obrysy hejna velkých, černých ptáků, kteří stoupali na vzdušných vírech, kolébali se ve větru s perutěmi roztaženými jako množství fénixů znovuzrozených v tomto internu! A kdo ví, možná se opravdu zrodili znovu - nebo alespoň prodloužili existenci svých duší, když už nic jiného - neboť to byly jeptišky ve svých hábitech a jejich vzdušná akrobacie nebyla samoúčelná...

Stavros vyrazil dříve než Trask. Křičel na staršího muže, aby běžel, co mu síly stačí, protože sám už mezitím seděl v autě, roztáčel motor, až od kol létal štěrk, když se snažil uprchnout před tím, co následovalo—

Vlna tekutého ohně, která se valila od vrat a přes zeď!

Trask se rozběhl, skočil hlavou napřed do vozu a s nohama trčícíma ven z okna spolujezdce byl odvážen do bezpečí.

Na druhé straně brány byla stěna vyšší. Manolis Papastamos a Lardis Lidesci odstoupili s rukama zdviženýma před obličejem, aby si jej ochránili před tím spalujícím žárem, ale byli v bezpečí, když se konečně rozhodli obrátit, a dát se na útěk. Manolis za sebou tahal starého Lidesciho. A když pak Stavros zabrzdil svůj vůz, Trask vystoupil a podíval se, co se stalo.

Bylo těžké si představit, že by tohle mohl někdo přežít, uniknout smrti! Přesto, když se ohnivá koule rozpadla a celý klášter se proměnil v hořící peklo, mezi vraty se objevilo několik klopýtajících postav, které svítily do tmy jako lidské svíce. Trask chtěl padnout na kolena a modlit se za svou vlastní duši - za odpuštění toho, čeho byl právě svědkem - kdyby ovšem nespatřil, že se modlí ony!

Stály tam v nepravidelném kruhu s rukama sepjatýma nad hlavou, vzývající ve své poslední chvilce Boha, s nadějí, že je uvidí. Ano, jeptišky se modlily - nebo jen přiznávaly svoje hříchy - a v příštím okamžiku se zlomily a padly k zemi. Ale v okamžiku jejich zhroucení, dávno poté, co v jejich očích vyhaslo to divoké světlo, by Trask mohl přísahat, že viděl, jak kouř stoupající z jejich těl vytvořil svatozář. V příštím okamžiku se skrze bránu vydrala další ohnivá koule a pohltila je.

Klášter osvětlil pobřežní silnici v délce celého půl kilometru oběma směry; lucerna tvořená dvěma věžemi zvedajícími se vysoko nad výběžek, hořícími svou vlastní pomstou. Uvnitř té budovy to momentálně musel být vířící kotel pekelného ohně. Trask ale stále viděl jen ty jeptišky, které tu ležely zhroucené na zemi a stoupal z nich kouř. Jasnovidec to takhle předpověděl a jako obvykle se nemýlil: budoucnost nastane, ať se děje cokoliv. Přesto to teď vypadalo, že vždycky ne docela.

„Proklínám tě, Iane Goodly!" vzlykal Trask jako malé dítě, když se opřel o auto, aby se nezhroutil. „Proklínám tě i tvoje nadání a taky tu prolhanou, zrádnou budoucnost!" To poslední, o co požádal jasnovidce, než se dnes v noci rozdělili a vydali se svými vlastními cestami, bylo, aby se ještě jednou podíval do budoucnosti a zjistil něco - cokoliv - o Liz. Bude v dohledné budoucnosti žít, nebo zemře?

A ten vyzáblý Goodly mu se zachmuřeným obličejem odpověděl: „Nejsem si tím jist, Bene. Ale já myslím - a doufám a modlím se - že zřejmě přežije. Ale vzhledem k tomu, kde se teď Liz nachází, se nabízí jiná otázka: určitě chceš, aby přežila? A co je ještě horší, dovolíš jí to?"

Trask to slyšel, rozuměl tomu a v hloubi své duše se zachvěl. Ale naděje umírá poslední a v jeho mysli se stále ozývala slova: „Zřejmě přežije." Tohle byla ta slova, která jej hnala kupředu.

Až doteď...

Manolis a Lardis přiběhli blíž; když Lardis nastoupil na zadní sedadlo auta, Manolis si všiml Traskova obličeje. „Na tohle není teď čas, Bene," řekl. „Musíme pokračovat. Ještě to neskončilo. Malý palác, Palataki, na nás pořád ještě čeká."

Trask se ještě jednou ohlédl směrem ke klášteru... a Manolis viděl, jak sebou prudce trhl a spadla mu spodní čelist. Pak se ten řecký policista podíval Traskovým směrem a pochopil proč. Velká černá limuzína - Vavařina limuzína - projela skrze rozbořená, hořící vrata a mířila přímo k jejich vozu!

Tři z kol té limuzíny hořela. Její střecha a kapota byly hodně pomačkané, cestou z nich opadávala suť a kusy zdiva. Okna na levé straně byla rozbitá a přední dveře visely jen na jednom pantu a od kamínků na parkovišti odlétaly jiskry, když po nich ty dveře poskakovaly a řinčely. Oboje zadní dveře byly otevřené a plácaly sebou jako netopýří křídla. Vozidlo samo o sobě vypadalo jako nějaká příšera - jako by bylo odhodláno čelně se srazit s vozem, který tam stál - a pohybovalo se napříč parkovištěm jako plovoucí ryba.

Trask a Manolis se na poslední chvíli stačili v odlétajících kusech štěrku odklidit stranou. Bylo to tak těsně, že levé dveře limuzíny po střetu se zadní částí jejich vozu odletěly. A limuzína pokračovala dál, směrem k silnici.

„Ona se dostala ven!" zalapal po dechu Trask. „Zatraceně, Vavara utekla! To může být jedině ta čarodějnice... já vím, že je to ona!"

A pak to velké černé auto zahnulo na hlavní silnici a jeho přední dveře se utrhly. Všichni spatřili, že to opravu byla ona: ta přízračná čarodějnice, shrbená nad volantem. Její velké čelisti zely dokořán a rudé oči upírala přímo na ně. Vavara, sama v tom rozbitém vraku auta zničeném při výbuchu. Ona jediná utekla.

„Jeď za ní!" ječel Trask a už se cpal do auta, vybuzen nenávistí k té čarodějnici. A když Manolis naskočil dopředu na místo spolujezdce vedle Stavrose, Trask jej uchopil za rameno a řekl mu: „Teď je řada na tobě. Tohle je ta upíří mrcha, která tě vytlačila ze silnice a zabila tvou přítelkyni patoložku. Takže pojďme jí dát okusit trochu z její vlastní medicíny!"

To, co Trask neviděl a nemohl vědět, protože mu nikdo nepřipomněl, že by tomu tak mohlo být, bylo, že Liz byla uvězněná v kufru té limuzíny a že Ian Goodly měl tedy jako obvykle pravdu: Liz to přežila společně s Vavarou, která měla stejně jako většina upírů vždycky připravenou nějakou únikovou cestu.

Přežila to... zatím.

Stavros slyšel a pochopil Traskovu ostrou, pomstychtivou poznámku na adresu Manolise a nepotřeboval další pobídku. Motor zařval jako na protest, řadicí páka zarachotila a za pneumatikami se na parkovišti zvedl oblak prachu, když Stavros vyjel na silnici, vyrovnal řízení a rychle vyrazil za Vavařinou černou limuzínou.

Měla přibližně deset vteřin náskok, ale nebyla kdovíjak dobrá řidička, takže navzdory tomu, že měla silnější motor, ji Stavros brzy dostihl. „Její auto je větší a těžší," řekl Lardis, který seděl vzadu vedle Traska. „Opravdu ji chceme vytlačit ze silnice? Kdo koho bude v takovém případě vytlačovat, ptám se? Dolů k moři je to dlouhá cesta a čeká tam spousta ostrých balvanů, o které se rozbijeme."

„Čím ostřejší, tím lepší," zabručel Trask. A k Manolisovi na předním sedadle: „Zvládne to Stavros?"

„Pokud to někdo dokáže, pak určitě Stavros," odpověděl mu Manolis, který se držel zuby nehty, když jeho muž zápasící s volantem prudce zahnul doprava. Stavros se pokusil vyhnout se stěně útesu po jejich pravé straně, ale odstředivá síla vynesla auto do protisměru. Naštěstí byla silnice v noci zcela prázdná a na kilometr dopředu i rovná, než se znovu začala stáčet.

Asi sto metrů před nimi si Vavara počínala podobně; poté, co projela zatáčkou, neudržela kontrolu nad volantem a její limuzína začala klouzat po celé šířce silnice. Za ní sršel pruh jisker odlétávajících od uvolněného tlumiče výfuku, který se za ní táhl jako zraněný had.

„Teď máš příležitost!" řekl Trask a uchopil Stavrose za rameno.

Stavros sešlápl plyn a postupně se přiblížil k rozbitému vozidlu před sebou. Vavara viděla, jak se v jejím zpětném zrcátku zvětšuje, a najela blíž k útesům na pravé straně. Byla odhodlaná vyhnout se svým pronásledovatelům do vnitřního pruhu a nechat je, aby ji předjeli. A potom by jim udělala to, co jí chtěli udělat oni. Nepočítala však s Manolisem, který byl trojnásobným šampión aténské policie ve střelbě.

„Stavrosi, příteli, zkus udržet auto v klidu!" křikl Manolis, když se vyklonil z předního okna a zamířil svou automatickou zbraní. Vavara si ho všimla a začala kličkovat po celé šíři silnice. Pak dostala skvělý nápad - dřív než Manolis mohl zacílit svůj terč, dupla na brzdy!

Stavros pochopil její záměr okamžitě: černá limuzína byla mnohem mohutnější; odrazil by se od ní, a kdyby se odrazil špatným směrem—

Také dupl na brzdy a jeho vůz projel dlouhým hadovitým smykem, divže nevyletěl ze silnice na druhé straně - na stranu útesů - než se konečně trhavě zastavil. Avšak Vavařina limuzína jen přibrzdila a nezastavila se. Nyní znovu dupla na plyn a zvětšila svůj náskok. Závod začal znovu a minutu po minutě ubíhal čas a kilometry.

Za malou chvíli spatřili asi půl kilometru před sebou černou siluetu Palataki stojícího na svém výběžku. „Nevím, kdo nebo co je na tom místě," ječel Trask, aby překřičel hluk motoru auta. „Nevíme, co může vyvolat, jestli se dostane dovnitř. Ale my víme, že je zoufalá - a že ji ten druhý tým nečeká!"

„Chápu," křičel Manolis. A pak řekl Stavrosovi: „Najeď těsně za ni, ale tentokrát buď připravený, kdyby se zase o něco pokusila."

Stavros poslechl, pomohla mu skutečnost, že se silnice znovu začala kroutit a Vavara musela zpomalit.

A když se Manolis opět naklonil ze svého okna: „Miř na nádrž," křičel Trask.

Byli skoro na konci klikatého úseku; poslední zatáčka byla pravotočivá. Odbočka na okresní silnici do Palataki byla nějakých dvě stě padesát metrů před nimi; když se Manolis zhluboka nadechl, zadržel dech a rychle vypálil tři rány.

Limuzína odbočila ze silnice, sklouzla po ní doleva, takže Manolisův výstřel minul palivovou nádrž, zato však trefil levou zadní pneumatiku. Její guma se protrhla jako papír a ráfek kola začal jiskřit, jak se zakousl do povrchu silnice, a limuzína se jako by zpomaleně stočila na bok, sjela napříč přes silnici skrze chatrný dřevěný plot a ztratila se z dohledu.

„Dostali jsme ji!" zařval Trask když Stavros zastavil, a bouchl Manolise vítězoslavně do zad. A dokonce ještě před tím, než auto úplně znehybnělo, šéf pobočky E vyskočil z vozu a běžel se podívat dolů přes okraj silnice.

Sráz k okraji samotných mořských útesů, u kterého stál, byl sice příkrý, ale ne zas tolik: limuzíně se jaksi podařilo převalit a znovu dopadnout na všechna čtyři kola a nyní si razila cestu dolů kamenitou strání v pádu, který v žádném případě nemohly zastavit drobné, zakrnělé borovice, vyschlý porost ani ty nejlepší brzdy na světě. Gravitace si svou kořist prostě nemínila dát vzít.

Manolis přiběhl k Traskovi právě včas, aby viděl konec cesty černé limuzíny. „Vím přesně, jak se teď ta vrykoulačí děvka cítí," řekl. „A mám z toho radost!"

 Na samém okraji vysokých mořských útesů bylo několik geologických výhozů - budoucích mořských hřbetů, jako byly ty, které vybíhaly do moře kde se horniny tlakem zprohýbaly a popraskaly. Ve Středomoří bývá toto geologické zvrásnění zemských desek časté. Limuzína nyní do jedné z nich narazila, roztočila se a předními koly se přehoupla přes okraj. Limuzína se zastavila, avšak Vavara nikoliv. Byla vymrštěna tím nárazem a ve vzduchu vytvořila rozedraný tvar rozevlátého dětského draka a zmizela za horizontem útesu. K Manolisovi a Traskovi dolehl už jen její skřehotavý vřískot a oni tam jen stáli a dívali se... až jej nakonec přerušilo jen vzdálené, slabé šplouchnutí. A pak:

„Skvělé," zabručel Manolis. „Voda je tady hodně hluboká. A věřte mi, že vím, o čem mluvím!"

„Ale ty jsi to přežil," namítl Trask. „A tahle zatracená stvůra - je Vampýr! Pád do vody dokáže přežít jako nic!"

„Možná," odpověděl Manolis. „Ale s tím teď nemůžeme nic udělat. Nemáme jak se dostat dolů. A i kdyby, jeden špatný krok v té tmě a..." Nedopověděl a jen pokrčil rameny.

„Doufám, že se utopí a voda ji rozemele na kousky!" vztekal se Trask.

„Ale na nás čeká ještě Palataki," řekl Manolis a uchopil Traska za loket. „Pojď, příteli. Ztrácíme čas..."

Ian Goodly, David Chung a Manolisův muž číslo dvě, Andreas, se dívali směrem na východ od Palataki. Náhle uviděli, jak horizont vzplanul, a o malou chvíli později uslyšeli zadunění člověkem způsobeného hromu. Ty dvě věci dohromady byly signálem, na který čekali. Nyní byla řada na nich.

Podpořeni myšlenkou, že se k nim Trask s ostatními za chvíli připojí, a vyzbrojeni půl tuctem dynamitových náloží od Andrease na osobu a svými obvyklými zbraněmi dojeli se svým vozidlem nahoru na drolící se, zarostlou rampu, po které se dostali až na plošinu výběžku. Tam, už v areálu Malého paláce, ale v dostatečné vzdálenosti od samotné strašidelné budovy, se nyní připravovali na demoliční akci.

Nejdříve však chtěli oba ESPeři vědět, co přesně tu budou ničit. V takovéhle těsné blízkosti - blíže samotnému paláci hrůzy než kdy předtím a s vědomím, že jejich přítomnost na Krassu stejně už byla prozrazena, takže už nepotřebují úzkostlivě střežit svou anonymitu a setrvávat v utajení - měli ideální podmínky.

„Ale co když je to Malinari?" zeptal se Goodly. „Davide, tvůj talent je pro něj zřejmě přístupnější než můj, a jsi tedy zranitelnější. Ten můj není - alespoň v to doufám - takže mi dovol, abych ho použil nejdřív, než budeš muset podstoupit nevyhnutelné riziko. Takže: pokusme se pro jednou přesně zjistit, co pro nás budoucnost skrývá, aniž bychom se do ní vrhli po hlavě."

„Jen si klidně posluž," pobídl ho lokátor a jemně se zachvěl. „Ale abych se ti přiznal, už jsem to zkusil a všechno, co jsem dostal, bylo jen plazení a pomalý pohyb! Tohle místo je doslova prosáklé myšlenkovým smogem. Je to v Malém paláci, pod námi a všude kolem nás. Ale nikde se to nedá určit detailněji a zdroj toho všeho musí být velice dobře překryt štíty. Což může znamenat jen jednu věc: je to zcela jistě Vampýr a pravděpodobně Malinari. Takže se do toho klidně pusť - jen buď proboha opatrný!"

Zatímco spolu hovořili, třetí člen týmu, Andreas, jen přihlížel; možná se tiše divil, o čem se ti dva vlastně přou, ale neřekl nic. Manolis mu poručil, aby udělal přesně to, co mu řeknou, a to mu stačilo. Čím dříve se však pustí do akce, tím lépe; tohle místo musí být tím posledním místem na zemi, kde by kterýkoliv z normálně uvažujících lidí chtěl setrvávat, obzvláště když tu nemá co na práci.

A Andreas, který byl za všech okolností realistou a pragmatikem - a vždycky spoléhal na své přirozené instinkty - se ve svých pocitech a obavách nemýlil.

Ta tma pod vysokými, štíhlými borovicemi mu připadala plná nepřátelských vjemů; všichni tři muži cítili, že je někdo pozoruje, cítili neviditelné oči, které se na ně upírají. A pak se jim kolem kotníků začala vinout nepříjemná přízemní mlha, která se ani nepohnula, když jí kráčeli, ale naopak k nim lnula, jako by je chtěla očichat a poznat. Na takovémto místě však zůstala při vší zaneprázdněnosti ESPerů téměř nepovšimnuta, neboť se k tomuto místu hodila a nikdo z nich nerozpoznal její důležitost. Byl tady přece samotný Palataki vysoký, ponurý, zahalený mlhou, prohnilý do morku kostí, včetně jeho podzemních doupat; jeho prázdná okna vypadala jako řady vyhaslých očních jamek, jako by ony samotné byly tím neviditelným pozorovatelem. Ticho, které palác halilo, bylo jako dusivý plášť - bylo to ticho, ze kterého bolí uši, protože se ze všech sil snaží zachytit nějaký zvuk, jakýkoliv...

Ian Goodly vypadal v tom přízračném prostředí, v temném stínu stromů a světélkující záři té přízemní mlhy, mrtvolněji než kdy dřív. Nyní zavřel oči a sehnul hlavu. Opřel se o jeden z vozů, aby udržel rovnováhu, své štíhlé, citlivé prsty si přitiskl ke spánkům a snažil se soustředit... na nic!

Cíleně, třebaže jen dočasně, vyprázdnil svou mysl - vyhnal z ní všechno, co kdy znal, očistil ji od veškerých vědomostí z minulosti a přítomnosti - a hledal kontakt pouze a jedině s tou vždy nevyzpytatelnou a neúprosnou budoucností...

A dotkl se něčeho docela jiného.

Tam dole, v labyrintu důlních chodeb pod Palataki, ucítil Nephran Malinari jejich strach v mlze, kterou vypustil ze svých upířích pórů a vydal ze sebe dlouhé vzdechnutí.

„Achchch! Jsou tady, a mnohem dříve, než jsem je čekal. Což znamená, že musíme na nějaký čas odložit tu rozkoš, protože máme práci."

To promlouval k sestře Anně, nahé jako právě narozené dítě - ale už dávno ne nevinné - která na něm obkročmo seděla, naběhlými bradavkami se mu otírala o hruď a její zadek se s rozkoší pohupoval, jak jej ukájela svým přirozením a slastně při tom sténala.

„Co se děje?" zeptala se téměř duchem nepřítomně a přitom se ani na okamžik nepřestala pohupovat nahoru a dolů a vlnit se v bocích s čím dál větší vervou. „Přišel snad někdo?"

„Dost!" poručil Malinari a odstrčil ji od sebe. „Máme na práci jiné věci. Tam nahoře jsou muži, kteří mě zabijí, jestli jim k tomu dám příležitost. Navíc je možné, že už zabili tvou bývalou paní. Ale já znám cestu ven, a tak se teď uklidíme do bezpečí, ty a já." Byla to lež; nikdy neměl v úmyslu ,uklidit' Annu do bezpečí, naopak, chtěl ji tady nechat, aby mu kryla záda. Vstal a řekl jí: „Oblékni se, zatímco já budu naslouchat a zjistím, co mají v úmyslu."

Anna ho uraženě poslechla a Malinari se od ní odvrátil a znehybněl - ,naslouchal'.

Jeho sondy pronikly ven, razily si cestu skrze mlhu až k narušitelům a tam objevily Iana Goodlyho, jasnovidce, jehož mysl byla s výjimkou myšlenek budoucnosti prázdná.

Tak, pomyslel si Malinari. On se snaží najít výsledek jejich činů, ještě než začnou. Není to zbabělec, tenhle jasnovidec? Ne, je to moudrý muž. Ale v žádném případě není moudřejší než Malinari. Vyprázdnil svou mysl, takže je čistá jako nepopsaná stránka. Takže uvidíme, jestli se mi podaří ji zaplnit. Něčím o Vavaře, možná, o té nenasytné upíří děvče, která mi v hodině nouze nenabídla vůbec nic! Takhle se jí pomstím a současně svalím vinu na pobočku E. A pak, až bude skóre vyrovnáno, až se vyváží misky vah a Vavara bude v nevýhodě — pokud to ovšem přežije — najdu si nové místo, kde začnu od začátku. Ale ne, myslím, že v tomto světě...

V rychlém sledu přenesl Malinari přes svou sondu do Goodlyho mysli sérii telepatických scén a neubránil se smíchu nad tím, co způsobily.

Nahoře nad ním se Goodly napřímil ze své shrbené pozice, oči otevřené dokořán - ale pohled v nich byl nepřítomný, zastřený, jako by se za nimi něco odehrávalo. Lapal po dechu a třásl se jako list, pak rozhodil rukama, až se udeřil o auto, aby udržel rovnováhu.

Lokátor k němu přikročil, uchopil ho a s obavami se zeptal: „Iane, co se stalo? Co jsi viděl?"

Ten zastřený pohled se z jeho očí vytratil a on rychle zamrkal - potřásl hlavou, jako by si ji chtěl vyčistit - a konečně odpověděl: „To... to nebyla budoucnost, Davide. To byla PŘÍTOMNOST, jako by na nás tam dole čekala!"

„Přítomnost?" zamračil se Chung. „Ale co to bylo?"

„Přesně to, čeho jsme se obávali," řekl Goodly a narovnal se, podvědomě se začal oprašovat, jako by ležel v něčem nepříjemném. „Byl to jakýsi pozemek nebo zahrada - zahrada s podhoubím, jakou Jake Cutter zničil v Xanadu - a byly v ní pozůstatky člověka. Bože, bylo to strašné!"

„Ukaž mi to," požádal ho Chung. „Pobočka E se s tím bude muset později vypořádat - a i když ji výbuchem pohřbíme, jestli ji pohřbíme - budeme muset určit její přesnou polohu. Tak mi ji ukaž, a až tohle místo srovnáme se zemí, budu vědět, kam máme vrtat, abychom mohli umístit termitovou nálož přímo do srdce toho odporného hnízda!"

Jasnovidec zavrtěl hlavou. „Ty to nechápeš," řekl. „Já nejsem lokátor, Davide, to jsi ty. Přesto jsem viděl přítomnost a místo jejího naplnění. Někdo mi ji ukázal mnohem jasněji, než může být jakýkoliv obraz z budoucnosti. A já jsem se díval skrze jeho oči a viděl jsem tu věc, jak bují dole pod Palataki. A pokud jde o to, kdo mi ji ukázal—" Goodlyho hlas se chvěl a stejně tak se třáslo celé jeho hubené tělo „—stále ještě slyším jeho šílený smích!"

„Malinari?" Chungovy oči se zeširoka otevřely. „Chceš mi říct, že se ti dostal do mysli?"

Goodly přikývl. „Musel to být on - a je naše štěstí, že tam nenašel nic, co by mohl ukrást! Ale jak si to mám vysvětlit? Proč by chtěl, abychom viděli, co je tam dole? Je to skoro jako by nás naváděl, abychom to zničili!"

„Možná ano," zabručel Chung. „Protože koneckonců, není to Malinariho zahrada, ale Vavařina."

„Pak ti to tedy řeknu takto," pokračoval jasnovidec. „On je tam dole taky, tak proč by měl chtít, abychom zničili i jeho?"

„To určitě nechce," zavrtěl hlavou Chung. „To je nemožné. Pud sebezáchovy jeho pijavice by mu to nikdy nedovolil."

„Přesně tak," souhlasil Goodly. „Chce, abychom zničili Vavařinu zahradu, ale on sám... musí mít nějakou únikovou cestu."

„Musíš mi dovolit to zjistit," řekl Chung znovu, nyní už naléhavěji. „Doveď mě k němu, hned! Máme dynamit. Pokud je pořád ještě tam dole, možná by se nám dokonce mohlo podařit jej odříznout!"

Jasnovidec přikývl a bez dalších řečí vyprázdnil svou mysl od všech myšlenek... a okamžitě obnovil spojení. Nyní však upíří Malinariho mlha fungovala proti jejímu autorovi; překvapilo ho, když ucítil ten záměrný, neomalený, dokonce až drzý kontakt. Goodlyho vyprázdněná mysl byla mentálním magnetem pro Malinariho sondy; nedokázaly jí odolat. Malinari to pochopil jako výzvu, nastražil své smysly a čekal, co se bude dít.

A nemusel čekat dlouho.

Jiná lokátorova sonda se napojila na tu Goodlyho, která jej vedla k Malinarimu. Ve skutečnosti neviděl Malinariho ani Vavařinu smrtonosnou zahradu, ale přesně je ,zaměřil', a nyní věděl přesně, kde se nacházejí.

Pak ucítil Malinariho strašnou mentální mysl jako telepatickou černou díru chladnější než meziplanetární prostor, která se ho chystala vysát. „Tam!" zalapal po dechu a rychle se stáhl. „Mám to. Ještě lépe, mám jeho - a jeho únikovou cestu! Ale je možné, že i on získal něco ode mě, i když si to nemyslím."

„Ty víš, kde je?" zeptal se ho Goodly, který se už trochu vzpamatoval. „Jsme schopni ho dostat?"

„Je tam," odpověděl Chung a ukázal přímo do středu Palataki. „A... a je tamhle dole!" Napřáhl ruku a prstem ukázal k zemi v úhlu možná čtyřiceti pěti stupňů. „Asi třicet metrů pod zemí."

„Ve svém vlastním podzemním světě," řekl jasnovidec. „Všechny ty tunely, drolící se důlní chodby a jeskyně. Alespoň tohle jsem viděl, když mi ukázal tu zahradu. To místo je provrtané jako červivý ementál! Ale zmínil jsi jeho únikové cesty - kde jsou?"

„Na obou koncích paláce, přímo pod těmi kupolemi," odpověděl Chung. „Přímo dole pod námi jsou do skalního podloží vytesány schody. Z těch důlních šachet a jeskyní vedou stará dřevěná schodiště přímo nahoru do sklepení. Malinari může uprchnout z kteréhokoliv konce té budovy."

„Takže když vyhodíme do povětří ta sklepení a schodiště," uvažoval jasnovidec, „naplní se tunami sutin a bude tam dole lapen v pasti." Obrátil se na Andrease a ukázal mu dynamit. „Až uslyšíte naše exploze - z obou stran Palataki - můžete vyhodit do vzduchu střední část. Mezitím tady počkejte na ostatní a řekněte jim, kde jsme."

Andreas tomu dobře rozuměl. „To je v pořádku," přikývl. „Já jsem připraven. Čekám tady." A v zaťaté ruce pevně stiskl váleček dynamitu.

Goodly a Chung okamžitě vyrazili, zlehka klusali mlhou - Malinariho mlhou propletenou ,výpotky' Vavařina smrtonosného podhoubí - směrem ke staré budově. Lokátor zamířil k jednomu konci a jasnovidec k druhému.

A na malou chvíli ani jeden z mužů neshledával nic divného na tom, co dělali (ne nic víc než byla akceptovatelná podivnost té situace), ani na tom, jak byli k tomuto činu nalákáni.

Zatímco tam dole by Malinari nejraději vyl na měsíc jako pes - ale potlačoval to, obratně zakryl svou šílenou mysl štíty - když dával Anně instrukce před tím, než se sám vydá na opravdovou únikovou cestu: Anně, která zmaří Goodlyho plán ještě dřív, než Malinari stačí nastoupit do Vavařiny loďky v jeskyni nad okrajem spícího moře...

XXIII

Situace pod kontrolou - v podsvětí

V sicilské noci si Jake Cutter prohlížel žhavé, blátivé zbytky zničeného hlavního stanu Luigiho Castellana - aniž tušil, že Ben Trask a pobočka E provádí podobný, téměř simultánní útok na domnělý klášter na Krassu - a užíral se náhlým zjištěním, že Liz je v nebezpečí.

A ještě k tomu v tom má prsty Vavara! připomněl mu Korat, kterého jako by to pomyšlení těšilo.

„Mám souřadnice," zalapal po dechu Jake. „Musím tam teď hned jít!"

Cože, a znovu ohrozit svůj život? A nejen svůj, ale i můj a celou moji budoucnost?

„Ty žádnou budoucnost nemáš, Korate," odpověděl mu Jake. „Jsi mrtvý. Ale Liz je zcela jistě živá. Takže mi ukaž ty rovnice a tím myslím teď hned. To děvče je ve velkém nebezpečí."

S tím rozhodně souhlasím! odpověděl Korat. Je v tom největším možném nebezpečí, neboť ji má v moci samotná Vavara. A Vavara je Vampýr!

„Tak kde je problém?" Jake neměl na podobné věci náladu ani čas. „Luigi Castellano byl taky Vampýr, nebo snad ne?"

Samozřejmě že byl, ale nevěděl o tom. Neměl nikoho, kdo by mu ukázal co a jak. Proto se vydal cestou těch hlupáků z podsvětí, místo aby poslouchal své přirozené instinkty. Následkem toho je teď mrtvý, přestože se mohl stát absolutním vládcem celého světa. Ale Vavááára, to je něco úplně jiného, a navíc ještě má tvou Liz — což podstatně mění situaci.

„Takže ty sis to promyslel." Jake už začínal být zoufalý. Cítil, že má Korat něco za lubem, cítil náhlou přítomnost bývalého upířího pobočníka spíše jako opravdové bytí než jako neživou šifru. „Tohle je všechno velice hezké, ale teď není čas na přemýšlení. My půjdeme za Liz, a to teď hned."

Aha! Takže teď už je to zase ,my' že ano? zasmál se Korat. Ba co víc, v tomhle riskantním podniku už jsme to dokonce ,my' jako ty a já, blízcí kolegové. Říkáš ,my' vždycky, když se ti to hodí, a nejenom ,já', jak jsem se musel označovat, když jsi na mě zrovna neměl náladu.

„O čem to sakra mluvíš?" (Jake tomu nemohl uvěřit. Nějaký druh vzdoru nebo hry se slovy a zrovna v tuhle chvíli? Co si sakra ten mrtvý tvor myslí, že dělá - nebo by se ho měl zeptat?)

Já vím moc dobře, co dělám, odpověděl Korat, jehož řeč mrtvých byla temnější než kdy před tím. Zněla jako slizké bublání podzemní stoky, kde by ostatně ležel navždy - a nejenom jeho vymáčené kosti, ale i ten jeho odporný rozum.

Tahle poslední Jakeova myšlenka byla nekrytá štíty a neokleštěná, neboť se vzteky přestával ovládat - a Korat si ji tedy přečetl bez jakýchkoliv problémů.

Pořád bys mě tam rád poslal, že ano, Jakeu? vysmíval se. Ale teď už je na to příliš pozdě. Protože když jsi mě potřeboval, přiběhl jsem na zavolání. Ty jsi tady šéfem a ubohý, mrtvý Korat je tvým otrokem, jako poslušný džin v láhvi... až do té doby, než jsi mě vypustil ven. Ach! Pravda konečně vyplouvá na povrch. Och, anóóó! Tohle bylo tvoje poslední přání, Jakeu, nyní přebírá velení džin!

„Ty šílený parchante!" zuřil Jake. „Potřebuji ta čísla, hned. Co na tom záleží, kdo tady velí? Liz je v nebezpečí!"

A jak plánuješ, že ji zachráníš? ušklíbl se Korat. Ty, obyčejný člověk, proti Vavaře? Vždyť ani nevíš, v jakém maléru Liz je! A také nemáš žádné zbraně: ztratil jsi svou pistoli a všechny bomby už jsi také použil. A nejdůležitější otázka ze všech: Jak se tam dostaneš, tolik kilometrů přes moře?

„Pošlu tě zpátky do stoky!" zaskřípal Jake zuby.

Jen si posluž, zasmál se Korat. A nech Liz zemřít - nebo ještě něco horšího!

„Ty hajzle!" supěl Jake, ale už tišeji. „Proč jsi čekal až do téhle chvíle? Mohl jsi mi to udělat už dávno."

Ale ne s takovou jistotou, chechtal se Korat. A už vůbec bych si to tak neužil. A jeho chechot utichl v záhrobní temnotě: Rozhodni se, Jakeu. Jeho hlas přitvrdil. Tak co to bude?

„Proklínám tě!" zavrčel Jake. „Vyvolám si Möbiovy rovnice sám."

Pokusil se o to. Objevila se čísla; začala vířit na obrazovce Jakeovy mysli, začala tvořit ten šíleně známý vzorec, začala se měnit, až se mu z toho roztočila hlava. Ale v okamžiku, kdy si už už myslel, že to má... se vzorec náhle rozpadl, slil se do hromady roztříštěných symbolů a bezvýznamných číslic.

Není to tak jednoduché, že, Jakeu? dobíral si ho Korat. „Ty jsi mě předtím oklamal!" křičel Jake.

Přesně tak, oklamal, ale ne tentokrát. Korat si byl sám sebou velice jist. Předtím to byl tvůj život, který jsi dával v sázku. A já, abych ochránil sám sebe, jsem musel zachránit především tebe. Ale to jsem ještě nevěděl, jak moc miluješ tu svou Liz; ano, ona je součásti každé tvé myšlenky, tvého snu, máš ji hluboko ve svém srdci! Takže teď se situace obrátila: abys ji mohl zachránit, musíš mi dát, co chci já-přístup do své nejvnitřnější mysli, a já pak s tebou splynu natolik, že už se nikdy nebudu muset vrátit do stoky! Pro Jakea to bylo nemyslitelné. „Ty, součást mě, navždy?"

Korat v té otázce vycítil odhodlání svého hostitele a pochopil, že je Jake dostatečně tvrdohlavý na to, aby ho odmítl. Ale než se to stalo: Ne napořád, řekl upír. Já mám také svou hrdost a budu se držet naší původní dohody. Řekl jsem, že nechci, abys měl moc mě odmítnout a poslat mě zpátky do stoky. Neřekl jsem ale, že se tam nevrátím z vlastní svobodné vůle.

„Ale taky jsi řekl, že spolu splyneme." Navzdory tomu, že se Jake chvěl strachem o Liz, stále ještě váhal.

To záleží na tom, z které stránky se na to díváš, snažil se to Korat zamluvit. Splyneme jen do té míry, že budeme bojovat a vystupovat proti našim společným nepřátelům jako jeden muž, v dokonalé součinnosti. Ale pospěš si, Jakeu. Čas běží. Rychle, než to všechno zmaříš!

„A až tohle skončí, slibuješ, že se ztratíš?"

Máš mě slovo, ano. Až budou vládce Malinari, Vavara a Szwart mrtví - až budu pomstěn - pak se ze své vlastní svobodné vůle vrátím do stoky a můžeš mě navždy odříznout.

Nedalo se to nijak obejít; přes všechno nebezpečí, kterého si byl Jake vědom, musel to přijmout, neboť mu něco říkalo, že Liz byla ve stále větším nebezpečí. A tak zaťal zuby, souhlasně přikývl a zabručel: „Jak se to dělá?"

Prostě mě jen pozvi dál. Korat v jeho mysli oddechoval jako plyny stoupající z močálů. Prostě jen uvolni své štíty, otevři svou mysl a ze své vlastní svobodné vůle mě přijmíííí!

Jake tomu už nedokázal déle odolávat. Bez dalšího váhání uvolnil své štíty, zeširoka otevřel mysl, aby do ní mohl pozvat tu mrtvou, a přece nemrtvou stvůru, která byla kdysi Koratem, Myšlenkářovým vazalem. A nakonec, když ucítil ten rychlý, mrazivý příval, to odporné bahno prosakující do nejvnitřnějších zákoutí jeho bytosti:

Achchch! vzdychl Korat...

V kufru velké limuzíny se Liz nějak podařilo zapřít a ochránit se proti nejhorším nárazům, které utrpěla. Ale když limuzína narazila na skalní výstupek na okraji mořského útesu a otočila se na stranu, její hlava narazila na něco tvrdého, kovového, a Liz na několik minut ztratila vědomí.

Když zase přišla k sobě, ucítila jemně houpavý pohyb balancujícího automobilu - aniž by věděla, co se děje. Cítila však, že se auto už nepohybuje kupředu, a snažila se v té tmě kolem sebe něco nahmatat. Po chvíli našla těžký automobilový hever, který byl připevněn pásy na svém místě v jednom z rohů kufru. Chvíli jí trvalo, než povolila popruhy, ale potom vědoma si toho, že její pohyby nějak souvisely s těmi nevysvětlitelnými pohyby auta - se dala do práce. A ještě stále bušila do zkřiveného víka kufru blízko zámku, když se objevil Jake.

Jeho souřadnice ho nezklamaly; bylo to, jako by naslouchal ozvěně Lizina volání o pomoc, jako by se na ni napojil. A když se vynořil z kontinua na okraji mořského útesu, první, co uslyšel, bylo bušení z kufru černé limuzíny, zatímco první, čeho si všiml, bylo jak nebezpečně se vůz houpal na okraji zapomnění.

Na malinkou chvíli ztuhl. Protože mu připadalo, jako by tu už někdy byl, s Natašou. Ale ne, nehodlal to dopustit znovu.

Trvalo mu jen chvíli, než uvolnil zámek - a pak ji uviděl: celou pohmožděnou a zmačkanou, s divoce vytřeštěnýma očima a roztřesenou, ale byla to Liz. ,Jeho Liz', jak Korat podotkl. Tiskla si hever auta k prsům, svírala jej, až jí zbělely klouby prstů, a na malou chvíli si Jake myslel, že ho po něm hodí. Ale pak jej upustila na zem a ještě více vytřeštila oči.

„Jakeu?" zalapala po dechu. „Jakeu?"

„Ano, jsem to já," řekl, protože nevěděl, co jiného by měl říct.

„Jakeu?" opakovala znovu, nyní hlasitěji a natahovala k němu ruce.

„Přesně tak," přikročil k ní blíže a také natáhl ruce. „Ale Liz, pro Boha svatého, přestaň se pořád vrtět!"

Kdyby viděl sám sebe tak, jak ho viděla ona, černou siluetu ozářenou jen hvězdami proti tmě egejského pobřeží, vůbec by se jejímu chování nedivil. Byl umouněný, rozcuchaný, páchl termitovou výbušninou a ohněm. A z jeho černě pomalovaného obličeje zářily oči stejně divoce jako ty její.

Pokusila se vstát, padla mu do náruče, a když se auto naklonilo, popadl ji a vytáhl z kufru ven. Vůz zaskřípal svůj poslední protest, když ji Jake zvedl, takže si Liz o okraj kufru poškrábala kolena; pak se zadek vozu zvedl a vzápětí se jim ztratil z očí. Potom už slyšeli jen skřípot jeho plechů, ne nepodobný posledním smrtelným výkřikům, když si razil cestu dolů útesem, a nakonec šplouchnutí, jak dopadl do vody a potopil se do svého slaného hrobu.

„Jakeu," vzdychla znovu, když ji Jake sevřel v náručí.

„Jsi v pořádku?" Tiskl ji k sobě a přitom se rozhlížel kolem. Pak uviděl, v jaké jsou situaci: ten strmý sráz nad nimi a okraj útesu před nimi.

„Ano. Ne. Já nevím!" odpověděla. „Nemyslím si, že mám něco zlomeného, ale bolí mě úplně všechno, jsem unavená jako pes a celá odřená."

A s jemným, hysterickým smíchem dodala: „Vlastně, můžeš říct, že jsem dokonale vyřízená! A co ty? Víš, skoro jsem tě nepoznala."

„Já jsem v pohodě," přikývl Jake. „Alespoň si to myslím - fyzicky určitě." Naklonil hlavu na stranu a zeptal se jí: „Tam nahoře, to je silnice? Musím nás odtud dostat." A pak, ke Koratovi: Potřebuji Möbiovy rovnice.

Upír v jeho mysli odpověděl s nepatrným záhrobním ušklíbnutím. Posluž si, řekl.

Cože? Jake nechápal. Další hra se slovy? Chceš ode mě ještě něco?

Ne, odpověděl mu Korat, protože teď už mám všechno - stejně jako ty. Takže do toho. Zkus si vyvolat tu formuli sám, Jakeu, a uvidíš, co se stane.

Jake to udělal; spustil ta čísla, která se v perfektním pořadí rozvinula na obrazovce jeho mysli. Dosáhla až k bodu zhroucení... ale nezhroutila se! Zastavil je, prohlížel si je ze dveří, zavedl do nich Liz a vzal je oba nahoru na silnici.

A když se oba objevili tam nahoře: „Ty zatracený parchante!" vztekal se nahlas.

„Co se stalo?" nechápala Liz, která se chvěla a podlamovaly se jí nohy. „Co jsi to říkal?"

„Nic," odpověděl jí Jake. Všechno! Tahle zatracená stvůra mě oklamala na celé čáře. Celou dobu jsem měl Möbiovo kontinuum, ale pokaždé, když jsem ho chtěl použít, podělal mi ty rovnice! Myslel jsem si, že je chyba ve mně - myslel jsem si, že na to nemám - ale to dělal on!

Jeho myšlenky nebyly chráněny štíty, a když mu byla takhle blízko, nemohla se mýlit ve smyslu jeho slov. Navíc věděla, že jí teď všechno vysvětlí, protože nemá na vybranou. Avšak ještě předtím na ně čekaly důležitější věci.

Na východní straně se objevila záře prosvětlující horizont: musel to být jedině klášter. Lizina hlava už byla čistá; znovu se zorientovala, vzpomněla si, jaké tady ona společně s ostatními měli poslání.

„Palataki!" řekla a ukázala na západ, kde se za stromy na temném výběžku tyčily dvě kupole. „Pobočka E je v Malém paláci a my se tam k nim musíme připojit."

Nyní bylo na Jakeovi, aby se zamračil a zeptal se: „Co jsi to říkala?"

„Trask s ostatními," opakovala. „Jsou v Palataki, tam v tom paláci na výběžku. Dokázali jsme to, Jakeu - vystopovali jsme Malinariho a Vavaru. A ten ohňostroj na východě: to hoří Vavařino doupě."

„A Palataki?"

„Myslíme si, že tam má svou zahradu s podhoubím," vysvětlovala Liz. „A Bůh ví, co ještě. Musíme tam jít a pomoct ostatním dokončit to."

„Myslím, že se na to necítím," zavrtěl hlavou Jake. „Vždyť ani nevím, co se to tu děje!"

„Pak zkus tohle," poradila mu. „Spoj se se mnou, Jakeu, ale pevně, jako nikdy předtím."

Přitiskla se k němu - upřela oči přímo do těch jeho - a ukázala mu kaleidoskopickou historii událostí. A Jake to přijal a nasál do sebe.

„Zdá se... zdá se, že se v tomhle zlepšujeme," koktal.

A Liz přikývla. „Oba dva, když pracujeme jako tým. Určitě se zlepšujeme, jinak bys mě neslyšel. Nebyl bys tady a já taky ne. I kdyby se mi podařilo ten kufr otevřít a pokusila jsem se vysoukat ven... mohla bych se klidně zřítit dolů s tou limuzínou."

„To je tím naším spojením," řekl, ale Liz na to neodpověděla. Stále se k němu tiskla a hleděla mu do očí.

Jake cítil Liz jako nikdy předtím, byla to ta nejpřitažlivější žena. Její rty byly tak blízko; Bože, jak moc ji chtěl políbit a stát se mnohem víc než jen druhou půlkou jejich týmu!

Tak to udělej, pobízel ho Korat. Polib ji, na co čekáš. A já ti slibuji, že se nebudu dívat ani cítit ani se snažit příliš... no, vzrušit? Och, cha-cha--cháááá!

„Ty odporný parchante!" utrhl se na něj Jake znovu, pak se odtáhl od Liz a o krok ucouvl.

Ale její výraz se nezměnil a ona jen docela jednoduše řekla: „To je v pořádku, Jakeu. Teď už to chápu. A myslím, že rozumím, co bylo na našem vztahu špatně... předtím." A s jemným přikývnutím půvabné hlavy dodala: „Ale teď už musíme jít."

Načasování bylo dokonalé, protože zrovna když vyřkla tato slova, od Palataki se ozvala mohutná rána...

O pět minut dříve:

David Chung zvenčí sestoupil do podzemního labyrintu Malého paláce a Ian Goodly tam vešel po schodišti pod oceánskou neboli jižní kupolí. Oba muži byli vybaveni kapesní svítilnou a okamžitě si uvědomili, že je jejich poslání nanejvýš riskantním podnikem. To místo bylo doslova smrtelná past, kde hrozilo, že pod nimi každou chvíli povolí prkna na podlaze a prožraná, drolící se schodiště se zřítí pod jejich vahou. Navíc si byli vědomi, že na ně někde číhá velký upír - přesně řečeno, vampýří vládce Nephran Malinari - a že i přesto, že byli vyzbrojeni dynamitem a pistolemi se stříbrnými náboji, stále podstupovali to největší ze všech možných rizik.

Ale nebylo vyhnutí; musí ty únikové východy zatarasit a zabránit Malinarimu v útěku. Až ho uvězní tam dole, budou si moci konečně oddechnout. Zatím však prožívali nervydrásající okamžiky.

Jasnovidec byl odhodlaný sestoupit tak hluboko, kam až se odváží, zapálit dynamitovou nálož s dlouhou šňůrou a shodit ji ze schodů - s nadějí, že se zastaví až dole - a pak se dát co nejrychleji na útěk. Nahoře zapálí další nálož s kratší šňůrou, hodí ji dovnitř a bude utíkat, jako by mu za patami hořelo. Samozřejmě že měl stále pochybnosti o svých jasnovideckých schopnostech, ale utěšoval se tím, že ,si nepředpověděl' žádnou újmu, která by se mu při této akci měla přihodit. Více než kdokoliv jiný však věděl, že budoucnost je nanejvýš nevyzpytatelná a že mu nikdy nebylo umožněno vidět všechno. Vlastně, v poslední době byl rád, když vůbec něco viděl. Bylo to skoro, jako by ho jeho talent opouštěl - což bylo samo o sobě varující a v každém případě velice osudové...

Goodly se každých pár kroků zastavil, aby naslouchal, zda tam dole neuslyší nějaké zvuky, ale neslyšel nic, takže se po vrzajících dřevěných schodech vedoucích do nitra Palataki odvážil vždy o kousek dál. V tom pavučinami opředeném podzemí našel kamenné schody vytesané přímo do drolícího se podloží a ty jej vedly dolů, do temnoty. Silný kužel světla jeho svítilny mu ukázal čerstvé stopy v prachu, který tam ležel v několikacentimetrové vrstvě, a to byl důkaz, že tato cesta byla často využívána k pochůzkám; což mu na druhé straně připomnělo Chungovo předchozí varování, že zde Vavara možná zanechala hlídače, aby se staral o její hroznou zahradu.

V hloubce, kterou odhadl možná na nějakých dvacet metrů pod základy Palataki, Goodly zaslechl, nebo možná spíš vycítil pohyb - bylo to jen jemné zvíření vzduchu, jako by se něco pohnulo ve tmě těsně za okrajem kuželu světla jeho baterky - a zastavilo se to na úrovni země v uměle vytesané jeskyni s nízkým stropem. Ta místnost byla podepřena rozpadávajícími se trámy, a když se Goodly rozhlédl kolem sebe, zjistil, že se nachází na křižovatce čtyř tunelů rovnoměrně vytesaných do kamene, z nichž každý klesal pod úhlem třiceti stupňů do jako by vnímavé tmy.

A protože tyto tunely určitě vedly do starých důlních děl, musely to být jedině únikové cesty pro německé horníky a geology, kteří zde hledali v mělkém labyrintu, jenž se pravděpodobně nacházel možná dvacet metrů pod ním, cenná ložiska minerálů; tohle byly však jen Goodlyho dohady. V případě otřesů nebo hrozícího závalu by měli horníci šanci dostat se téměř ze všech částí dolu do této místnosti a odtud pak nahoru do Palataki. Podobný systém musel být určitě i na druhém konci budovy, kde se nyní nacházel David Chung. V tom případě bylo jasné, že Nephran Malinari prostě použil tento úkryt, který byl vybudován už před více než sedmdesáti lety—

Což na druhé straně také znamenalo, že tu mohou být i jiné vchody a východy...

Další únikové cesty? Pro Malinariho?

Goodly však neměl čas pořádně se nad tím zamyslet, protože najednou zjistil, že se celý třese, a zejména strachem.

U jeho nohou začínalo další polorozpadlé schodiště, které se postupně vinulo do nitra sanytrem skvrnité skály a mělo centrální šachtu, která byla pro Goodlyho potřeby ideální. Rozhodl se dál už nepokračovat. Svítilnu si připnul k pravému nárameníku své lovecké bundy a vytáhl z kapsy levný cigaretový zapalovač a váleček dynamitu. Ruce se mu třásly, když přejel palcem po kolečku, aby vykřesal jiskru—

—A roztřásly se mu ještě víc, když se nic nestalo. Zapalovač nejspíš jen vynechal, nic víc. Už se to chystal zkusit znovu, když podruhé ucítil ten závan rozraženého vzduchu. Teď už se skoro bál dýchat a potil se strachem, když se otočil a postupně zamířil kužel světla do každého z tunelů... a v posledním z nich uviděl převalující se mlžný opar vysoký po kolena a natahující se jeho směrem.

Tam nahoře, kolem Palataki, se ta mlha zdála být přirozená. Tady dole to však bylo něco jiného. A stejně tak i ten tmavý stín, který se najednou vztyčil z té mlhy a skokem se přenesl až k němu.

Malinari! pomyslel si a ztuhl. To je Malinari!

Anóóó! zasyčel hlas v jeho mysli. Vládce Nephran Malinari, pane Goodly, vy takzvaný jasnovidče. Tohle jste nepředpověděl, že ne? Och, cha-cha—chááá!

Ta mlžná stěna se zhroutila jako vlna, přitiskla se k zemi a vyrazila kupředu, aby se omotala kolem Goodlyho nohou. Pevně k němu přilnula, a tím ještě zesílila Malinariho mentální kontakt. Velký upír vykročil ke Goodlymu - jako by se vznášel, stejně jako jeho mlha - přistoupil k němu a jeho ruce se nepřirozeně prodloužily, jak se natahovaly ke své ochromené oběti.

Ochromené, strnulé? Musela to být Malinariho telepatická moc působící z bezprostřední blízkosti, co Goodlyho znehybňovalo, drželo ho na místě. A pokud tomu skutečně bylo tak, jasnovidec věděl, jak se zachovat.

Malinari hodoval na Goodlyho znalostech a jeho myšlenkách - vzpomínkách z minulosti a jistě i na jeho strachem naplněné přítomnosti - hodoval na nich a připravoval se je do sebe vsát. Ale jasnovidec byl muž mimořádných schopností, který často viděl více než přítomnost a pamatoval si více než minulost. Někdy, jen tak, aby si procvičil svůj talent, vypudil ze své mysli veškeré svoje vědomosti - stejně jako to udělal nyní - a nenechal tam nic, co by z něj mohl ten upír vysát. Přesněji řečeno, nic než krev.

Ale zatímco krev mu zůstala, telepatický ,led' se z Goodlyho žil a mysli náhle stáhl a on byl znovu sám sebou. Zato Malinari...

Ten soptil nad svým neúspěchem vzteky. Oči mu vzplály rudě a čelisti se mu otevřely doširoka, když se už už vrhal na svou oběť. Pak se ale přinutil k pokřivenému úsměvu a sykl: „Tak tedy dobrá, pane Goodly, když mi to nedovolíte udělat tou snazší cestou, budu muset využít druhou možnost."

A jeho prsty se prodloužily a změnily se ve svíjející se modrými žilkami protkané červy, kteří se natahovali ke Goodlyho obličeji.

Jasnovidec měl sice ve své kapse zbraň, ale věděl, že ve střelbě zrovna nevyniká, a byl si docela jist, že by tím Malinariho stejně nezastavil. Takže zbývalo jen poslední, definitivní řešení. Upustil dynamitovou nálož na zem a z kapsy vytáhl druhou, s kratší šňůrou. Zapalovačem vykřesal plamen - tentokrát fungoval bezvadně - a přiložil jej ke šňůře. Vědomě si při tom ve své mysli přehrával celou tuto scénu, aby Malinarimu ukázal, co přesně dělá.

„Chytré, ach, chytré!" poznamenal ten netvor a o krok ustoupil, pak ještě více a potom se trochu přikrčil, když Goodly začal couvat po schodišti nahoru, přičemž stále držel prskající a syčící dynamitovou nálož v ruce a mířil jí na něj. „Ale řekněte mi - copak si neuvědomujete, že takhle zničíte i sebe?"

„Možná ano, možná ne," zaskřehotal jasnovidec, kterému z toho úplně vyschlo v hrdle. „Ale pokud ten výbuch způsobí, že se na tebe zřítí celá tato budova a zasype tě nadobro, budu spokojený."

Malinariho zlostný, spalující pohled začal těkat kolem; všude však viděl jen ztrouchnivělé trámy a polorozpadlou skálu. Nebylo ani třeba příliš silného výbuchu, aby se to všechno zhroutilo. A tak:

„V tom málo pravděpodobném případě, že tento neuvěřitelně troufalý, avšak neuvážený čin, přežijete, pane Goodly," prskl a vrátil se ke své mlze, „pamatujte si tohle—"

Vás si rozhodně zapamatuji!

„Jedině pokud to taky přežiješ," opáčil Goodly. Pak upustil dynamit a začal utíkat jako někdo, komu jde o život.

Běžel rychleji než kdy v životě, přeskakoval schody jako šílený; a ve své rozjitřené mysli neměl nic, než syčící a jiskřící zápalnou šňůru, když počítal krátké vteřiny té nejnejistější budoucnosti, jakou si kdy dokázal představit...

Na druhém konci Malého paláce se lokátor David Chung zdaleka neodvážil tak hluboko pod zem; neboť jeho cesta byla ještě náročnější a nebezpečnější; trámy horních schodišť byly úplně práchnivé a každý druhý schod hrozil propadnutím už ve chvíli, kdy na něj šlápl. Přesto se mu však podařilo pomalu sejít až do sklepení a navzdory tomu, že byl omezen svým talentem - atmosféra tu byla tak přesycena myšlenkovým smogem, že se až dusil - neustále pátral kolem sebe, dokud neobjevil tmavé ústí kamenného schodiště, natolik zasypané uvolněným kamením a sutí protkanou pavučinami, že se neodvážil pokračovat dál.

Tehdy však zaslechl vzlykání...

Sklepení Palataki byla rozsáhlá a lokátor nejdříve nedokázal určit, odkud se vlastně ozývá - což bylo samo o sobě divné, vždyť byl lokátor! Myšlenkový smog tu byl samozřejmě tak hustý, že to utlumilo jeho sondy stejně, jako silné magnetické pole mate kompasy. Docela dobře by se dalo říct, že je to všechny směrovalo do horoucích pekel. Ale nepotřeboval svůj talent, aby pochopil, že někdo (nějaká žena? Možná Liz Merricková?) je tady dole a je v tísni. A jak ten usedavý pláč sílil, na chvíli zapomněl i na své původní poslání.

Koneckonců, Liz byla odvlečena Vavarou a podle Chungova názoru bylo podzemí Palataki doménou právě vládkyně Vavary. Tam měla svou odpornou zahradu. Když se to vzalo kolem a kolem... nebylo možné, že je tu někde Liz uvězněna?

Několik napjatých chvil zůstal Chung absolutně zticha a naslouchal tomu vzlykotu - tak žalostnému a srdceryvnému, jaký ještě neslyšel - až už to prostě nedokázal vydržet. Mezitím se mu podařilo nalézt jeho zdroj: to zasypané schodiště. Ale když přišel blíž k ústí šachty a namířil paprsek svítilny do té temné, úzké a na první pohled neprůchodné mezery pod ním, šlápl na kus prohnilého dřeva a to mu pod nohou prasklo—

Vzlykání okamžitě přestalo a on uslyšel, jak někdo zadržel dech.

„Kdo je tam?" zašeptal do tmy pod sebou. „To jsi ty, Liz? To pláčeš ty?"

Žádná odpověď, ale Chungovi připadalo, že uslyšel vzdech.

„Liz, to jsem já, David," trochu zvedl hlas Chung. „Nemůžeš se hýbat? Uvěznila tě tam dole Vavara? Dej mi nějaké znamení, jestli můžeš. Zkus se třeba pohnout."

Nakonec se přece jen ozval hlas, ale nepatřil Liz. „Běžte pryč!" (Znělo to skoro jako hlas malého děvčete na pokraji hysterie.) „Já vím, kdo jste a co mi uděláte, když vyjdu ven. Jste Vavařin pohůnek nebo ten falešný kněz Maralini."

Chung ucítil v té hluboké díře dole pohyb. Pak uviděl bílý obličej dívky a ruku, kterou si zakrývala oči před oslnivým světlem jeho svítilny.

„Nejsem ani jeden z nich," řekl jí. „Jsem tady, abych zničil Vavaru a... toho falešného kněze. Ale kdo jste vy?"

„Já jsem sestra Anna," odpověděla dívka a Chung uslyšel zvuk padající suti a šátrajících rukou. „Já jsem - byla jsem - jeptiška v klášteře. Ale pak přišla Vavara a později i ten hrozný kněz. Od té doby se ukrývám tady, kde mě nemohou najít. Tohle místo patří Vavaře, ano, ale ona sem nechodí."

„Ale... jak dlouho už jsi tady?" Chung přimhouřil oči, vytáhl svou zbraň a odjistil ji.

„Moc dlouho. Ale dál už takhle nemohu žít - v tmavých dírách v zemi, ven vycházet jen za denního světla - takže i když třeba nejste ten, za koho se vydáváte, vzdávám se." A vzlykání a šramocení zdola ještě zesílilo.

Ruce, které kdysi byly bílé, se natáhly přes okraj; nyní byly odřené, měly ulámané nehty a v místech, kde je poškrábaly ostré kameny, je pokrývaly rudé šmouhy. Chung trochu uhnul stranou světlem své svítilny, když se mu před zraky objevila překrásná tvář, poškrábaná stejně jako dívčiny ruce.

„Já... já jsem asi uvízla," koktala dívka mezi vzlyky. „Prosím, pomozte mi nahoru."

„Ukažte mi svůj obličej," požádal ji Chung, když myšlenkový smog najednou zhoustl.

„Ale to světlo z vaší svítilny... mě oslepuje," odpověděla dívka a trochu se nadzvedla, pak se vyškrábala nahoru a sedla si na okraj schodiště.

„Váš obličej," trval na svém Chung. „Potřebuji vidět vaše oči."

V tu chvíli za sebou uslyšel tlumené kroky a pak praskot shnilého dřeva, jak se prolomil schod na jednom ze schodišť. Prudce sebou trhl a ohlédl se přes rameno dozadu.

Přesně na tohle sestra Anna čekala. Odrazila Chungovu zbraň a baterku stranou a vyskočila na nohy... její divoké oči zářily do tmy jako lampy. „Tohle je od mého pána!" sykla a zvedla do výšky dlouhý, zahnutý nůž.

Její zářící oči však také byly ideálním terčem a svítilna Manolise Papastama si je našla jen okamžik poté, co se mezi ně zabořila kulka, která mezi nimi provrtala malou dírku a z druhé strany její lebky vytrhla otvor velikosti zaťaté pěsti.

„Bože! Bože!" lapal po dechu Chung. Rychle vyskočil a začal couvat, zatímco Annina ústa se otevřela dokořán, dívka rozhodila ruce a pozpátku spadla ze schodiště. Vzápětí jim zmizela z dohledu a s rachotem se zřítila do tmy, přičemž s sebou strhla snad půl tuny kamenů a suti.

„Jsi v pořádku, příteli?" Manolis popadl Chunga za rameno, aby mu pomohl na nohy. „Sice jsem toho moc neviděl, ale něco přece, a to mi díky Bohu stačilo. Ale pověz mi, dotkla se tě ta vrykoulačí děvka? Nebo tě dokonce... poškrábala?"

„Ano, ne - vlastně, jsem v pořádku," koktal lokátor. „A ne, nedotkla se mě. Ale určitě by to byla udělala. Ach, Bože — udělala by to!"

„Výborně," přikývl Manolis. „A teď' k dynamitu. Dej mi ho, vidím, že jsi v šoku. Snad budou do té díry stačit tři tyčinky. A ať už je tam dole s tou mrtvou stvůrou cokoliv, pošleme to do horoucích pekel za ní, co říkáš?"

A lokátor velice ochotně souhlasil...

Nahoře nad nimi: zatímco Manolis běžel pomoci Chungovi, Ben Trask zamířil k jižní straně Malého paláce, protáhl se troskami a začal sestupovat stejnou cestou, kterou šel Goodly. Stavros, Andreas a Lardis Lidesci zůstali nahoře, aby hlídali, jestli se někdo nepokusí o útěk z té prokleté budovy.

Ale když se Trask dostal do sklepení, uslyšel, že proti němu běží Goodly. Jakmile se jasnovidec objevil na schodišti, funěl a lapal po dechu, Trask natáhl svůj Browning a připravoval se na nejhorší. Nikdo ani nic strašného však Goodlyho nepronásledovalo - snad jen jeho vlastní hrůza. A když se mu konečně podařilo nabrat vzduch do plic, zařval: „Utíkej, Bene! Pro Boha svatého, utíkej! Každou vteřinu to tady vyletí do vzduchu!"

Jasnovidec to samozřejmě nemohl tušit, ale už dávno měl být po smrti. Byl by po smrti, kdyby se ta krátká šňůra dynamitové nálože nenamočila a téměř nezhasla; a zcela jistě by už byl dávno mrtev, kdyby to byl vládce Malinari jen tušil. Ale dokonce i teď, hluboko pod zemí, ta zvlhlá šňůra přerušovaně plivala jiskry, které se pomalu prokousávaly k náloži.

A při tom výstupu po houpajícím se schodišti jako ze zlého snu - zábradlí se rozpadávalo při pouhém doteku, prohnilé schody se lámaly nebo propadaly do prachu pod jejich nohama a při vědomí blížící se katastrofy byla zapomenuta veškerá obezřelost - oba muži stále ještě bojovali s časem i gravitací.

Ale jakmile Trask zahlédl na temně modré obloze prosvítající skrze prázdná okna a dveře Palataki první hvězdy a oba ESPeři se dostali až do přízemí - Trask vyběhl jako první, zastavil se, popadl jasnovidce za ruku a vytáhl ho přes poslední schody nahoru - vybuchla první z náloží a při tom roznítila i tu druhou. Země se pod oběma explozemi otřásla, tlaková vlna vyrazila chodbou a proletěla přízemím, zatímco tam dole se spustila rychlá řetězová reakce zkázy, kdy se všechno hroutilo do sebe.

O chvíli později se začal prasklinami nahoru valit prach a různé úlomky vystřelovaly podlahou do pokojů v přízemí a ven do noci. Celý Palataki se začal chvět, otřásal se na svých vratkých základech, jeho okenní a dveřní rámy praskaly a sténaly a ze střechy padaly uvolněné tašky.

A z těch valících se oblaků prachu se vypotáceli Trask a Goodly, kašlali a dusili se, ale dokázali se ještě dostat ven na vzduch, pryč z útrob umírajícího paláce do bezpečí, a teprve pak se zastavili, aby si prohlédli poslední dějství toho dramatu.

Nejdříve: Manolis Papastamos a David Chung proběhli na druhé straně budovy skrze rozviklaný dveřní rám, zatímco se jim za zády ozývaly z nitra země další výbuchy. Potom: Andreas a Stavros hodili skrze okna ve střední části Palataki dovnitř dynamitové nálože a pak utekli ukrýt se pod stromy. A stromy samy se třásly, když se země pod nimi začala chvět.

A nakonec exploze: jedna, dvě, tři, čtyři - ale už nebyly tlumeny zemí a kameny - zdi v přízemí se rozletěly a v srdci Palataki vypukl požár, do kterého se ta stará budova zhroutila ve zdánlivě pomalém pohybu, zatímco stromy se třásly jako šílené a v zemi se objevily hluboké praskliny.

Potom: „Je čas odtud zmizet," prohlásil Ben Trask, když se on a šest jeho kolegů shromáždili u aut.

„S tím naprosto souhlasím," sípal Goodly, který stále ještě nemohl popadnout dech. „Prozatím jsme udělali všechno, co jsme mohli, a vypadá to, že se ta barabizna stejně rozpadá."

„Přesto ještě pořád nevíme, jak úspěšní jsme byli," namítl Manolis.

„A taky musíme spočítat ztráty," řekl Trask. „Ubohá Liz..."

„Ano? Co je se mnou?" ozval se známý, sladký, i když otřesený hlas ve stínu stromů. A o chvíli později se objevila Liz. Hned za ní kráčel Jake. Vypadal jako nějaký duch, celý umazaný a se začerněným obličejem.

„Liz!" zvolal Trask. „Liz!" Kolena se mu třásla tak, že skoro upadl. Jeho ,malá sestřička' byla v pořádku!

Trvalo několik vteřin, než jim to vůbec došlo, ale vzápětí si uvědomili, že s oslavami budou muset ještě počkat. Neboť země se chvěla stále silněji, jak ta řetězová reakce výbuchů dole v podzemí způsobila pokles terénu na povrchu země.

Pak, zatímco se ve Skale Astris podél pobřeží začaly rozsvěcet světla domů a celá skupina se v konvoji rozjela pryč od Palataki a dolů po třesoucí se rampě pahorku, zhroutila se nikým neviděna mezi zbořenými ruinami jako poslední i Vavařina - vlastně Varvařina - svatyně. Od okamžiku smrti nebo spíše přeměny Zarakise z rukou Malinariho nebyla její obvyklá svíce zapálena a nyní se země otevřela v mocném zívnutí, aby ji jediným douškem polkla.

A tak to svaté místo, které Vavara znesvětila tím, že si ho přivlastnila pro sebe, přestalo existovat.

Alespoň svatyně už nebyla.

Ale pokud šlo o samotnou Vavaru...

Malinari vynaložil veškerou svou obrovskou sílu vampýřího vládce, a přesto supěl námahou, když holýma rukama táhl Vavařinu loď - čtyřmetrovou plachetnici s typicky řeckou plátěnou stříškou proti slunci - dolů k ústí jeskyně a po úzké oblázkové pláži až do moře. Vavara by takový problém neměla; pomohl by jí její pobočník Zarakis, takže by to byla hračka.

Jenomže Zarakis už nebyl; společně se smrtonosnou zahradou jeho paní (a jak Malinari předpokládal, aniž by se ho to nějak dotklo, i se samotnou čarodějnicí Vavarou) byl prastarý pobočník z Hvězdné strany dávno mrtev, takže alespoň protentokrát si musel vládce Nephran Malinari posloužit sám a vykonat tuto práci vlastníma rukama.

S vypětím všech sil dostal loď do vody a znovu si připomněl rychlý sled událostí od doby, kdy zanechal jasnovidce Iana Goodlyho jeho předpokládanému osudu pod Palataki...

Bál se, že ho tam dole uvězní blížící se exploze, a tak se běžel ukrýt do bezpečí jeskyně s lodí. Ale čím větší byla vzdálenost mezi ním a tou prskající dynamitovou náloží, tím bylo zřejmější, že je něco špatně - nebo spíš dobře. Ta šňůra musela zhasnout nebo snad byl vadný ten dynamit nebo něco jiného. Ale to už bylo příliš pozdě a bylo příliš nebezpečné se vracet. Byla to škoda, protože i když byl pud sebezáchovy v jeho mysli jako obvykle na prvním místě, byl velký upír odhodlán zničit nejen Vavařinu zahradu, ale také způsobit pobočce E a jejím členům co nejvíce škody. Takto mohl jen doufat, že sestra Anna v tom měla více štěstí.

V tajné mořské jeskyni si Malinari počkal, dokud neuslyšel první explozi, a teprve pak nastoupil do lodi.

Uvědomoval si, že všechen ten chaos daleko za ním, skoro padesát metrů směrem do vnitrozemí ostrova, pomůže zakrýt jeho vlastní počínání. Agenti pobočky E určitě uvěřili, že zůstal uvězněný v podzemí, a proto ho jistě budou horlivě hledat; a jejich mentální schopnosti budou kvůli všemu tomu hluku a zmatku jistě také oslabené. On si teď dá pozor, pečlivě zakryje své myšlenky štíty a ztlumí svou auru tak, jak to umí pouze Malinari Myšlenkář. Hluk jeho přívěsného motoru nebude na klidném, temném moři slyšet... a pokud přece jen, budou si myslel, že je to jedna z těch malých rybářských kocábek, jejichž světla narušovala tmu mezi pobřežím a horizontem. Ale na jeho lodi samozřejmě nebudou rozsvícena vůbec žádná světla.

A když zazněly další zničující exploze, tentokrát na povrchu země, za okrajem mořských útesů, Malinari konečně spustil svou loď na moře a vyšplhal se do ní. Potom použil krátké pádlo, kterým plachetnicí nasměroval přídí na otevřené moře, načež přešel na záď. Tam se usadil, chopil se páky kormidla a chystal se nastartovat motor.

A v tu chvíli se objevila ona!

Blížila se od východu, hbitě ručkovala po stěně útesu a dávala si pozor, aby nespadla dolů, dokud nebyla v bezpečné vzdálenosti od neúprosného moře. A když se Vavařiny nohy konečně dotkly pláže, Malinari ji uslyšel. Byl tak soustředěn na zaštiťování vlastních myšlenek před kýmkoli zvenčí, že ani nezaregistroval ty její. Teď ji však viděl, jak klopýtá přes kameny a brodí se vodou až k přídi plachetnice. Její oči žhnuly všemi ohni pekelnými a přitom vrčela, prskala a ukazovala na něj třesoucím se prstem, šílená vztekem.

I její jazyk byl plný zloby, když zasyčela: „Ty zrádný pse! Jsi snad bídný pes, jenž kouše ruku, která jej živí? Ne, protože Nephran Malinari je ještě zrádnější! Divoký pes - velký šedivý vlk - jako ti šediví bratři na úbočích Bariérového pohoří na Hvězdné straně. Vlastně ne, protože i ti mají svou čest, zatímco Malinari nemá žádnou! Ha! Když jsem tě srovnala se psy, hrozně jsem je tím urazila!"

Malinari, navenek klidný, ale uvnitř kypící hněvem, nastartoval motor, přidal plyn a uvedl loď s trhnutím do pohybu. A když Vavara ztěžka dosedla, řekl jí: „Když budeš takhle skřípat zuby, brzy si je celé obrousíš."

S nahrbenými rameny a očima žhnoucíma jako síra se Vavara odplížila po podlaze až k němu. Očividně měla v úmyslu jej napadnout. „Dámo," řekl jí Malinari, jednal jsem jen ve vašem zájmu - a samozřejmě i svém. Nečekal jsem snad na vás až do poslední chvíle, dokonce i poté, co začali Palataki vyhazovat do povětří?"

„Lháři!" vyštěkla jen Vavara a stále se k němu přibližovala.

Malinari si teprve nyní všiml, jak moc je rozzlobená. „Co se ti to stalo?"

Jeho znepokojení se zdálo být tak upřímné, že se Vavara překvapeně zarazila, na chvíli se zastavila a začala vysvětlovat: „Můj vůz byl vytlačen z cesty a zřítil se z útesu do moře; plavala jsem, šplhala, lezla, plavala a pak znovu šplhala. Moje oblečení je na cáry, moje údy také a moje už tak mizivá trpělivost je vyčerpána docela. A to všechno kvůli tobě, Malinari Křivý a Zrádný Myšlenkáři! Ale teď spolu zúčtujeme. Doufám, že jsi připraven." Olízla si své kožnaté rty a její obrovská ústa se otevřela, jak se k němu znovu začala plazit.

„Pak bych ti asi měl vážně připomenout," řekl Malinari nevzrušeně, „že zatímco ty jsi žena úctyhodného věku, já jsem muž a mám na své straně výhodu větší fyzické síly. A ať už jsi momentálně jakkoliv rozhněvaná - a ať už je tvůj hněv jakkoliv neoprávněný - samotný vztek ti nepomůže."

„Pak mi možná pomůže tohle!" vyprskla a ze svých rozedraných šatů vytáhla zbraň, ale než s ní stihla cokoliv udělat, Malinari popadl kanystr s benzínem a mrštil ho po ní. Vavaru to odhodilo dozadu a zbraň jí vyletěla z rukou; kanystr se odrazil a skončil v moři. Pak, zatímco loď uháněla dál na moře, popadli jeden druhého za hrdlo.

Jejich boj skončil remizou. Na podlaze lodi, kam při zápasu dopadli, sevřel Malinari svou neuvěřitelně silnou rukou Vavařinu průdušnici, zatímco její levá ruka mu vystřelila do obličeje a dlouhé, hákovité prsty se mu zaryly do očí.

„Mohl bych ti rozervat hrdlo!" řekl.

A ačkoliv nebyla schopná mluvit, odpověděla: A já bych tě mohla okamžitě oslepit!

Odtrhli se od sebe a teď leželi na dně lodi, lapali po dechu a nenávistně si jeden druhého měřili. „Jsme vyrovnáni?" zeptal se Malinari. „Tedy, pokud ne navždy tak alespoň pro teď?"

„Příměří," odpověděla mu a mnula si krk. „Alespoň prozatím."

Malinari se znovu chopil kormidla. „Jsem si jistý, že jsi měla nějaký konkrétní plán. Takže, kam jedeme?"

„Můj první plán je v troskách," zaskřehotala a usadila se na příď lodi. „A můžeš za to zase ty, že třetina našich pohonných hmot je teď ztracena někde v moři. Měla jsem v úmyslu jet přes Dardanely do Istanbulu, ale to teď nepřichází v úvahu. Takže jsem nucena uchýlit se k plánu B."

„Který je?"

„Který vůbec není tak příjemný ani prostý a zahrnuje v sobě jistou dávku utrpení."

„Pověz mi, o co jde," požádal ji Malinari.

„Ne," odpověděla mu. „Protože vidím, že máš pravdu. Jsi silnější a proradnější. Kdybych ti pověděla, co jsem naplánovala, k čemu bych ti pak byla?"

„Jak myslíš," pokrčil rameny Malinari. „Takže kam mám nasměrovat loď?"

„Posuň se a pusť mě ke kormidlu," poručila mu. „Já si ji sama nasměruji, protože já vím, kam jedeme. A po cestě doplním své upíří síly." „Ať je po tvém," zabručel Malinari.

A když si vyměnili místa: „Jestli máš v úmyslu se prospat, dobře se přikryj," poradila mu.

„Prospat se? Myslím, že ne!" odpověděl jí. A nadzvedl obočí: „Máš za to, že jsou tu noci studené?"

„Ne." Vavara se ponuře usmála. „Ale až vyjde slunce, bude smrtící vedro. Najde nás tady, unášené proudem a možná i v bezvětří."

„Opravdu?" opáčil Malinari. „A tomu říkáš jistá dávka utrpení!"

„Možná trochu větší," pokrčila rameny. „Ale je to všechno zahrnuto v mém plánu."

„Pak doufejme, že tvůj plán je dobrý," poznamenal Malinari...

Cestou do Christos Studios vyprávěl Jake v jednom z aut Liz a Ianu Goodlymu, co celou dobu dělal - přesněji řečeno dal jim stručný výčet svých činů - a jasnovidec mu na oplátku zase pověděl o Millie v Londýně a o tom, že byla unesena vládcem Szwartem.

V druhém automobilu seděl Ben Trask sám - tedy, seděl tam s Davidem Chungem, Manolisem a Lardisem, přesto však sám se svými myšlenkami. Na jednu stranu byl vděčný za záchranu Liz, zatímco na druhou... věděl, že to bude trvat hodně dlouho, pokud ne navěky, než se vzpamatuje z Milliina... z jejího čehokoliv.

Ale když ta tři auta zabočila na základnu a tam zaparkovala, celá unavená skupina vystoupila a na chvíli zůstala stát venku, protože si toho měli hodně co říct, ale nebyli schopni prolomit to nepřirozené ticho—

Goodlymu se najednou podlomila kolena, vydal ze sebe slabý, ostrý výkřik a určitě by se býval skácel, kdyby ho Liz a Jake nezachytili a neopřeli ho o jedno z vozidel. Sotva Ben Trask uviděl jasnovidcův bledý obličej, okamžitě věděl, co se stalo; najednou ,uviděl' pravdu za tím vším. Ale tentokrát to nemělo nic společného s jeho talentem, protože takto už Goodlyho několikrát viděl.

„Co se děje, Iane?" zeptal se ho. „Co jsi viděl?"

„Proklínám svůj talent!" Goodly se napřímil a zhluboka se nadechl. „Když ho potřebuji, neprozradí mi nic. Ale ve chvíli, kdy se trochu uvolním, tak z ničeho nic—" Zíral přímo do Traskových očí. „Právě jsi na ni myslel, že? Já taky. A tohle to asi spustilo."

„Na ni?" zeptal se Trask a ani se neodvážil doufat. „Na ni?"

„Byla to Millie, Bene," vysvětlil mu Goodly. „Viděl jsem Millie!"

„Millie?" Traskovi spadla čelist. „Jak? Kde? Kdy?"

„Bylo to blízko," odpověděl jasnovidec. „Myslím, že to byla velice blízká budoucnost. Ale je naživu, Bene - ona je naživu!"

„Kde je, pro Boha živého?" Šéf pobočky E vypadal, jako by se chtěl roztancovat, v nervózním neklidu rychle přešlapoval z nohy na nohu.

„To nevím," přiznal Goodly. „Na nějakém temném místě a, Bene - byl tam s ní temný stín, tvar, věc. Millie se toho velice bála. Vztahovala ruce... k Liz?" Obrátil se k Liz a přikývl. „Ano, k Liz. A Jake tam byl také."

„Cože?" Trask ještě více vytřeštil oči. „Jake byl tam? Můj Bože! No, samozřejmě, že byl!" Popadl Jakea za rameno.

Ale než mohl cokoliv říct: „To je v pořádku," ujistil ho Jake. „V pohodě. Jestli je to třeba, uděláme to. A budu připraven, kdykoliv budete připraveni vy."

A Liz s Chungem dodali jako jeden muž: „To platí i pro mě..."

Jake podnikl dvě Möbiovy cesty do Londýna, při nichž přenesl Traska a tým pobočky E zpátky na velitelství. Sotva byli tam, potřebovali jen několik minut k tomu, aby ho vybavili potřebnou výstrojí, a zbytek už byl na Liz a lokátorovi.

Ve 12.35 v noci místního času ukazovala velká obrazovka v koordinační místnosti detailní mapu londýnské podzemní sítě a Chung stál u ní s různými Milliinými osobními věcmi po ruce - kuličkovým perem, malým, příručním zrcátkem, které používala, když se líčila, rtěnkou ve stříbrném pouzdře. Liz stála vedle něj, zle potlučená, ale neporažená, připravená přidat své speciální schopnosti k jeho.

A zatímco Trask a Jake přihlíželi, lokátor položil svou levou ruku na Milliiny věci a pravou s prsty roztaženými na mapu.

Bylo to, jako by jeho ruka byla přitahována k jedinému bodu: k centrálnímu Londýnu mezi stanicemi Waterloo a Nábřeží. „To je ono!" zašeptal a jeho ukazováček se začal třást jako proutkařská virgule. „Millie je tady, ale hluboko, hluboko pod zemí. Příliš hluboko na to, abych to dokázal změřit, a mnohem hlouběji, než jsme kdy hledali, to je jisté. Ani to nedokážu popsat. Ale jedno je jisté: vztahuje k nám ruce, jinak si myslím, že bych ji tak snadno nenašel. Ale je tam po čertech hodně interferencí myšlenkového smogu! Není tam dole sama nebo je něco tak blízko ní, že je to jedno - a není tak těžké uhodnout, kdo to je! Myslím, že mou sondu nezaznamenal, ale samotná jeho přítomnost zahaluje všechno mlhou a proto je těžké udržet kontakt."

„Nevzdávejte to," pobídla ho Liz a položila svou levou ruku na Milliiny věci. „Vydržte a doveďte mě k ní. Pokud se nás Millie opravdu snaží kontaktovat, budu určitě schopná to poznat. Telepaticky jsme se častokrát takhle jedna o druhou ,otřely'. Poznala bych její signaturu kdekoliv. A pokud jsem v něčem opravdu dobrá, tak je to příjem."

„Bože dobrotivý!" nepřestával naříkat Trask, který stál kousek stranou vedle Jakea a neustále si pro sebe šeptal a modlil se. „Dobrý Bože všemohoucí!"

„Už se tím netrapte," řekl mu Jake, ale nemělo to smysl. „Pokuste se trochu uvolnit a tolik se o ni nestrachovat."

„Ale vždyť oni tu mluví o Millii," odpověděl Trask, nyní trochu hlasitěji. „Millie je tam..."

„Ano - ano, je!" řekla Liz. „Millie je tam dole a snaží se s námi spojit. A já myslím... myslím, že ji máme! Nedokážu přečíst její myšlenky... jen cítím její strach, ze kterého - ach! - ze kterého mi běhá mráz po zádech. A ten myšlenkový smog je... neuvěřitelný! Ale mám ji."

„Jaké jsou souřadnice?" zeptal se Jake, přistoupil k ní a položil ruku na její a lokátorovu. A ihned se ocitl v její mysli a cítil přesně to, co ona - a věděl, kde Millie je.

Liz věděla, co Jake udělá - proč je tady - a řekla: „Půjdu s tebou."

Ale Jake zavrtěl hlavou. „Neužila sis už dnes v noci nebezpečí dost? Svou práci jsi odvedla, Liz. Teď je řada na mně."

Podíval se na Traska- vypadal přepadle jako nikdy předtím - který jen přikývl a řekl: „Přiveď mi ji zpátky, Jakeu, a já už od tebe nikdy nic nebudu chtít."

„Jak myslíte," odpověděl Jake. „Ale pokud to všechno vyjde, možná od vás taky budu něco potřebovat."

„Cokoliv," odpověděl mu Trask. A pak se zamračil: „Ale měl jsem za to, že už jsi svůj problém vyřešil?"

„Jeden z nich, to ano," přikývl Jake. „Ale o tom si promluvíme později - doufám."

A pak už se jen podíval na Liz, která tam stála, kousala se do rtu, obrátil se vpravo, udělal krok dopředu a zmizel...

V Möbiově kontinuu požádal Jake Korata: Pomůžeš mi?

Proti Szwartovi? opáčil Korat. Nikdo ti nedokáže pomoci. Spoléhej na štěstí a své zbraně. Szwart už se s podobnými setkal na Hvězdné straně a dávaly mu pořádně zabrat. Moje nejlepší rada zní: vtrhni tam, najdi tu ženu a zmiz co nejrychleji! Nepouštěj se proti Szwartovi - ne na jeho vlastní půdě. Vyhni se mu, pokud je to jen trochu možné, a pokud ne - uteč!

Ale pokud budu potřebovat tvoji pomoc, naléhal Jake, pomůžeš mi?

Samozřejmě, slíbil mu Korat nevrle. Co se stane tobě, stane se i mně, nebo jsi už zapomněl? Když zemřeš, zemřu i já a budu se muset vrátit do své jímky. To už jsem si jednou vyzkoušel a vůbec se mi to nelíbilo. Takže má odpověď zní ano - pomohu ti ze své vlastní vůle - pokud to bude nutné. Ale nedělej ze mě hlupáka, Jakeu, a ani na chvíli nedoufej, že jsem nerozuměl tomu, co jsi říkal Traskovi o svém ,dalším' problému. Navzdory tomu, že nyní už jsme jeden, pořád jsem nucen být svým vlastním strážcem. No, budiž.

Pak už zůstala nevyřčena jen jediná věc. A když se v Jakeově mysli vynořily souřadnice a on utvořil dveře, vyslovil to: Buď svým vlastním strážcem, Korate, protože jsme na místě...

Jake měl na hlavě čelní svítilnu jako nějaký horník; než překročil pomyslný práh Möbiových dveří, na chvíli se zastavil, zapnul ji a jejím silným, širokým bílým paprskem prořízl jinak nepropustnou temnotou. Stál na dlážděné podlaze místnosti dávno zapomenutých tajemných rituálů, opuštěné románskými sektáři před více než osmnácti sty lety.

Millicent Clearyová tam byla, ale Jake ji hned neviděl; choulila se za vztyčeným obětním kamenem a snažila se být co nejmenší. Ale zatímco Millie Jake přehlédl, nemohl přehlédnout obry - hrubě otesané sochy Mitry a Summana, které stály v řadě s ostatními na svém panteonu. A když paprsek svítilny vymodeloval z těch oblých bohů monstrózní, téměř živoucí reliéfy a jejich stíny se roztančily na stěnách jeskyně, přikrčil se do obranné pozice.

Jeho srdce se divoce rozbušilo; jeho prst se přesunul na spoušť plamenometu; jemně na něj zatlačil, takže se zážehový plamínek trochu více rozhořel a Jake na poslední chvíli odhalil pravou povahu toho, co viděl. Už už si chtěl zhluboka oddechnout a narovnat se, když zachytil stěží znatelný pohyb. Bleskově se otočil směrem k obětní desce.

A znovu zachytil ten kradmý pohyb, ale v žádném případě nebyl nepřátelský.

Millie uviděla kužel světla z Jakeovy svítilny, který prohledával jeskyni, postavila se za obětním pultem na všechny čtyři a pomalu se zvedala, vyhlížela svým smrtelně bledým obličejem nad okrajem kamene. Ve zlomku vteřiny, než se znovu ukryla, zahlédl Jake její oči, naprosto normální oči velice ustrašené ženy - která zamžourala, když ji zasáhlo ostré světlo baterky. A když zmizela, zeptal se: „Millie? Jste to vy?"

„Cože?" dolehlo k němu jemné zašeptání. „Kdo? Tedy, ano - ano, jsem to já." Přestože se stále třásla po celém těle, s námahou se jí podařilo vstát a Jake uviděl, jak je vyčerpaná. „Ale kdo - ehm, kdo jste? Ne že by na tom nějak záleželo, hlavně, že jste tady."

„Jsem Jake," odpověděl, když mu došlo, jak asi ve svém vojenském oblečení vypadal, umouněný a špinavý, s rozsvícenou lampou na čele, nádrží plamenometu na zádech a několika granáty připevněnými na opasku.

„Jake Cutter - z pobočky E." Konečně to přijal: nyní byl opravdu jeden z týmu.

„Jake?" opakovala a vynořila se ze stínu obětního stolu. „Och, díky Bohu!"

Přiblížili se k sobě a ona se mu na okamžik vrhla kolem krku. Pak Jake řekl: „Kde je? Kde je Szwart?"

„Myslím, že se snaží zvětšit průvan," odpověděla a svým tělem se tiskla k jeho. „Bál se, že tenhle vítr nebude pro jeho účely dostatečný." A pak mu rychle vysvětlila, o co jde.

Lampa Wallyho Fovarguea stále ještě plápolala pod klenutým vchodem do jeskyně se zahradou. S Millie v patách k ní Jake došel, zvedl jí a podal ji Millii. „Zesilte světlo na maximum," poradil jí. „Čím víc bude zářit, tím lépe." Pak prošel pod obloukem a uviděl ignis fatuus bioluminiscenci Szwartovy zahrady - a v další chvíli uviděl samotnou zahradu.

Millie se stále pevně držela Jakeovy vojenské bundy, téměř jej táhla zpátky. „Je to totéž, co jste viděli pod kasinem v Xanadu?" zeptala se.

„Je to skoro stejné," přikývl Jake ponuře. „A tohle jsem s tím provedl!"

Jeho záměr - jeho myšlenky - byly v jeho metafyzické mysli čisté jako krystal a samozřejmě byly i řečí mrtvých. A když se pak dotkl spouště svého plamenometu, byly vyslyšeny a zodpovězeny.

Nedělej to! řekl neznámý záhrobní hlas. Neopovažuj se tudle zbraň použít! Je to tady plný metanu - bahenní plyn, důlní plyn, říkej si tomu, jak chceš: prostě plyn, kerej vylučuje shnilá vegetace, sračky a všichni ti chcíplí psi a kočky, co sem dolů spláchla voda. Zapálit to je nejjistější cesta do horoucích pekel!

Jake uvolnil prst ze spouště plamenometu a nahlas se zeptal: „Kdo

jsi?"

„Prosím?" nechápala Millie, která stála za ním.

„Nic," řekl jí Jake a raději přešel na řeč mrtvých. Kdo jsi? A pokud je to, co říkáš, pravda, proč to nevybuchlo už dávno od té petrolejové lampy nebo zážehového plaménku mého plamenometu?

Je to v kapsách, v závanech, odpověděl mu ten hlas. Ten tvůj plamínek tomu nevadí, i dyž hoří a plápolá, páč je výše nad zemí - a to samý platí pro mou starou petrolejku. Ale esli tady spustíš ten svůj plamenomet, je dost možný, že spustíš něco jako řetěz— no, řetězovou—

Řetězovou reakci? napověděl mu Jake.

Jo, to je vono, souhlasil ten hlas. A pokud jde vo to, kdo sem: Wallace Fovargue, to sem bejval. Pak mě Szwart zabil, páč sem... no, páč sem se zajímal vo tu ženskou.

Jake se podíval na Millie. „Wallace Fovargue?"

„Odporný, malý skřet prolezlý nemocemi," řekla mu a předem si odvodila důvod Jakeovy otázky přímo z jeho mysli. „Byl to splachovač; pracoval v londýnských kanalizacích. Szwart ho zabil a myslím, že skončil tady," ukázala třesoucím se prstem, „uvnitř té odporné zahrady. Ale, Jakeu, je tu ještě něco, co bys měl vědět. Něco důležitějšího."

„Ano?"

„Snažím se skenovat Szwarta - myslím telepaticky. Předtím jsem ho cítila někde tam nahoře, jak pracuje na zvýšení tahu. Určitě sis všiml, jak se najednou zvětšilo proudění vzduchu vanoucího skrze tyhle houby?"

„Ano, všiml jsem si," přiznal Jake.

„Až se z těchhle hub vysypou výtrusy, vítr je vynese skrze potrubí ven a pak po celém Londýně. Ale zrovna před chvílí jsem s ním ztratila kontakt. Myslím, že se Szwart kryje štíty, což pravděpodobně znamená, že slyšel, jak s tebou ,hovořím'. Myslím, že tady dole už moc času nemáme."

„Vrací se?"

„Podle mého názoru ano," odpověděla mu.

Hej ty tam, ať už si kdokoliv! ozval se Wally. Posloucháš mě eště? Ano, odpověděl mu Jake. Ale pospěš si.

Jak ses sem dostal? vyzvídal Wally. Víš, znám tady každej zatracenej tunel a potrubí a stoku odsud až nahoru, a ani já bych se tam nikdy nedostal tak rychle!

Je to takový trik, který umím, odpověděl mu Jake. A v několika následujících vteřinách - s použitím kaleidoskopických scén vybraných přímo ze své mysli - ukázal Wallymu něco, co by slovy nedokázal vysvětlit ani za stejný počet hodin.

A umíš mluvit i s mrtvejma, dodal Wally udiveně.

No, mrtví... mrtví jsou mí přátelé, vysvětlil mu Jaké. Patřím mezi ně i já? zeptal se Wally. Víš, i dyž sem byl tak trochu... víš, divnej?

Millie Jakeovi neřekla, jak moc divný Wally byl, ale stejně by nekroskop nemohl necítit soucit s každým, kdo skončil v něčem, jako bylo to svinstvo. A tak jen pokrčil rameny a odpověděl: Nemám důvod být tvůj nepřítel, Wally. Ne teď, když... no, teď už ne.

Víš, vysvětloval Wally, cítím, že se rozpouštím. Ta zahrada mě vysává a brzo se ztratím. A myslím, že todle mi neměl dělal. Nikdy sem mu neproved nic špatnýho.

Chceš mi pomoct, tipnul si Jake. To máš na mysli? Víš o něčem, co mi pomůže?

Pomoct ti? opakoval Wally. Dokážu víc než to. Vím, jak vyhodit toho parchanta a tu jeho podělanou zahradu do vzduchu jednou provždycky, tak je to! (V jeho řeči mrtvých nyní zaznělo zasténání.) Věřil bys tomu? Szwartovy podělaný chapadla mě vysávají jako pijavice, až ze mě nezůstane vůbec nic! Ale ty ho můžeš zastavit, Jakeu - můžeš ho zastavil. Je tu ten plyn, chápeš - je tu ten plyn!

„Jakeu," ozvala se Millie a zatahala ho za bundu. „Před chvílí jsem cítila Szwartovu sondu. Vrací se! Každou chvíli tady bude!"

„Dobře," odpověděl. „Dostanu vás odtud pryč a pak se vrátím a dokončím to tu."

„Nebudeš mít čas!" otřásla se Millie. „Podívej se na tu zahradu, Jakeu. Podívej se na ty houby!"

Podíval se tam a pochopil, co má Millie na mysli. Černé plodnice se začaly jedna po druhé otevírat, rozevírat své výtrusnice, ze kterých začaly vypadávat rudé spory poletující v průvanu. „Ztlumte tu lampu," požádal Jake Millie. „Uhaste ji a čekejte na mě tam u toho obětního stolu." A pak se obrátil na Wallyho: Co mám udělat?

Na tydle věci mám nos, odpověděl mu Wally. A jaký nos, jinak bych přece nemoh bejt splachovačem. Tady stačí jednou šlápnout vedle, a je s tebou amen. Takže, dyž mi Szwart poprvý ukázal todle místo, cejtil sem ten plyn a řekl sem mu, kde je.

Kde? zeptal se Jake.

Tam, za stěnou tý jeskyně, řekl Wally. Asi si myslel, že to zpomalí růst těch jeho hub, takže použil kameny a bláto a... a další věci, aby to zablokoval - páč to sem furt prosakovalo, chápeš? Tady dole je celý bludiště jeskyní - zatracenej labyrint — a ta hned vedle je plná plynu.

A další věci? opakoval Jake.

Cože?

Říkal jsi, že použil ještě další věci k zablokování té díry?

Bláto a hovna a... no, všecko možný. (Vypadalo to, že je Wally trochu na rozpacích.) Ale tu jeho stěnu můžeš klidně zbourat, Jakeu. Zbourej ji a pusť sem dovnitř ten metan. Akorát že teď už tam bude šílená koncentrace plynu - plná jeskyně - a až tam pustíš ten svůj voheň...

Prásk! dořekl Jake.

Jo, souhlasil Wally. Ale vo moc hlasitější než todle!

   Jake uhasil plamínek svého plamenometu a nechal Wallyho, aby jej dovedl ke stěně, kterou mu popisoval. Opravdu tam byla zabarikádovaná část v místech, kde bývala přírodní klenutá pasáž tvořící vchod do jeskyně. Je tam jeskyně, trval na svém Wally, ale teď je zahrazená, jak vidíš.

Jake si posvítil svítilnou na místa, kde byly navršeny kameny spojené černou, blátěnou maltou, kterou Szwart použil k zalepení škvír mezi nimi. Byl si docela jist, že celou tu stěnu dokáže bez problémů zase zbourat. Pověsil si přes rameno hlaveň svého plamenometu a pustil se do práce.

Začal pěkně od vrcholu oblouku, zabořil své prsty do bláta a ucukl, protože tam ucítil něco měkkého—

Polekaně uskočil, zakopl a téměř upadl, když se mu před očima objevila lidská ruka! Za ní vypadlo celé tělo, které se svezlo z té hromady, ztuhlé jako mumie, sklouzlo na stranu a zastavilo se napůl venku a napůl uvnitř stěny.

Na chvíli byl Jake úplně ochromený, pak mu začal ohryzek poskakovat nahoru a dolů a on ztěžka polkl: „B-Bože můj!" A pak:

Jen to zopakuj! ozval se nový, přesto však zvláštně známý hlas vzlykající v záhrobním éteru. Už tak je odporné být tady jako mrtvý, zrovna na takovémhle místě, a teď se mi sem ještě přijdeš naparovat ty!

Naparovat? Kdo, do horoucích pekel (do horoucích pekel, neboť tam se bezesporu právě nacházel), byl ten člověk? A o čem to mluvil?

Jakeovy myšlenky, jeho otázky, byly samozřejmě řečí mrtvých a okamžitě byly zodpovězeny: My dva už jsme se přece setkali, řekl Alfonso Lefranc. Možná si vzpomínáš na vilu Luigiho Castellana v Marseille?

Jake k němu opět přikročil a setřel z jeho obličeje zaschlé bláto. Ten obličej by poznal kdykoliv: ten úskočný pohled, ta lišácká mrtvolná maska plná dolíčků posledního z Castellanových mužů. Nyní už si byl jist, že jeho pomsta je dokonána, neboť už nemusel nikoho hledat a stopovat.

Přesto však chtěl vědět: Co se ti stalo?

Stejně jako za života, tak i po smrti nedokázal Lefranc udržet jazyk za zuby. Viděl jsem tě v Austrálii, přiznal. Luigi mi poručil, abych tě sledoval společně s lidma z pobočky E až do Londýna a zjistil o tobě co nejvíc. Nemohl jsem to tušit, ale zatímco jsem sledoval pobočku E, někdo sledoval mě. Do prdele! Mělo mi být divný, že je v Londýně najednou tolik jeptišek.

Připadalo mi, že jsou všude. No, nevím, možná si myslely, že jsem nějaký hlídací pes pobočky E. Takže mě draply, a když jsem se probral, byl jsem tady dole - ať už to ,tady' znamená kdekoliv. Byl jsem vyslýchán... Ježíši, něčím, co nedokážu nikdy popsat - a když se mnou ten chlápek, nebo co to bylo, skončil—

„Zazdil tě do téhle zdi," řekl Jake nahlas.

Ano, po tom, co mi vrazil ruku do hrudníku a zmáčkl mi srdce, až se zastavilo! No a to je všechno, nemám žádný krásně tesaný, mramorový náhrobek. Ale prdím na to! Na co by mi byl nějaký kámen s nápisem ,Tady leží Alfonso Lefranc - fakt velkej práskač'? Stejně, jsem si jistej, že by mě Luigi taky nakonec oddělal.

„Alfonso," řekl Jake, nyní už velice potichu, „máš velké štěstí, že jsem tě dřív nedopadl já."

A s vědomím toho, co Jake udělal ostatním, Lefranc musel přiznat: To asi ano, Jakeu Cuttere. To ano!

A vlastně, i Jake...

„Jakeu!" zazněl z klenutého vchodu do opuštěné římské svatyně varovný hlas Millie. „Jakeu, on už je tady!"

Jake se otočil směrem, kam ukazovala Millie, do tmy vzdáleného, neprozkoumaného koutu jeskyně, kam se paprsek jeho svítilny neměl šanci dostat. Tím směrem také byl unášen proud rudých výtrusů nasávaných spolu se zatuchlým vzduchem z nitra země. A z nitra té země (ale z nitra jiné země, zvané Hvězdná strana) se jako příval směrem k němu řítilo cosi černého, beztvarého, co se chovalo jako živý koberec a při svém pohybu to kopírovalo povrch země jeskyně.

Jake věděl, že nemá času nazbyt, takže jen rychle zamumlal: „Za tohle se omlouvám, Alfonso," pak jeho polorozpadlé zčernalé tělo popadl, škubl jím a vyrval jej ze zdi, pak z ní začal zuřivě trhat kameny a házet je za sebe, až se mu ji konečně podařilo úplně rozebrat.

Okamžitě jej zaplavila vlna páchnoucího plynu, mihotající se ve světle jeho svítilny. A když se Jake odvrátil, protože se dusil a lapal po dechu, uviděl Szwarta, který před ním rostl do nezřetelného - velmi nezřetelného - antropomorfního tvaru. Stál před ním jako obrovská skvrna tvořící obrysy muže, avšak muže s více očima, než příroda kdy zamýšlela, a všechny byly rudé jako ohně pekelné!

Szwart byl výplodem z nočních můr a šílených myslí, skýtal pohled, při kterém většině lidí tuhla krev v žilách - dokázal je tím znehybnět a přikovat k zemi - ale Jake nebyl většina lidí. Prožil si své vlastní noční můry, takže se téhle nehodlal zaleknout.

Korat byl v Jakeově mysli - pořád dokola drmolil Möbiovy rovnice a nabízel mu cestu k úniku - ale Jake použil svá vlastní čísla, své vlastní dveře, a když se Szwart zploštil do tvaru přikrývky a vrhl se kupředu, aby jej obestřel, Jake už tam nebyl!

Pod obloukovitým vchodem do staré římské svatyně za sebe Jake ukryl Millie, sundal si z opasku granát a zavolal: „Vládče Szwarte, víš, co je tohle?"

Szwart už se dal do pohybu, hnal se překotnou rychlostí napříč jeskyní a ve své dychtivosti dokonce prorazil cestičku skrze svou smrtonosnou zahradu. Ale jakmile Jake odjistil granát a zaznělo jeho hrozivé cinknutí, stvůra se zarazila. Neboť na Hvězdné straně Szwart znal podobného muže - takového, který se objevoval a mizel jako kouř - a také viděl stejnou zbraň, jaká teď poskakovala a řinčela po prachem pokryté podlaze jeskyně směrem k němu!

„Počítej do pěti, Szwarte," zavolal na něj Jake. „A rozluč se se všemi, kteří ti slouží jako otroci!"

Szwartův tvar se rychle přeměnil, slil se do skvrny na podlaze, stal se stínem, který se neuvěřitelnou rychlostí vydal opačným směrem. Jake vytvořil dveře a sám začal odpočítávat. Ale když došel k číslu čtyři, on i Millie už na tom místě nebyli.

Než se zavřely, ucítil ještě horké, neohrabané postrčení do přátelské, prvotní nicoty Möbiova kontinua. Jen seismografy v Greenwichi zaznamenaly slabý otřes s epicentrem hluboko pod Londýnem. To když se celý jeskynní systém i s dávno zapomenutou římskou svatyní zhroutil a přestal existovat...

Epilog

O tři dny později, seděli Goodly s Chungem v Traskově kanceláři a právě dokončovali hlášení svému šéfovi o aktuálním stavu věcí. A proč Trask vlastně potřeboval zasvětit do situace? Podle Johna Grieva, dozorčího pobočky, si jejich nadřízený vzal na posledních dvacet čtyři hodin neohlášené volno. A jakousi zvláštní náhodou udělala totéž i Millicent Clearyová. Tenhle drb samozřejmě zadal příležitost k všelijakému vtipkování a dohadům; z pochopitelných důvodů - třebaže byly zbytečné - Grieve tuto informaci poskytl pouze služebně starším agentům pobočky. Ve skutečnosti ale neexistoval jediný člen pobočky E, ať žena či muž, který by těm dvěma tuto společnou chvilku nepřál.

Nyní už byl Trask zpátky a porada byla u konce.

„No a to je asi všechno," řekl Goodly. „Náš bývalý australský tým je teď na Krassu s Papastamem a provádějí očistné práce v klášteře a v Palataki. Hlavně v Palataki."

Trask přikývl. „A řecké úřady? Říkáš, že Manolisovi tu jeho historku spolkly?"

„I s navijákem!" přisvědčil Chung. „Manolis je teď hrdina a velice přesvědčivý lhář k tomu! On položil základy té historky a my jsme pak přidali Jakeovu polovinu a na tom už se dalo stavět. Musíš uznat, že je to úžasný příběh! Manolis je velice uznávaný a Krassos je dost odlehlý na to, aby se o něj nikdo na řecké pevnině nijak zvlášť nezajímal a Interpol je na vrcholu blaha, že Jake Cutter dokázal zničit Luigiho Castellana i s celou jeho organizací. Teď už věří tomu, že Jake celou dobu pracoval jako agent pobočky E. Bože, to pro ně musela být pořádná rána! Jenomže to do sebe všechno krásně zapadá."

A Goodly dodal: „A tady je ve zkratce celý příběh: Castellano se pokoušel rozšířit svůj vliv ve Středomoří. Poté, co předstíral, že je filantrop a pronikl svým vlivem do kláštera, mohl koupit Palataki, ze kterého hodlal udělat přestupní stanici pro své drogové zásilky. Jenomže jeptišky z kláštera se tomu dostaly na stopu, a aby celou věc pro všechny ty britské a řecké akce zkomplikovaly - aby zakročily proti drogám, které se ze Středomoří dostávaly do Evropy - přitlačily na Castellana a jeho gangstery. Znepřátelené klany v tom spatřily svou příležitost, a tak začaly odstřelovat jeho základny a likvidovat jeho lidi v Marseille, Janově, San Remu a nakonec i na Sicílii. A když už se Řekové - konkrétně Manolis a jeho lidé - chystali zarazit jeho operaci na Krassu, Castellano se rozhodl všechno tu zničit, zahladit stopy a zmizet."

A Chung pokračoval. „Zatímco Castellano měl dost problémů na Sicílii, jeho lidé na Krassu ukradli cisternu leteckého benzínu, vyhodili do povětří klášter, pak podminovali Palataki, a tím zničili poslední jeho základnu. Ale Manolis tam pořád ještě pracuje s naším australským týmem a snaží se ,vyhrabat' další důkazy - ve skutečnosti tam v podzemí hodlají nastražit termitovou nálož, aby se ujistili, že tam nic nepřežije..."

A Trask přikývl. „A jaká je role Jakea v tom všem?"

„On byl samozřejmě agent provokatér v utajení," vysvětloval Chung. „Což bohatě stačí k tomu, aby byl očištěn u všech evropských soudů. Nyní je svobodný muž."

„A já už nad ním nemám žádnou moc," řekl Trask a zamračil se.

„Ale to jsi neměl ani tak," namítl Goodly. „To jsi slíbil, pamatuješ?"

„No ano," přiznal Trask vyhýbavě. A dříve než mohl někdo něco říct: „Takže nám zbývá ještě jedna nezodpovězená otázka, a ta je hodně závažná. Zatímco jsme všichni tady a plácáme se po ramenou, já se ptám, do jaké míry jsme tam ve Středomoří vlastně uspěli? Já vím, že jsme jim způsobili spoustu škod, jak doma, tak v zahraničí, ale dostali jsme ty, po kterých jsme šli? O tom dost pochybuji."

„Malinariho, Vavaru a Szwarta?" zeptal se Chung. „Jake Cutter si myslí, že se Szwartem je to tak půl na půl. Ale pokud tam někde měl vzdušný komín vedoucí na povrch..." pokrčil rameny.

„A nevěřím ani tomu, že jsme dostali Vavaru," pokračoval Trask. „Viděl jsem ji, jak spadla do moře, to ano - ale ona je Vampýr! A Vampýři jsou houževnatí. Přežívají. A co se týče Malinariho..."

„No, i já jsem odtamtud unikl," přiznal jasnovidec. „A pokud se to podařilo mně—"

„—podařilo se to i jemu," dopověděl Trask. „Což znamená, že jsme ještě v žádném případě neskončili."

Pak se ozvalo zaklepání na dveře a Trask zavolal: „Vstupte."

Vešli Liz a Jake. Navzdory škrábancům a oděrkám vypadala Liz mnohem lépe, než když ji Trask viděl naposledy. Na druhou stranu teď vypadal mnohem lépe i Trask. A co se týkalo Jakea.

Trask se na něj podíval... a divil se, neubránil se myšlence, co na něm vlastně bylo. Někdy - když se na něj člověk podíval jen tak letmo - přísahal by, že před ním stojí samotný Harry Keogh. Přesto byli Jake a Harry jako černá a bílá, prostě nemohli být odlišnější. Možná to byl ten náhlý šedavý nádech vlasů na jeho spáncích, a navíc se ta šedá měnila v bílou. Ale klidně to mohly být i jeho oči. Ty oči, které pozorovaly svět z úplně jiné perspektivy, nebyly to obyčejné oči, byla to okna do mysli, která znala kouzla.

Trask se přistihl, že na něho zírá, a trochu se narovnal. „Nazdar, vy dva," zabručel. „Co jste, delegace nebo co? Nebo prostě jenom tým? No, to je jedno, co pro vás můžu udělat?"

Jake se na něj podíval, pak na Goodlyho a Chunga a řekl: „Velká trojka. No, myslím, že to můžete klidně slyšet všichni tři."

„Jsme jedno velké ucho," prohlásil Trask otevřeně. „Ale pověz mi, proč je tu i Liz? Myslel jsem, že budeme probírat tvůj problém."

„Ne," namítla Liz a podívala se přímo na Traska. „Je to náš problém - problém pobočky E, problém nás všech - protože Jake je teď jedním z nás a my se o své lidi musíme starat. A naposledy, když se vynořil podobný problém, řekl jste - řekl jste—"

„Řekl jste, že pokud dostanete nesprávnou odpověď," dokončil Jake místo Liz, „že mě zastřelíte." A pokrčil rameny: „Proto trvala na tom, že půjde se mnou."

Nyní se Trask zamračil doopravdy a ještě více se napřímil.

„Myslím, že tuhle otázku si pamatuji," přiznal. „Nebylo to náhodou: ,Co máš na mysli, Jakeu Cuttere?'"

„Přesně tak," přikývl Jake. „A když  jste se mě na tohle zeptal, zjistili jsme, že to byl Harry Keogh, kdo se nachází v mé mysli. Byl tam, protože za sebou zanechal nedokončenou práci a já jsem byl ideálním kandidátem, abych ji dokončil. Ale od té doby... no, teď je v mé mysli něco jiného a já si myslím, že tentokrát se vám to nebude líbit ani trochu."

Traskovy oči sklouzly na Goodlyho a pak na Chunga a pak řekl: „Pánové, myslím, že tohle je mezi mnou a Jakeem - a Liz."

Ale jakmile se jeho nejlepší přátelé otočili a zamířili ke dveřím, zapípal Traskovi interkom a ozval se z něj hlas Johna Grieva, který řekl: „Pane, zodpovědný ministr má pro vás na obrazovce vzkaz. Je to pouze pro vaše oči."

„Za minutku tam budu," odpověděl mu Trask. „Vezměte si to hned - pane," radil mu dozorčí.

Trask zmáčkl knoflík a na jeho stole se k životu probudila obrazovka. Přečetl si tu zprávu, pak si ji přečetl znovu a jeho obličej najednou zbledl jako křída.

Za Chungem a Goodlym se už už zavíraly dveře, když se Goodly zarazil, rychle se vzpamatoval, popadl lokátora za paži a obrátil ho zpátky do Traskovy kanceláře.

„Cože?" zakoktal Chung a vypadal zmateně. Ale pak si všiml toho dobře známého výrazu na jasnovidcově tváři - a pak dalšího na Traskově tváři - a už raději neřekl nic.

„Lidi," prohlásil šéf pobočky E, postavil se a natáhl se pro své sako. V jeho olověné tváři znovu zaplály oči, v té masce plné touhy po pomstě. „Nechte všeho...!"

NEKROSKOP XII:

PRZNITELÉ

Z anglického originálu Necroscope: Defilers

vydaného nakladatelstvím Tor

(Tom Doherty Associates, LLC),

New York 2000, přeložila Jana Mikulenková.

Ilustraci na obálce namaloval Bob Eggleton,

grafickou úpravu obálky provedlo Vertigo, a.s.

Vydal Bohuslav Svoboda - POLARIS,

Podříčí 218, Frenštát p. R.,

e-mail: svoboda@polarissf.cz,

v roce 2009 jako svou 242. publikaci.

Tisk: Printo s.r.o., Gen. Sochora 1379, Ostrava Poruba.

Vydání první.

Cena: 289 Kč

ISBN 978-80-7332- 131 -4

Z cyklu NEKROSKOP dosud vyšlo:

Pentalogie Nekroskop

Nekroskop

Nekroskop II: Vampýři!

Nekroskop III: Zdroj

Nekroskop IV: Řeč mrtvých

Nekroskop V: Sémě mrtvých

Trilogie Svět Vampýrů

Nekroskop VI: Pokrevní bratři

Nekroskop VII: Poslední hrad

Nekroskop VIII: Války o krev

Ztracené roky

Nekroskop IX: Ztracené roky

Nekroskop X: Znovuzrození

Pobočka E

Nekroskop XI: Vetřelci

Nekroskop XII: Prznitelé

Dále vyšlo:

Nekros a jiné noční můry (sbírka povídek)

Připravujeme: Nekroskop XIII: Mstitelé

PRZNITELÉ

Jakeu Culterovi, novému nekroskopovi, se v mysli usadil mrtvý upír jménem Korat. A protože Korat má v ruce klíč k Möbiovým rovnicím, Jake ho nemůže jednoduše - jako by to samo o sobě bylo jednoduché - vystrnadit. Také má problémy se supertajnou organizací, která se mimo jiné zabývá štvanicemi na upíry, pobočkou E.        

Pro nezávislého, popudlivého Jakea, jsou ESPeři pobočky E suší a nudní, s výjimkou Liz, o které by se Jake rád dozvěděl něco více - jak po fyzické, tak i psychické stránce. Jenomže Liz je telepatka, takže pokud si Jake nebude dávat pozor, odhalí v jeho mysli přítomnost Korata, a to by byl se vší pravděpodobností absolutní konec! Pobočka E pronásleduje trio velkých upírů - Vampýrů, kteří jsou odhodláni změnit naši Zem v jedno obrovské loviště. Jedním z nich je nechutně krásná žena, Vavara, která se usadila v jednom klášteře na nádherném řeckém ostrově a tamní jeptišky přeměnila v příšerná stvoření s hrůzostrašnými choutkami, jež nutně potřebují pomoc nekroskopa. Nicméně Jake má ve své hlavě jiné věci. Pohání jej palčivá touha po pomstě - po pomstě mafiánům, kteří zneuctili a zabili ženu, již miloval. Jejich pevnost v Itálii skýtá nejedno překvapení, a aby je Jake dokázal porazit, musí použít všechny zbraně, kterými jako nekroskop disponuje, včetně schopnosti přivolat bdící mrtvé z jejich tlejících hrobů ...