Brian Lumley 

NEKROSKOP XIII: MSTITELÉ 

Brian Lumley 

NEKROSKOP XIII: 

MSTITELÉ 

(NECROSCOPE: AVENGERS) 

Copyright © 2001 by Brian Lumley 

All Rights Reserved 

Translation © 2010 by Jana Mikulenková 

Cover Art © by Bob Eggleton 

ISBN 978 – 80 – 7332 – 151 – 2 

Tato kniha je věnována mistru umění knižních obálek, 

mému dobrému příteli panu Bobovi Eggletonovi. 

Bobe, vůbec si nedokážu představit, 

kde bychom byli bez všech těch báječných lebek! 

Vetřelci a Prznitelé 

Resumé 

Co se stalo předtím: 

Vetřelci a Prznitelé 

Je tomu tři roky, co tři velcí upíři – dva vampýří vládci a jedna vládkyně, nezemští původci údajných upířích mýtů nebo legend na zemi – přišli skrze transdimenzionální bránu pod Karpatami do našeho světa. Tam se toto trio rozdělilo, aby mohli každý na svou pěst zahájit utajenou invazi. Vládce Nephran Malinari (Malinari Myšlenkář) si podmanil australského miliardáře, aby se sám mohl usídlit v orlím hnízdě – kasinu – v luxusní rezidenci Xanadu v Macphersonově pohoří. Vládce Szwart, metamorfní ‚létající stín‘ v tom nejvlastnějším slova smyslu, zamířil do Londýna a usídlil se v zapomenuté římské svatyni v nejhlubší, nejnepřístupnější části města. A Vavara – ‚půvabná‘ žena obdařená schopností hypnotizovat masy – znesvětila řád jeptišek a podmanila si jejich klášter na řeckém ostrově Krassos, připomínající spíše pevnost. 

Jejich plán podrobit si zemi a učinit z ní upíří ráj byl ve své podstatě velice jednoduchý: založili zahrady se smrtonosným podhoubím a starali se o ně, dokud dostatečně nedozrály. Hnojili je živým hnojivem (zmutovanou DNA) obětovaných upířích otroků nebo pobočníků s tím, že až tyto houby dozrají, vysype se z nich do zemské atmosféry nesčetné množství výtrusů a vdechnou je lidé! Pak, až se z lidí stanou krvelačné stvůry, které se budou během dne ukrývat před slunečními paprsky a za nocí lovit, až mezi sebou začnou válčit celé národy a svět se ponoří do chaosu a nikdo – a nejméně ze všech ty masové, na krvi závislé oběti – nebude schopen pochopit a ani nepomyslí na to, aby bojoval proti té nevyléčitelné ‚nemoci‘, která lidstvo decimuje… pak se ti velcí upíři, Vampýři vynoří ze stínů a vstoupí mezi své. 

Stejně jako v dávné minulosti, na úsvitu upířího světa Sluneční/Hvězdné strany, se i jejich upíří otroci a pobočníci budou vypravovat ven do světa, aby tam šířili ten odporný mor, a upevnili tak moc svých pánů (a paní) a ohraničili jejich území, kde budou platit jen a pouze zákony upírů. Malinari má v plánu podmanit si Austrálii a postupně rozšířit své území na okolní ostrovy, až do Asie. Vavara zase Středomoří s Afrikou, s postupnou expanzí směrem na východ, kde své hranice spojí s Malinarim. A pokud šlo o to metamorfní monstrum, vládce Szwarta: mohlo by se zdát, že byl znevýhodněn, neboť pod jeho vlivem zůstaly jen Britské ostrovy, Francie, Španělsko a severní a nejzápadnější regiony Evropy, ale až vyšle svá vojska na západ přes Atlantik, rychle rozšíří svůj mor mezi Američany, a až nastane vhodná doba, přesune svou základnu do New Yorku. Rozlehlá podzemní síť metropole mu poskytne přístup do všech částí města ať už za noci nebo ve dne, zatímco ty nejvyšší budovy se stanou jeho orlími hnízdy a každé jejich okno pak nechá zatřít černou barvou a opatřit těžkými závěsy, aby se tam nedostalo slunce. 

Takové měli tedy tito upíři ambice a bezmezně věřili v jejich úspěch; takové byly jejich sny a stále ještě neuskutečněné noční můry nic netušících lidí. Avšak navzdory jejich legendární prohnanosti a nepřekonatelné houževnatosti nepočítali tito tři velcí upíři s pobočkou E. 

Pobočka E (E jako ESP): přísně tajná odnož britské zpravodajské služby, jejíž mnohými nadáními obdaření agenti už se měli tu čest s upíry setkat a nejen v tomto světě, ale také na Sluneční/Hvězdné straně. Ben Trask, členové jeho organizace se sídlem v Londýně a malá hrstka lidí na nejvyšších místech ve vládě byli jediní lidé, kteří o upíří invazi věděli. A kvůli panice, kterou by odhalení rozpoutalo po celé planetě, se o tom neodvážili promluvit s nikým, kdo k nim nepatřil. 

V Austrálii vypátrali Malinariho (za přispění jejich zodpovědného ministra ve Whitehallu: jeho pomoc spočívala v tom, že na tento problém nenápadně upozornil jejich kolegy v Austrálii a zajistil vojenskou pomoc) a Trask s pomocí taktického uskupení pobočky E se vydal proti němu bojovat. Tam, v Xanadu se jim podařilo zničit jeho zahradu s podhoubím (také díky včasné pomoci Jakea Cuttera, mladého muže, jehož mimořádné schopnosti nebyly ještě zcela vyvinuty a vlastně ani pochopeny), ale Myšlenkář jim uprchl. 

Pokud jde o Jakea Cuttera (i když hlavně z nezbytně obezřetného pohledu Bena Traska): 

Jake budí dojem naprosto zatvrzelého muže s dosti pestrou minulostí. Zapletl se s gangem mezinárodních drogových dealerů a pak jimi byl mučen, takže usiloval o urovnání starých sporů ihned, jakmile jej okolnosti svedly dohromady s pobočkou E. (Ve skutečnosti od samého začátku plánoval pomstu proti zločinecké organizaci, v jejímž čele stál mocný vůdce s několika blízkými kolegy – lidmi, kteří znásilnili a zavraždili dívku, již Jake znal, s níž prožil krátký, ale vášnivý románek – a kteří byli odpovědni za sérii násilných, extrémně odporných úmrtí mezi jejich vyššími vrstvami.) 

Ale hlava tohoto gangu – sicilský upír Luigi Castellano – nastražil na Jakea past, a zařídil, aby Jake padl do rukou italské policie. Byl uvržen do turínského vězení a brzy přišel na to, že i tam sahá Castellanův vliv a že má už brzy přijít jeho konec. 

Pak, při jeho útěku z vězení (taktéž osnovaným Castellanem), když už to vypadalo, že Jake jistě zemře pod palbou stráží… došlo k tomu zvláštnímu, zázračnému úniku: Jake poprvé zakusil své zvláštní schopnosti a jeho přeměna začala. 

Něco, co vypadalo jako odražená kulka – záblesk zlatého ohně – jej udeřilo do čela. Ale místo aby padl k zemi mrtev, ocitl se někde úplně jinde a byl přemístěn Möbiovým kontinuem (způsob metafyzické teleportace) do Harryho pokoje na velitelství pobočky E v Londýně. 

Harryho pokoj: 

Dávno mrtvý (?) nekroskop Harry Keogh býval kdysi nejdůležitěj-ším členem pobočky E. Při těch příležitostech, kdy zůstával na velitelství v Londýně, měl místnost jen pro sebe, stejně jako mnozí ESPeři měli tu svou. Harryho pokoj však vždycky býval (a stále je) odlišný od všech ostatních. Možná jako vyjádření úcty vůči svým milovaným, velice respektovaným bývalým členům – nebo možná proto, že se v téhle místnosti stále nachází něco z nekroskopovy osobnosti – zůstával Harryho pokoj nezměněný a neobývaný, přesně takový, jaký byl za Harryho přítomnosti. 

A tak pro Bena Traska a jeho ESPery nebylo nijak složité odhalit totožnost ohromeného cizince uvnitř zamčené místnosti nekroskopa v srdci dobře zabezpečeného velitelství. Okamžitě jim bylo jasné, že to není pouhá shoda okolností… 

K Jakeově příchodu došlo ve velice příhodném okamžiku (to si alespoň mysleli všichni kromě Traska), neboť jen o chvíli později vyslídili Malinariho v Xanadu – v jeho luxusním útočišti a orlím hnízdě v horách v Macphersonově pohoří. Trask dal tedy Jakea dohromady s Liz Merrickovou, mladou, atraktivní, nadějnou telepatickou příjemkyní, jejíž schopnosti se stejně jako Jakeovy stále ještě vyvíjely, a vzal je s sebou ve svém taktickém uskupení do Austrálie. 

V průběhu této do značné míry úspěšné operace, objevil Jake pravdu o tom, co už Trask a jeho lidé dávno tušili: že opravdu zdědil něco z Harryho schopností. Neboť když původní nekroskop zemřel na Hvězdné straně, jeho metafyzická osobnost – ta hvězdná inteligence, kterou Harry představoval – se roztříštila do mnoha zlatých štěpin nebo šipek a jedna z nich vstoupila do Jakea. Nyní mohl Jake ve svých snech promlouvat s ‚mrtvým‘ nekroskopem skrze řeč mrtvých. Není tedy divu, že Jake (který si ještě nebyl zcela jist, zda jeho sny mají nějaký klíčový význam, jestli je v nich něco vskutku pravdivého, co má význam pro denní svět, a jsou něco víc než jen znepokojujícími symptomy paramnézie a rozpadající se mentality) cítil potřebu se Traska zeptat, co to přesně je ten nekroskop. 

Ale zatímco Trask byl ochoten vysvětlit Jakeovi některé ze schopností nekroskopa – jeho schopnosti teleportace a ten fantastický ‚dar‘, který mu umožňoval promlouvat s mrtvými – byly tu další věci, o nichž se mluvit neodvažoval. Protože jako mnohaletý ředitel pobočky E si Trask vyvinul zvídavou a skeptickou mysl; věděl, jak velice matoucí může být vnější podoba člověka a jak dokonce i ti nejnevinněji vyhlížející muži (a hlavně ti nevinní: například původní nekroskop) mohou být citliví vůči největšímu zlu. Mimoto, Trask nikdy příliš nevěřil v náhodu nebo shodu okolností. Věřil, že věci obvykle mají dobrý důvod, proč se dějí, a že kdy se staly, mohlo mít zásadní význam… 

Jake se objevil v pravou chvíli, to jistě – ale proč? Byla to zkrátka jen obrovská souhra náhod, že se objevilo trio velkých upírů z Hvězdné strany a současně se zrodil i nový nekroskop? Takže, přišel Jake sám (nebo to bylo na popud Harryho Keogha), byla to ‚náhoda‘, nebo byl vyslán proto, aby infiltroval do pobočky E? A cože to z původního nekroskopa – jak velká část Harryho, který prvek – vstoupil do Jakea? Něco z jeho vnitřního světla, z jeho dřívějšího života nebo něco z jeho mnohem nebezpečnější stránky z pozdějšího, temnějšího období? 

Neboť jedna z těch věcí, kterou Jake zatím nevěděl a která se stala na konci nekroskopova života na zemi, bylo, že se stal opravdovým upírem – Vampýrem! A pravděpodobně tím nejmocnějším ze všech! A nejen, i dva jeho synové byli upíry, proměnění tvorové na Hvězdné straně, v tom podivném paralelním světě… 

A tak Traskovy pochybnosti – nebo spíše jeho přirozená obezřetnost, zesílená jeho neschopností přečíst si nového nekroskopa navzdory tomu, že z něj jeho divný talent činil lidský detektor lži – způsobily, že Jakeovi nedokázal plně důvěřovat. Protože pokud Jake nebyl tím, kým se zdál být, pokud nezdědil Harryho schopnosti, aby se mohl stát tou fantastickou zbraní v boji proti Vampýrům, čemuž mnozí z Traskových agentů věřili, ale spíše aby se stal přesným opakem… pak by ho Trask musel zabít! 

Proto ty rozpaky, protože pokud by Jake opravdu nebyl tím, kým se zdál, a oni jej zasvětili do všech svých plánů, mohl by se zaleknout poznání – plného poznání – toho, čím se stával a čeho byl schopen a pak by byl pro pobočku E ztracen navždy. Neboť k tomu, aby člověk přijal veškeré role nekroskopa, důvěrníka mrtvých, je potřeba opravdu zvláštního druhu člověka, který se dokáže vyrovnat s vědomím, že Velká většina udělá skoro cokoliv, jakmile si ho jednou oblíbí… včetně té agónie a hrůzy sebevzkříšení, povstání z hrobu, jen aby ho ochránili! 

Po misi v Austrálii, když byla Jakeovi dána ze strany pobočky E jakási ‚svoboda‘ – a částečně i přístup ke všem jejím tajemstvím – první, co Jake udělal, bylo že je opustil, aby si vyřídil své vlastní záležitosti: svou pomstu na Castellanovi. Pravdou však zůstávalo, že Jake nevnímal svůj odchod jako zradu; důvodů, proč opustil Bena Traska a pobočku E bylo hned několik a nezaručovaly, že z toho vyvázne živý. 

Nejdříve tu byl vliv Harryho Keogha, který vystřídalo něco mnohem znepokojivějšího: Jake se ocitl pod opakujícími se útoky mrtvého upířího pobočníka jménem Korat (kdysi Korat Myšlenkářův vazal), který dříve býval Malinariho poddaný. Zemřel a byl vyplaven vodou z podzemní stoky v Rumunsku. Pomocí řeči mrtvých Jakeovi vyprávěl historii těch tří Vampýrů z Hvězdné strany, kteří pronikli na Zem – a zároveň se mu lstí podařilo vetřít se do Jakeovy hlavy a částečně se v ní usídlit. Stačilo, aby Jake jen na okamžik polevil v ostražitosti a uvolnil své mentální štíty, a Korat byl okamžitě v jeho mysli, snil jeho sny, hovořil s ním, pokoušel se ho ovlivňovat – ‚vést‘ ho nebo mu ‚radit‘ – a vůbec sdílet s ním jeho zkušenosti denního světa. Jake jej dokázal zapudit a poslat ho zpět do jeho stoky, ale nikdy už si nemohl být absolutně jistý, jestli s ním Korat je, nebo není. 

Jediná výhoda tohoto byla, že Korat ‚zdědil‘ něco z mentalismu svého bývalého pána; díky svému nadání dokonale si pamatovat různé věci, si zapamatoval matematickou Möbiovu rovnici, kterou dal Jakeovi Harry Keogh – tu si ze zdánlivě nepochopitelných důvodů Jake nedokázal zapamatovat – a tím se Korat stal pro svého váhavého hostitele jediným klíčem k metafyzickému Möbiovu kontinuu, pomocí něhož se dokázal trans– nebo /exportovat. 

A tak nakonec došli ke kompromisu. Všechno, co Korat chtěl – nebo spíš co Jakea přesvědčil, že chce – byla pomsta na svém bývalém pánovi a ostatních dvou velkých upírech za to, že jej zabili, jen aby se mohli dostat do tohoto světa. Ale protože byl Korat jako mrtvý tvor nehmotný, jeho jediné spojení se živými zaručoval Jake a řeč mrtvých, a nový nekroskop byl tudíž jediný, kdo za něj mohl tuto pomstu vykonat. Jake nemohl svou práci dělat bez Korata a Korat by zase bez Jakea neexistoval. 

Korat ale představoval ještě jeden problém: pokud by se Ben Trask dozvěděl o Jakeově spolupráci s ním, mohla by to pro něho být příležitost, jak zabít dvě mouchy jednou ranou – nebo spíše jednoho muže s parazitem ve své mysli tolika kulkami, kolika jich za tímto účelem bylo zapotřebí. 

Pud sebezáchovy ale nebyl jediný důvod, proč Jake opustil pobočku E. Ve skutečnosti byl k tomuto hnán nějakou neznámou, zato však neustále rostoucí silou, která ho nutila vyřídit si svoje vlastní záležitosti – nebo to možná byly záležitosti někoho jiného? A co více, čím déle setrvával u pobočky E, tím reálnější byla vyhlídka na romantický vztah s Liz Merrickovou, se kterou si už vyvinul napůl telepatické spojení. A poslední věc, kterou Jake potřeboval, bylo zaplést se s někým, koho se nemohl ze strachu před upířím slíděním ani dotknout. 

V Jakeově nepřítomnosti, zatímco pomocí Möbiova kontinua pronásledoval a deptal drogové dealery Luigiho Castellana pobývající ve Středomoří, vystopovala pobočka E Malinariho a Vavaru, kteří se ukrývali na maličkém řeckém ostrově Krassos. V porovnání s operací v Austrálii však byly tentokrát Traskovy síly velice omezené, a to jak politicky, tak ekonomicky (dokonce i klimaticky, v tom roce El Nina) a potýkal se s obrovskými problémy. Ale s pomocí jejich řeckého přítele, kterého poznali na svých dřívějších misích, aténského inspektora Manolise Papastamose, se pobočce E nakonec podařilo lokalizovat a vypálit Vavařino klášterní orlí hnízdo a její zahradu s podhoubím zničili sérií výbuchů. 

Zároveň však utrpěli dvě velké porážky. V Londýně byla Szwartem a jeho nohsledy unesena nově nalezená láska Bena Traska, telepatka Millicent Clearyová, a nyní byla uvězněna v římské svatyni zasvěcené temným bohům kdesi v zapomenuté jeskyni hluboko pod ulicemi města. A na Krassu byla zase Vavarou, které se podařilo uprchnout z hořícího kláštera, odvlečena Liz Merricková. Už už to vypadalo, že je s těmi dvěma ženami konec, když: 

Na Sicílii, kde se Jakeovi konečně podařilo zničit Castellana a jeho organizaci – a přitom zjistil, proč byl tak puzen k této pomstě: že to bylo součástí úkolu započatého, avšak nedokončeného, dokonce zapomenutého, původním nekroskopem – ‚uslyšel‘ nový nekroskop Lizino zoufalé volání o pomoc. Ano, na vzdálenost mnoha kilometrů, které mezi nimi byly, ji Jake slyšel. Dokázal to díky spojení, které mezi nimi bylo a které posiloval Lizin vyvíjející se talent. 

Když ale Jake požádal Korata, aby mu ukázal Möbiovy rovnice, aby mohl použít kontinuum a najít tak Liz a zachránit ji… Korat sklapl svou past! 

Korat už totiž pochopil, že Jakea nepodplatí ani nezastraší, když bude v ohrožení jeho vlastní život, neboť bez Jakea by nebylo ani Korata; takže ať už ten upír udělal cokoliv, za každou cenu se snažil udržet svého hostitele naživu. Ale Jake by se jistě nechal přemluvit, pokud by byl v sázce život někoho jiného… zejména pokud by to byla žena, kterou miluje. Nyní Jake konečně pochopil Koratův plán: chtěl přístup do jeho vnitřní mysli – chtěl se stát jedním tělem, jeho součástí – a možná natrvalo! 

Jake to ale nemohl odmítnout… 

Bez Koratovy pomoci by Liz jistě zahynula… 

A aby dostal ty rovnice, vytvořil Möbiovy dveře, teleport skrze kontinuum, a zachránil tak Liz, musel nejdříve přijmout podmínky toho mrtvého, avšak neuvěřitelně nebezpečného tvora. A to i přes varování Harryho Keogha: že nikdy nesmí dovolit upírovi, aby se dostal do jeho mysli… 

Jenomže on už neměl na vybranou… 

A tak souhlasil, poskytl Koratovi přístup do samotného jádra své mysli a pozval ho dál ‚ze své vlastní svobodné vůle‘… aby poté zjistil, jak byl podveden, že byl celou tu dobu sám schopen vyvolat Möbiovu rovnici – kdyby ovšem Korat nezmařil každý jeho pokus to udělat! 

Jenomže nyní už bylo příliš pozdě, aby s tím cokoliv udělal, protože Liz byla v nebezpečí na malém řeckém ostrově vzdáleném stovky kilometrů… 

Jake byl na místě okamžitě. Díky němu se Liz opět shledala se svými kolegy z pobočky E, kteří ho poté informovali o situaci, v níž se v Londýně ocitla Millie Clearyová. Jake za pomocí kontinua přepravil Traska a členy týmu zpět na velitelství v Londýně, kde jednotliví ESPeři spojili své zvláštní talenty, aby ji vypátrali. Byla stále naživu. Liz znala velice dobře její psychickou auru, a tudíž byla schopna ji kontaktovat a určit její přesnou polohu. Nyní byla řada na nekroskopovi. 

Z Liziny mysli si vypůjčil souřadnice a ‚vydal‘ se za zoufalou tele-patkou do jejího vězení ve svatyni. Tam našel nejen Millie, ale také odpornou zahradu se smrtelným podhoubím vládce Szwarta, kterou se mu (po strašném setkání se samotným ‚vládcem temnoty‘) podařilo zničit tím, že nechal explodovat nahromaděný plyn. 

Takže teď, a navzdory tomu, že byly plány Vampýrů zmařeny, zůstávala nezodpovězena jedna klíčová otázka: kolik z těch tří vetřelců vlastně zemřelo? Zemřela Vavara, když její limuzína havarovala a spadla do moře? Byl Malinari navždy uvězněn pod závalem v podzemí ve Vavařině zahradě? Podlehl metamorfní Szwart v římské svatyni opravdové smrti, když sílu exploze zaznamenaly i seismografy v Greenwichi? 

Nyní byl Ben Trask Jakeovi leccos dlužen, a tak nastal čas zúčtování. Nastal čas, aby Jake prozradil své tajemství – že ve své mysli skrýval upíří inteligenci – a požádal pobočku E o pomoc, ale také si vymohl právo dozvědět se celý příběh: proč byl Trask při jednání s ním tak zdrženlivý a co se stalo předchozímu nekroskopovi, že si o tom šéf pobočky E netroufl mluvit. 

Byla to schopnost Harryho Keogha vzkřísit mrtvé? Ale to už přece Jake zjistil sám; ve skutečnosti mu kvůli tomu zešedivěly vlasy na spáncích a v očích se mu teď zračil nádech toho strašného poznání. Věděl však, že tohle není celá pravda. Možná, že bdící mrtví – ta Velká většina lidských duší, které nás už opustily – začnou jednoho dne Jakeovi důvěřovat a on se jich pak bude moci zeptat, ale nyní tu byl jedině Ben Trask. 

Nebo byl by. 

Ale na schůzce v Traskově kanceláři, když už by všechny otázky mohly být konečně zodpovězeny: 

Naléhavý vzkaz od zodpovědného ministra: stalo se něco, co by mohlo pobočku E ‚zajímat‘. Typicky britská zdrženlivost. Neboť ve skutečnosti věděl, že to bylo něco, s čím si může poradit jedině pobočka E. 

A nyní čtěte dál… 

I 

Slunce, moře a plovoucí zkáza 

S nějakými pětatřiceti tisíci tun a více než dvěma sty metry od přídi až k zádi byla Evening Star jedinečná středomořská výletní loď. Osm volně přístupných palub bylo vybaveno pojízdnými schodišti a se svým kasinem, tělocvičnou, venkovními bazény, bary, obchůdky se suvenýry a sportovišti – stejně jako vším obvyklým vybavením – byla Star chloubou mezi loděmi této kategorie. Večer si mohlo jejích více než čtrnáct set pasažérů vychutnat odpočinek ve společenské místnosti Moulin Rouge nebo v show baru AU That Jazz, protancovat noc v taneční síni Sierra nebo prostě jen sedět a užívat si západu slunce z panoramatické paluby. 

Tohle však byla poslední plavba ‚Hvězdy‘ této sezony, a dnešní a poslední večer byl tudíž odlišný. Jedním ze zlatých hřebů plavby byla ‚opereta‘ v polovině plavby, zvlášť pompézní výstupy a velké finále – ohňostroj na zádi osvětlující noční egejskou oblohu s oslnivými hvězdicemi a zářivými hřmotnými výbuchy; místní obyvatelé na pobřeží v Mytilene na ostrově Lesbos si jej užívali stejně jako pasažéři na lodi. Když se k tomu přidala ještě výborná kuchyně jako vystřižená ze snů gurmetského ráje, bylo jednoduché pochopit, proč večírek pokračoval bez přestání až do ranních hodin a proč šampaňské doslova teklo proudem… 

Ale všechno hezké musí jednou skončit. 

Nyní… bylo časné ráno, říjnové pondělí a v kuchyni se připravovala snídaně pro ty, kteří měli žaludek na další lahůdky, zatímco ti, kdo neměli na jídlo ani pomyšlení, se snažili vyspat ze svého flámu. Několik mladých pasažérů bylo vzhůru a potulovali se po palubách, využívajíce bazénů dokud je stále měli jen pro sebe, jako by se chtěli svou neutuchající energií vyrovnat delfínům, kteří si jako malé stříbrné miniponorky hráli ve vlnách na honěnou, proplouvali pod lodní přídí pod stříbřitou hladinou, tak klidnou, že by to klidně mohla být plocha leptaného skla spojující horizont. Slunce sice vyšlo teprve před půl hodinou, ale paluby byly už nyní v jeho paprscích vyhřáté. 

Dokonalé! 

Alespoň to si myslel lodní delegát Bill Galliard, který si přivstal a nyní se procházel po hlavní palubě, aby mohl připravit rozvrh pro výlet na pobřeží na malebný ostrůvek Limnos, který byl plánován na poledne. Zatím tedy plula loď přesně podle plánu bez příhod a Galliard chtěl i dnešní den zorganizovat, aby to tak i zůstalo. Nyní, když dokončil papírování ohledně výletu na Limnos, mohl si na hodinku odpočinout, alespoň do doby, než se na palubě objeví odpočatí pasažéři a případní zájemci o výlet se začnou připravovat na vstup na pevninu. 

Nyní stál na samé přídi lodi, dvanáct metrů nad bodem, kde jako nůž ostrý kýl lodi prořezával vodu, naklonil se přes zábradlí a rozhlédl se po rozlehlém oblouku oceánu. Na obzoru nebyla žádná pevnina, ale Galliard pocházel z velké rodiny námořníků, takže věděl, jak rychle se taková země může objevit, zejména v Egejském moři. Najednou se vyloupne jakoby odnikud a objeví se oblakům podobná pohoří. A s chladivým vánkem na tváři způsobeným pohybem lodi a šuměním rozrážející se vody v uších se zamyslel nad dosavadním průběhem plavby. 

Převážná většina pasažérů byli lidé středního věku, poměrně zámožní, většinou bezproblémoví Britové, a posádka samotná sestávala z britského kapitána, důstojníků a vyšších palubních číšníků, doplněných převážně řecko-kyperskými pomocnými lodníky, údržbáři, kuchaři a celou řádkou ‚mezinárodních‘ bavičů. Pasažéři přiletěli z Británie na Kypr a na loď se nalodili v Limassolu. Po týdenní plavbě se znovu vrátí na Kypr, odkud poletí domů. 

Z Limassolu vyplula Evening Star ve čtvrtek večer, celý pátek strávila plavbou po moři, takže pasažéři měli dostatek příležitostí se seznámit jak s lodí, tak i s ostatními spolucestujícími. Sobotu zase strávili ‚ti, kdo mají zájem, celou na pevnině ‚ ve Volosu na řecké půdě, a delegát Bill využil příležitosti, navštívil své přátele v jejich rodinném domě na úpatí Mount Pelion a při tom na místním trhu ve Volosu nakoupil pár dárků pro svou rodinu, která na něj čekala doma. V neděli měli naplánován výlet na Lesbos a Mytilene, kde pasažéři znovu opustili loď, a poslední večer se konala slavnost s horami jídla a ohňostrojem. 

To přeneslo Galliarda zpátky na zem. Dalším přístavem, do kterého doplují přibližně za čtyři hodiny, bude nový oceánský přístav v Limnosu a zítra proplují na své plavbě do Istanbulu Dardanelami. Ale to bylo ještě příliš daleko. Takovéto výletní lodě je lepší brát pěkně po pořádku den po dni. 

Jak si tak Galliard tyto věci promýšlel, bezděčně si prohlížel horizont. Před malou chvílí – možná to bylo opravdu jen na pouhý okamžik – zachytilo jeho oko cosi v dálce přímo před ním. Samotný tento fakt jej nijak nezarazil; lodě různých druhů jsou ve Středozemním moři k vidění neustále a kdekoliv. A byl to jen bělavý záblesk na lesknoucím se povrchu… možná jen delfín vyskočil nad hladinu a on zachytil svým okem jen následný výstřik vody. Ale – 

Galliard přikročil k jednomu z dalekohledů připevněných k zábradlí a zaostřil tím směrem. Na malou chvíli neviděl nic, ale pak… co to bylo? Řecká plachetnice? Jen tak bez hnutí se tam houpala, takovou dálku od nejbližší pevniny? Na samotné lodi nebylo nic divného; na ostrově jich byly spousty – jako gondol v Benátkách – ale obvykle se držely blízko pobřeží. Tahle však vypadala nehybná a prostě tam být neměla. 

Ten člun s plátěnou stříškou se nacházel asi v kilometrové vzdálenosti – přímo před ním – a zcela jistě se nehýbal. 

Galliard si vzal svou palubní vysílačku a zmáčkl jedničku, aby se spojil s můstkem o tři paluby nad ním. Jeho volací znak byl zaznamenán a vzápětí se ozvalo: „Můstek. Co pro vás mohu udělat, delegáte Bille?“ Byl to kapitán Geoff Anderson, jako vždy velice odměřený. 

„Rychle otočte loď trochu doleva a zastavte všechny motory,“ řekl mu Galliard bez okolků. „Jinak asi za minutu a půl někoho přejedeme!“ 

„Okamžik,“ přišla stručná odpověď a o deset vteřin později: „Výborně, delegáte Bille. Určitě bychom je včas spatřili a stihli se jim vyhnout, ale pokud potřebují pomoc, musíme trochu přibrzdit a podívat se na ně. Takže jste nám zřejmě ušetřil trochu času a rozpaků. Nyní, kdyby vás to neobtěžovalo, vyzbrojte se prosím megafonem a přesuňte se dolů na pravou stranu paluby B, ano?“ 

„Jistě, kapitáne,“ odpověděl Galliard s úšklebkem a zamířil do jedné z kajut uprostřed lodi. Po několika málo krocích s uspokojením ucítil jemné škubnutí náhlého brzdění, které bylo pod nohama sotva cítit, to když se Star začala stáčet o pár stupňů doleva… 

Pod povrchem paluby B (v suterénu lodi) byla jedna sekce trupu lodi zatočená tak, že tvořila schodiště. A z jeho nejspodnějšího schodu vhodil delegát Galliard lano rozedranému muži ukrývajícímu se pod přístřeškem člunu. Doprovázeli jej tři námořníci a plavčík. Společně s Gaillardem se dívali, jak ta silueta muže uvazuje lano a pak za něj přitahuje člun, aby se dostal až k lodi. 

„To je v pořádku,“ volal Galliard. „Já to udělám. Jen se pevně držte.“ 

„Vodu,“ zaskřípal suchým hlasem ten zlomený muž ze stínu. „Dáma i já… jsme úplně vyprahlí.“ 

Dáma? To bude určitě ta druhá postava, která leží na zádech mezi sedadly. A když Galliard přitáhl loď blíž, uviděl, jak se její jasně zelené oči otevřely a upřely se na jeho. V té chvíli její obličej zaplavila jasná záře a ona dostala zřetelnější podobu. 

Bože, ta je krásná! pomyslel si… a pak se zamyslel nad tím, jak na to vlastně přišel, neboť ji v přítmí toho přístřešku ještě ani pořádně neviděl. V tom oslňujícím slunci pod ním byla skoro tma. 

„Stín,“ řekla ta vyzáblá, otrhaná silueta muže, která stála nahrbená pod přístřeškem. „To slunce. My… trpíme!“ 

„Máme tady džus,“ řekl mu Galliard a podal mu džbán. „Trochu se napijte. Uleví to vašemu hrdlu, dodá vám sílu. Ale jak dlouho už tady jste?“ 

„Příliš dlouho,“ odpověděl mu ten muž, trochu se napil a podal džbán ženě. Pak natáhl ruku směrem ke Galliardovi. „Pomozte mi ji odtud dostat ven.“ 

Delegát mu podal ruku a ucítil chlad. Bylo to divné, v tak parném dni mít tak chladnou ruku. A co bylo ještě mnohem divnější, že z té ruky pod paprsky slunce jako by stoupal kouř! Ale Galliard byl příliš zaneprázdněn, příliš znepokojen, než aby se zajímal o očividné nesrovnalosti. Ta žena byla zahalená; vlastně byla obalena od hlavy k patě, takže vypadala skoro jako mumie, když se potácivě pokoušela postavit na nohy. Galliard se naklonil dopředu, jednou rukou se držel zábradlí a druhou ji objal kolem štíhlého pasu. Žena vystoupila – byla vynesena – ze člunu na schody, a hned za ní i její mužský doprovod, který se už očividně nemohl dočkat, až se dostane do stínu lodi. 

„Ale co tady vlastně děláte?“ zeptal se Galliard, když spolu s přítomnými námořníky pomáhali páru nahoru do lodi směrem k pojízdnému schodišti, zatímco je plavčík už opustil, aby si šel po své práci. „Chci říct, jak jste se dostali až sem?“ 

„Došel nám benzin,“ vysvětloval ten muž a odhodil sako, kterým si zakrýval hlavu před sluncem. „Netypický proud nás sem zanesl až z Krassu. Všechno palivo jsme vypotřebovali, abychom se dostali zpátky na ostrov. Malý výlet se nám takhle proměnil v noční můru.“ 

Jeho příběh zněl neuvěřitelně dokonce i v tomto šíleném létě El Niña – ztratit se v Egejském moři, uneseni proudem, nespatřeni ani jednou z pravidelných lodních linek, dost dlouho na to, aby byli takto dehydrováni a spáleni sluncem. Na druhé straně to ale musela být pravda, protože stav obou o tom jasně vypovídal a jejich situace nenabízela jiné vysvětlení. 

Galliard se podíval na vysokého, tmavého, jistě i pohledného muže vedle sebe; jistě i pohledného, protože nyní se mu z jeho zčernalého obličeje odlupovala kůže a jeho propadlé tváře byly posety dolíčky jako krátery od mnoha malých meteoritů. Stav té ženy… bylo ještě těžší popsat. Byl podobný, a přesto jiný. I ona byla spálená, místy zčernalá spíš jako by ji spálil oheň, ne žhnoucí slunce – a přesto jakási zvláštní záře zakryla skoro všechny rány na její tváři. Už se zbavila části pokrývek, do kterých byla zabalená, odhalila svou tvář a nyní, v umělém osvětlení a ve stínu lodi, se konečně zhluboka nadechla. Ale navzdory tomu, že byla tak blízko u Galliarda, že se o něj opírala, stále si nedokázal uvědomit její rysy. 

A tak cestou nahoru pojízdným schodištěm, na pátou palubu, kde se nacházel kapitánský můstek, delegát Bill jen kroutil hlavou a mračil se. Pořád ještě podpíral tu ženu (a přitom se divil, proč je stejně jako její doprovod, tak studená), ale nyní si uvědomil něco ještě podivnějšího. Navzdory tomu, že jaksi ‚věděl‘, že byla překrásná, cítil, že ho čímsi odpuzuje. Její pas, kolem kterého měl položenou svou ruku, a také její tělo, které se o něj opíralo, bylo tvrdé, hranaté, kostnaté. 

Vtom byl proud jeho myšlenek přerušen. „Doveďte nás za kapitánem, delegáte Galliarde,“ zavrčel ten muž, jehož hlas zněl přísněji a panovačněji. Galliard se před těmi rozhodně ne obyčejnými lidmi trochu stáhl. „A nelamte si s ničím hlavu. Všechno se vysvětlí – už brzy.“ 

„Vy… vy znáte mé jméno?“ 

„Samozřejmě že je znám, protože jste mi jej řekl,“ odpověděl muž (přestože si Galliard byl jist, že nic takového neudělal). A skrze všechny své popáleniny se tento tajemný cizinec pokusil o křivý úsměv. 

Opustili pojízdné schodiště a zamířili k můstku, kde se ten jeho zvláštní pocit o posunu reality – o tom, že tohle se ve skutečnosti neděje – trochu zmírnil. Pak si uvědomil, že stále drží tu ženu, pustil ji, kousek od ní poodstoupil a obrátil se na stevardy: „Děje se něco, chlapci? Není snad něco v pořádku?“ 

A dělo se víc, než se Galliard domníval, alespoň se to tedy zdálo. Neboť stevardi – všichni tři – vypadali jako omámení, jako by se pohybovali ve svém vlastní světě. Převzali od něj tu ženu, jako by jí byli zcela uhranuti, nebyli schopni od ní odtrhnout oči. A už vůbec neposlouchali, co říkal Galliard! 

Právě minuli nápis VSTUP POUZE PRO DŮSTOJNÍKY A ČLENY POSÁDKY, když se delegát Galliard prudce zarazil a obrátil se tváří k muži, kterého právě zachránil. „Co-?“ začal, ale už to nedořekl. 

Neboť ten vysoký muž jej neuvěřitelně rychle uchopil svýma studenýma, spálenýma rukama za hlavu, tak rychle, že před ním delegát nebyl schopen uhnout. A pak už bylo stejně příliš pozdě. 

Tvé znalosti ohledně této lodi, ta slova plynula do Galliardovy mysli jako ledová řeka a úplně jej zmrazila. O jejím kapitánovi a dalších důstojnících. O všem, co by mohlo být nebezpečné pro mne nebo mou… společnici. Potřebuji pochopit vaši komunikaci s okolním světem a jinými loděmi – achchch! Musím rozumět vaší vysílací jednotce, anóóó! – a znát umístění všech zbraní, které tady máte. Vůbec nemysli na to, že bys mne mohl oklamat, delegáte Galliarde, neboť bolest, kterou ti mohu způsobit, je nemyslitelná! Dej mi všechno, co chci, a nemusíš déle trpět – nebo budeš trpět tolik, kolik bude potřeba, abych dostal, co chci! 

Galliard bojoval – spíše aby se mohl alespoň pohnout, zakřičet, uvolnit se z toho sevření – ale bylo to marné. Ledová síla toho netvora, ty jeho strašlivé sající ruce, krmící se na jeho znalostech, jej držely stejně jistě, jako kdyby k němu přirostly. Ale cítil, co se s ním děje, cítil odlévání svých myšlenek – vlastně svých vzpomínek – jak jej opouštějí, a věděl, že ten chlad, který po nich zůstává, je nicota mentálního vakua, jako prostor mezi hvězdami. 

Máš pravdu, řekla ta Věc (zcela jistě ne muž). Moje mysl je velké skladiště myšlenek a jen malé množství z nich je mých vlastních. Ale ve vědomostech je moc, Bille Galliarde, bez nich bych zůstal vydán tomuto neznámému světu napospas. Takže se nebraň, ale dovol mi si to všechno vzít, všechno. Pak si já budu ‚pamatovat‘, a ty zapomeneš – dokonce i jak ublížit. Neboť když Nephran Malinari čte knihu, vytrhává při tom její stránky! 

„Chlapi,“ lapal Galliard po dechu, koulel očima směrem k stevardům a zároveň se snažil odtrhnout se od svého trýznitele, ale byl lapen – pevně lapen – v sevření té stvůry. „Chlapi… udělejte něco! Bojujte s tím! Bojujte s nimi!“ 

Jeden ze stevardů ho uslyšel. Zrak se mu na chvíli zaostřil, s vypětím vůle se odtáhl od té ženy a podíval se na delegáta zápasícího v sevření toho démonického cizince. „Delegáte Bille?“ zamumlal a omámeně zamžoural. „Co to sakra…?“ 

Žena se za ním vrhla tak prudce, jako by letěla, její štíhlé ruce se po něm natáhly jako dlouhé, kostnaté spáry. A v tu chvíli Galliard poprvé spatřil její opravdovou tvář… a úžasem mu spadla brada. Překrásná? Vždyť to byla ta nejošklivější ježibaba, jakou si dokázal představit! Oči měla zelené jako drahokamy, ale planula v nich rudá záře, jako by v nich hořely vnitřní ohně. Ale její čelisti… ty zuby! 

Její obličej se ukryl v námořníkově rameni, jak mu ho přitiskla na krk, a Galliard uslyšel její chlípné zavrnění, když se do něj zakousla. Pak si teprve uvědomil, koho to má před sebou – byly to stvůry z mýtů a legend, ale byly skutečné – a znovu se vzepřel. To byla chyba, neboť ta zrůda v podobě muže teď neměla na výběr. 

Máte tady jedno pořekadlo, ozval se v Galliardově mysli hlas. Podle něj jsou oči okna do duše. Možná je to pravda; já, který žádnou duši nemám, to nemůžu s určitostí vědět – ale zcela jistě to jsou prostředky, jak se dostat do mozku! A stejně tak uši: to jsou cesty, které vedou do vnitřní mysli. Ty uši, které slyší – (najednou se mu prodloužily ukazováčky, projely hluboko do uší delegáta a jejich nožovité nehty se prodraly skrz tkáně a chrupavky) – a oči, které vidí. (Jeho palce nyní zfialověly, začaly vibrovat, prodloužily se, vytlačily Galliardovi oční bulvy, pronikly měkkou tkání za nimi a ponořily se do delegátova mozku.) Chci vědět, co jsi slyšel, a všechno, co jsi viděl. Je to bolestivé, ano – ale nevaroval jsem tě snad, aby ses mi nebránil? 

Galliardovy výkřiky byly jen slabé kvílivé zvuky – připomínaly spíše pláč malého dítěte než agónii bojujícího muže – když byla jeho mysl vysávána a on ‚zapomněl‘ všechno, co kdy věděl o Evening Star. A když jej ruce vampýřího vládce Malinariho potřísněné jeho mozkem konečně pustily, se strašlivou grimasou ve tváři klesl k zemi. 

Ve stejné chvíli se Vavara – Malinariho ‚partnerka‘, třebaže jen dočasně – pustila do druhého ze stevardů. Třetí se však pomalu dostával ze zajetí jejího hypnotického kouzla. Mžoural, potřásal hlavou a s ústy dokořán zíral na své kolegy, kteří se sesuli na podlahu v kalužích krve, řinoucí se z jejich rozervaných krčních tepen; a také na křečovitě se svíjející, škubající se tělo delegáta, kterému visely oční bulvy na zkrvavených tvářích, zatímco se jeho výkřiky měnily v nesouvislé blekotání, když pud sebezáchovy postupně uzavřel jeho krutě vyprázdněný, zničený mozek. 

Zpoza zavřených bezpečnostních dveří na můstek zazněl hlas, tázající, co se děje – někdo tam musel zaslechnout delegátovo tlumené, nesrozumitelné mumlání. Malinari si všiml, že se za dveřmi, v jejichž horní části bylo mléčné sklo, pohybují nejméně dvě postavy. Nemarnil proto čas se třetím stevardem, jen jej popadl, vytáhl ho skrze otvor nahoru na palubu a tam ho přirazil proti zábradlí. Pak proměnil svou ruku v beranidlo, vrazil ji do hrudi své oběti a vyrval jí srdce. Lehce plácl stevarda přes obličej a ten přepadl přes zábradlí a zřítil se na vycházkovou palubu asi o šest metrů níže. 

Tam dole se nacházelo asi pět pasažérů, kteří si přivstali. Zrovna se nakláněli přes zábradlí a kochali se výhledem. Jak si Malinari zlostně odfrkl nad spalujícím sluncem a stáhl se zpátky do stínu, spatřil jejich překvapené, zděšené obličeje, které na něj zíraly zespod. Ha! Ještě nemají ani tušení, jak vypadá skutečná hrůza. Ale brzy to poznají. Ach, ano, poznají to! V agónii ze spálených předloktí a obličeje zaťal zuby a vrátil se zpátky k Vavaře – 

Právě včas, protože se zrovna pustila do dveří na můstek. Jak se Malinari dozvěděl od delegáta, byly to bezpečnostní dveře s hlasovým zámkem; Vavařino frustrované syknutí nebylo žádným hlasem ani kódem, který by uměly rozeznat. Ale ona nebyla proslavená zrovna trpělivostí a dřív, než ji mohl varovat, zlostně udeřila pěstí do tabulky mléčného skla. 

Přestože bylo tohle sklo zesíleno proti nárazům a ranám, pod jejím úderem se prolomilo, roztříštilo se, jako by jej někdo rozbil sekerou. Vavařina ruka, která při tom nijak neutrpěla, popadla za hrdlo nejbližšího z lidí za dveřmi a hlavou napřed jej protáhla skrze rám dveří, ze kterého trčely střepy. Ty se mu hluboce zařízly do rukou a obličeje a on se rozkřičel bolestí a zděšením, když jej poslala po podlaze paluby v jeho vlastní krvi, až se zastavil u Malinariho nohou. 

Malinari ho zvedl – podíval se na jeho zkrvavený obličej a vytřeštěné oči, na jeho potrhanou, potřísněnou námořní uniformu – a řekl: „Ne, tohle není kapitán Geoff Anderson, nikoliv. Je to jen jeho poskok. Ale vy nás k němu určitě zavedete, že ano?“ A vrhl jej zpět ke dveřím směrem k Vavaře. 

Vavara už odhodila svoje přestrojení; byla vzteklá, a tak se ukázala v celé své hrůze. Její rozštěpený, ďábelský jazyk jí kmital jako dvojice nožů; oči jí žhnuly rudě; její spáry nestrpěly odmlouvání, když zabořila prsty jako zrezivělé háčky do mužovy tváře a zvedla ho na nohy. 

„Otevři ty dveře,“ sykla. „Jinak budu nucena tě skrze ně prohodit, protože odmítám lézt dovnitř otvorem, kterým jsem tě vytáhla ven!“ 

„Aktivují se hlasem,“ řekl jí Malinari. „Ať promluví.“ 

„Tak mluv,“ poručila Vavara. „Mluv, nebo ztratíš i ten zbytek, co ti z obličeje zbývá!“ 

„D-d-dveře!“ zalapal po dechu muž a vzápětí se ozvalo zabzučení následované několika cvaknutími. Když dozněla, Vavara stiskla kliku, vrazila ramenem do dveří, až se otevřely, a pak vhodila muže dovnitř na podlahu můstku. 

Kapitán Anderson byl uvnitř; zrovna hovořil do telefonu za starobylým, spíše ozdobným kormidlem. Podíval se na Vavaru a Malinariho, kteří stáli ve dveřích, upustil telefon a v panice se rozběhl do vysílací místnosti ve zvukotěsném, proskleném křídle můstku. Malinari ho tiše následoval a dohonil jej právě ve chvíli, kdy vyslovil heslo, které otevřelo dveře. Pak Andersona uchopil za zátylek a vhodil ho do vysílací místnosti. 

Za ovládacím panelem seděl operátor se sluchátky na uších. Když viděl, jak se proti němu po podlaze řítí kapitán a naráží do pultu, vytřeštil oči. Náraz ho shodil ze židle a v tu chvíli nad nimi stál Malinari. 

Popadl operátora za vlasy, zvedl jej na nohy a skoro lhostejně se ho zeptal: „Odeslal jsi nějakou zprávu? Třeba o jachtě uvízlé v bezvětří a o záchraně trosečníků?“ 

„N-n-ne!“ koktal operátor. „Já… já jsem čekal na kapitánův rozkaz.“ 

„Hm?“ zeptal se Malinari a pozvedl obočí. „Cože? Myslíš na rozkaz tohohle?“ Uchopil Andersona za hrdlo a použil svou ohromnou sílu vampýřího vládce k tomu, aby mu vytrhl dýchací trubici. Kapitán zemřel v rudé kaluži vlastní krve a rozmačkané chrupavky, kterou Malinari udeřil operátora přes jeho lysou, zpocenou hlavu. A když operátor ucukl a stáhl se, velký upír bez velké námahy uchopil kapitánovo tělo za rameno a bok, zvedl si jej nad hlavu a mrštil jím na vysílací pult takovou silou, že se pod tím náporem rozletěl na kusy. Zajiskřilo se, z pultu se vyvalil oblak štiplavého kouře a Malinari řekl: 

„Teď máte nového kapitána. Můžete mi říkat kapitáne Malinari. Nebo ještě lépe vládce Malinari.“ 

„Ta… ta vysílačka!“ drmolil operátor chraplavě. „Vy jste ji zničil! A nejen vysílačku, ale i navigaci. Tady byla připojena satelitní navigace!“ 

„Já vím!“ přikývl Malinari. „Takže teď jsme nejen němí, ale i slepí – tedy pokud nepřejdeme na manuál. Mimochodem, dokážete řídit tuhle loď?“ 

„Na to nejsem k-k-kvalifikován.“ Muž si roztřesenou rukou setřel z obličeje krev. „Ale a-a-ano, myslím, že ano.“ 

„Výborně,“ pochválil ho Malinari. „Delegát si to také myslel. Takže kdybyste odpověděl, že ne… nu, to by pro vás bylo asi špatné. Takže, co kdybyste našel nějaké vhodné skalisko a zakotvil loď?“ 

„Skalisko?“ Muž se zmateně rozhlížel kolem sebe. „Zakotvit?“ 

„Ztroskotat,“ přikývl Malinari. „Najet na pevninu.“ 

„Ale nejdříve musí loď znovu uvést do pohybu,“ řekla Vavara, která právě vešla do místnosti. Když ji viděl takhle zblízka, operátor se ještě více stáhl. 

„Takže, máš práci,“ řekl mu Malinari. „Máš svoje rozkazy. Ale ne abys mě zklamal, mohl bych tě také hodit přes palubu, kde tě rozemele lodní šroub. Ať uděláš cokoliv, nesmíš ani pomyslet na to, že bys mě mohl neuposlechnout. To by mohlo být ještě více… nepříjemné.“ 

Vavara uchopila muže pod bradou, zvedla jej, ukázala mu své čelisti a nechala jej cítit pach svého dechu. „Výborně,“ zavrčela s pohledem upřeným do jeho očí. „Je ti všechno jasné?“ 

Muž ani nedokázal promluvit, takže jen přikývl. 

Vavara jej propustila a obrátila se k Malinarimu. „Řekla bych, že jsem zaslechla kroky. Myslíš, že už jim to došlo?“ 

Pokrčil rameny. „Patrně ano. Určitě si vzpomínáš, že kapitán zrovna s někým telefonoval, když jsme sem vtrhli. A také jsem shodil zabitého důstojníka přes zábradlí na dolní palubu. To by jim rozhodně mělo naznačit, že něco není v pořádku.“ 

„Pak možná nastal čas, abychom se představili,“ prohlásila. „Nejprve zbytku posádky a pak i pasažérům.“ 

„Ano,“ přisvědčil Malinari. „Postupně každému z nich. Já osobně nutně potřebuji nějaké občerstvení a slyšel jsem, že kuchyně na takovýchto výletních lodích bývá skvělá.“ 

„Kuchyně?“ zasmála se hrdelně. „Tady si můžeš vybírat. Čemu dáváš přednost, blondýnám nebo brunetám?“ 

„Zrzkám, myslím,“ vtipkoval Malinari. „Určitě tu mezi čtrnácti sty pasažéry nějaké budou. Ale nejdříve musíme navštívit sklad se zbraněmi – je tady jen pár ručních zbraní – v kajutě delegáta na hlavní palubě. Myslím, že bychom je měli naházet přes palubu. Naše pijavice už jsou beztak dost vysílené všemi těmi spáleninami, tak ať se ještě nemusí potýkat i se střelnými ranami!“ 

„S tím souhlasím,“ odpověděla. „A co se týče ostatních – pasažérů a posádky – nebude trvat dlouho, než přijdou na to, že nejbezpečnější místo pro ně je na otevřených palubách na slunci.“ 

„Budou v bezpečí, dokud svítí,“ přikývl Malinari zamyšleně. „Alespoň do dnešní noci. Ale do té doby – pokud budeme pilní – budeme mít dostatečné množství otroků, budoucích upírů, kteří budou mít své instrukce.“ 

Když odešli z vysílací místnosti a zamířili k rozbitým dveřím z můstku, operátor je sledoval. Malinari se na něho letmo podíval a připomněl mu: „Nezklam nás, ano? Pokud se tahle loď do pěti minut nepohne z místa, budu vědět, kam jít pro vysvětlení. A pokud jde o tu skálu, co jsem o ní mluvil: v Egejském moři je jich spousta a já jsem si jist, že to víš. Takže jednu v těch svých mapách najdi – tu nejbližší – a zavez nás tam.“ 

Ukázal na telefon, který se houpal na příčce naleštěného dřevěného kormidla tam, kde kapitánovi vypadl z ruky. Na druhé příčce se houpalo ochablé tělo prvního důstojníka; sluchátko bylo vraženo hluboko do jeho pravého oka a zelo v jeho lebce, kam mu jej zarazila Vavara. Nyní tam visel jako vlhký ručník a u kolenou se mu tvořila kaluž krve. 

Ale ten telefon vřeštěl jako malé, zardoušené kuře a hlas, který se z něj ozýval se čehosi dožadoval. „Pokračuj.“ Malinari postrčil operátora vpřed. „Udělej něco – promluv s tím, kdo je na druhé straně – lži a přežij. Ale pamatuj si, pokud tohle chceš přežít, nedělej ani neříkej nic unáhleného.“ A s posledním, obludným úsměvem se vydal skrze dveře do pekla za Vavarou. 

Pekla pro pasažéry a posádku Evening Star, ale pro Vampýry na cestu života nebo neživota, který si beztak už příliš dlouho odpírali… 

II 

Přeživší 

O tři dny později… 

Velitel dělostřelectva John Argyle měl třicet osm let, dobrých sto osmdesát sedm centimetrů výšky a na sobě bezvadnou lehkou letní uniformu. Měl modré oči, krátce střižené světlé vlasy a na hlavě placatou námořnickou čepici… a byl očividně otrávený. Jako muž, který se v osmnácti letech vydal na moře a vyšplhal se přes všechny hodnosti až na nynější pozici – ve které dbal puntičkářsky na předpisy a disciplínu obecně – byl znechucen těmi opovrhovanými ‚civilisty‘ nebo jak se v námořní hantýrce říkalo, ‚suchozemskými krysami‘, kteří byli zdrojem jeho značného pohoršení. 

V podstatě šlo o to, že si kapitán dovolil pověřit právě jeho doprovodem té mnohonárodnostní smečky námořně nevzdělaných a zjevně velice rozrušených lidí. Když se k tomu přidal ještě jejich status VIP… Argyleovy pocity nelibosti to nijak nezmenšilo. Podle jeho názoru – založeném na předchozích, naštěstí nepravidelných kontaktech s takovýmito ‚VIP‘ – tato zkratka znamenala ‚veskrze inkompetentní paka‘. 

A co se těchto čtyř týkalo… 

Jak je jen nejlépe popsat? 

Tři z nich byli opálení, zato ten čtvrtý byl bledý jako duch; tři z nich byli spíše ‚postarší pánové‘ a ta čtvrtá pouhá dívka nebo přinejlepším ‚mladá žena‘; tři z nich bílí a ten čtvrtý typický Číňan – tedy alespoň podle vzhledu, když ne podle přízvuku – ten byl ‚čistě‘ východní londýnský – a všichni spolu hovořili jakousi divnou hatmatilkou, která připadala realisticky založenému veliteli Argyleovi jako řeč Marťanů. 

Argyle si uvědomil, že se mračí, jen chvíli poté, co mu velitel těch lidí – malinko robustnější, zasmušilý muž se širokými rameny jménem Trask – věnoval mnohem ostřejší kosý pohled a řekl: „Nemůžeme se dostat ještě blíže, než jsme teď? Chtěl bych se tam dolů podívat, ‚ze strany‘ nebo jinak, to je jedno a zjistit, jestli můžeme nahlédnout dovnitř skrze okna na můstku.“ Jeho hlas byl díky sluchátkům, které měli všichni na uších, slabý, ale i přes to v něm zněla jednoznačná autorita. 

Skupinka pěti lidí stála uprostřed pozorovacího výklenku tryskové protiponorkové helikoptéry Královského námořnictva, připoutaná k bezpečnostnímu zábradlí, s otevřenými přistávacími dveřmi. Před a pod nimi se nacházel oválný rám dveří, ze kterého byl dobře vidět stříbřitý oblouk proudnicového pravého boku lodi; každému, kdo trpí závratěmi by mohl připadat jako ideální přistávací plocha do zapomnění. Trask a jeho kolegové už se však nacházeli na mnohem nebezpečnějších místech a výška v kombinaci s častými manévrovacími pohyby helikoptéry způsobujícími závratě na ně ani v nejmenším nepůsobila. 

„Samozřejmě že můžeme jít níže a ‚ze strany‘ nebo jinak,“ odpověděl Argyle konečně. „Za normálních okolností bychom byli schopni na té lodi dokonce i přistát – Bůh ví, že velká je na to dostat! Ale to už jsme přece zkoušeli, pamatujete? A pokud je tohle opravdu nový druh moru…“ Nemusel větu ani dokončovat, jen pokrčil rameny a pokračoval: „No, není to zrovna dobrý nápad. Může se to přenášet vzduchem a tenhle vrtulník je vějíř, který vám dokáže rozvířit opravdu hodně vzduchu. Přece se nechcete nadýchat bakterií moru, že ne?“ 

Nyní se Trask podíval na Argylea přímo, jako by jej provrtával očima. V těch očích a také na svraštělém čele toho staršího muže bylo něco, co radilo veliteli, aby se nepokoušel mu příliš vzdorovat. Ale pokud to Argyle nemohl říct nahlas, mohl si to alespoň myslet: 

Letět blíže, to určitě, sakra! Na nějakou zatracenou loď nakaženou morem? Ty podělaný kreténe! Jsi vážně Veskrze inkompetentní pako! 

A když se pak Argyle zasmál (třebaže jen uvnitř) svému vlastnímu důvtipu, Traskovy oči po něm opět hodily ten varovný pohled. 

„Takže, vy jste na tyto věci expert, ano?“ Trochu naklonil hlavu na stranu. „Vy o tom moru víte všechno, je to tak?“ 

„Vím toho dost na to, abych se držel dost daleko od rychlé smrti,“ odpověděl Argyle, který ztuhl, když uslyšel Traskův tvrdý tón a všiml si kamenného pohledu v jeho tváři. „A vím, že pokud to dokázalo za těch několik dní od doby, kdy loď vyplula z Kypru, vybít loď plnou pasažérů i s posádkou – a zabilo je to všechny dřív, než nám o tom stačili povědět – a že pokud by za to měli zaplatit životem pilot, dva členové posádky a lodní doktor –“ 

„Nevíte nic!“ utrhl se na něj Trask a přerušil ho tak. „Jen se domníváte, a tím vědomě zdržujete naši práci. Já a moji lidé jsme vám ukradení a myslíte si, že tady s námi jen ztrácíte čas. Jsme cestovatelé – lovci senzací, to je vše – a vy byste byl mnohem raději zpátky na Invincible, se svými kolegy z lodi v důstojnickém salónku, než se tady staral o bandu zabedněných vědátorů. A pokud jde o nás, podle vás tady stejně nic nezmůžeme, tak bychom se měli raději sebrat a padat domů a nechat armádu, ať si s tím poradí po svém… je to tak?“ 

Argyle na okamžik překvapením otevřel ústa. Ten náhlý výbuch –nejen, že byl z velké části pravdivý, ale jako by potvrzoval jeho vlastní názor. Ale protože tady byl, aby těmto lidem ve všem vyhověl, poslouchal jejich přání… zaťal zuby a řekl: „Chtěl bych vás ujistit, pane Trasku, že se jen snažím –“ 

„Neopovažujte se nás o ničem ‚ujišťovat‘!“ řekla ta dívka stojící vedle Traska. Přivřela oči a pohlédla do těch Argyleových podobně ostře jako předtím samotný Trask. „Pan Trask má pravdu: celou tu dobu se vám v hlavě honí ty vaše odporné, umíněné myšlenky. Myslíte si o nás, že jsme mocní, mentálně pomatení byrokraté nebo co: chorobní hledači vzrušení kroužící po Středomoří, kteří maximálně nakonec pošlou hlášení svým šéfům ve Whitehallu, aby bylo vidět, že něco děláme. A nakonec to stejně budete vy, kdo odvede všechnu práci.“ 

Argyle se na ni zamračil, promnul si bradu a nakonec se udiveně usmál… a upřímně. Trask i ta dívka ho odhadli opravdu skvěle. „Vlastně,“ začal, „myslel jsem si, že můžete být pojišťováci od Lloyda nebo něco v tom smyslu. Podle výrazu pana Traska bych odhadoval, že počítal osobní ztráty!“ 

Trask se trochu uvolnil a zavrtěl hlavou. „Možná své budoucí ztráty… a ne pouze moje nebo Lloydovy, ale ztráty celého lidstva. Takže mi dovolte, abych to uvedl na pravou míru, veliteli. Nejsme žádní byrokraté a naprostí kreténi, jak byste si mohl myslet. A naopak, jsme odborníci. Ano, existoval tu a pravděpodobně ještě stále existuje mor, ale nemá svůj původ v Číně a není to nic, co vám někdo napovídal. V takovémto denním světle – tedy v pravé poledne – nám nemůže nijak ublížit. Jediná chyba, kterou udělalo námořnictvo, za daných okolností vcelku pochopitelná, bylo, že sem poslali průzkumný vrtulník za soumraku, po západu slunce.“ 

„Mohl byste mi to třeba vysvětlit?“ Argyle začal pociťovat něco z Traskovy autority. Už při pohledu na toho muže si uvědomil, že nepřehání, neplácá nesmysly ani mu nelže, přesto mu zároveň neřekl skoro nic. Tak co se to tu sakra stalo? O co tady jde? „Tedy, pokud opravdu chcete, abych dal v sázku tento letoun, abych ohrozil pilota, vaše lidi i sebe, vážně bych měl vědět, co –“ 

Ale Trask jej znovu přerušil. „Ne, to byste opravdu neměl! Víte, veliteli, i kdybych vám to řekl, pochybuji, že byste mi věřil – a já bych vám to určitě neměl za zlé. Ale pokud nebo až uvidíte něco z toho na vlastní oči…“ 

„Vidět znamená věřit,“ prohlásila ta dívka. „No, alespoň v případě, když člověk není příliš natvrdlý, uzavřený ve svém vlastním malém světě. Ale snad povzbuzující je, že už začínáte přemýšlet a jen se v duchu nevztekáte.“ 

Velitel se polekal, protože pravdou bylo, že ‚se opravdu v duchu vztekal‘ – vlastně mu vřela krev v žilách – a také, že teď ‚začínal přemýšlet‘. Což znamenalo, že ho ta dívka i Trask nepříjemně přesně prokoukli. Vlastně mu viděli do morku kostí! 

„Co jste u všech všudy zač?“ Argyle se podíval na Traska, pak na dívku – a také na toho vysokého bledého muže a na toho žlutého – a připadal si skoro jako hlupák, když se pokoušel usmát a zamračit se zároveň, ale podařilo se mu leda to, že vypadal totálně zmateně. Způsob, jakým si ho prohlíželi (ne opovržlivě, to ne, spíš… soucitně?) zapříčinil, že se najednou cítil opravdu malý. Takže ho znovu napadla otázka: „Víte, všechno, co mi řekli, je, že jste pobočka E. Tak kdo vlastně jste? Čtenáři myšlenek? Spiritisté nebo co?“ 

Zjevně nebo co. 

Protože ta dívka se jen usmála a odvrátila hlavu; a stejně tak její kolegové, vysoký muž i ten žlutý, zatímco Trask řekl: „A teď byste možná mohl být té dobroty a poručíte pilotovi, aby nás vzal blíž? Není to nebezpečné, veliteli. Ne, pokud se neodvážíme dosednout až na palubu té krasavice pod námi, a i tak to nebude nebezpečné, dokud se nesetmí.“ 

Ta ‚krasavice‘, o které Trask hovořil, byla výletní loď, která najela na bezejmenný ostrov – nebo spíše na hrot sluncem vybílené skály mezi ostrůvkem Ayios Evstratios, jenž nebyl větší než větší balvan, a oblíbeným řeckým ostrovem Limnos nacházejícím se asi patnáct kilometrů na sever. S tím rozdílem, že pobočka E si byla skoro jistá tím, že loď neztroskotala, nýbrž byla zničena záměrně a bylo docela dobře možné, že ti, co to zpískali, byli pořád ještě na palubě. A pokud šlo o ten zmutovaný asijský dýmějový mor: to byl jen vymyšlený příběh. Jak řekl Trask, byl to velice odlišný druh moru, co tady on a jeho skupina očekávali. Dokonce se odvážili doufat (i když jen nepatrně), že tady najdou i jeho zdroj… a učiní mu jednou provždy přítrž. 

„Co si myslíš ty, Davide?“ zeptal se Trask nejmenšího ze svých kolegů, když Argyle nařídil pilotovi, aby se odvážil níže a trochu blíže k lodi. „Jak to vypadá u tebe?“ 

„Myšlenkový smog,“ odpověděl mu David hlasem, který přes sluchátka zněl jako napnutá struna piana. „Loď je ho plná, od přídi až k zádi. Není pochyb o tom, že tam byli. Ale pochybuji, že tam stále ještě jsou. Je příliš slabý. Necítím tam nic význačného, jenom mnoho – zatraceně mnoho – jednotlivých zdrojů. Ne že bychom se na to mohli stoprocentně spolehnout, protože na Krassu to bylo nějaký čas stejné, než jsme zjistili, co děláme špatně nebo co oni dělají dobře. Náš ‚starý přítel‘ se umí velice dobře ukrývat za své štíty, zatímco ona… nemusím vám připomínat, co ta umí! Přesto si ale myslím, že už odešli. Určitě si museli uvědomovat, že když zůstanou tady, budou pro nás velice snadným terčem. Takže si nemyslím, že bychom se jich museli nějak obávat, nebo toho, co tu za sebou zanechali.“ 

Trask zasmušile přikývl. „Jsou na útěku a dávají si dobrý pozor, aby zůstali v tichosti a v utajení. Zaútočili jsme na ně v Austrálii, na Krassu, v Londýně a překazili jejich plány. Nyní nám schválně připravili práci – zanechali nám stopu, ano, ale ničivou – protože vědí, že zatímco my se tu budeme lopotit s tímhle –“ 

„– nebudeme se moci soustředit na jejich stopování,“ dokončil za něj větu ten žlutý muž, kterého Argyle znal pod jménem David Chung. „Ano, asi máš pravdu…“ 

„Liz?“ Trask se obrátil k té dívce; a Argyle absolutně zmaten jejich rozhovorem se na ni podíval také. Nyní, když jeho hněv trochu ustoupil, nebylo to pro něj tak těžké. Liz Merricková, jak mu byla představena, když se s ní poprvé setkal, měla na výšku necelých sto sedmdesát centimetrů, a tak drzá, jak už dívky jejího věku bývají – jak zjistil tím méně příjemným způsobem. Měla něco přes dvacet; celá krásně tvarovaná, s dlouhýma nohama a úzkým pasem, a když se usmála (ano, usmála se, když je seznamovali, ale její úsměv netrval dlouho), bylo to jako paprsek zářivého světla. Její zelené oči měly oproti Traskovi zcela jiný odstín – byly temné jako láhev od piva, hluboké jako moře – ale její pohled dokázal být stejně tak pronikavý. Vlasy měla černé jako noc, ostříhané do chlapeckého mikáda a měly zdravý, přirozený lesk… a Argyleovi bylo jasné, že kdyby se mu podařilo sehnat její fotografie, kde by byla oděná jen v plavkách, mohl by jejich prodejem posádce na HMS Invincible vydělat minimálně jeden svůj měsíční plat! Když nad tím tak přemýšlel, vzpomněl si, že alespoň jeden člen posádky už vyjádřil své přání se s ní seznámit blíže; na sobě měla minimálně o tři čísla větší lodní pracovní oděv, ale žádnému námořníkovi, kterého Argyle znal, ještě nikdy tak neslušel. 

Jak tak přemýšlel nad všemi těmi věcmi, helikoptéra trochu poskočila v malé turbulenci, takže se mu ta vyvržená a na první pohled opuštěná výletní loď na chvíli ztratila z dohledu. V tu chvíli se Liz letmo podívala na Argylea a řekla: „To je lepší. A teď se prosím snažte držet své mentální zkoumání trochu na uzdě – je tu jedno ‚veskrze inkompetentní pako‘, které se snaží soustředit.“ 

Argyleovi spadla brada. Byl ohromen a nezmohl se na nic, než že na ni přihlouple zíral. Ale pak se loď znovu objevila v zorném poli nějakých třicet metrů pod nimi a asi devadesát metrů od nich, a když Liz zaměřila všechnu svou pozornost na tu loď, zkrabatilo se jí v hlubokém soustředění čelo. Jednou rukou se pustila zábradlí a konečky prstů se dotkla svého pravého spánku – 

A v tu chvíli zalapala po dechu a uskočila dozadu, jako by ji někdo fyzicky postrčil, až ji zastavilo napnuté nylonové bezpečnostní lano! 

Trask ji chytil za paži – Chung také – a když znovu získala rovnováhu, rychle se volnou rukou chytila zábradlí. Ve skutečnosti by stejně nemohla vypadnout, ale jakási dočasná ztráta rovnováhy ji na okamžik dokonale vykolejila. 

„Liz?“ křikl Trask znovu, ale už ne jako její šéf, spíše ustaraný otec, zatímco se ji snažil podpírat. „Jsi v pořádku?“ 

Zhluboka se nadechla a pokusila se o unavený úsměv, ale pod svým opálením vypadala znatelně bledší, jako by z jejího obličeje náhle zmizela všechna krev. Argyle, v domnění, že ví, o co jde, řekl: „To je jen nevolnost z pohybu. Je hodně podobná mořské nemoci. Setkávám se s tím často. Prostě jen není zvyklá na rytmus helikoptéry, to je všechno.“ 

Trask se na něj sotva podíval a pak znovu promluvil na Liz. „Co to bylo? Co jsi zjistila?“ 

„Lidé,“ odpověděla. „Stovky lidí – muži, ženy a děti – všichni jsou v šoku, nevědí, co se to s nimi stalo, ale uvědomují si, že nesmí vycházet ven na palubu na přímé slunce. Teď už to u nich bude ‚instinktivní‘; způsobilo jim to to svinstvo, co koluje v jejich žilách. A to strašné nutkání: už je to přemohlo!“ Jemně se zachvěla. „Je to hrozné, Bene… člověku při tom naskakuje husí kůže! Za posledních dvacet čtyři hodin se všichni vzájemně nakazili. A teď mají znovu hlad. Brzy se rozdělí do skupin a pak… a pak…“ 

„Já vím,“ řekl Trask. „Já vím. Vypukne tam malá válka o krev!“ 

„Hlad?“ ozval se Argyle. „Ti lidé tam na té lodi? Ale to přece nemůžete vědět! A navíc se určitě mýlíte. Tohle je velká výletní loď a jídelna bude plná lahůdek. Vždyť je to teprve několik dní, a pokud tam dole zůstal někdo naživu, budou –“ 

„Většina z nich bude ‚naživu‘,“ ujistil ho Trask. „I když to není zrovna to, čemu obvykle říkáme život. A ano, byli by nepochybně schopni přežít s jídlem, které je na lodi… až na to, že teď mají chuť na něco úplně jiného.“ 

Většina z toho, co řekl, Argyleovi nedávala smysl. „Není to zrovna to, čemu obvykle říkáme život?“ Zamračil se. „Obávám se, že nerozumím ničemu z toho, co říkáte! Mohli byste to myslet jedině tak, že je to nevyléčitelné a že by pro ně bylo lepší zemřít.“ 

„Něco v tom smyslu,“ odpověděl mu Trask po chvíli a rezignovaně si oddechl. 

„Ale –“ velitel byl očividně zmaten; byl nyní velice nesvůj a cítil se bezradný. 

„Ale já chci k té lodi mnohem blíže,“ zopakoval Trask. „A opravdu mám v úmyslu se podívat dovnitř.“ Zaklepal prstem na dalekohled, který mu visel kolem krku. „Ta obrovská panoramatická okna na můstku budou ideální.“ 

Stáli tam v řadě, zprava doleva, připoutaní k bezpečnostnímu zábradlí, všech pět členů posádky: Argyle, Trask, Liz, Chung a pak vysoký, skoro mrtvolně bledý muž jménem Ian Goodly. Ten teď promluvil. „Musíme ji potopit, Bene. Podle map je tahle skála jen špičkou strmého podmořského útesu. Pokud ji pošleme na dno tady, práci za nás dokončí hlubina. Ve skutečnosti tady neexistuje žádné ‚kdyby‘ nebo jestli.‘ 

I když to opravdu nerad říkám, takhle se to stane: jedině tak se ujistíme, že nic z ní se nikdy nedostane ven.“ 

„Ty jsi to viděl?“ zeptal se Trask ostře. 

„Ale ano,“ přikývl Goodly. „Střely vyslané z letadlové lodi, exploze, příď lodi vysoko nad hladinou a rychlý sesun po skále ke dnu.“ 

„Potopit ji?“ Argyle doslova vybuchl. Konečně mu s tím jejich blábolením došla trpělivost. „Cože? Vy mluvíte o tom, že byste chtěli použít Invincible a potopit tuhle loď? Musíte být naprostí cvoci! Tohle je super-moderní výletní loď, na které dokonce i její záchranné čluny mají cenu milionů! Stačí mi se na ni jen podívat a jsem si jist, že může být stáhnuta zpět na moře a pak může odplout nebo být odvlečena – to všechno samozřejmě až se přesvědčíme, že je čistá. Ale i kdyby byla vážněji poškozená, pořád by stálo za to se pokusit zachránit –“ 

„Nic,“ skočil mu do řeči Trask. „Nic z té lodi neodejde.“ 

„Vy jste zatracený blázen!“ vybuchl Argyle znovu. „A pokud vám to nevadí, příště, až budu chtít něco říct, budu vám vděčný, když mě necháte domluvit! Opravdu už mám dost –“ 

„Veliteli?“ zazněl Argyleovi ve sluchátkách pilotův hlas. 

„Ach!… Zatraceně!… Ano?“ utrhl se Argyle, stále plný hněvu vůči těm čtyřem. 

„Námořní záchranný vrtulník zahlédl cosi na pravoboku toho vraku,“ ozval se znovu pilot. 

„Cosi?“ 

„Někoho,“ upřesnil pilot. „Je naživu, na palubě lodi a vykazuje aktivitu. Chcete, abych vás tam navedl?“ 

„Ano,“ souhlasil Argyle. „Samozřejmě. Naveďte nás tam. Rádi si všichni vyslechneme, co se tady vlastně stalo. Kdo ví? Takhle se třeba také něco dozvím!“ 

„Rozumím,“ souhlasil pilot. „Vezmu nás na pravobok té lodi, takže se můžete podívat, co se tam děje.“ 

Doprovodila je malá námořní záchranná helikoptéra z HMS Invincible, která kotvila jako malý ostrov na obzoru nějakých devět nebo deset kilometrů od nich. Na pravoboku vraku, asi tak daleko od něj, jako byli Argyle, Trask a jeho skupina, teď visel ve vzduchu jako obří jestřáb velký záchranný vrtulník, který svými rotory vytvářel na zcela nehybné mořské hladině velká kola. 

Na palubě záchranného vrtulníku se společně s pravidelnou posádkou nacházeli ještě další dva členové pobočky E: drsný, houževnatý starý Cikán Lardis Lidesci – možná maďarského nebo rumunského původu, nakolik to Argyle byl s to odhadnout – a mladý Angličan jménem Jake Cutter, který se držel stranou zbytku týmu, jako by ani nebyl jedním z nich. Stejně jako všichni ostatní měl i on docela určitě ‚postoj‘, ale zatímco oni vypadali zaujatěji, než situace vyžadovala, on byl… jiný. Argyle s ním hovořil při jejich prvním setkání a připadalo mu, že byl tak trochu mimo, jako by dlel myšlenkami jinde; což v žádném případě neznamenalo, že by byl nějak padlý na hlavu, jen se zdál být čímsi zaujatý, třebaže se to snažil ukrýt. A přestože to velitel v žádném případě nemohl tušit, udeřil hřebík přímo na hlavičku. 

Zaujmout: podmanit si nebo vyplnit mysl (někoho) nebo ovládnout (něčí) pozornost, myšlenky, mysl et cetera a tak dále. Takže se z určitého zorného úhlu dalo říct, že Jake Cutter je velice zaujatý. A alespoň pro tuto chvíli skutečně zaujatý byl… něčím, co pozoroval dalekohledem: tu maličkou lidskou postavičku na stínícím prstenci – skoro samostatné malé palubě – chránící horní palubu před horkem a zápachem řady aerodynamických lodních ‚komínů‘, jakýmsi deltovitým polem šesti obrovských výduchů vysoko nad zádí lodi. 

Nyní však, když byly motory vypnuty, nevycházely z lodi žádné výfukové plyny a ta malá, osamocená postavička se opírala o otevřený servisní poklop u předního z komínů, ze kterého před pouhými několika vteřinami vylezla. Jake rozpoznal, že je to muž, ale byl tak otrhaný a špinavý, oblečený v umaštěném pracovním plášti, že se to skoro nedalo poznat. Muž hleděl s ústy dokořán nahoru na dvě helikoptéry, jako by nevěřil tomu, co vidí. Nebo byl prostě jen v šoku? 

„Pane Cuttere?“ (zaskřípal hlas pilota v Jakeových sluchátkách, a tím ho vyděsil). „Chce s vámi mluvit pan Trask. Přepojím vám ho.“ 

„Rozumím,“ potvrdil Jake, když se trochu nahnul ven z otevřených dveří, aby se podíval, jestli nezahlédne protiponorkovou helikoptéru, která přilétala s typickým dum-dum asi sto osmdesát stupňů k pravoboku a zeširoka se vyhýbala první helikoptéře. 

„Jakeu?“ zazněl mu v uších hrubý, neotesaný, nezaměnitelný hlas. „Kde je? Kde je ten… co přežil?“ 

„Vedle výfukových otvorů,“ odpověděl Jake. „Vlastně teprve před chvílí z jednoho vylezl. Teď už ho určitě musíte vidět. Zdá se, že je naprosto vyčerpaný.“ 

„Ano, už ho vidíme,“ řekl Trask. „Ale z čeho je tak vyčerpaný? Z přemíry zážitků nebo ze slunce?“ 

„Podle mě nevypadá, jako by měl tendenci ukrývat se před sluncem,“ uvažoval Jake. „Spíše jako by měl každou chvíli zkolabovat. Možná byste měl dovolit Liz, aby se na něj podívala.“ 

„Počkej,“ namítl Trask. A o několik vteřin později: „Liz říká, že je v šoku. Je skoro prázdný, jeho mysl je rozcupovaná na kusy. Takže to asi vážně bude přeživší!“ 

„Můžu se tam dolů spustit na záchranném laně a dostat ho odtamtud,“ navrhl Jake. „Nebo to můžu udělat po svém a odnést ho ještě rychleji.“ 

„Ne!“ prohlásil Trask rozhodně. „Kontinuum si ponechej jako poslední instanci. Klidně mu tam dolů spusť záchranný postroj, ale pokud se chce z té lodi dostat, bude si muset poradit sám. Vidíš ten vrtulník, který stojí osamoceně na výletní palubě?“ 

„Já vím, já vím,“ odpověděl Jake. „Je tam od té doby, když se tam pokusili přistát posledně. Už tam zůstali.“ 

„Přesně tak,“ přikývl Trask ponuře a Jake věděl, na co myslí. „Takže my stejnou chybu neuděláme. Jestli se ten člověk opravdu chce dostat pryč, dokáže to i sám. Než se vám ho podaří vytáhnout nahoru, Lardis zjistí, jestli je v pořádku, nebo ne. A pokud bude, pak je to štěstí – a nejen pro něj, ale i pro nás. Jestli není v pořádku, no, s tím si Lardis také poradí. Tam dolů je to z té výšky pěkných pár metrů volného pádu, ať už na palubu nebo na ty útesy. To je jedno.“ 

„Bene,“ pokračoval Jake, „víte, že tohle je záchranná helikoptéra, že jo? A posádka slyšela, co jste říkal. Kdybyste byl kapitánem, myslím, že byste už měl na krku vzpouru!“ 

„Ano, já vím, že tohle je záchranná helikoptéra,“ odpověděl Trask. „A také vím, s čím tady máme co do činění – stejně jako to víš ty. Takže teď mu prostě jen spusť to lano a uvidíme, co se bude dít. A mezitím se budeme já i velitel Argyle dívat dovnitř skrze panoramatická okna na druhé straně… tedy na můstku.“ 

„Rozumím a přepínám,“ řekl Jake nevrle. 

„Ten váš šéf,“ ozval se jeden člen posádky, poté co pilot přepnul vysílačku na palubu helikoptéry. „Co je zač? Nějaký netvor?“ 

„Tuhle chybu v úsudku může snadno udělat každý, kdo nezná Traska a jeho práci,“ odpověděl mu Jake. „Ne, on není žádný netvor. I když toho na druhé straně ví o netvorech hodně. A nechtěj po mně, abych ti to vysvětlil, to protože nemůžu.“ 

„A vy zase nechtějte po nás, abychom spouštěli lano,“ odsekl člen posádky. „Je to naše práce a Bůh ví, že toho chlápka odtamtud chceme dostat. Ale pokud je nakažený…“ To pokrčení rameny nebylo v žádném případě lhostejné; bylo to spíš gesto bezmoci. „Jediný, kdo nám může dát takový rozkaz, je velitel Argyle.“ 

Jake se na něj podíval. Ten námořník byl mladý poddůstojník, možná dvaadvacetiletý, světlovlasý, pihovatý ve tváři. Byl také expert svého oboru a znal pravidla. Jenom byl právě teď rozpolcený mezi tím, co by chtěl udělat, a mezi nebezpečím (o jehož existenci byl přesvědčen), které se v obvyklém postupu skrývalo. Musel řešit rozpor mezi svým výcvikem – svou povinností a přirozeným instinktem zachránit život a vědomím, že člověk, kterého chce zachránit, může být nakažený morem, že přinese s sebou zárodky smrti. A to byl pocit, kterému Jake rozuměl velice dobře. 

„Žádné strachy,“ řekl Jake. „Prostě tady budeme sedět – já, ty a tvoji kamarádi – a čekat na rozkaz od tvého velitele Argylea. Chápu tvoje obavy, ale ten rozkaz určitě dostaneme, to ti můžu slíbit. Takže i když teď nemůžeme to lano spustit, můžeme si ho alespoň připravit.“ 

„Už je připravené,“ odsekl ten mladík kousavě. „Při práci, jako je ta naše, a když už je helikoptéra ve vzduchu, je připraveno vždycky.“ 

„Aha,“ řekl Jake. „Co já můžu vědět? Jsem koneckonců pouhý civilista, že?“ 

Záchranný tým tvořili tři poddůstojníci a z jejich hlediska byli Jake Cutter a Lardis Lidesci přesně tohle: ‚pouzí civilisté‘, údajní ‚experti‘, kteří se jim nepochybně budou při každé příležitosti plést pod nohy. A pokud šlo o jejich šéfa – toho Traska a ostatní na protiponorkové helikoptéře – no, velitel dělostřelectva Argyle to jistě vyřeší! 

Ti tři, připoutáni ve svých bezpečnostních výstrojích, se na sebe podívali, pak znovu pohlédli na Cuttera a jeho cikánského společníka. A přestože Jake nebyl žádný telepat – ne v pravém slova smyslu – nebylo pro něj nijak těžké uhádnout jejich myšlenky: 

Pokud takhle vypadají experti na tropické nemoci… no, pomáhej pánbůh. 

Jake měl na sobě košili, leteckou bundu, džíny a kovbojské boty; také posádce námořní záchranné helikoptéry připadal jako ‚kovboj‘. Měl dlouhé nohy, úzké boky a malý zadek, ale zbytek jeho těla malý nebyl. Měl hodně přes sto osmdesát centimetrů – možná sto devadesát, pokud jste připočetli podpatky jeho bot – a ke svým dlouhým nohám měl i přiměřeně dlouhé ruce. Oči měl kaštanově hnědé; stejně jako vlasy, které nosil učesané a stažené do copu. Vlasy však neměl hnědé po celé hlavě – po stranách na spáncích v nich prosvítala kontrastní, dokonce možná znepokojivá bílá: tohle se mu přihodilo nedávno, byla to změna, která u něj nastala prakticky přes noc. Obličej měl hubený s vpadlými tvářemi a vůbec vypadal jako by mu týden stravy na Invincible vůbec neuškodil… na druhé straně, váha navíc by jej určitě zpomalila a Jake Cutter vypadal rychlý. Měl úzké rty (někdo by dokonce mohl říct surové), a když se usmál, bylo těžké poznat, jestli je v tom úsměvu nějaký humor. Čelisti měl hranaté a lehce zjizvené na levé straně a nos měl posazený vysoko, takže mu čněl jako strmý útes – jako rovný, silný nos indiána – místo aby trčel dopředu. Ale navzdory jeho asketickému, skoro hladovému vzezření, měl Jake široká ramena, klenutou hruď a hodně síly, jak fyzické, tak i psychické. Ve skutečnosti byly jeho mentální síly spojeny s metafyzickými a občas se dostávaly za hranice sfér, o kterých ostatní lidé neměli ani ponětí a určitě by o ně ani nestáli. 

Pokud šlo o Jakeova společníka: 

Starý Lidesci byl malý, zavalitý a délkou svých paží připomínal opici. Měl zplihlé vlasy, kdysi černé jako noc, nyní prošedivělé a místy bílé. Lemovaly jeho vrásčitý, větrem ošlehaný obličej se zploštělým, ostražitým nosem, pohodlně usazeným nad ústy, v nichž chybělo příliš mnoho zubů. A pokud šlo o ty zbylé, ty byly každý jinak velký a měly barvu staré slonoviny. Ale pod hrubým a výrazným obočím zářily Lardisovy tmavě hnědé, pozorné oči, které vypovídaly o jeho bystré mysli a popíraly zdánlivé chátrání jeho těla. 

A jestli Jake vypadal v těch svých botách a džínách a se svým značně neformálním vystupováním tak trochu jako kovboj, co si pak měla posádka záchranářského vrtulníku myslet o Lardisovi? Jeho styl oblékání byl bez přehánění exotický, něco jako když zkřížíte amerického hraničáře ze starého západu a evropského Cikána ze stejné doby. Byl celý v zelené, hnědé a šedé; všude samé stužky a malé stříbrné zvonečky, které zvonily pokaždé, když se pohnul, takže působil dojmem člověka zvyklého na život pod širým nebem, bojovníka a tuláka nekonečnými lesy. A jakoby na potvrzení toho nosil na zádech pod levou lopatkou hrozivě vyhlížející, jako břitvu ostrou mačetu zasunutou v krátké pochvě. Čas zbarvil její rukojeť do ruda a zdobilo ji několik řad zářezů… 

Zatímco se posádka zabývala úvahami nad Jakeem a Lardisem, velitel Argyle a zbytek kontingentu pobočky E na palubě druhé helikoptéry se snesl asi devět metrů nad příď ztroskotané lodi a dalekohledem zkoumal vnitřek prostorného můstku. Jake si jejich helikoptéru asi půl minuty prohlížel, jak se tam vznáší a víří vzduch nad zničenou lodí. Ale pak, když jejich letoun nabral pomalou piruetou výšku, se ve sluchátkách záchranné helikoptéry znovu ozval Traskův hlas. A jestli něco, zněl ještě drsněji než kdy předtím. 

„Kde je to záchranné lano? Chci, abyste toho muže odtamtud dostali, a tím myslím hned teď!“ 

„Dobře,“ odpověděl mu Jake. „Ale posádka k tomu potřebuje souhlas Argylea.“ 

Uběhlo deset vteřin a pak se ozval hlas velitele Argylea – koktal a byl zcela zjevně v šoku, když říkal: „D-d-dostaňte ho odtamtud. Dostaňte toho chlapa z té zatracené lodi a udělejte to, sakra, co nejrychleji! Ale poslouchejte mě: ať to trvá, jak chce dlouho, nikdo nepůjde tam dolů! Ten člověk si musí poradit sám.“ 

A pak se znovu ozval Traskův hlas: „Jakeu, pořád platí stejné nařízení. Pokud se vám bude zdát, že s ním není něco v pořádku, nech Lardise, ať si s ním poradí po svém. Rozuměl jsi?“ 

„Rozumím dokonale,“ ujistil ho Jake. „Přepínám…“ 

III 

Potíže s Harrym 

Dole pod nimi, na stínícím prstenci řady výfukových komínů, se záchranný koš houpal přeživšímu přímo před nosem. Zhoupl se už nejméně pětkrát, ale on si ho vůbec nevšímal. Pak do něj však koš narazil, skoro jej smetl z prstence a muž jako by se najednou probudil. Vzhlédl vzhůru k helikoptéře vznášející se deset metrů nad ním a odstrčil koš s popruhy, který do něj znovu málem narazil. Pak k nim prosebně natáhl ruce, zamrkal a zdálo se, že něco říkal. 

Ve sluchátkách pilota se ozval hlas obsluhy navijáku: „Musíš ještě o pár stop dolů. Dobře! Teď zůstaň v klidu – drž tu helikoptéru na místě!“ A když koš klesl níže a narazil na palubu, jak se muži kymácel těsně před obličejem, druhý z důstojníků na palubě záchranné helikoptéry na něj přes megafon zakřičel: 

„Nesnažte se ten koš uchopit, nebo vás strhne. Jen se do něj posaďte – celou svou váhou – a připoutejte se těmi popruhy. Pak se opřete dozadu a držte se řetězu. Tak se budete cítit bezpečně. A ničeho se nebojte, my vás spadnout nenecháme.“ 

Záchranný ‚koš‘ vypadal spíše jako sedačka z kolotoče, v jakých se vozí děti. Byl zavěšený na čtyřech řetězech obalených kůží, měl zadní a boční opěrky, ale nic pod nohy. Uvnitř sedátka byl postroj, ze kterého volně visel bezpečnostní pás. A stejně jako u sedačky kolotoče, i tady by i malé dítě pochopilo, jak se používá… nebo by alespoň mělo. Avšak ten muž dole byl v šoku. 

Zatímco před ním ten koš poskakoval – chvíli narážel do okraje lodi, chvíli se houpal ve výšce kolen a nakonec se od něj vzdálil – muž se jej nejistými, klopýtavými kroky snažil dohonit a uchopit. Nakonec jej zachránila neuvěřitelná náhoda; byl už jen pouhý krok od okraje prstence, nějakých sedm metrů nad můstkovou palubou, a záchranný koš jej lehce mohl srazit přes okraj. Ale když k tomu doopravdy došlo, koš se kolem něj zatočil, uhodil ho pod kolena a nabral jej dovnitř. 

Zhrouceného v koši, s nohama a rukama volně visícíma přes okraj – stejně jako pásy, které si nezapnul – jej začali vytahovat nahoru, do bezpečí, nebo do toho, co by se při normální záchranné akci dalo nazvat bezpečím. A jak se ten muž schoulený v koši, s bezvládně se klátícíma rukama a nepřítomným pohledem očí, hledících z bledého, špinavého, zemdlelého obličeje nahoru ke svým zachráncům, pomalu blížil k helikoptéře, znovu se ozval ve sluchátkách Traskův drsný, jakýchkoliv emocí zbavený hlas: 

„Od této chvíle budete dělat přesně to, co vám Jake Cutter a starý Lidesci řekne. Oba jednají podle mých rozkazů, z pravomoci, kterou mi udělil váš velitel Argyle. Člověk, kterého právě zachraňujete, může nebo nemusí být nakažen tou… tou hroznou nemocí. Ale starý Lardis je přední světový expert na podobné věci a už bude vědět. V každém případě, jeho rozhodnutí – nebo činy, k nimž se na jejich základě uchýlí – mají mou plnou podporu. Kdokoliv by se mu v tom pokusil zabránit, se vystavuje nejen nebezpečí disciplinárního řízení, ale může tím i ohrozit životy celé posádky!“ 

Posádka záchranného vrtulníku se po sobě podívala, ale nikdo nic neřekl. Koš jim mezitím vystoupal na dosah. „Ty,“ křikl Lardis na muže v koši. „Chci, abys mi podal ruku. Podej mi ji!“ Vyklonil se ze dveří, nakolik mu to jeho bezpečnostní popruh dovoloval, a nabídl svou hrubou, žilnatou levou ruku s prsty obtěžkanými stříbrnými prsteny přeživšímu. 

Muž v koši se podíval na Lardise a pak na jeho ruku. Jeho obličejem se mihlo poznání a jeho rty vytvarovaly slovo ‚Szgany‘. Jeho ruka však i nadále volně visela ven z koše a v příštím okamžiku už měl zase v očích prázdný výraz. 

Lardis letmo pohlédl na tři poddůstojníky. „Zhoupněte ho trochu dovnitř, ale opatrně.“ A pak řekl Jakeovi: „Pokud udělá jakýkoliv prudký pohyb – pokusí se skočit na palubu – víš, co máš dělat.“ 

Jake souhlasně přikývl a vytáhl z vnitřní kapsy své letecké bundy svůj speciálně upravený Browning a odjistil ho – načež ten světlovlasý, pihovatý poddůstojník zalapal po dechu a řekl: „Co to sakra…?“ 

„Dělám, co mi rozkázal Lardis,“ odsekl Jake a namířil svou zbraň přímo mezi oči muže v koši. Obsluha lana bez dalších protestů (alespoň prozatím), jako by si začala uvědomovat vážnost situace přesahující běžný rámec jejich povinností, zhoupla rameno kladky směrem k otvoru. 

Ve stejném okamžiku se muž v koši pohnul! Popadl starého Lides-ciho za ruku (ale tak náhle, že ho Jake málem zastřelil), vydal ze sebe divoký, neartikulovaný výkřik a zamumlal cosi, co Jakeovi připadalo absolutně nesrozumitelné. 

„Co to říkal?“ zeptal se. „Co říkal?“ 

„Nazval mě ‚otcem‘,“ zabručel Lardis. „Říkal, že se ke mně modlil a teď je rád, že jsem ho vyslyšel. Velice lichotivé! Vypadá to, že stříbra se nebojí. Ale ještě jsme neskončili.“ 

Volnou rukou vytáhl z kapsy malý sprej a podal ho Jakeovi. Pak tasil mačetu a řekl: „Drží mě za ruku, ale jestli ji zmáčkne příliš – ďábelskou silou, dalo by se říct – pak mu useknu tu jeho!“ 

Jake se trochu předklonil ve svých popruzích, ukázal sprej muži v koši a řekl: „Tohle by vám nemělo uškodit. Zavřete oči a chvíli nedýchejte.“ 

Muž stále ještě svíral Lardisovu ruku, ale teď k němu vzhlédl s výrazem plným naděje. „Udělejte, co říká,“ poradil mu Lardis. A muž, houpající se ve vzduchu, zavřel oči. 

Jake mu sprejem postříkal obličej, stříkal na něj dvě možná tři vteřiny… a nic se nestalo. Zato členové záchranného týmu s odporem nakrčili nosy a znovu se tázavě podívali jeden na druhého. Cože, česnek? Každopádně to smrdí velice podobně. 

Muž v koši otevřel oči a zhluboka se nadechl, ale nezdálo se, že by na něj měl česnek nějaký účinek. 

A Lardis pokračoval: „Teď test lučavkou. S tím rozdílem, že tohle není kyselina, ale krev!“ A bez váhání si přejel ostrou čepelí mačety jemně po hřbetu ruky. Pak to ukázal tomu muži – pomalu se sbírající kapku krve padající k zemi – a řekl: „Ne, nejsem váš otec. Ale dobře rozumím tomu, proč jste jej vzýval. Takže bychom možná mohli být bratry, vy a já? Možná už tak trochu bratři jsme. Nazval jste mě ‚Szganyem‘; ano, máte pravdu. Tak co říkáte? Budeme pokrevními bratry, můj příteli z tohoto světa, z takzvané ‚staré‘ země, a nepochybně i z dlouhé řady szganských prapředků?“ 

Muž v koši neodpověděl a jen se díval, jak Jake postříkal sprejem ostří Lardisovy mačety… načež ji přiložil k jeho zápěstí a opatrně řízl! 

V tu chvíli pihovatý poddůstojník vybuchl: „Co je to sakra za barbarské voodoo?“ A pokusil se prodrat kolem Jakea k Lardisovi… načež ucítil, jak se mu hlaveň Jakeovy zbraně zaryla pod žebra. 

„Nedělej to!“ varoval ho Jake skrze zaťaté zuby. „Copak jsi neslyšel, co řekl Trask? Dostal jsi přímý rozkaz, člověče.“ 

„Ale… ale vždyť je to jen velice vyděšený člověk!“ namítl člen posádky a stáhl se zpět. 

„Je to jen člověk, ano,“ souhlasil Lardis s odměřeným přikývnutím. „Jen člověk – a to je jeho štěstí!“ A když vrátil svou mačetu do pouzdra na zádech, prohlásil: „Můžete ho vytáhnout nahoru.“ 

Přeživší muž tam po celou tu dobu jen apaticky seděl a bez jakýchkoliv emocí si prohlížel své zápěstí, jako by se ho to celé netýkalo. A pokud se tohle vůbec dalo nazvat reakcí, tak byla jeho jediná. 

Posádka vytáhla záchranný koš dovnitř, zajistila ho a zavřela dveře, pak vytáhla zachráněného muže zapleteného do postroje a popruhů z koše. Muž se okamžitě skácel Lardisovi do náruče a společně se svalili na polstrovanou lavičku v helikoptéře, kde zůstali sedět. Lardis ho konejšivě kolébal. 

„Máme ho,“ řekl Jake Traskovi do sluchátek. „Vypadá, že je v pořádku.“ 

„Řekl něco?“ něco z toho přísného tónu se z Traskova hlasu vytratilo. 

„Jestli něco řekl?“ opakoval Jake. „Sakra, ne, alespoň ne něco, čemu bych rozuměl. Jak se tak na něj dívám, připadá mi, že pořád ještě nevěří, že je naživu!“ 

„Tak či tak, nedovolte mu, aby cokoliv řekl,“ vyzval ho Trask. „Ani se ho na nic nevyptávejte, dokud se nedostaneme zpátky na palubu Invincible a nepromluvím si s ním sám.“ 

„Rozumím,“ potvrdil Jake. A obrátil se na Lardise: „Je v pořádku?“ 

„Ale jistě,“ odpověděl mu starý muž. „Vlastně, právě usnul.“ 

„Pravděpodobně poprvé za poslední tři dny,“ poznamenal Jake. 

„To máš asi pravdu,“ zabručel Lardis mrzutě. „A zcela určitě za poslední tři dlouhé noci…“ 

Na palubě letadlové lodi Invincible měli Trask a jeho lidé lůžka hned vedle velké kajuty využívané posádkou. Používali ji i oni a právě teď si tu lékaři prohlíželi přeživšího. 

Trask byl však hned po přistání požádán, aby navštívil kapitána. Což znamenalo, že se do kajuty dostal až o nějakých patnáct minut později. Letmo nahlédl dovnitř, a když uviděl lékaře, zavolal si své lidi ven do soukromí úzké uličky. Všechny, kromě Lardise, který zůstal uvnitř. 

Trask byl očividně rozhořčený, když svým kolegům sdělil: „Musíme se vrátit na Evening Star.“ 

„Cože musíme?“ nechápala Liz, kterou to zjevně rozrušilo. „Chcete říct, že jsem tam někoho zapomněla? Bene, nevím, jak by to bylo možné. Dobře, přiznávám, přehlédla jsem toho muže, ale při vší té hrůze, zmatku a myšlenkovém smogu… byl jen jedinou malou lidskou myslí – pokud můžeme té nicotné prázdnotě vůbec říkat mysl! Ale přísahám, že zatímco jsme ho zachraňovali, prohlédla jsem celou loď od přídi až k zádi a –“ 

„Tady nejde o přeživší,“ přerušil ji Trask a zavrtěl hlavou. „Je víc než jisté, že jich tam víc nebude. Ale kapitán obdržel od našeho zodpovědného ministra ‚požadavek‘, který se samozřejmě na Invincible dostal přes admiralitu. A jelikož admiralita není tak ‚diplomatická‘ jako náš starej, udělala z toho rozkaz.“ 

„Dostali jsme rozkaz vrátit se na tu loď?“ zeptal se Goodly svým typickým pronikavým, pisklavým hlasem. „Ale proč? Ta loď je zatracená, Bene. Vždyť už jsem ji viděl jít ke dnu. Stane se to!“ 

„Já vím,“ přikývl Trask. „A já se postarám, abychom tam nebyli, až k tomu dojde! Ale to ještě není to nejhorší.“ 

„A co je?“ zeptal se David Chung nervózně. 

Trask se zamračil a opřel se o dveře kajuty, poškrábal se na hlavě a řekl: „Jako bychom toho všeho už tak neměli až nad hlavu, teď ještě tohle.“ A pak rezignovaně dodal: „Vážení, vypadá to, že tam nahoře – někdo, kdo ví moc dobře, o co jde a že má držet jazyk za zuby, pokud to není náš zodpovědný ministr, pak jistě někdo z jeho nadřízených, možná samotný premiér – vypustil ven něco z toho, co jsme udělali na Krassu a co se chystáme udělat tady na Invincible. To už je samo o sobě dost špatné, ale navíc to vypadá, že se to dostalo až k nějakému vlivnému, uznávanému vědátorovi v Porton Downu.“ 

„V Porton Downu?“ zamračila se Liz – pak vytřeštila oči a zalapala po dechu. Byla očividně v šoku. 

Jake těkal z jednoho obličeje na druhý a všiml si, že se všichni tváří podobně. „Co se stalo?“ zeptal se. „Porton Down? Není to nějaký – já nevím – výzkumný ústav, kde se hrabou v… v…?“ Ale pak se zarazil, neboť si najednou vzpomněl, čím se v tom ústavu zabývají. 

Trask na to jen smutně přikývl. „Ano, myslím, že to označení ‚hrabou se‘ je přesné. Je to ve Wiltshiru a jednoznačně tam manipulují s tím nejdelikátnějším materiálem, který se na naší malé planetě objevil. Řeč je o Porton Downu, centru pro aplikovanou mikrobiologii a výzkum. A ta osoba tam nahoře – nějaký zatracený idiot – se s nimi dohodl, že jim obstaráme vzorek!“ 

„Vzorek?“ nechápal David Chung. „Vzorek čeho? Neříkej mi, že –“ 

„Přesně tohle vám říkám,“ odsekl Trask. „A nechtějí jen vzorek, nejraději by dostali živý exemplář! Kdyby to záleželo na mně, Ianovy střely už by byly na cestě – a Evening Star by zase byla na cestě ke dnu! Ale teď, když se do toho vložila admiralita, už to není jen na mně. Pokud se tam nevydáme – a jak jednoznačně vyplývá z té zprávy, mám právo to odmítnout – námořnictvo to udělá po svém. A myslíte si, že dovolím, aby k tomu došlo?“ 

„Tak to ani náhodou,“ prohlásil Jake, který už byl plně v obraze. „Už samotná ta myšlenka, že se tak hrozná věc vymkne kontrole na válečné lodi jako je HMS Invincible… Nemyslitelné. Na téhle lodi je více ničivých zbraní, než bylo použito v obou světových válkách!“ 

„Přesně tak,“ přisvědčil Trask. „A více než dost na to, aby dokázali rozpoutat třetí světovou! Takže, protože jsme jediní, kdo opravdu chápe, proti čemu tady stojíme –“ 

„Jedeme tam,“ prohlásila Liz a trochu se zachvěla. 

„Ale ty ne,“ rozhodl Trask. „Ne tentokrát.“ 

„Ale –“ pokusila se protestovat Liz. 

„Nechci slyšet žádné ale,“ zavrtěl Trask rozhodně hlavou. „Už tak jsi mi přidala deset let, když se tě na Krassu zmocnila Vavara, a upřímně řečeno, nemám už léta na rozdávání. Každopádně, tohle bude něco úplně jiného, než jsme kdy dělali. Když jsme byli v Austrálii, většina z těch upírů, které jsme vystopovali, nad sebou měli dohlížeče z řad Vampýrů nebo jejich pobočníků a věděli, co dělají. A stejně tak na Krassu. Tentokrát jsou však ta ubohá stvoření, se kterými se budeme potýkat, stěží otroci… a ani to ne, protože ještě před třemi dny to byli obyčejní lidé trávící prázdniny ve Středomoří. Teď jsou nemrtví ve Středomoří a ti, kteří je přeměnili už tam nejsou, aby jim poskytli alespoň minimální dozor. Takže, pokud budeme napadeni hromadně –“ 

„Bude to masakr,“ dokončil Jake. „A z nás budou řezníci. My budeme ozbrojeni, zatímco oni ne. My budeme vědět, co děláme, a oni se stále budou potýkat s neznámým, s čímsi neuvěřitelně strašným.“ 

Ale Liz zavrtěla hlavou. „Oni vědí, kdo jsou,“ prohlásila. „Jistě, zatím jsou zmatení, zděšení… ale vědí to. A ten strašný hlad v nich roste, tam dole v té tmě, v útrobách té lodi – na všech osmi podlažích – pro ně budeme chutné, čerstvé maso.“ 

„S tím rozdílem, že my nejsme žádní řezníci,“ vložil se do toho Trask. „Nic jim neuděláme a ani nedopustíme, aby oni něco udělali nám. Do podpalubí vůbec nepůjdeme. Tedy ne příliš daleko. Naším úkolem je získat vzorek – jen jeden – a až ho seženeme, vypadneme odtamtud a vyšleme ty Ianovy střely. To bude masakr.“ 

„Neříkej tomu, prosím tě, ‚moje‘ střely,“ ozval se Goodly. „Nemůžu změnit, co jsem viděl, nemůžu odvrátit, co se stane.“ 

„Můj Bože… všichni ti lidé!“ potřásl hlavou Chung. Vypadal malý, bledý a jako by mu bylo zle. 

„Uniklo mi něco?“ zeptal se Jake. „Myslím, že už jsme se dohodli, že to neuděláme, že si prostě nemůžeme dovolit něco takového odtamtud přinést?“ 

„Nic živého,“ odpověděl Trask. „Až zase vzlétneme, povíme jim, že máme ten vzorek a že tu loď mohou potopit. Než zjistí, že ten vzorek není živý, bude příliš pozdě něco s tím udělat.“ 

„Mrtvý vzorek?“ zeptala se Liz. 

„Nemrtvý,“ upřesnil Trask. „Chtějí infikovanou krev, tkáň, mozkovou tkáň. Proto požádali o – Ježíši! – o celého jedince‘. Osobu, proboha! Ale my jim nic takového neposkytneme. Jistě, dostanou, co chtějí, ale nebude to chodit po dvou a určitě to nebude uvažovat, myslet a čekat na svou příležitost.“ 

„Tkáň, krev, mozkovou tkáň?“ Jake se zamračil a stále vypadal zmateně. 

Ale Trask se na něj jen podíval a řekl: „Nemusíš se znepokojovat. Bude to spíše práce pro Lardise. Protože pokud jde o tohle, starý Lidesci je opravdu předním světovým odborníkem. A nejen v tomto světě…“ 

Bylo rozhodnuto, že se tam vydají ten večer, ještě před setměním. Mohli by to udělat i dříve, ale Trask si usmyslel, že si musí nejdříve promluvit s přeživším. Lékaři na Invincible ho však dočasně zklidnili sedativy v naději, že mu spánek pomůže v rekonvalescenci. Byli zvyklí zabývat se spíše fyzickými než psychickými újmami – a chyběly jim konzultace hlavního lékaře lodi, který údajně zemřel na Evening Star – a tak věřili, že spánek, univerzální všelék, mu pomůže. Možná mu i pomohl, ale současně jej na tři nebo čtyři hodiny vyřadil. 

Když členové pobočky E probrali a doladili všechny detaily jejich nadcházející mise a Goodly a Chung se vrátili do kajuty, vzal si Trask Liz a Jakea stranou, aby si s nimi mohl promluvit v soukromí. 

„Věci začínají dosahovat bodu varu mnohem rychleji, než jsme čekali,“ řekl. „Je více než zřejmé, že se Malinari a Vavara znovu zachránili. A pokud jde o vládce Szwarta: no, o tom nic nevíme. Nemůžeme s určitostí říct, jestli tam dole zůstal a zemřel, když jsi zničil tu jeho svatyni pod Londýnem –“ (podíval se na Jakea, pro jednou upřímně vděčně) „– nebo jestli uprchl. Ale víme, že tyhle bytosti jsou houževnatější než kterýkoliv jiný tvor. Ti druzí dva… no, oni jsou samozřejmě nemrtví a daří se jim dobře a ještě nedávno hodovali na výletní lodi. Nebo spíše na lidech, kteří na ní pluli.“ 

„Oba?“ zeptal se Jake. „Podívejte se, možná nechápu tak rychle jako vy ostatní, ale jak si můžeme být jisti, že tam nebyl jen jeden z nich?“ 

„Protože když jsme se vrátili zpátky do Anglie,“ vysvětlil mu Trask, „náš dobrý přítel Manolis Papastamos zůstal se svými muži na Krassu, aby připravili půdu pro náš pomocný tým. Na druhé straně výběžku Palataki, v zátoce pod útesy, našli důkaz, že tam kdosi kotvil loď. Byl tam také tunel, který vedl z labyrintu pod Malým palácem. A právě tam se dostala Vavara, když jsme vytlačili její automobil ze silnice a ona spadla do moře nedaleko Palataki. Musíme se tedy domnívat, že tam doplavala nebo se možná plazila po stěně útesu.“ Pokrčil rameny a dodal: „Není to zrovna jednoduchý úkol, ani pro silného muže. Ale Vavara je Vampýr.“ 

„A Malinari?“ zeptal se Jake. 

„Ian Goodly se mu pod Palataki ocitl tváří v tvář,“ vysvětloval Trask, „takže víme, že tam zcela jistě byl. To se stalo těsně před těmi výbuchy. A je jisté, že pokud se odtamtud Ian dokázal dostat, než vybuchl ten dynamit a všechno to vyletělo do povětří –“ 

„– pak to dokázal i Malinari,“ dokončil Jake za něj. 

„Přesně tak,“ přikývl Trask. „A protože se na povrchu neukázal –“ 

„– vypadá to, že se dostal k té jeskyni a uprchl v lodi.“ 

„Společně s Vavarou, ano,“ přikývl Trask. „Protože ať už jsou to Vampýři nebo ne, pro jediného takového tvora by bylo zatraceně náročné podmanit si tak velkou loď, jako je Evening Star. Ale když se oba spojí… Nephran Malinari se svou mentální mocí a Vavara se svou masovou hypnózou? Takto to pro ně bylo celkem snadné. A pokud se setkali s odporem, s někým nebo něčím, případně se situací, kterou nedokázali zvládnout –“ 

„– uchýlili se k bezhlavému násilí,“ doplnila Liz. „A neexistuje nic strašnějšího, než je velký upír.“ 

„Jelikož jsem viděl, co provedli na kapitánském můstku,“ podotkl Trask chmurně, „cítím jistý soucit s velitelem Argyleem. Příliš se zkrátka zabýval sám sebou… dokud neuviděl ten můstek. Je to přesně, jak jsi mu řekla, Liz: vidět znamená věřit. Nyní je na naší straně. Slyšel jsem, jak radí kapitánovi, aby nám dal volnou ruku, ale to bylo ještě před tím, než se do toho vložila admiralita – nebo spíše než se do toho přimíchali vědci z Porton Downu.“ 

„Zatracený Porton Down,“ zaklel Jake. „Jak může mít taková organizace tak velký vliv?“ 

„Právě tam přece našli odpověď na HIV,“ vysvětlil mu Trask. „A také tam vynalezli protilátku na ten mor, který přišel z Číny, nový asijský dýmějový mor. Sakra, odvádějí dobrou práci! Takže možná jen přeháním. Možná jsme měli už dříve uvažovat o tom, že celou věc odhalíme a požádáme o pomoc zvenčí. Možná že náš zodpovědný ministr – nebo kdokoliv, kdo vypustil tu zprávu – udělal nakonec prospěšnou věc. Já prostě nevím.“ 

„Bože, ráda bych tomu také věřila!“ řekla Liz přesvědčeně. „Někdo by si možná mohl myslet, že už budeme vůči tomu imunní, ale já si na to nikdy nezvyknu. Upřímně řečeno, mnohem raději bych stříkala aerosoly nebo střílela uspávací šipky, než stříbrné kulky!“ 

„Nápodobně,“ přikývl Jake. „Každý z nás by raději léčil než zabíjel.“ 

„Opravdu si to myslíš?“ zeptal se Trask a znovu vypadal mrzutě. „Možná byste se o tom měli zmínit Vampýrům, co? To by bylo super!“ A pak změnil téma: „Ale o tomhle jsem s vámi mluvit nechtěl. Je tu něco jiného a opravdu to nepočká. Už tak jsme to odkládali až příliš dlouho. Nevím, možná že to znovu otevřela ta záležitost s Porton Downem, ale je důležité, abychom to takhle nechali.“ 

„Copak vás trápí?“ zeptal se Jake. 

„Vlastně ty!“ odpověděl Trask. Ale pak se pokusil o úsměv, třebaže sardonický. „Ne, teď nemyslím, jak jsi mě trápil dříve – a přece, ano, možná i takhle. Dobře, vysvětlím ti to. Byl jsi tam dole, pod Londýnem se Szwartem a Millií a –“ 

„A od té doby se na nás nikdo nepodíval,“ přerušil ho Jake. „O tohle vám jde? Máte strach, že bychom mohli být nakažení?“ Jeho hlas zněl najednou opatrně, starostlivě; a stejný byl i výraz v jeho přimhouřených očích. A Trask se neubránil myšlence, jak moc se podobal nekroskopu Harrymu Keoghovi. Ten pocit ale rychle pominul a zase tu stál jen Jake. S tím rozdílem, že to ‚jen‘ nebylo na místě. Neboť samozřejmě i Jake byl nekroskop. A v tomhle světě byl jediný nekroskop. 

Trask zavrtěl hlavou. „Ne, ale bojím se, že čím déle to necháme být, tím méně se mi to bude líbit,“ řekl. „Jakeu, dlužím ti víc, než může člověk člověku dlužit, a v žádném případě ti to nebudu moci nikdy splatit. Ale musíš chápat moje obavy, moji zodpovědnost, která sahá mnohem dál než osobní dluhy, oddanost a přátelství. Mám obavy, ano – o tebe a Liz, tvou partnerku; a také o pobočku a všechny dobré lidi v ní – ale hlavně o lidstvo. Možná jsem v téhle hře už příliš dlouho, to nevím, ale alespoň jsem se naučil několik docela slušných triků. Za mého působení v pobočce E… Bože, setkal jsem se se spoustou nejrůznějšího svinstva! Zatím se mi dařilo zůstat čistý a to se snažím dodržovat i teď. Vlastně je to všechno, o co se momentálně snažím.“ 

„Moment,“ přerušil ho Jake. „Připadá mi, že jste v těch svých ‚obavách‘ někoho vynechal. Teď mluvím o Millii. Byla tam dole pod Londýnem a se Szwartem mnohem déle než já. Takže pokud se obáváte, že jsem něco víc, než bych měl být – a já osobně o tom nic nevím – pak navrhuji, abyste se přestal obávat o mě a nejdříve nechal prohlédnout Millii!“ 

Možná to bylo kruté; byla to trpká slova, ale když je Jake pronášel, díval se Traskovi záměrně přímo do jeho hlubokých zelených očí. Ale Ben Trask – jelikož byl, kým byl: lidským detektorem lži – věděl, že Jake má pravdu a že to myslí naprosto upřímně. Pokud se v té zapomenuté římské svatyni, hluboko pod Londýnem, cokoliv dostalo do Jakea, opravdu si toho nebyl vědom. Ale na druhé straně, od té doby uplynuly pouhé čtyři dny a na Jakea Cuttera se podivné věci lepily jako magnet. 

A pokud šlo o Millii Clearyovou, novou Traskovu životní lásku: „Millii právě teď prohlížejí,“ řekl Trask. „Proto tu není s námi. Byla to moje výmluva, jak ji před tímhle uchránit… že potřebuje mimořádné dekontaminace a kompletní vyšetření. Ne že bych nějakou výmluvu potřeboval – Millie byla v hrozném stavu, když jsi ji odtamtud přinesl. Ty ale – jak jsi právě před chvílí předvedl – vypadáš, že jsi ve formě. Nebo si to alespoň myslíš. A také tě tady potřebuji.“ 

„Takže k věci,“ zabručel Jake. „Co tedy po mně chcete? Kam směřujete? Co chcete, abych udělal?“ 

„Vlastně nechci až tak moc,“ pokrčil rameny Trask, možná trochu nesvůj. „Jen, až tady skončíme a vrátíme se zpátky do Londýna, dovolíš nám, abychom tě vyšetřili stejně, jako jsme vyšetřili Millii: projdeš stoprocentním dekontaminačním programem, celkovým lékařským vyšetřením a… a…“ zarazil se. 

„A?“ zeptal se Jake a pomyslel si: A je to tady! 

„A poskytneš nám svou plnou podporu, až ti budeme pomáhat s… s tím tvým dalším problémem, o kterém jsi mi vyprávěl cestou sem.“ 

Och, cha-cháááá! On mluví o mně! zachechtal se odporný hlas v Jakeově hlavě. Ten idiot věří, že mě může vymazat, odstranit nebo se mě nějak jinak zbavit, jako bych byl nějaký druh mentální poruchy. No, tak to tedy nejsem a on to nedokáže! A to, že jsi mu o mně řekl, byla velká chyba. Tihle takzvaní psychiatři, o kterých jsi mi vyprávěl, ti můžou velice ublížit. Ano, protože jak moc dobře víš, Jakeu Cuttere, nejsem jen výplod tvé fantazie – nejsem žádné alter ego, žádný pan Hyde, který se mění v doktora Jekylla – a jsem tak opravdový a silný, jako ty. Jediný rozdíl mezi námi je takový, že zatímco ty jsi živý, já jsem mrtvý! 

„Ale ve mně jsi velice živý,“, namítl Jake. „A já tě ani nechci, ani nepotřebuji! A mimochodem, nashromáždil jsi celkem dost znalostí ze všech možných oblastí: výplod fantazie, alter ego, Jekyll a Hyde a tak dále.“ 

To všechno jsem nashromáždil z toho, co jsi přečetl, odpověděl Korat. Ta tvá, hm, náhlá ‚záliba‘ v psychologii – obzvláště pak ve schizofrenii. Cha! Neměl jsi ani tušení, že ti ‚čtu přes rameno‘, jak se říká. Neboť pravdou zůstává, že dokud s tebou sám nepromluvím, vůbec netušíš, jestli jsem u tebe; nevíš, jestli jsem vzhůru, nebo spím. Ale v každém případě to nemůžeš nijak ovlivnit. Jsem tady ve tvé hlavě, ať se ti to líbí, nebo ne, Jakeu Cuttere, a ani ten tvůj pan Trask, ani všichni jeho psychičtí specialisté dohromady to nikdy nezmění. Och, cha-cha-cha! 

„Ty hajzle!“ zamumlal Jake vztekle, když Korat odtáhl. 

„To byl zase on?“ zeptala se Liz tiše. 

„On,“ zabručel Jake. „Korat, kdysi Myšlenkářův vazal. A věř mi, že se ho chci zbavit za každou cenu… no, raději bez prefrontální lobotomie!“ 

Trask zavrtěl hlavou. „To ani nejde,“ řekl. „Ani na to nepomýšlej. Ničemu takovému tě nepodrobíme. Ale pokud najdeme způsob, jak přesunout toho… toho tvého osobního démona –“ 

„On tvrdí, že to nedokážete,“ řekl Jake. „A má k tomu dost pádný argument. Není to něco, co jsem si pouze vymyslel ve svých snech. Není to žádný výtvor mé fantazie. Býval to pobočník Vampýra, jedna z Malinariho stvůr, a byl skoro připraven povýšit do stavu Vampýra. To je asi i důvod, proč se ho chtěl Malinari zbavit, takže ho nacpal hlavou napřed do té roury pod rumunským útulkem. Bože, jaká strašná smrt! Ale Harry Keogh a já jsme tam s ním hovořili a dozvěděli se více o historii Vampýrů… no, alespoň o Vavaře a Malinarim.“ 

„Ale to byla chyba,“ přikývl Trask. „Neboť dokonce i mrtvý upír je pro takové, jako jsi ty, nebezpečný.“ 

„To je pravda,“ přiznal Jake smutně. „Když jsou naživu – nebo nemrtví, pokud na tom trváte – nemůžete s nimi mít fyzický kontakt. Vyzařují zkaženost, jako nějaký druh nebezpečné kontaminující látky, jako plutonium, takže dokonce i jejich přítomnost je jedovatá. A když jsou mrtví, neodvážíte se s nimi ani mluvit.“ 

„Já bych stejně nemohl,“ řekl Trask, jako obvykle v rozpacích z toho druhu komunikace, stále neschopen přijmout pojetí nekroskopa. 

„A já jsem to neměl dělat,“ přiznal Jake. „Ale já jsem s tím nápadem nepřišel. To Harry mě do toho namočil.“ 

„Ale udělal to vědomě?“ zeptala se Liz. „Pokud ano, mohlo by to podpořit Benovy dřívější obavy, že je to Harryho temná stránka, která na tebe působí.“ 

Jake zavrtěl hlavou. „Ne, a možná, že můj výrok ‚on mě do toho namočil‘ není zvolený nejlépe. On to ‚navrhl‘, ano, ale jen proto, že se chtěl dozvědět něco víc o našich vetřelcích. A od koho jiného by se to měl dozvědět než od jednoho z nich? Bylo to pro mou ochranu a byla to moje chyba. Ve skutečnosti mě Harry varoval, abych nikdy nevpustil upíra do své mysli. A byla to zatraceně dobrá rada! Ale když Harry zmizel, Korat mě přesvědčil o opaku. U takového, jako je on, slovo ‚proradný‘ nabírá úplně nový význam!“ 

„Takže jsi spokojený?“ zeptal se Trask. „Myslíš si, že to, co ti dal nekroskop, ti bylo k užitku? Pro tvé vlastní dobro a také pro dobro světa?“ 

„Pro mé dobro?“ Jake zvedl obočí. „No, nemůžu říct, že bych se pod to zrovna podepsal. Ale přiznejme si – vy, já, Liz, my všichni – bez toho bychom už dávno byli mrtví někde v Austrálii.“ 

„To je pravda,“ souhlasil Trask. 

„A také je pravda, že i když Korata nenávidím a chci se toho parchanta zbavit,“ pokračoval Jake, „musím přiznat, že v tomhle všem sehrál svou kladnou roli.“ 

Trask přikývl a řekl: „Ale dělal to všechno jen kvůli sobě, jak už jsi zjistil. Ulož si to jednou pro vždy do hlavy, synu: upíři nedělají nic zadarmo… možná jen zabíjení. Pro to nepotřebují důvod, prostě to udělají, když na to mají zrovna náladu. Co chci říct, je, že Korat nám nikomu neprokazoval žádnou službu.“ 

„Já vím,“ přikývl Jake. „Aby zachránil mě, musel nás zachránit všechny, ale já jsem tím, o koho se opravdu bojí. To znamená: já jsem ten, koho potřebuje. Beze mě není nic, jen hromádka vodou omytých kostí v temné podzemní stoce v nějakém vypáleném, pustém rumunském útulku!“ 

„Ano,“ souhlasil Trask. „Ale ať už děláš cokoliv, nikdy s ním nesmíš cítit soucit. Což nás vrací zpět na začátek. Chtěl ses ho zbavit a to chceme my všichni. Jsi ochoten dovolit nejlepším specialistům, které najdeme, aby se na tebe podívali? Nemluvím tady o žádných fušerech, ale o lidech, jako je Graham McGilchrist, kterého jsi potkal v Austrálii. A doma v Londýně máme ty nejlepší specialisty na světě.“ 

„Cokoliv budete chtít,“ odpověděl Jake. „Pokud mi nerozříznou hlavu a nevyndají mozek, je mi to jedno. A ano, budu nápomocen, jak jen to bude možné. Ale vím, že ať uděláme cokoliv, Korat se bude držet zuby nehty. Koneckonců, bojuje o svůj život.“ 

Trask přikývl a řekl: „Pak jsme domluveni. Pro teď stejně nic jiného nezmůžeme. Pojďme se tedy přidat k ostatním a podívejme se, jak se daří našemu zachráněnému.“ 

„Ne tak rychle,“ přerušil ho Jake a chytil ho za paži dříve, než mohl odejít. „Ještě jsme neskončili.“ 

Na malou chvíli zůstal Trask jako opařený, strnulý a zíral upřeně na Jakeovu ruku svírající jeho paži. Pak si oddechl, uvolnil se a řekl: „Samozřejmě. Poté, co jsi zachránil Millii život, jsem ti dal své slovo a slib je slib. Tak co chceš vědět?“ 

I Liz samotná si upřímně oddechla a vložila se do toho ještě dříve než mohl Jake něco říct: „No, díky Bohu za tohle! Už bylo na čase.“ 

Jake se podíval na ni, pak na Traska a řekl: „Jen se na sebe podívejte. Vy to víte, že ano? Tedy oba – všichni to víte – dokonce ještě dříve, než jsem svou otázku vyslovil! Dobře, tak co to tedy je, co jste se mi o Harrym neodvážili říct? Co na něj máte?“ 

„Máme? Na Harryho?“ Trask se ironicky usmál a zavrtěl hlavou. „Nic takového, Jakeu. Byl jsem jeden z posledních lidí, kteří jej viděli v tomto světě – viděl jsem ho odsud odcházet cestou, kterou jsi zatím neobjevil – a protože to byla moje povinnost, i když jsem měl právo ho zastavit, ani jsem se o to nepokusil a nechal jsem ho jít.“ 

„Nechal jste ho jít?“ Jake se zamračil a chvíli to nedokázal pochopit. Kroutil hlavou, díval se na Traska a pak na Liz a pak znovu na Traska. „O čem to mluvíte, že jste ho nechali jít? Byl to největší hrdina pobočky E nebo alespoň jste mě přiměl v to věřit. A na druhé straně to vypadá, jako by byl nějaký kriminálník, skoro jako kdyby byl nějaký… nějaký…“ Jake se zarazil a vytřeštil oči. 

„Nějaký upír?“ odpověděl mu Trask otázkou. „Odpověď zní ano a věř mi, byl to nějaký upír, ten nejmocnější všech dob! Harry Keogh, nekroskop… a také Vampýr, Jakeu, Vampýr!“ 

„Přesně tak,“ přikývla Liz. „Už je ti jasné, proč ti to Ben neřekl. Protože jsi příliš cenný a on tě nechtěl vystrašit, nechtěl tě ztratit. Ano, Harry Keogh byl hrdina. A ano, skoro bez cizí pomoci vyhrál první bitvu, kterou kdy pobočka E vedla proti upírům. Já jsem u toho tenkrát nebyla, jen jsem o ní slyšela. Až se vrátíme zpátky do Londýna, je tam několik spisů, které si teď určitě rád přečteš.“ 

Jake to nedokázal pochopit. „Ale… Harry? Upír?“ 

„Na samém konci své existence zde, ano,“ řekl Trask. „Ocitl se jim příliš blízko a nechal je se k sobě přiblížit. Byl Vampýr, ale dal mi slib a dodržel ho. A ve svém boji pokračoval na Hvězdné straně. Zeptej se na to Lardise Lidesciho. Čeká na příležitost ti o tom vyprávět.“ 

„Vy chcete říct,“ (Jake cítil, jak jeho ohryzek stoupá a zase klesá) „že ten muž, duch, věc nebo ať je to, co chce, co mi dalo mou moc – řeč mrtvých a Möbiovo kontinuum – byl upír?“ 

„Takže možná chápeš mé znepokojení,“ řekl Trask. „Víš, celý Harryho život byl jedna velká tragédie, obzvláště ke konci. A problém je, že to s jeho odchodem neskončilo. Dokonce i když vyhrával, to vypadalo, že se všechno okolo něho mění v chaos. Nathan Kiklu – i když možná bude lepší o něm hovořit jako o Nathanu Keoghovi, jednom z Harryho synů na Sluneční/Hvězdné straně – jej nakonec vykoupil. Což znamená, že Nathan napravil většinu z věcí, které se pro Harryho staly osudnými; vyřešil to za něj jak s živými, tak i mrtvými.“ 

„Jeho synové, ano!“ vzpomněl si Jake a luskl prsty. „Teď už si vzpomínám: ty části, co chyběly ve složkách, které jsem tenkrát četl, ty, které jste kvůli mně pozměnil. Ty stránky, co tam chyběly, vypovídaly o Harryho synech.“ 

„Protože je to tak, jak ti řekla Liz,“ pokračoval Trask. „Nechtěl jsem tě ztratit. Řekl jsem ti o existenci Nathana, což bylo v pořádku, ale o těch ostatních jsem ti pochopitelně říct nemohl.“ 

„Ostatních?“ Jake se znovu zamračil. „Máte na mysli Harryho ostatní syny?“ 

Trask přikývl. „Víš, Jakeu, kletba přetrvala dokonce i po Harryho smrti na Hvězdné straně. Oba, jak Harry mladší i Nestor Kiklu, Nathanovo dvojče, oba dva –“ 

„– byli upíři?“ Jake věděl, že je to tak, a vypovídala o tom i jeho nyní bledá tvář. 

„Oni se jimi stali,“ opravil ho Trask. „Možná to byla jen obrovská smůla, ta kletba – klidně to nazývej osudem, jestli chceš. Ale…“ Jen pokrčil rameny a ztichl, jako by mu došla slova. 

Jake cítil nutkání pokračovat tam, kde Trask přestal, a po chvíli řekl: „Ale teď je tady Jake Cutter – také nekroskop, Harryho princ následník s jakýmsi zvláštním zbytkem originálu, který se v něm usadil, nemluvě o té strašné věci zvané Korat Myšlenkářův vazal – a tenhle Jake se taktéž zapletl do boje s upíry. Všechno to zní tak trochu povědomě, že ano? Takže co se mi to snažíte říct? Že se historie opakuje, nebo co?“ 

„Tentokrát ne, Jakeu,“ vložila se do toho Liz, dotkla se ho a přitiskla se k němu blíže. „V žádném případě – ne, pokud k tomu máme co říct my. Proto musíš přijmout Benovu pomoc a na oplátku nám poskytnout svou spolupráci při těch testech v Londýně.“ 

„To stačí,“ rozhodl Trask. „Konec diskuse. Teď už víš skoro všechno. A pokud ne, prostě se zeptej a já ti to povím – hned teď, jestli chceš. Nebo potřebuješ nějaký čas, aby sis to mohl promyslet?“ 

Jake se zamyslel, pak se zhluboka nadechl a odpověděl: „Ano, mám otázku. Kdy se vracíme zpátky do Londýna…?“ 

VI 

Příběh přeživšího 

Když si Trask a jeho tým ověřili, že jediný přeživší z lodi Evening Star pohodlně a zdánlivě klidně spí – když už ne psychicky, tak alespoň fyzicky – využili času, který jim zbýval, a dali hlavy dohromady. 

Třebaže cesta z Londýna na HMS Invincible netrvala příliš dlouho, byla dost napjatá: zběsilá štvanice z bodu A do bodu B. 

Nejdříve byli helikoptérou ze střechy hotelu, ve kterém sídlilo velitelství pobočky E, dopraveni na letiště Gatwick. Pak letěli soukromým letadlem – se svolením ministerstva obrany – které je dopravilo do Kavaly na vojenské letiště na řecké pevnině jen několik kilometrů na sever od Egejského pobřeží. A nakonec je trysková helikoptéra z HMS Invincible dopravila na svou domovskou letadlovou loď. 

Proto jim stále ještě hučelo v uších (a krátká návštěva výletní lodi to jen zhoršila) a omamný a vysilující kaleidoskop pevniny a převalujícího se oceánu se v jejich myšlenkách slévaly v jedno. Celkový výsledek pak byl pocit vyčerpání, a tlumený, jako by vzdálený tlukot srdce motorů HMS Invincible připraveného v záloze, které přicházely skrze trup, byl v porovnání s tím vším ukolébavkou… 

Trask byl vyrušen přesně v 16:30, kdy mu byla doručena zpráva od zodpovědného ministra. Ta zpráva přišla přes kanály admirality, které ji také zašifrovaly. Ve vysílací místnosti na Invincible ji zase rozšifrovali, takže si ji mohl Trask nyní přečíst: 

POUZE PRO VAŠE OČI: 

(Cha! pomyslel si Trask, než pokračoval.) 

Pane Trasku, 

Rybáři byl objeven záchranný člun číslo MS 02/000000, ukrytý v mělkých vodách kousek od Rodosta v Marmarském moři. 

Vypadá to, že poté, co opustili řecké vody, projeli v noci bez světel Dardanelami, byli zastaveni strážní lodí, kterou se jim nějak podařilo zapálit a potopit, aniž by na ní kdokoliv přežil. A od té chvíle si hráli na kočku a myš s různými tureckými strážními loděmi, až je ztratili v mořských zátokách někde u Gallipoli. 

Je pochopitelné, že turecké úřady jsou z toho rozzlobené – obzvláště ve světle momentálního vystupňování napětí mezi Řeckem a Tureckem – takže se od nich nedá očekávat žádná pomoc. Proto také jakékoliv dotazy ohledně tohoto člunu nebo těch, kteří na něm byli, musí být tajné. 

Můj návrh: zajistěte co nejdříve ten vzorek, vraťte se na základnu, pak se vydejte do Istanbulu a postupujte při tom stejně jako na Krassu: to znamená, jeďte tam jako turisté. Pro Brity cestující do Turecka neplatí momentálně žádná omezení. Zařídím vám let. A potom… předpokládám, že vaší další zastávkou bude Rodosto. 

Pokud budete cokoliv potřebovat, uvědomte mě a já to pro vás připravím a nechám na ministerstvu vnitra… 

Zodpovědný ministr 

Trask si tu zprávu přečetl znovu a pak pod ni připsal: „Promluvte si s mými lidmi. Řekněte Berniemu Fletcherovi a dvěma dalším lidem, aby se tam IHNED vydali, ještě dnes v noci, jako naše čelní hlídka. Zajistěte, aby měli dostatek tureckých lir.“ Pak zprávu předal pro zpětné odeslání hlavnímu poddůstojníkovi, který ji odeslal… 

Zachráněný muž byl vzhůru, ale strašlivě vyčerpaný; třásl se a byl stále velice ustrašený. Lékaři jej vykoupali, zabalili do teplých přikrývek, a když do kajuty vešel Trask a jeho tým, zrovna do něj lili kafe. 

„Káva?“ zeptal se stranou Trask jednoho z lékařů. 

„Požádal o ni,“ pokrčil rameny ten muž. 

„Požádal ještě o něco jiného? Ptal se na něco?“ 

„Zatím nic.“ 

„Pak ho s námi můžete nechat o samotě.“ řekl Trask, propustil je a zavřel za nimi dveře. 

Lardis zůstával se zachráněným po celou dobu od chvíle, kdy jej přivezli na loď, přesto však stále vypadal velice svěže. „Proč se nepokusíš trochu usnout?“ zeptal se ho Trask stranou. 

„Nepotřebuji to,“ dostalo se mu nevrlé odpovědi. „Dny na Sluneční straně jsou dlouhé – jsem zvyklý být dlouho vzhůru. Ale když usnu, tak opravdu spím, protože noci na Sluneční straně jsou také dlouhé! Každopádně jsem s ním chtěl zůstat. Cítím se s ním jaksi spřízněný.“ 

„Ano?“ 

„Ano,“ přikývl Lardis. „Pokud se nepletu, je z takzvané staré země, Rumunska. Podle vzhledu je to Szgany. A mimoto se zdá, že se na mě upnul. Pokud bude vůbec někdo schopen si s ním promluvit, pak jedině já. Když jsem ho viděl takhle ustrašeného, rozhodl jsem se, že mu zůstanu nablízku, až se probudí. Lidi, jako je on, už jsem na Sluneční straně viděl. Bylo to po nájezdech Vampýrů. Obvykle potřebovali, aby se o ně chvilku někdo staral a utěšoval je, a on je na tom stejně.“ 

„A můžeme si s ním teď promluvit?“ 

„To uvidíme,“ řekl Lardis. 

Oba se vydali k pacientovi, který tam seděl, zabalený ve svých pokrývkách, a ostatní členové týmu se před nimi rozestoupili. 

„Pamatujete si na mě?“ zeptal se ho Lardis. „Byl jsem tam, když vás vytáhli z toho plovoucího města.“ 

Muž přikývl. „Nazval jsem vás otcem,“ odpověděl. „Ale nemyslel jsem tím, že jste můj otec. Když jsem byl malý chlapec, vždycky jsme nejstaršího z kmene nazývali otcem.“ 

Zatímco mluvil, Trask si ho prohlížel. Z toho, co bylo pod těmi dekami vidět, se zdál být vychrtlý, vyhublý až na kost. Jeho vysoké čelo a pronikavé tmavé oči vypovídaly o inteligenci, na druhou stranu jej však také prozradily; ten vlčí pohled v nich, havraní vlasy a snědá kůže s velkými póry víc než jasně prozrazovaly jeho původ. 

„Jste z Rumunska, že ano?“ hádal Lardis, ale bylo to spíše tvrzení než otázka. „Zřejmě Cikán?“ 

„Byl jsem,“ přikývl muž. „Ale když jsem byl malý, moje matka si vzala Řeka z Rodu. Takže jsem byl vychováván tam, ve vesnici jménem Lindos. Později jsme se přestěhovali na Kypr a já jsem si našel práci plavčíka na výletních lodích.“ 

V té chvíli se do toho vložil Trask: „Mohu s vámi mluvit?“ 

Ten muž se zatvářil nejistě, ale pak souhlasně pokrčil rameny: „Když chcete.“ 

„Mluvíte dobře anglicky,“ začal Trask. 

„Ze školy, turisté a… a lodě.“ Trochu se zachvěl. „Mluvím také řecky a rumunsky. A dokonce si pamatuji něco málo ze starého, tajného jazyka Szganyů.“ 

„Já se jmenuji Trask,“ představil se Trask. „A tady můj přítel je Lardis. Lardis zná mýty staré země, z nichž některé nejsou vůbec žádnými mýty. Myslím, že je také znáte. Domníváme se, že právě díky tomu jste ještě naživu.“ 

Muž se roztřásl; celé jeho tělo se pod přikrývkami chvělo. Lardis položil Traskovi ruku na rameno a naznačil mu, že by se chtěl ujmout slova. Trask mu dal kývnutím souhlas. 

„Teď na to všechno zapomeňte a řekněte mi svoje jméno,“ změnil téma starý Lidesci. „Protože jak sám vidíte, teď už jste mezi přáteli a v bezpečí.“ 

„Nikdo není v bezpečí!“ zamumlal ten muž. „Vy jste to neviděli – neslyšeli – necítili jste ten pach! Ale celá loď jím byla nasáknutá! Já jsem to viděl, slyšel a cítil. Věděl jsem to… už ve chvíli, kdy vstoupili na naši loď. Věděl jsem to, ale nic jsem neřekl. Já…“ Zmlkl, rychle a nekontrolovaně začal mrkat a trhl sebou, když mu Lardis položil svou velkou ruku na rameno. Ale hned se zase uklidnil a byl schopen pokračovat. „Takže moje jméno: jsem Nicolae Rusu. Ponechal jsem si jméno svého otce. Jeho krev je mým požehnáním.“ 

„To nepochybně ano,“ přikývl Lardis. „Protože bez ní byste nic netušil a teď byste tady nebyl a nehovořil s námi! A také chápu, proč jste se o tom nikomu nezmínil: oni by vám nevěřili – ani vy sám jste nebyl schopen uvěřit tomu, co vás potkalo. Teď mě dobře poslouchejte, Nicolae Rusu. Tihle lidé, kteří jsou tu se mnou, jsou na tyhle věci experti. Oni ty stvůry znají a rozumí jim. Ta loď, Evening Star, je loď smrti! Vy víte, co se stalo, a my jsme tady, abychom vykonali pomstu. Ale potřebujeme znát celý příběh, jinak nebudeme vědět, proti čemu tu stojíme. A vy jste jediný svědek.“ 

„Ale já na to nechci vzpomínat!“ Muž se opět roztřásl. „Já jsem… Já jsem se snažil zapomenout, když jste mě zachránili.“ 

„Já vím,“ řekl Lardis. „Chápu to. Ale povězte mi – chcete, aby se to stalo znovu a dalším lidem? Protože si můžete být jist, že se to stane, Nicolae, pokud to nezastavíme.“ 

„Říkejte mi… říkejte mi Nicku,“ poprosil ho muž. A pak znovu vybouchl: „To nedokážete zastavit! Ty nezastavíte! Viděl jsem je. Nikdo je nedokáže zastavit!“ 

„Uklidněte se, uklidněte se!“ tišil ho Lardis. A po chvíli pokračoval: „Myslíte, že byste je dokázal pojmenovat? Víte, jak jim říkáme?“ 

Oči přeživšího začaly těkat po celé místnosti. „Opravdu tomu věříte?“ zeptal se. „Nebo si myslíte, že jsem se zbláznil?“ 

„Byl jste šílený strachy,“ odpověděl Lardis. „Alespoň na chvíli. Ale nyní jste v bezpečí a příčetný. Ano, my vám věříme. Víc než to, skutečně se zabýváme tím, čím jsem řekl, že se zabýváme. My tyhle tvory pronásledujeme, abychom je mohli zničit.“ 

„Upír!“ zašeptal ten muž, ale tak tiše, že jej ostatní skoro neslyšeli. „Nebo obour! Noční děs! Tvor, který saje krev! Upíři… ale nikdo nikdy takové upíry ještě neviděl!“ 

„Vampýři!“ řekl Lardis. „Ano, my víme. Takže, povíte nám svůj příběh, Nicku? Jak jste přežil své utrpení a co… co se stalo s ostatními?“ 

„Ano,“ přikývl Nicolae Rusu. „Ano, už jen proto, abych to ze sebe shodil. A pak chci jít odtud pryč a pryč a daleko od všech výletních lodí. Zpátky na Kypr a Ródos nebo možná ještě dále. Pryč, co nejdál…“ 

„Dělal jsem úklid na kabaretní palubě blízko lodní přídě, když na mě zavolal delegát Galliard, abych se dostavil na pravobok paluby B. Setkal jsem se s ním ale už ve výtahu, cestou dolů. Sehnal ještě tři stevardy a megafon a vypadal velice rozrušený. Než jsme dojeli na palubu B – která je uvnitř lodi, chápete, ne v suterénu, ale kousek nad linií Plimsoll – Star už stála na moři bez hnutí. A tehdy otevřeli přední oddíl: velký, vodotěsný poklop pro nízkoúrovňový přístup. Když jej sklopíte, vytvoří schody, které vám umožní přístup z vnitřku lodi nebo v tomhle případě umožní záchranu trosečníků. 

Ten člun, který uvízl na moři – pouhý člun, který se vůbec neměl nacházet uprostřed oceánu – byl čtyřmetrová řecká jachta s širokým černým přístřeškem. Na její palubě se nacházeli dva… lidé. Když jsem uviděl toho muže – už při prvním spatření, jen jsem na něj pohlédl, když vystupoval z té jachty na palubu naší lodi – roztřásl jsem se. Byl vysoký a tmavý; mohl to klidně být i jeden z mých lidí… ale něco mi říkalo, že tomu tak není. Bylo to, jako… jako by mi krev ztuhla v žilách, a já jsem si okamžitě uvědomil, že máme problém. Ale co jsem mohl říct nebo dělat? ‚Nemůžeme toho muže pustit na palubu‘? Směšné! Samozřejmě by si mysleli, že jsem se zbláznil! Já sám jsem si myslel, že se mi to jen zdá, že se mi jen udělalo nevolno, mám horečku nebo něco. Bylo mi zle a hrozně jsem se bál. A to bylo dokonce ještě před tím, než jsem uviděl, jak se jeho ruka zatetelila, jako by z ní stoupal kouř, když na ni dopadlo sluneční světlo! 

Ale potom jsem ucítil to zlo! Bylo to jako by každý atom mého těla věděl, že tohle není dobré, že on je to zlo… a pak jsem uviděl ji, toho ženského tvora! 

Nepamatuji si už přesně, jak to bylo. Moje mysl běžela o překot. Ale ten její hrozný společník jí pomohl a delegát Galliard ji přenesl na palubu. Byla zahalená jako mumie, zcela zakrytá před paprsky slunce, a přesto jsem si všiml, že je krásná… ale věděl jsem, že doopravdy není! Musela to způsobit má szganská krev – něco z temné minulosti – jako nějaká divná vzpomínka na minulost, kterou jsem nikdy nezažil. Ale bylo to, jako bych se podíval skrze ty její cáry a viděl tu stvůru pod nimi. Jak byla stará a odporná a hrozná! 

Možná jsem zbledl? – nevím. V každém případě, jakmile vystoupili na palubu, delegát Galliard mě propustil a řekl mi, ať se vrátím ke své práci. Já jsem ale běžel najít si nějaké místo, kde si mohu ulevit. Bylo mi tak zle… zvracel jsem! Všechno to bylo tak divné, tak nevysvětlitelné, že jsem si stále myslel, že jsem snědl něco zkaženého a že se mi z toho udělalo nevolno, jenže ve skutečnosti… ve skutečnosti to opravdu způsobila… ta neuvěřitelná hrůza! Ale z čeho? 

Nu, jakmile se mi přestala točit hlava, bylo mi jasné, že to musím někomu říct. Nevěděl jsem, co řeknu, ale musel jsem se to někomu alespoň pokusit vysvětlit. Možná kapitánovi Geoffu Andersonovi, on měl pochopení. Věděl jsem, že to asi těžko vysvětlím ostatním námořníkům, kteří by se mi jedině vysmáli, nebo stevardům, kteří by nad tím jen mávli rukou, ale se samotným kapitánem… ten měl pochopení a trpělivost. Určitě by věděl, co má dělat, co mi říct, aby mě uklidnil. A pokud bylo něco v nepořádku se mnou, určitě by věděl, co s tím. 

Šel jsem na můstek… Bože, chtěl jsem tam jít… skoro jsem tam došel. Ale… už to z-z-začalo. 

Ne, ne, počkejte, dejte mi chvíli a já se z toho dostanu. Bude to v pořádku… 

Tam… 

Takže jsem se vydal nahoru na můstek. Vládlo tam zdánlivé ticho, ale předchozí noc byla velmi rušná a většina lidí ještě spala. Bylo ještě stále dost brzy ráno a – a Bože, Bože – nedokážu o tom mluvit, nemůžu si pomoct! 

Dobře, jsem v pořádku, dokážu to… 

V prostorách vyhrazených jen pro posádku, v chodbě, která vedla ke dveřím můstku, jsem na zemi uviděl delegáta Galliarda a dva stevardy, jak tam leží v kaluži vlastní krve. Delegátův obličej vypadal tak hrozně, že na to nezapomenu, dokud budu živ. Oči mu visely po tvářích – prostě mu visely z očních důlků na cárech tkáně – a ty důlky byly černé a vytékala z nich krev. I z jeho uší: visela z nich zaschlá krev a na ramena mu odkapávala mozková tkáň. Škubal sebou – myslím, že umíral… A pokud šlo o ty stevardy: 

I když byli očividně po smrti – chápete, nikdo, kdo vypadá tak hrozně, tak bledý, tak vysušený, nemůže být naživu – přesto se hýbali, škubali sebou a sténali, jejich ruce a nohy se třásly, jako by spali a prožívali přitom noční můry! 

Ano, prožívali noční můry – no, já tedy určitě! Jenže já jsem byl vzhůru, a přesto jsem se modlil, aby to byl jen zlý sen… Dveře můstku byly rozbité… na rozbitém skle byla krev, všude byla krev… a… slyšel jsem odtamtud zvuky, výkřiky, pláč – zvuky násilí, zkázy… 

A v tu chvíli jsem věděl, že už nikdy si s kapitánem Andersonem nepromluvím. Ani s nikým jiným na můstku. 

Vypadl jsem odtamtud. Běžel jsem – ano, přiznávám se – prchal jsem jako zběsilý ven skrze otevřený jícen přímo na palubu. Pode mnou pobíhali lidé, pokřikovali něco o nějaké nehodě. Ale já jsem na zábradlí zahlédl krev a věděl jsem, že to žádná nehoda nebyla. Někde jsem po cestě narazil na dva členy personálu a pokusil jsem se jim vysvětlit, co se stalo… o problému na můstku… že je delegát Galliard mrtvý… a také dva nebo tři důstojníci… a že na palubě řádí netvoři. Ale oni slyšeli jen polovinu z toho, co jsem jim říkal, protože odběhli, aby se podívali, co se stalo. Volal jsem na ně, aby si šli pro zbraně, aby se ozbrojili, ale oni mě neposlouchali. A ještě mi poručili, abych šel s nimi! 

Předstíral jsem, že je následuji, ale jakmile mě ztratili z očí, rozběhl jsem se opačným směrem. 

Později jsem se nějak ocitl ve své zamčené kajutě. Ale víte, ty dveře jsou tak chabé! Nemohl jsem tam zůstat… a každou chvíli se mi zdálo, že slyším výkřiky… 

Předtím jsem radil těm dvěma stevardům, aby se ozbrojili. Teď mě napadla stejná myšlenka. Že se musím ozbrojit. Věděl jsem, že je v delegátově kajutě na hlavní palubě zabudována malá uzamykatelná skříňka se zbraněmi. Neměl jsem klíč – určitě ho měl on, ubohý delegát Galliard nebo delegát Bill, jak jsme mu říkávali – a nemohl jsem se pro něj vracet. Stejně, teď určitě nebyl čas lámat si hlavu s klíčem. Požární sekera poslouží stejně tak dobře. 

Moje kajuta se nacházela na palubě B, v útrobách lodi. Takže jsem musel vyběhnout o dvě patra výš, abych se dostal na hlavní palubu do kajuty delegáta. Domníval jsem se, že nejbezpečnější, nejjednodušší a nejrychlejší způsob, jak se tam dostat, bude použít výtah. Star je obrovská loď; takže bylo málo pravděpodobné, že bych… že bych se po cestě setkal s něčím nepříjemným. Chápete, oni byli na celou posádku té velké lodi, na všechny pasažéry, jen dva. 

Když jsem vyšel ze své kajuty, lidé na palubě B se stále ještě procházeli sem a tam, jako by se nic nestalo. Vešel jsem do výtahu se čtyřčlennou rodinou, kteří byli na cestě nahoru, aby si dopřáli pozdní snídani v restauraci Sláva Knossu, která se také nacházela na hlavní palubě. Byli celí rozjaření, plní dojmů z plavby, těšili se na všechny aktivity, které si na ten den naplánovali – a já jsem zase měl nutkání začít na ně křičet, říct jim, že už je žádný den nečeká – ani je a ani nikoho jiného. 

Vystoupili jsme z výtahu. Delegátova kabina byla uprostřed lodi vedle kanceláře hotelového manažera a obchůdků se suvenýry. A právě z té strany se ozývala spousta křiku a ty dvě děti, chlapec a dívka, se chtěly podívat, co se to tam děje. Volal jsem na ně, ať se vrátí ke svým rodičům, ale ony mě neposlouchaly. Byly to jen… jen malé děti! Takže jsem řekl jejich otci a matce: ‚Běžte za nimi, utečte ven na otevřenou palubu na slunce. Tam budete v bezpečí!‘ Podívali se na mě, jako bych byl blázen, a já jsem si uvědomil, jak asi musím vypadat. Celý jsem se třásl… a byl jsem hrozně vyděšený. Rozběhli se za svými dětmi, ale byli příliš pomalí a pak ten křik ustal. 

I ostatní lidé byli teď v pohybu; někteří běželi, mnozí vypadali zmateně, nevěřícně. A pak, pak se ozval křik z delegátovy kajuty. 

Och, Bože… ten křik! 

Potom jsem potkal jednoho známého stevarda. Seděl na zemi s nataženýma nohama a opíral se o stěnu. Připadalo mi, že mě nevnímá. 

Nabízel jsem mu pomoc, ale on žádnou nechtěl. Jen se podíval skrze mě a odsunul mou ruku stranou. Pak jsem si všiml, jak je bledý a také dvou proužků krve na jeho krku. Když jsem se podíval blíže, uviděl jsem dva obrovské, jedovaté otvory připomínající krátery v místech, kde byl pokousán. 

Rodiče těch dětí ho také viděli, takže začali volat na své potomky a rozběhli se za nimi. 

Ostatní lidé byli na dolní palubě, mnozí byli v bezvědomí, zatímco jiní se plazili po podlaze. Viděl jsem takových alespoň deset. A pak ten křik zase ustal. Ti příjemní lidé hledající své děti mezitím doběhli až k delegátově kajutě – byl to spíše sklad než opravdová kajuta, s velkou terasou pod krásnou plátěnou stříškou – a tam, před tou kajutou… se dělo něco divného a neuvěřitelně hrozného. 

Stál jsem v dostatečné vzdálenosti, ale i tak jsem cítil to kouzlo, které mě přitahovalo jako magnet. Byla to ta žena – ne, tu věc nemůžu nazvat ženou – ta stvůra v podobě ženy a byla obklopená kruhem možná deseti nebo dvanácti mužů, žen i dětí. Ale oni na ni neútočili. Naopak, jen tam tak stáli a ona tančila uprostřed mezi nimi. A znovu vypadala nádherně… a znovu jsem věděl, že vůbec není krásná, ale že je ve skutečnosti obluda! 

Zahaloval ji oslňující opar, ohraničoval její zářivou korónu jako slunce v zatmění. Věděl jsem, že je to její přestrojení. Hladila ty muže, dotýkala se jejich tváří – a pak je kousla. Ty její hrozné zuby byly jako pasti – byly to pasti! – a pokaždé, když někoho kousla, vystříkla krev a potřísnila její tvář a krk rudou barvou. Och, Bože, jak ji sála, nasávala jako houba! Pak, jako lidé v transu, se její oběti odbelhaly pryč, klopýtali a podlamovala se jim kolena, až postupně padli k zemi. Byli tak očividně fascinováni, okouzleni jejími lživými půvaby; a pokaždé, když někdo odpadl, další zaujal jeho místo. 

I ženy. Ani ty jí nedokázaly odolat. Vzpínaly ruce, dotýkaly se jejího odporného těla, padaly před ní na kolena a ta strašná věc se jim zakusovala do krků, až jí z huby kapala krev! Byla mezi nimi i velice půvabná dívka; její manžel – tedy alespoň myslím, že to byl její manžel vypadal nejistě. Nebyl tak dokonale hypnotizován jako všichni ostatní. S hlasitými protesty se snažil tu stvůru odstrčit. Ona vytáhla něco ze svých šatů: byl to ostrý nůž ve tvaru srpu. A jediným pohybem, který byl tak rychlý, že jsem jej ani nezaregistroval, pouhý záblesk, ho řízla. Nejprve se nestalo vůbec nic. Ale když ten mladý muž začal znovu protestovat, když otevřel ústa, aby něco řekl, vyvalil se mu z nich proud krve! A pak se jeho hrdlo rozevřelo od ucha k uchu a on se zhroutil na palubu! 

Ale nejhorší ze všeho bylo to, že si jeho žena ani nevšimla, co se stalo! Dál hladila tělo té stvůry skrze její cáry a za to se jí dostalo hlubokého kousnutí. 

A ty děti, ty děti! 

Ve tvářích měly okouzlené úsměvy, když upíraly zraky na tu ‚krásnou‘ ženu – dokonce i poté, co zavraždila nebo navždy změnila jejich rodiče a pak se obrátila k nim. Byla tam i ta mladá rodina, se kterou jsem se setkal ve výtahu; ty potkal stejný osud… 

Když ta žena skončila s těmi, které zhypnotizovala – protože to nemohlo být nic jiného než hypnóza – přišel k ní z delegátovy kajuty ten muž. Měl s sebou skříňku se zbraněmi, těžký, kovový kufr, který nesl jako drobné příruční zavazadlo. A v té chvíli přišli na scénu ti dva stevardi, se kterými jsem mluvil před chvílí. Samozřejmě že už zaregistrovali něco z toho, co jsem se jim snažil vysvětlit, a tak se snažili vypátrat zdroj toho rozruchu. V rukou drželi požární sekery, a když uviděli, co se stalo, všechnu tu krvavou spoušť… se zuřivými výkřiky plnými děsu se vrhli na upíry. 

Ty stvůry si jich všimly až na poslední chvíli. Ale když ten netvor, vypadající jako muž, došel až k zábradlí paluby i s tím kufrem a zvedl ho, aby ho přehodil přes palubu, jeden z těch stevardů se na něj vrhl se sekerou v ruce. Ten tvor ho zahlédl, přehodil skříňku přes palubu a ustoupil stranou. Ale jak se pohyboval – jeho pohyby byly jako by rtuťovité! A měly rychlost blesku. Byl tak tekutý při svém jednání, přesto ho však ta sekera zasáhla, projela mu kalhotami a zaťala se mu do levé hýždě těsně nad stehnem. Byl to přesný zásah, sekera zajela dovnitř až k topůrku. 

Strašná bolest, kterou by ta rána způsobila každému člověku, by jistě stačila, aby ho ochromila. Ale tenhle se jen natáhl, udeřil stevarda hřbetem ruky a srazil ho k zemi. A všechno, co řekl, když si tu sekeru vytahoval, bylo jen: ‚Ach! Achch! Achchchch!“. Ale já jsem viděl jeho obličej – čelisti se zvětšily a zuby se prodloužily jako dýky! Barva jeho kůže se změnila v olověnou a oči mu žhnuly jako oheň, když obloukem zaťal sekeru stevardovi přímo do hlavy. Ještě se potácel – jeho ruce a nohy sebou škubaly a kopaly jako ruce a nohy nějaké šílené loutky – když ho ten tvor zvedl i s tou sekerou v hlavě a hodil dolů přes zábradlí! 

A ten druhý stevard: ten se bezhlavě vrhl na tu ženu, vstoupil do její hypnotické zóny, pronikl oparem, který byl všude okolo ní a zvedl svou sekeru nad hlavu, jenomže ona už ho mezitím uchvátila! Zarazil se, zůstal stát jako socha s ústy otevřenými dokořán. Pak se jeho břicho rozevřelo, jak se rozesmála a přitom mu jediným tahem nože zleva doprava rozpárala košili i svaly na břiše. Ani nezakřičel – nic neřekl, nic neudělal – prostě jen upustil sekeru, která s rachotem dopadla na krví potřísněnou palubu. A v tu chvíli jej jedním máchnutím ruky rozřízla podruhé. Od rozkroku až k žaludku, takže se jeho břicho rozevřelo v trojúhelníkovitých cárech a ven vyhřezly vnitřnosti! 

Já jsem utíkal… utíkal a utíkal… dolů, do své kajuty… a odtamtud pryč do skladiště s ocelovými dveřmi… a odtamtud pryč skrze poklop až do nitra lodi, kde jsem se schoulil u kovové obšívky… a tam jsem zůstal společně s krysami a naftovými výpary. Byl jsem tam takhle celé hodiny, až jsem, myslím, usnul… nebo je také možné, že má mysl byla tak otupělá a tak absolutně necitlivá ke všemu okolo mě. 

Konečně jsem přišel k sobě. Nebo možná ne, ne docela, protože mě mé smysly, stejně jako má odvaha opustily. Ale ještě k tomu, co mě probudilo: myslím, že to bylo neúprosné dunění motorů nebo možná nečekaný náraz, který mnou zalomcoval, když loď náhle zastavila. Zmítal jsem se ve tmě útrob lodi všemi směry, až nakonec veškerý pohyb ustal a už jsem neslyšel ani vlny Egejského moře narážející na trup plavidla. Přesto jsem si byl jist, že motory jsou stále v chodu, a cítil jsem, že loď je ještě v pohybu. 

Co to tedy bylo? To ticho, ten klid? Domníval jsem se – odvážil jsem se domnívat – že už je po všem a že jsou oba tvorové mrtví. Možná že se zbytek posádky spojil a vrhl se společně na ty zrůdy, aby je zabil. A nyní možná Star doplula do nějakého přístavu. Bylo to možné. 

Avšak já jsem byl stále tiše jako myška, když jsem opustil svůj úkryt a vyplížil se ven skrze jícen na chodbu paluby B. Pak nahoru po obslužném schodišti na zádi a k poklopu až do šaten herců v zadní části baru AU That Jazz; nakonec jsem se dostal až na pódium, kde jsem nahlédl přes zataženou oponu do sálu, abych prozkoumal uličky mezi sedadly, bary a hlediště. 

Ale nebyla tam žádná kapela, žádní herci ani zpěváci, žádný personál na svých obvyklých místech a žádné publikum. Osvětlení bylo tak tlumené, jako by zrovna probíhalo představení, ale jinak to tam bylo úplně prázdné. Až na… zdálo se mi, že jsem uslyšel tiché zasténání – možná slabé volání o pomoc? – a ustrašené, plaché vzlykání. 

A pak jsem si pomyslel: možná je to někdo jako já, někdo, kdo viděl, slyšel, utekl a běžel se sem skrýt. A v tu chvíli jsem ho v tom šeru spatřil. 

Našel jsem ho, ano. Byl to ceremoniář show baru, černoch. Seděl zcela sám za jedním ze stolů. Jen tak tam seděl v cylindru a ve fraku – ve svém kabaretním kostýmu – s hlavou svěšenou a lahví šampaňského chladícího se v kbelíku s ledem na stole před sebou. Vypadalo to, jako by měl na krku rubínový náhrdelník, který zdobil jeho bílou škrobenou košili a ladil s karmínovou šerpou kolem pasu. Ale když jsem se k němu přiblížil, zjistil jsem, že to nejsou rubíny; byly to chumáčky krve, které se srážely a odpadávaly od děr v jeho krku! 

‚On dává a bere,‘ zavzlykal, když mě ucítil stát za sebou, a poté vzhlédl. 

‚Cože?‘ nechápal jsem. ‚Co to říkáte?‘ 

‚Tohle mi řekl,‘ pokračoval ceremoniář. ‚Řekl: Já si beru, protože potřebuji být silný a dávám, abych posílil vás. Má esence je silná a brzy začne fungovat ve váš prospěch. Takže se jí nevzpírejte, protože odteď jste můj a patříte Malinarimu. Takže teď čekám, až se vrátí zpátky, protože on je jediný, kdo mi může pomoci a řekne mi, co mám dělat.‘ A pak se znovu rozplakal. 

Ale já jsem viděl ty jeho oči. Odrážel se v nich v tom šeru slabý, nažloutlý plamen… 

Chtěl jsem odejít, ale on mě uchopil za zápěstí a řekl: ‚Víte, myslím, že to šampaňské je zkažené. Tady, ochutnejte skleničku a řekněte mi laskavě, co si o něm myslíte.‘ 

Vytáhl jednu skleničku na šampaňské a já jsem ji svou volnou rukou uchopil, abych se z ní mohl napít, protože jsem nevěděl, co jiného mám udělat. A pak jsem mu řekl: ‚Já myslím, že je v pořádku. Ale teď už musím jít.‘ 

‚Jít?‘ opakoval. ‚Ale ne, nesmíte! Je tady taková zima a já se cítím osamělý. Je mi zima a vy… vy tak zvláštně hřejete.‘ 

‚Ale já musím jít,‘ opakoval jsem. 

‚A já jsem řekl, že nesmíte,‘ zopakoval a já jsem znovu uviděl ten zelenavě nažloutlý plamen v jeho očích. A samozřejmě mi to bylo jasné… 

Pak… jsem se mu vysmekl, a když vstal, rozbil jsem mu tu láhev šampaňského o hlavu! Okamžitě znovu žuchl na židli. Dosedl tak těžce, že se židle pod jeho tíhou podlomila a on se sesunul na podlahu. Nečekal jsem na to, co udělá, ale utíkal jsem pryč, tajnými cestami, které zná jen lodní personál. Modlil jsem se, abych doběhl až na čistou, sluncem zalitou horní palubu. 

Ale když jsem se tam dostal, och, Bože… byl večer a rychle přicházela noc!“ 

„Dejte mi chvilku času a já budu pokračovat. Ale věřili byste, že si na tu myšlenku začínám zvykat? Na to, že už se mnou tyhle vzpomínky zůstanou navždy? Tím, že se o ně dělím s vámi… možná je to dobrý způsob, jak ze sebe alespoň částečně shodit to strašné břemeno. Zní to zbaběle, já vím, ale pokud to tak má být, tak to přijímám. Možná že jsem zbabělec, ale alespoň jsem živý zbabělec! Alespoň nejsem… nejsem nemrtvý. 

Byl večer, ano, takže jsem možná chvíli prospal, nebo jsem byl v hlubokém šoku. Určitě tak osm hodin. Ale teď… poslední paprsky slunce šikmo olizovaly horní palubu a kromě toho – 

Vypadalo to, jako by se nic nestalo! Žádná známka nějakého problému, žádná stopa po krvi. Jenomže ta tam samozřejmě ani být nemohla, protože tyhle paluby byly celý den zalévány slunečním světlem. Od časného rána až… až doteď. 

Nyní už zbývalo pouze několik posledních kosých paprsků a vzduch se ochladil větrem vanoucím ze severu. A jestli jsme zakotvili nebo najeli na pevninu? Ano – najeli jsme na pevninu – ale nebyl to žádný ostrov, který by stál za zmínku. Jen velký kus skály a Star byla nabodnutá přímo na něm. Bylo vyloučeno, abych se z té lodi nějak dostal, ne pokud bych odsud chtěl utéct a dostat se do civilizace a… a mezi lidi. 

Ale pak jsem zaslechl, jak někdo uděluje rozkazy, a také zvuky usilovné práce: vrzání dřevěných trámů, drnčení napínajících se lan a řinčení řetězů. Tyhle zvuky už jsem slyšel několikrát, při lodních cvičeních: někdo – skupina lidí – se snažila spustit na vodu záchranný člun, což mohlo znamenat pouze jednu věc: alespoň hrstka členů posádky přežila a nyní se snažila dostat se ze Star ještě před západem slunce. 

Zároveň to byl okamžik, kdy jsem snadno mohl udělat osudnou chybu, a něco mi říkalo, abych zůstal opatrný. Takže místo abych se tam rozběhl a prozradil se, sundal jsem si boty a odložil je stranou. Pak jsem se začal stíny nenápadně plížit k nim. Byl jsem na můstkové palubě, která byla otevřená jak z levé, tak i z pravé strany a po obou bocích byla lemována záchrannými čluny. Na pravoboku lodi, nad mořem, právě mizel zlatý puchýř slunce. Levobok už byl ve stínu… 

Dva přední záchranné čluny byly malá, avšak poměrně výkonná plavidla; každý byl schopen vléci za sebou několik menších člunů. Levobok lodi byl nyní níže než pravobok a světla na něm byla rozsvícena, a jak záchranný člun klouzal dolů, zahlédl jsem ze svého stanoviště lidi uvnitř. Znal jsem je; všechno to byly ženy. Zachvěl jsem se, když jsem si vzpomněl, co byly zač: exotická taneční skupina z Brazílie, která si říkala Belles… ale z doslechu jsem věděl, že mají také násilnické choutky a nechávají si říkat Val’s Vamps! A nyní měly všechny ve tvářích stejný fascinovaný výraz: nepřítomný, nezaostřený, jako zombie! 

Dole pode mnou se nacházely útesy, které teď připomínaly tmavé tesáky vyčnívající z tichého moře, ale přímo pod záchranným člunem se nacházel hluboký přírodní průliv. A když se rumpál dotočil a člun dosedl na vodu, znovu jsem uslyšel ten autoritativní hlas. Ale tentokrát jsem věděl, že nepatří nikomu z posádky. Nebyl to hlas, který byste očekávali, že uslyšíte při každodenní rutině, a já doufám, že už jej nikdy v životě neuslyším. Nikdy v životě! 

‚Odvedli jste dobrou práci,‘ řekl ten hlas; hluboký a táhlý, skoro předl, a přesto vůbec nepřipomínal kočku. Bylo to spíše potlačované vrčení, které mohlo každou chvíli přejít v šílený smích nebo nebezpečné, vzteklé běsnění. 

‚Odvedli jste dobrou práci a odměna vás nemine.‘ pokračoval. ‚Samozřejmě bude záležet na tom, jak dobří jste lovci. Neboť všem je vám jasné, kým teď jste a v co se rychle měníte. Moje kousnutí je virulentnější než kousnutí většiny mého druhu – stejně jako tady >vládkyně<, mé společnice – a oba jsme vám předali mnoho z toho, co jsme. Ale slyšte všichni, které jsme narekrutovali: víme, že je tady ještě dost těch, kteří se ukryli a naše kousnutí nepocítili. Neboť bez ohledu na to, jak by bylo náročné zvládnout to za tak krátkou dobu – dokonce i pro Vampýry, jako jsme my – udělali jsme to úmyslně. Nechali jsme je pro vás…‘ 

Při těchto slovech se ozvalo povzdechnutí nebo to možná bylo za-jíknutí plné popření a děsu. Připlížil jsem se ještě trochu blíž, až jsem mohl vidět všechny, kdo tam stáli v prostoru po spuštěném člunu. Obě stvůry, ten muž i žena, ke mně byli samozřejmě obráceni zády, za což jsem děkoval Bohu, a zbytek té skupinky byli všichni – bývali – členové posádky. Stevardi a plavčíci, dokonce i jeden nebo dva důstojníci; v jejichž tvářích se odrážela žlutozelená záře zapadajícího slunce, která jim propůjčovala vzezření divokých zvířat. 

‚Ach! Aáách!,‘ vydechl znova ten muž – netvor. ‚Copak to má být? Zaslechl jsem snad povzdech? Myslí si snad někteří z vás, že mohou popřít tu novou horečku ve svých žilách, ten narůstající chtíč? Ujišťuji vás, že to není možné. Zatím ještě nejste nemrtví, protože jste nikdy nebyli mrtví, ale jste upíří otroci. A věřte mi, že to nutkání ve vás bude bujet a stupňovat se! Můžete s tím bojovat, ale prohrajete. Při tom však zeslábnete a ostatní toho… využijí. Takže pro vás bude lepší, když se s tím smíříte a vychutnáte si to. Ano, vychutnejte si to, oddejte se tomu, dokud je ještě čas!‘ 

Znovu se ozvalo to zasténání, ale ten netvor ho ignoroval a pokračoval: 

‚Protože zatímco budete lovit na palubě této lodi – mezi těmi stovkami lidí, kteří se třesou ve svých kajutách nebo se různě skrývají, přijdou jiní lidé, kteří zase budou lovit vás! Možná už jsou dokonce na cestě. Jste zatraceni, každý z vás, takže zkuste využít ten krátký čas, který vám zbývá, trochu užitečně.‘ 

A pak promluvila ta žena, jejíž hlas zněl jako skřehotání odporné čarodějnice. ‚Trochu >užitečně<? Ale kdepak, právě naopak. Naložte s ním, jak uznáte za vhodné. Na téhle lodi jsou ženy a neposkvrněné dívky. Jsou jich tu spousty. A vy muži jste nyní upíři se všemi touhami a chtíči, které k tomu patří. Všechno, co pro vás dosud bylo tabu, je nyní vaše a vy si to můžete vychutnat. Konečně jste pány svých rozkoší… a možná i svých nicotných osudů!‘ 

‚My teď musíme odejít,‘ řekl ten muž. ‚Tahle loď, tohle místo, tenhle kratičký čas, který vám zbývá, je jen váš. Naložte s ním, jak sami uznáte za vhodné…‘ 

S těmito slovy se on i ta žena odvrátili od zástupu, lehce vyskočili na zábradlí s jistotou, daleko převyšující veškerou lidskou obratnost, a přeskočili vlečné lano, kterým byl člun přivázán. Oba dva, odění v černi a ozdobeni šperky, které ukradli z obchůdků na lodi, se ještě jednou otočili a na chvíli si prohlíželi ten divný dav. V houstnoucí tmě žhnuly jejich oči jako rudé varovné lampy. 

Pak se změnili jakoby ve velké netopýry a bez sebemenší námahy slétli dolů, z dohledu ostatních, jen jejich černý šat za nimi vlál. 

Chvíli nato se uvolnilo lano a dole se k životu probudily motory člunu. 

Bývalí členové posádky, nyní vyzrávající upíři, se mlčky podívali jeden na druhého. V očích jim planul nažloutlý oheň, když se postupně začali ztrácet ve tmě. Někteří z nich se vydali směrem, kde jsem se za poklopem ukrýval já. 

Pokud šlo o mě: nemusím snad říkat, že jsem nečekal, co se stane, až se s nimi setkám tváří v tvář, ale rychle jsem se rozběhl na opačnou stranu. Běžel jsem na záď pravoboku lodi, kam stále ještě dopadaly poslední paprsky slunce a kde zbývaly poslední zbytky zdravého rozumu…“ 

V

Nemrtví ve Středomoří 

Nicolae Rusu se odmlčel, oči upřené kamsi do prázdna, do nedávné minulosti, na ty strašné scény, na které nikdy nebude schopen zapomenout. Trask si tím byl jist, takže jej chvíli nechal a mlčel. Ale čas nebyl na jeho straně, takže nakonec řekl: 

„Podívejte se, Nicku, chápeme, jak těžké to pro vás musí být, ale je tu ještě několik věcí, které musíme vědět. My se na tu loď musíme asi za hodinu vrátit a –“ 

„My?“ probral se Nicolae najednou ze svého zamyšlení, a jak zaostřil oči na Traska, v koutku úst mu začalo nervózně škubat. „Říkal jste, že se tam my musíme vrátit? Ne –“ rozhodně zavrtěl hlavou, „– ne; vy si tam klidně jděte, ale já si tady najdu nějaký úkryt a nevylezu z něj, dokud neodplujeme pryč!“ Popadl Traska za ruku a snažil se vstát, ale Lardis ho zadržel. 

„Jen se uklidni, synu,“ řekl mu starý Lidesci. „Neměl na mysli vás. Vy nikam nepojedete. Myslím, že už jste toho viděl dost, aby vám to stačilo na zbytek života a možná ještě déle. Ale my se tam opravdu musíme vrátit, je to naše povinnost. Musíme ještě něco zařídit, než tu loď potopíme.“ 

„Potopíte?“ Rusu k němu zvedl tázavý pohled. „Opravdu? Evening Star?“ 

„Ano, nemilosrdně,“ přikývl Lardis. „A všechny ty zatracené krvežíznivé zrůdy s ní.“ 

„Ale potom… proč se tam chcete vrátit?“ Rusu konečně začal logicky uvažovat. „Proč to prostě neskončíte? Prokázali byste tím milost všem, kteří tam jsou.“ 

Lardis se podíval na Traska. 

Ale Trask nemohl Nickovi říci skutečný důvod; i bez toho měl Rusu dost materiálu na noční můry. A tak řekl: „Musíme se ujistit, že tam nezůstal naživu ještě někdo jiný,“ zalhal a i tahle lež, přestože to byla lež z milosti, pro něj byla nesmírně těžká. Neboť pro Traska byla pravda nadevše. „Vy byste přece také nechtěl zůstat uvězněn na té lodi, že ne?“ 

„Bože, to ne!“ Rusu se nekontrolovaně roztřásl. Pak sevřel Traskovu paži ještě pevněji a řekl: „Ale věřte mi, já jsem byl na té lodi dost dlouho a říkám vám, že tam určitě žádní další přeživší nejsou. Všichni jsou mrtví.“ 

Trask přikývl. „Vy to víte, Nicku, že je to tak? Vy to víte, protože jste všechno viděl.“ 

„Ne, všechno ne,“ zavrtěl hlavou. „Ale viděl jsem toho dost.“ 

„Klidně buďte stručný,“ pobídl ho Trask. „Ale povězte nám o tom.“ 

„Mám v tom takový zmatek,“ namítl Rusu. „Je to jen směsice příšerných obrazů… tři noci strávené v pekle… jako nekonečná noční můra… krev… hrůza!“ 

„Co kdybychom vám kladli konkrétní otázky?“ navrhl Trask. „Mohlo by vám to pomoct? Opravdu potřebujeme, abyste nám všechno pověděl.“ 

Rusu pustil Traskovu paži, trochu se uvolnil a řekl: „Můžete se o to pokusit. Pokud budu znát odpovědi, vynasnažím se… vynasnažím se vám povědět, co vím.“ 

„Co se stalo s ostatními záchrannými čluny?“ zněla první otázka. „Když Malinari a Vavara, tvorové, které my nazýváme ‚velkými upíry‘, odpluli – určitě tam zůstali ještě jiní nenakažení lidé, že ano? Možná dokonce členové posádky? Jak to, že jste vy nebo oni, nespustili další záchranné čluny?“ 

Rusu přikývl. „Vím, jak to myslíte. Také jsem o tom uvažoval, snažil jsem se o to a byl bych to jistě udělal, kdyby to bylo jenom trochu možné.“ 

Trask se zamračil. „Nebylo to možné? Na tak moderní lodi přece nemůže být takový problém spustit záchranné čluny? To by popíralo jejich význam.“ 

Rusu se unaveně usmál a řekl: „Oni to zmařili! Ti zatracení… kdo? Velcí upíři? Neptejte se mě, proč to udělali – mohl v tom být jedině nějaký zvrácený úmysl, možná aby se ujistili, že všichni na té lodi propadnou zkáze – takže se o ty čluny postarali, o všechny.“ 

„Postarali?“ opakoval Trask. „Máte na mysli to, že je ještě před odjezdem zničili? Mohl byste nám to vysvětlit?“ Možná že byl Traskův přístup příliš přímočarý; sám už byl na takové věci zvyklý, a proto příliš necitelný; ať už to ale bylo jakkoliv, Nickova reakce byla prudká. 

„Ne!“ utrhl se. „Nechci nic vysvětlovat! Ježíši Kriste – všemohoucí Bože – neříkal jsem vám, že na to už nechci ani pomyslet!“ Znovu se pokusil vstát, ale Lardis jej opět zadržel a vysvětlil mu: 

„Možná bude nejlepší, když se z toho vypovídáte, Nicku. Máte v sobě krev svých předků – mých předků. Náš lid je starší, než si dokážete představit, a žije ve světě, ve který byste jen těžko uvěřil – a to vám pomůže se z toho dostat. Ale pokud ty vzpomínky budete držet ve svém nitru, necháte si je pouze pro sebe…“ Potřásl hlavou. „Jedině vám ublíží.“ 

Rusu jen stiskl Lardisovu ruku a upřeně se zadíval do jeho očí. 

„Já… já vám důvěřuji, otče,“ řekl. „Věřím vám. Dobrá tedy, pokusím se o to…“ A po krátké odmlce pokračoval: 

„První noc nebyla tak těžká. Tedy, těžká byla dost, ale nebyla nej-horší. Oni stále ještě bojovali – tedy, bojovali s tím, co se s nimi dělo, ne jeden proti druhému, zatím ještě ne – a ačkoli se jich několik vydalo na lov, ostatní tomu zatím nepodlehli a snažili se chránit své blízké. Ale později… můj Bože! Později oni sami své blízké přeměnili! Ale tehdy ještě ne. A pokud jde o ty čluny: 

Vy sami jste viděli Star, jak byla vyvržena na té skále, na tom malém ostrově? Věřím, že to udělali schválně, aby nikdo neměl šanci se odtamtud dostat, ani kdyby utekl na pevninu. A byla to pouhá náhoda, že se jim podařilo odjet v tom jediném člunu? Ne, to by nedávalo smysl, je mnohem pravděpodobnější, že to takhle celou dobu plánovali. A co se stalo s ostatními záchrannými čluny? 

Kromě těch několika na zádi by stejně nemělo smysl je spouštět na ty skály-dole. V naší situaci, i kdybychom se o to pokusili, neměli bychom šanci dotáhnout je po tom skalisku až do moře. To ‚my‘ vysvětlím později. A ty skály… no, vždyť jste je viděli sami. Byly to rozeklané útesy s hlubokými trhlinami. Po písečné pláži, ano, to by bylo možné, ale nebyla nejmenší šance, že by se pětice mužů mohla pokusit přenést těžkou loď takovýmto terénem celých deset metrů! Když jsem uviděl ty skály… zázrak byl už to, že neodhalili mou skrýš v útrobách lodi, kde jsem se schovával. A mě s ní! 

Tak či tak, první noc jsem přežil. Celou jsem ji strávil ve výduchu přebytečného tepla a výfukových plynů – na tom velkém prstenci pod řadou výfukových otvorů – odkud jsem mohl pozorovat… co se děje. Ale já… nechci zacházet do detailů, raději ne. Postačí, když řeknu, že tam byli ještě další nenakažení, alespoň tu první noc. Já ji přežil a myslím, že se mi dokonce podařilo na chvíli usnout a probudit se až ráno. 

Požehnané ráno – a ach, ten nářek, když se slunce začalo vynořovat nad horizont! A jak se paluby začaly vylidňovat, postupně umlkalo i sténání, nářek a křik. Stáhli se do tmavých útrob lodi, kromě několika málo jedinců, kteří se objevili na palubě, vyplížili se jako myši ven na vycházející slunce. A tehdy jsem se k nim přidal. 

Oni byli ti ‚my‘, o kterých jsem se zmiňoval dříve: ta hrstka, která to všechno přežila. A určitě bylo i mnoho dalších dole v podpalubí, zamčených ve svých kajutách, kteří se neodvážili vyjít ven – a nikdo jim to nemohl mít za zlé. Nedával jsem jim však mnoho šancí na přežití; podle mě nepřežili druhý den, ubožáci – ne, když v barech, společenských místnostech a všude kolem běsnila horda upírů… 

A je to zvláštní – nebo možná není – ale někteří z těch, pro které už bylo příliš pozdě… se pokoušeli předstírat, že se vůbec nic neděje! Měli zapnutý rozhlas, a tak jsme slyšeli imitátora Caba Callowaye zpívat v jazz baru. Všechny ty staré šlágry: ‚Minnie the Moocher‘, ‚The Scat Song‘ a… prostě všechen ten jazz. Ale raději si nechci ani představit, jak asi muselo vypadat publikum – jak dávali najevo své nadšení – nebo co pili! 

Takže, ‚my‘: já, dva plavčíci, strojník a stevard. To bylo všechno, co na palubě lodi zbylo z lidí. Nenakažení, kteří nepatřili k posádce, by těžko věděli, kde se na lodi schovat, takže se třásli ve svých kajutách, jak už jsem říkal. Ale teď už musel být lov v plném proudu a všechny ty dveře byly tak chatrné. Nebo možná byli v bezpečí, alespoň během dne. Nevěděli jsme tolik, abychom si tím byli jisti. 

A ještě k záchranným člunům: 

Ten strojník, jak se jmenoval, neměl jsem čas se se všemi seznámit – no, každopádně řekl, že musíme jít na záď a zjistit, jestli je možno spustit tam člun. Byl to docela ostrý chlápek; byl statečný, naprosto odhodlaný přežít tu hrůzu… všem nám tím dodal odvahy. No, alespoň na chvíli. 

Jenomže ti zatracení parchanti, ti – jak jste je to nazval? Vampýři? – se postarali o všechno. Zničili navijáky, a aby se pojistili, zničili i ty čluny. Všechny, které byly zavěšeny nad vodou, byly proděravěny na tolika místech, že by je asi těžko kdo dokázal opravit. 

Takže to jsme měli. Byli jsme uvězněni uprostřed oceánu, na lodi plné upírů…“ 

Rusu se znovu odmlčel a začal se rozhlížet kolem sebe, takže jej Trask pobídl: „A co vysílačka? Jak je možné, že odtamtud přišlo jen jediné krátké volání o pomoc… a navíc z mobilního telefonu?“ 

Rusu sebou trhl a znovu se vzpamatoval. „Hm? Mobilní telefon? To jsem byl já. A co se týče vysílačky na lodi: no, první místo, kam ti vaši zatracení upíři zamířili, byl kapitánský můstek. Místnost s vysílačkou a ostatními přístroji je k němu připojena. A po tom, co jsem tam viděl, když jsem se k tomu místu přiblížil… myslím, že o komunikaci se postarali dokonale. 

Takže zbýval můj mobil… 

Obávám se, že jsem ho použil proti předpisům, ale bylo to poprvé, kdy jsem zákon porušil s velkým potěšením!“ 

„Proti předpisům?“ Trask nechápal. „Když jste si chtěl přivolat pomoc?“ 

„Pokud jde o užívání mobilních telefonů: Na své poslední plavbě, ani ne o týden dříve, měla Star problémy se sluneční aktivitou. Jak satelitní navigace, tak i pobřežní a palubní komunikace tím byla velice negativně ovlivněna a tohle všechno se ještě více zhoršovalo, když pasažéři používali mobily. A protože předpovědi naznačovaly další – možná dokonce ještě horší – sluneční aktivitu, mobilní telefony byly na lodi zakázány. Pasažéři si je nesměli přinést na loď, ale já jsem ten svůj na lodi měl, ve své kajutě.“ 

Trask letmo pohlédl na své kolegy a přikývl. „My sami jsme tyhle sluneční problémy zažili na vlastní kůži. Ale ve vašem případě – ve vaší situaci – to jistě nebyl případ porušení zákona. Vy a hrstka vašich přátel jste byli jedinými legitimními lidmi na palubě.“ 

Nicolae Rusu se smutně usmál. „Jen jsem žertoval,“ řekl. „Dělal jsem si z toho legraci. Vážně si myslíte, že jsem si dělal těžkou hlavu z toho, že kapitán telefony zakázal? Vždyť byl mrtvý a většina ostatních byli nemrtví! Ale můj mobil byl dole, v mé kajutě a nedalo se říct, co tam na nás může čekat.“ 

Trask se zatvářil překvapeně. „Vy jste se tam dolů vrátili?“ 

„Museli jsme,“ pokrčil rameny Rusu. „O tom mobilu jsem se zmínil strojníkovi a shodli jsme se na tom, že se tam dolů vrátíme a zmocníme se ho, protože je to naše jediná naděje. Našel dvě signální pistole a několik světlic, a pokud bychom si byli schopni vyrobit ještě i svítilny – a vyzbrojili se požárními sekerami – mohlo by se nám to podařit. Ale jak se později ukázalo, ta výprava do podpalubí byla velká chyba; prozradila nás. Ty krvelačné příšery se dozvěděly, že nahoře na palubě přežívá parta lidí, které ještě nikdo nedostal. A když nastala noc… když nastala další noc, pamatovali si to. 

Tak či tak, počkali jsme až do poledne, kdy slunce vystoupilo na obloze nejvýše a rozpalovalo paluby, jeho zář se odrážela od skal a mořské hladiny a žhnulo skrze okna a ostatní otvory. Pak jsme se teprve vydali tam dolů… 

Jak už jsem říkal, moje kajuta se nacházela na palubě B, hluboko v útrobách lodi. Byly tam i kajuty pasažérů, ale prostory pro členy posádky nebyly zdaleka tak luxusní. Tou dobou už výtahy dávno nefungovaly, takže jsme museli použít schodiště. Nejdříve to bylo jednoduché, protože zvenčí přicházelo dovnitř dostatek světla. Ale když jsme prošli skrze hlavní palubu na úroveň paluby A, světla povážlivě ubylo. Nouzové osvětlení ještě fungovalo, jenže poblikávalo, bylo slabé a vypadávalo. A kajuty byly řešeny tak, že každá měla světlík, což ovšem zabraňovalo přirozenému světlu dostat se do chodeb. Většina dveří však byla otevřená – v drtivé většině vyrvána z pantů – takže tam přece jen trochu světla dopadalo. Ale… ale to světlo bylo rudé! Světlo, které přicházelo zvenčí, skrze otevřené nebo zničené dveře na chodbu bylo rudé! 

A když jsme se podívali do jedné z kajut, zjistili jsme proč. Leželo tam tělo dívky. Byla znásilněna, zohavena, zavražděna. Ale… ale znásilněna? Ne, bylo to ještě mnohem horší. Nikdy jsem si nedokázal představit něco tak strašného. Byla prakticky roztrhána na kusy. A její krev a vnitřnosti byly použity k zamazání lodního okénka, aby jej zastínily. A část jejího obličeje, rty a jazyk… vypadaly, jako by je někdo sežral! 

Srdce jí někdo vysekal z těla – nevím – nejspíš požární sekerou. No, to je jedno, určitě se z toho těžko mohla probrat. Jenomže – dobrý Bože – když jsme z té kajuty vyšli ven a prohlédli si chodbu – z každých dveří, které byly otevřeny, rozbity nebo vypáčeny… světlo, které z nich vycházelo, mělo stejný krvavě rudý odstín!“ 

Když se Nicolae Rusu opět odmlčel, David Chung řekl: „Bene, budeme muset jít. Nacházíme se jen patnáct minut od Evening Star, ale asi za půl druhé hodiny se začne stmívat. Měli bychom si pospíšit a znovu vzlétnout, než to bude moci Invincible dokončit. Od Nicka jsme toho už slyšeli dost. Chci říct –“ 

„Ne!“ přerušil ho Lardis. „Dovol mu to dopovědět. Nám neuškodí, když si to poslechneme, a myslím, že z dlouhodobého hlediska to pro něj bude jedině dobré. Cítím se s ním tak trochu spřízněn a tuhle službu bych prokázal komukoliv jinému na Sluneční straně.“ 

Trask se podíval na Lardise a přikývl. „Dlužíme mu to, měl by se z toho vypovídat. Máme plány Star, takže tam nepůjdeme úplně naslepo. A navíc ti parchanti na lodi nejsou kdovíjak… zkušení. Nejsou to ani pobočníci, a vlastně ani otroci. Jsou to pouze… pouze upíři a my už jsme se za našeho působení setkali s mnohem horšími, než jsou tihle. A stejně, když se začne smrákat, začnou pomalu vylézat z děr a slídit a kdo ví, třeba nám to dokonce ulehčí práci, když za námi přijdou sami a my po nich nebudeme muset pátrat.“ Znovu přikývl a obrátil se na Rusua. „Takže to nechám na vás, Nicku. Pokud chcete pokračovat, posloucháme vás.“ 

Rusu už se netřásl. Oči mu vyděšeně netěkaly a vůbec vypadal mnohem klidněji. „Musíte být velice stateční muži,“ řekl. „Což znamená, že já se teď cítím jako ten největší zbabělec na světě.“ 

„Vůbec se nemusíte takto cítit,“ uklidňoval ho Trask mrzutě. „My přesně víme, co jste si prožil.“ 

„Ale vy víte, co vás na té lodi čeká, a přece se tam vracíte…?“ 

„Je to naše práce,“ vysvětlil mu Lardis. „Živíme se tím.“ 

„Raději vy než já,“ opáčil Rusu. „A pokud je to opravdu tak – pokud takto riskujete své životy – co vlastně můžu ztratit já? Já vám pouze vyprávím svůj příběh.“ 

„Tak ven s tím,“ pobídl ho Lardis. „Nemáme čas nazbyt.“ 

Načež Rusu přikývl a rychle pokračoval: 

„Některé z kajut na palubě A stále ještě měly dveře… slyšeli jsme za nimi pohyb. Ale nevěděli jsme, co nás za nimi může čekat – nevěděli jsme, jestli je tam někdo, kdo ještě žije, nebo… nebo něco jiného – prostě jsme nečekali a plížili se dál na palubu B. Navzdory tomu, že se na lodi nacházely stovky lidí a posádka, jsme dosud nikoho nezahlédli. Tedy alespoň ne nikoho živého. 

A mrtví? Och, těch tam byla spousta. Leželi všude po schodištích – muži, ženy a děti – a všichni byli tak hrozně znetvořeni, že už jim nemohlo být pomoci. Prostě byli mrtví, opravdu mrtví! Většina z nich byli buď velice mladí, nebo naopak staří, prostě slabí. Ti samozřejmě zaplatili svou daň jako první. A pokud jde o živé, pokud je tak chcete nazývat – ti, které jsme zatím ještě nezahlédli, alespoň ne za světla – ti nejenže pili krev, ale očividně i jedli syrové maso. Některá z těch mrtvých těl… Bože, byla ohlodána! Schodiště, chodby a kajuty; všude byla krev a vnitřnosti. Celá loď páchla krví, výkaly a smrtí. 

Ale to nejhorší, co nám drásalo nervy, bylo tohle: věděli jsme, že na každou mrtvolu, kterou jsme našli, někde byli dva, kteří byli stále ‚naživu‘, spali nebo se někde poblíž schovávali, krčili se a naslouchali, s ústy od krve, divokým pohledem a neuvěřitelně, příšerně silní. Proto jsme se také plížili… 

Dostali jsme se na palubu B… a pak se všechno pokazilo. Světla znatelně ubylo. Zbyly nám jen elektrické svítilny a pochodně. Mysleli jsme si, že to dokážeme, aniž by nás někdo zahlédl, uslyšel, zkřížil nám cestu – cha! Zdá se, že jak přestali být lidmi, jejich smysly se zostřily. Už se nejspíš začali vyrovnávat s tím, co se s nimi dělo, byli organizovanější a začali se dělit do skupin a loveckých tlup. Takže o nás možná věděli celou tu dobu a jen čekali, až sestoupíme hlouběji do útrob lodi, aby nás napadli. 

Dorazili jsme k mé kajutě a zjistili jsme, že její dveře byly násilně otevřeny. Uvnitř bylo všechno vzhůru nohama, moje věci byly rozházené po podlaze, takže mi nějakou dobu trvalo, než jsem našel mobil. Zatímco já jsem prohledával ten nepořádek, ostatní hlídkovali, a právě když jsem pod hromadou oblečení konečně našel, co jsem hledal, zaslechl jsem varovné syknutí od jednoho plavčíka; domníval se, že kdesi ve stínech na opačném konci chodby zahlédl pohyb. O chvíli později ten vysoký, hřmotný strojník zaklel a vypálil světlici. Byl v klení dobrý – každé druhé slovo bylo ‚kurva‘ nebo ‚hovno‘ nebo ‚hajzl‘ – ale nikdy ve svém životě jsem neslyšel takovou dávku nadávek, co ze sebe tehdy vysypal! Důvod jeho klení byl zřejmý, a když vběhl do mé kajuty, popadl mě a táhl ven na chodbu… uviděl jsem to na vlastní oči. 

Vzadu na chodbě, u schodiště, kterým jsme sem přišli, jsem spatřil houfující se upíry – ano, doslova se tam houfovali! Světlice, kterou vystřelil strojník, se odrazila od stěny a odkutálela se skoro přes celou chodbu. Nyní tam pomalu dohořívala, poskakovala a točila se – jako kulička sodíku na vodě nebo kapka tuku na rozpálené pánvi – a vytvářela zářivou, oslňující kouli světla v kruhovitém oblaku růžového kouře. A určitě více než deset lidí v tom dýmu také tancovalo a uskakovalo, aby se vyhnulo kontaktu s ohněm – byli tam muži i ženy nebo spíše tvorové, kteří bývali muži a ženami. A za nimi se na schodišti vlnilo moře dalších divokých obličejů, jimž do tmy zářily ty odporně žlutavé oči! 

Ale já jsem v ruce držel svůj mobil, takže jsme odtamtud mohli vypadnout, tedy, alespoň jsme v to doufali. Všichni jsme se o překot rozběhli k přednímu schodišti – kde už na nás čekala další skupinka! Pcha, skupinka! Horda jako ze zlého snu! Vylézali, plazili se a potáceli ze schodiště na chodbu; příšerný dav znetvořených, vyjevených obličejů s divokýma očima. Vypadali jako šklebící se zombiové a natahovali se po nás svýma chtivýma, hladovýma rukama! 

Vpředu, jako vůdce naší malé skupinky, stál ten rozložitý strojník s pistolí v ruce a záda nám kryl stevard s druhou pistolí. Teď už nám zbývala jen jedna cesta ven: skrze ten… ten odporný, nemrtvý dav krvelačných příšer. 

Strojník znovu nabil pistoli; vystřelil světlici, která proletěla přímo skrze zástup upírů, z nichž některé při tom zapálila, a pak se odrazila od stěny a znovu dopadla do toho davu. Tam vzplála, prskala a poskakovala jako ohňostrojová rachejtle – a přitom vypouštěla kouř a oslňující světlo a zapalovala všechno, čeho se dotkla – a nutila ty zmatené kdysi lidské bytosti poskakovat jako vyplašené krysy. 

Ve stejnou chvíli vypálil ze své pistole do davu na druhé straně, u zadního schodiště, i stevard. Ti se mezitím totiž stačili vzpamatovat ze svého překvapení a rychle se k nám blížili, aby nás obklíčili. Ve skutečnosti jsme byli obklíčeni už teď a naší jedinou nadějí byly signální pistole a požární sekery – a náš vlastní strach. Ale myslím, že naší největší zbraní byl ve skutečnosti ten strach. 

Strojník se ujal velení; zastrčil si pistoli za opasek a pustil se do nich požární sekerou. Oba plavčíci postupovali po jeho boku, čímž zaplnili celou šířku chodby. Já se stevardem jsme zůstali za nimi, takže jsme se k nim obrátili zády a zaměřili jsme se na tu druhou skupinu. No a pak jsme bojovali… Bože, to byla jatka! 

Tihle tvorové byli očividně šílení po krvi, ale jako by neměli žádný smysl pro orientaci; prostě nefungovali správně, smysly měli zmatené, protože jim v žilách koloval ten jed. Jistě, jejich smysly se zostřily… ale ještě se nenaučili, jak je efektivně využívat. A co bylo nejpodivnější: jako by jim to bylo jedno! 

Všechno, co je zajímalo, byla krev. To bylo palivo, které je hnalo a ovládalo. Ochutnali drogu, proti níž jsou všechny známé drogy jen slabý odvar, a to – v kombinaci s tou vetřeleckou látkou, která do nich byla vpravena – způsobilo okamžitou závislost a rozdmýchalo jejich chtíč. Chtěli naši krev! Ale ve své zaslepené touze ignorovali jednu skutečnost: že my jsme byli odhodláni si ji ponechat! A tak naše sekery odváděly strašnou práci. 

Jenomže jejich síla… a jejich množství… byly jich hromady a my jsme přes ně museli šplhat! A v tom rudém pekle jsme samozřejmě brzy byli promáčení jejich krví! 

Jak jsme se dostali k přednímu schodišti, nevím, ale tam jsme ztratili prvního člena našeho týmu. Jeden z plavčíků bojující v čele… upadl… sjel kolem mne po schodech dolů, nohama napřed. Zoufale kopal nohama, řval a snažil se zachytit schodů potřísněných krví, až nakonec narazil na běsnící dav za námi. A protože jsme já a stevard byli tím směrem otočení… viděli jsme jeho konec. 

Stále se zmítal – a já budu do nejdelší smrti slyšet jeho výkřiky – když jej ten krví potřísněný dav popadl… bylo to jako by jej zavalila rudá a šedivá příbojová vlna. Na chvíli se ocitl ve vzduchu, nadnesen těma rukama, které se po něm sápaly, a pak zmizel pod těmi těly. Bylo to jako… jako by spadl do obrovské kádě husté, vířící barvy: chvíli ho udržel ten pevný škraloup na povrchu, ale pak se pod ním prolomil a on se propadl dolů. Byl celý pohlcen, spolknut, ale po chvíli se vynořil… ale celý už nebyl! Kousky jeho těla, odtržené cáry z něj chyběly už po několika málo prvních vteřinách. Pak se znovu ponořil, jak jej znovu zatáhli dolů, pohltili ho a byl ztracen navždy. 

Zůstali jsme dva vpředu a dva vzadu, zády k sobě a bojovali jsme o to zoufaleji, abychom se dostali po schodišti nahoru. A jak k nám začaly pronikat první paprsky slunce, tlak z jejich strany pomalu ustával. Najednou – bylo to skoro neuvěřitelné – jsme se ocitli na palubě A, na kterou z oblohy dopadalo ostré sluneční světlo, jež naše protivníky bodalo a oslepovalo. Když jsme sestupovali dolů, připadaly nám ty žluté kužely slabé; nyní byly doslova jako světlo na konci tunelu. A pak, když už to vypadalo, že se z toho dostaneme bez dalších ztrát – sakra, sakra, sakra! – pak jsme přišli o našeho mladého stevarda. 

V té nejkratší z nejkratších přestávek, kterou jsme si dopřáli, na okamžik odložil sekeru a pokusil se znovu nabít svou signální pistoli. Ale ruce měl kluzké krví a tak strašně se mu třásly, že se mu z nich i kapes sypaly cenné náboje. A tehdy se to stalo: ten děs, který byl doposud jeho oporou, jej nyní připravil o všechno, neboť zlomek vteřiny před tím než stihl vystřelit, klopýtl. Někdo – nebo spíše něco – se připlížilo po schodišti až nahoru, zmocnilo se jeho sekery, kterou odložil, a použilo ji k tomu, aby si jej přitáhlo za kotníky. 

Nohy se pod ním podlomily, vydal ze sebe divoký výkřik zoufalství a současně se mu podařilo vystřelit z pistole. Žhavá, kouřící ohnivá koule zasyčela a odrážejíc se od stěn a poklopů kličkovala po schodišti dolů, až nakonec explodovala v záplavě světla. Ale když se zezdola ozvaly mumlavé výkřiky děsu a hrůzy a upíři se ve zmatku dali na ústup, vlekli s sebou za nohy i stevarda. To bylo naposledy, co jsem ho spatřil. Teď už jsme zbyli jen tři. 

Cesta dolů byla dočasně volná, takže jsem se přidal k těm zbylým dvěma a díval jsem se, jak zápasí s posledními třemi nebo čtyřmi upíry. Když si představíte sílu těch strašných tvorů, asi se vám bude zdát neuvěřitelné nebo nepředstavitelné, že se nám podařilo zahnat je zpátky. Ale oni v podstatě stále ještě uvažovali jako lidé; jejich síla v nich zatím ještě plně neuzrála. A navíc na ně z nebe dopadaly smrtonosné paprsky – sluneční a odražené světlo – takže kromě toho, že se museli potýkat s našimi sekerami, byli sužováni i všudypřítomným ultrafialovým zářením, které je obtěžovalo a oslepovalo i v odražené podobě. 

To už jsme byli skoro vyčerpaní; dokonce ani strach už nedokázal živit náš zoufalý boj o přežití. A na těch posledních schodech vedoucích nahoru na hlavní palubu, s vidinou spásy před očima, se to stalo: toho velkého strojníka zklamala jeho ukrutná síla. Když ty stvůry nad námi zjistily, že se snažíme dostat nahoru, na kruté, spalující slunce – rozhodly se, že se na nás vrhnou všechny najednou. 

Jeden z nich zaútočil na mne, další na druhého plavčíka; my jsme však zvedli sekery nad hlavu, rozmáchli jsme se a srazili je dolů ze schodů. Ti ostatní dva byli relativně malí muži; jeden byl tlustý a skoro plešatý. Strojník zaklel a vrhl se na něj s úmyslem zatnout mu sekeru do prsou, ale ostří mu přitom uvízlo mezi jeho žebry. A když ta neustále drmolící stvůra dopadla přímo na něj, společně s posledními čtyřmi upíry jej zatlačila zpátky do temnoty. Tam už číhala skupinka, která nás vystopovala, využila příležitosti, natáhla se po něm a stáhla jej dolů. To poslední, co jsem z něho zahlédl, byly jeho vztekle zaťaté zuby – jeho napnutý, krví potřísněný obličej – když se mu z posledních sil nějak podařilo hodit signální pistoli směrem ke mně. 

Ještě než jsme se vydali dolů, mi dal krabičku se čtyřmi náboji, pro případ, že by nám došly. S vědomím, že je s ním amen, jsem jeden z nábojů nacpal do komory pistole, zavřel ji a vystřelil přímo dolů po schodišti. Ale ani jsem se nepodíval, co jsem zasáhl, protože jsem to věděl. 

Pak jsme se, můj poslední lidský přítel a já, rozběhli – nebo spíše odbelhali – jako o závod chodbou vedoucí nahoru na plné, požehnané denní světlo, na hlavní palubu na přídi lodi. A tam jsme se zhroutili, lapali jsme po dechu a vzlykali, až jsme se konečně mohli volně nadechnout… 

Byl jsem celý od krve! Teprve teď jsem si všiml, že mám ruce, obličej i šaty promáčené krví upírů! Můj přítel na tom byl stejně. Vylezli jsme – a určitě bychom bývali běželi, kdyby nám zbývaly síly – po venkovním schodišti o tři patra výš na otevřenou nejvyšší palubu a tam jsme bez váhání skočili do velkého plaveckého bazénu. 

Ve vodě jsme ze sebe strhali všechno oblečení a celí jsme se vydrhli. Pak jsme se plácali od jednoho bazénku ke druhému a každý z nich se zabarvil do ruda. Tohle mytí mi připadalo jako nekonečné, ale když jsme byli hotoví, vylezli jsme na slunce, abychom se osušili. 

Bylo to neuvěřitelné, ale vyvázl jsem bez jediného škrábance – což znamená, že jsem na sobě neměl žádné kousance, řezné rány ani vpichy ale můj přítel… to štěstí neměl. V zápalu boje jej jeden z upírů kousl do ramene a horní části paže a měl také mělkou řeznou ránu na čele, která mu stále krvácela. 

Když jsem ty jeho rány viděl, dostal jsem strach, dokonce ještě větší než během našeho boje. ‚Myslíš, že… že jsem možná…?‘ zeptal se mě. Ale já jsem nevěděl dost, abych mu mohl odpovědět, alespoň tehdy ještě ne.“ 

„Můj mobil nefungoval. Měl vybitou baterii a také mu příliš neprospělo, když jsem se s ním máchal v bazénu. Bylo absurdní, že po všech těch útrapách, kterými jsme si prošli – cena, kterou jsme zaplatili, abychom se k tomu zatracenému přístroji dostali – jsem zapomněl, že ho mám v kapse pláště! Samozřejmě za to mohl můj psychický stav. Ocitl jsem se v ohrožení života a úplně jsem zpanikařil. 

Rozložil jsem mobil na jednotlivé díly a vysušil ho. A zatímco jsem ho znovu skládal zpět, poslal jsem svého přítele, aby se podíval po nové baterii. Naštěstí jsem měl u sebe signální pistoli, zůstalo mi dost duchapřítomnosti, abych ji i s náboji odložil u bazénu. Alespoň ty tedy neutrpěly ve vodě žádnou újmu. 

A pokud šlo o mého přítele: 

Bylo už půl třetí odpoledne a on se pořád nevracel. Já jsem mezitím usnul vyčerpáním, ale věděl jsem, že na tom žhnoucím slunci, napůl ve stínu markýzy, jsem v bezpečí. Navzdory tomu, že se tady minulou noc odehrával takový masakr, byly paluby překvapivě čisté; vypadalo to, že se upíři rozhodli po sobě uklidit! Kromě několika zapomenutých skvrn vypadala paluba čistě vydrhnutá. Nebo prostě jen chtěli mít své obydlí útulné? 

Také jsem v moři ještě ráno zahlédl možná stovku mrtvol, nadnášených vodou, od té doby se ale potopily nebo byly odneseny proudem někam pryč; v úzké zátoce, kde se moře setkávalo se skalami, jsem si však všiml, že se ve vodě cosi hýbe. Když jsem se na to zadíval pozorněji, zjistil jsem, že to jsou obrovští krabi a malé rybky, kteří se čímsi zuřivě krmí. V moři nic nepřijde nazmar… 

Evening Star je monstrózní loď. Cha! Špatná volba slov… prostě je obrovská. Nemělo cenu, abych šel hledat posledního přeživšího; mohl být doslova kdekoliv, mohl se dokonce – ztratit? Rozhodně jsem neměl v úmyslu znovu se vydat do podpalubí, a už vůbec ne do jakýchkoliv temnějších končin. Ale nic jsem o svém příteli nevěděl. Zdálo se, že tuší, co se to tu děje, ale možná nevěděl dost. 

A pak jsem znovu zpanikařil. Byl jsem sám! Úplně nahý! Můj mobil, jediná moje záchrana, nefungoval, protože neměl baterii! 

Vzchopil jsem se, nebo jsem se o to alespoň pokusil. Na hlavní palubě byly obchůdky se suvenýry, ale to bylo tři poschodí hluboko v podpalubí. Nákupní zóna ale naštěstí byla ve středu lodi, skoro přesně pod bazény. A také hlavní paluba se nacházela pod úrovní světlíků a měla okna, kterými dovnitř proudilo dostatek božího světla. Ba co víc, zatím jsem na tomto podlaží nezahlédl jedinou z těch odporných stvůr – no, s výjimkou těch původních dvou velkých upírů, kteří tam ještě nedávno běsnili, avšak nyní už byli pryč – a se sluncem vysoko na obloze jsem se modlil, abych tam opravdu žádného nepotkal. A nepotkal jsem. 

Když jsem konečně dostal své nervy pod kontrolu a došel jsem až do střední části hlavní paluby, pochopil jsem, proč tam žádní upíři nejsou. Okny totiž dovnitř proudilo opravdu hodně světla a většina z těch obchůdků měla na stěnách a ve výkladních skříních zrcadla, které to světlo ještě odrážely. Na mé oči ten lesk působil stejně jako dobře osvětlená nákupní zóna, ale pro ně… myslím, že pro ně to muselo být pekelně nepříjemné! 

Vešel jsem do obchůdku se suvenýry, o kterém jsem věděl, že nabízí doplňky a příslušenství pro fotoaparáty. Z nějakého důvodu jsem se domníval, že to tam bude převrácené vzhůru nohama, ale nebylo tomu tak. Vlastně byl skoro netknutý… s výjimkou police, kde se nacházely baterie. Ten byl vypleněný… 

Rychle jsem tedy zkusil další obchod, ale neuspěl jsem ani tam. 

Takže jsem se vrátil zpátky na otevřenou palubu, ale ještě předtím jsem sebral nějaké ponožky a boty z jiného obchůdku a košili a další oděv z prádelny a vyloupil jsem lednici v hlavní jídelně Star a naplnil si kapsy jídlem a lahví dobrého vína. Elektřina už nějakou dobu nefungovala, ale jídlo bylo stále poživatelné a dobré. 

Stále jsem neměl žádné zprávy o svém příteli. Takže jsem se začínal zamýšlet nad tím, jestli to vůbec byl můj přítel… nebo vůbec něčí přítel.“ 

„Přemýšlel jsem nad tím, že použiji signální světlici. Já blázen! K čemu by mi pomohlo vystřelit ji za plného denního světla? A stejně jsem silně pochyboval o tom, že to budu moci udělat v noci… kdybych se o to totiž pokusil, byla by to ta poslední věc, kterou bych udělal! A každopádně jsem svou signální pistoli potřeboval jako zbraň. Kromě požární sekery jsem žádnou jinou neměl. 

Když jsem se najedl, pocítil jsem těžkost a únavu z nervového vyčerpání. A také jsem si říkal, že by nebylo na škodu se teď co nejvíce vyspat, protože jsem nevěděl, jestli k tomu později budu mít příležitost. Za nějaké tři nebo čtyři hodiny se mělo začít stmívat a já jsem další hodinu strávil marným hledáním baterií. Napadlo mě, že bych mohl nějaké najít na můstku… ale po těch několika málo vteřinách, co jsem tam strávil, jsem se tam už nechtěl vracet. Jak vypadá peklo, jsem už věděl… 

Vylezl jsem nahoru k výfukovému průduchu a otevřel jsem údržbářský poklop v hlavní šachtě. Předtím už jsem tam byl opravovat kouřovod mezi jednotlivými plavbami. Ten pálivý zápach z mastných naftových usazenin byl odporný, ale když byly nyní motory vypnuty, dal se snést. Samozřejmě bych se tam nikdy neodvážil, kdyby loď byla stále ještě v pohybu; v několika vteřinách bych se udusil a uškvařil. Věděl jsem ale, že její motory se už nikdy znovu nerozběhnou. Určitě ne, dokud bude trčet na těch skaliscích. Našel jsem tam dokonce jakousi lavici, na kterou jsem si mohl lehnout, ale ne dokud to nebude nutné. Dokud nenastane noc. 

Takže jsem spal venku na ochoze, ve stínu řady komínů, zatímco na západě pomalu zapadalo slunce…“ 

VI 

‚Zábava‘ a nechte to na mariňácích 

David Chung, vždycky ten nejúzkostlivější ze všech řekl: „Bene, musíme jít.“ 

Trask se podíval na hodinky. „Ještě několik minut. Nech jej pokračovat.“ 

Lardis přikývl. „Souhlasím. Jen ať to ze sebe dostane. A stejně, pokud máme jít proti upírům, potřebujeme, aby byla tma. Je to přesně, jak jsi řekl, Bene: dokud je slunce na obloze, musíme je lovit. Ale až zapadne… sami tě začnou hledat!“ Pak se významně podíval na přeživšího a pobídl ho: „Nicku?“ 

Rusu pomalu nabíral síly. V přítomnosti těchto mužů se poprvé za tři dlouhé dny a noci cítil bezpečně. Konečně se kolem sebe začínal rozhlížet, udržovat oční kontakt, vnímal lidi kolem sebe. Jeden z lékařů na Invincible nechal na stole balíček cigaret a zapalovač. Rusu si jednu zapálil a dlouze, spokojeně si potáhl. Pak se podíval na Lardise, odměřeně, rozhodně přikývl a pokračoval, kde přestal. 

„Takže jsem usnul na ochoze… až jsem slyšel zašeptání: ‚Hej, vstávej!‘ 

Vyskočil jsem a zjistil, že je to můj přítel plavčík. Stál na přístupovém žebříku, takže jsem viděl jen jeho ramena a hlavu. Zíral na mě. Bylo mi trochu zima a začal jsem se třást a také jsem si všiml, že podle délky stínů bylo slunce už skoro za obzorem. Takže jsem se já i můj… můj bývalý přítel nacházeli ve stínu výfukového komínu. Jak se na mě díval – upřeně a bez mrkání – znervózňovalo mě to. 

‚Kde jsi byl?‘ zeptal jsem se ho. ‚Schovával ses, nebo co? Uvízl jsi tam?‘ 

‚Schovával?‘ opakoval a vypadal překvapeně. ‚Uvízl?‘ Ale pak se vzpamatoval a jako by ožil. ‚Uvízl jsem tam, přesně tak! Tam dole. Ale neviděli mě, a tak jsem zkrátka počkal, až odejdou. Potom jsem tě zase nemohl najít. Ale vzpomněl jsem si, odkud jsi dnes ráno vylezl. A… tady jsi.‘ 

Když ke mně vylezl nahoru na ochoz, posadil jsem se a odsunul jsem se, až jsem zády narazil na komín. ‚A co baterie?‘ zeptal jsem se. ‚Našel jsi nějaké?‘ 

‚Baterie?‘ opakoval to slovo a usedl čelem ke mně. ‚No jasně – baterky!‘ Někde si sehnal takové divné, špatně padnoucí oblečení a teď si sáhl do kapsy, ze které vytáhl tři nebo čtyři ještě nerozbalené balíčky různých druhů baterií. Stále na sobě měly cenovky a štítky se jménem obchůdku se suvenýry. Podíval jsem se na ně, pak na něj, načež přikývl. Věděl, na co myslím. 

‚Víš,‘ řekl, je to otázka přežití. Po všem tom boji – když jsem byl zraněný a kousnutý a tak – nemůžu přesně říct, jestli jsem byl… jestli jsem v pořádku, víš? Takže jsem nad tím nějaký čas přemýšlel a nakonec jsem se rozhodl, že prostě počkám a uvidím, co se stane.‘ Jeho hlas se změnil v pomalé, monotónní, chraptivé hučení; připadalo mi to, jako by byl pod vlivem drog. A jak mluvil, neustále se ke mně přibližoval. 

Boty jsem měl zabalené do košile, používal jsem je místo polštáře. Teď jsem se pro ně natáhl a pomalu jsem ten ranec přisunul k sobě. On se na mě jen díval a neřekl nic, takže jsem ho po chvíli pobídl: ‚Ty jsi tam dole vůbec neuvízl, že ne? Jen sis dělal se sebou starosti, že je to tak?‘ 

‚Něco v tom smyslu,‘ přiznal se. ‚Vyzkoušíš ty baterie?‘ 

Pak, když jsem vytáhl svůj mobil a sundal obal z balíčku, ve kterém byly baterie, ještě více se ke mně přiblížil a rychle ze sebe vychrlil několik zmatených vět. ‚Jak vypadám? Musíš mi to říct! Musím vědět, jestli vypadám… v pohodě? Víš, necítím se zrovna nejlépe. Vlastně se vůbec necítím dobře…‘ 

Prsty jsem měl jako z gumy, když jsem se snažil vložit do telefonu jednu z baterií, ale nakonec se přece jen rozsvítil. Fungoval! 

‚Vypadáš úplně v pořádku,‘ ujistil jsem ho. Byla to lež, protože vypadal hrozně, ale to jsem si mu netroufl říct. Zoufale jsem si přál, aby byl v pořádku, a zatím jsem neměl důvod mu říkat, že není – ale zároveň jsem nechtěl nic riskovat. 

Naklonil hlavu na stranu, usmál se a řekl: ‚Opravdu vypadám normálně? Vážně? Ty si myslíš, že jsem v pořádku?‘ Ale jeho úsměv hovořil za vše. 

‚Ano, opravdu si to myslím,‘ zalhal jsem znovu a zkoušel jsem vytočit telefonní číslo domů, do Limassolu na Kypru. Telefon zazvonil jednou, dvakrát, třikrát… a mně se chtělo zklamáním křičet, jenomže jsem si netroufl. Ale po čtvrtém zazvonění to konečně kdosi zvedl. Byla to moje matka. 

‚Tady je Nick,‘ zaskřehotal jsem, pak jsem si odkašlal a opakoval. ‚Tady je Nick. Jsem na Evening Star. Mami, poslouchej velice pozorně. Máme problém. Řekni společnosti, že Star ztroskotala na skále, ale nevím, kde jsme. Řekni jim, že jsme na palubu vzali-’ 

Ale dál jsem se nedostal, protože on se náhle pohnul tak rychle, že jsem to ani nepostřehl. Můj dobrý ‚přítel‘ vymrštil ruku a vyrazil mi telefon z ruky. Když dopadl na ochoz, udeřil do něj zaťatou pěstí tak silně, že se rozletěl na malé kousky! 

‚To by stačilo,‘ řekl tím svým odporným monotónním hlasem. ‚Víš, já jsem se ještě nerozhodl. Vidím, že se mě bojíš a možná oprávněně. Ještě pořád si nejsem jistý.‘ 

Zato já jsem měl zcela jasno. Protože slunce už teď skoro zapadlo, a jak se šero prohlubovalo, jeho oči začaly žlutě planout! 

Roztřásl jsem se, vytáhl jsem z uzlíku boty a obul jsem si je. A on promluvil znovu: ‚Ty se někam chystáš? Zrovna jsem si říkal, že… že tady ještě chvilku počkám.‘ 

‚Počkáš na co?‘ zeptal jsem se ho. ‚Za nějakých patnáct, dvacet minut se začnou objevovat na palubě. Do té doby se oba musíme někde schovat.‘ 

Jako by mě ani neposlouchal. Jeho divoké oči se upřely na prázdný karton od mléka a kůru od pomeranče, zbytky z mého posledního jídla. ‚Vidím, že už ses najedl,‘ řekl. 

‚Máš hlad?‘ zeptal jsem se ho. ‚Jestli ano, mám ještě nějaké jídlo.‘ 

‚Našel jsem si jídlo tam dole,‘ odpověděl. ‚Pozvracel jsem se z toho. Takže bylo buď zkažené… nebo je něco se mnou.‘ 

Vstal jsem, v ruce košili a začal jsem si rozepínat plášť. ‚Začíná být chladno,‘ řekl jsem a dělal jsem, jako bych si chtěl košili obléknout. 

On také vstal. Jeho oči přejížděly po horní části mého těla a pak se zaměřily na můj krk… a já jsem věděl, že pro něj už nikdo nemůže nic udělat. Nebo pokud ano, musím to být já. 

Vtom se ke mně naklonil a naznačil mi tak svůj záměr, ale já jsem tentokrát s jeho rychlostí počítal a nenechal jsem se zaskočit. Jak řekl sám, byla to otázka přežití. Signální pistoli jsem měl zabalenou v té košili, co jsem držel v ruce, a prst jsem měl na spoušti. Když se ke mně naklonil, všiml si její hlavně, která čněla pouze několik centimetrů od jeho obličeje, takže když se jeho ústa otevřela a udělala velké překvapivé O, bez míření jsem na něj vystřelil. 

Světlice jej zasáhla do levého oka a zůstala v něm zaklíněná, napůl venku, napůl v jeho lebce a při tom ze sebe chrlila žhavé plyny. Plavčík couval na okraj ochozu, kde se zastavil, plácaje po ní rukama, až s oslnivým zábleskem vzplála a uškvařila mu mozek a spálila jeho hlavu zevnitř. 

Zeširoka rozhodil ruce a ztuhl, pak se pomalu zhroutil k zemi, pomalu se zády převážil přes okraj a nakonec se zřítil dolů, kde se roztříštil o palubu s bazény šest metrů pode mnou… 

Nějakou chvíli jsem tam stál – možná minutu – než jsem se znovu vzpamatoval. Ale stíny se začínaly prodlužovat a já jsem věděl, že musím jednat rychle. Problém byl v tom, že jsem muže, jehož jsem právě zabil, nemohl nechat ležet na místě, kam dopadl, na očích všem ostatním, kteří za chvíli začnou slídit nocí. Kdyby ho tam našli, určitě by začali hledat toho, kdo jej tam zanechal. 

Překotně jsem sešplhal po železném žebříku, odtáhl jsem to dokonalé a normálně vyhlížející tělo s uškvařenou a sotva rozpoznatelnou hlavou až k zábradlí a svrhl jsem ho přes palubu. Neměl jsem času nazbyt, takže jsem zase vylezl zpátky k výduchům, opatrně otevřel údržbářský poklop a natáhl jsem se na ochoz, odkud jsem hodlal sledovat dění v noci. Nebyla v tom jen nějaká morbidní zvědavost; potřeboval jsem vědět, do jaké míry se ti tvorové dokážou dovtípit, abych mohl odhadnout své šance na přežití. Takže, svým způsobem to z mé strany vlastně byla morbidní zvědavost. 

Slunce už teď bylo pouhým puchýřem nad obzorem a celá loď se pohroužila do stínů, které se navíc s každou vteřinou prodlužovaly. 

Věděl jsem, na co se mám zaměřit: na přední schodiště a střed lodi. A co se zadního schodiště týkalo: to mi zůstávalo skryté za výduchy, takže jsem ho nemohl sledovat jinak než sluchem. A opravdu jsem naslouchal tak bedlivě, že jsem si myslel, že mi z toho ticha prasknou ušní bubínky. 

Pak nastal ten čas – ten nadpřirozený okamžik, kdy slunce úplně zapadne a tma se prohloubí – kdy se ještě nedá mluvit o noci, ale den už to také není, houstnoucí soumrak, který signalizuje, že nastává jejich čas. Nejdříve to byly minuty, z nichž se stala půlhodina. Stíny se postupně slévaly a proměnily se v noc. Na východě začaly poblikávat první hvězdy, pěkně jedna po druhé… 

A pak… jsem uviděl pohyb! 

Něco se plížilo tmou. Bylo jich mnoho. Viděl jsem pouze matně planoucí, doutnající plaménky svící, které však vůbec nebyly plaménky, ale oči! 

Vyšli po schodišti na palubu… tři skupiny. Dvě jsem viděl a jednu slyšel… bylo to jako šustění křídel, nápadně to připomínalo netopýry. A pak jsem uviděl ty tmavé skvrny, které se vynořovaly zpod ochozu a vybíhaly na palubu. To moře upírů v davech, tu monstrózní hrůzu. 

Muselo jich být… ach, zdálo se, že jsou jich tisíce, mužů i žen! A Bůh ví, kolik jich ještě zbývalo tam dole. Pokud šlo o ty, kteří se vypravili nahoru, vylezli z podpalubí – všiml jsem si, že se chovají obezřetně a přitom zvědavě. Snad předtím zaslechli mou signální pistoli. Ležel jsem tiše jako myška, když zvedali hlavy, aby větřili ve vzduchu zbytky korditu a mizející pach síry. Někteří se zastavili přímo pode mnou, kam dopadl můj bývalý přítel. Samozřejmě že tam stále byla krev a jiné nečistoty. A pak jsem viděl, jak následovali tu krvavou stopu až k zábradlí a dívali se dolů do moře. Zatím se však žádný z nich nepodíval nahoru. Bál jsem se, že by je to mohlo napadnout, tak jsem se raději stáhnul z dohledu – jenže jsem pak už nevěděl, co se děje tam dole! Stále jsem však mohl pozorovat dění na přídi lodi, kde se zdržovaly zbylé dvě skupiny. 

Ticho bylo prolomeno v okamžiku, kdy upíři na zádi našli odvahu promluvit a začali hovořit stejným zastřeným monotónním hlasem jako předtím můj přítel. Z toho, co říkali, zřetelně vyplynulo jejich podezření, že se někdo – nějaká čistě lidská bytost – ukrývá nahoře na otevřené palubě. Naštěstí pro mne je to podle všeho příliš nezajímalo. Proč by se také při svém množství měli někoho takového obávat? 

Mezitím zbylé dvě skupiny nahoře na přední palubě víceméně zaujaly pozice; bylo vidět, že se členové jednotlivých skupin mezi sebou v žádném případě nemísili. Jako by vytvořili tři naprosto oddělené tlupy. Každá z nich si zřejmě vybrala nebo se rozhodla akceptovat jednoho velitele, kterým byl podle všeho jedinec šířící nákazu. Což bylo dobře, protože to byly právě jejich rozkazy, které mi zachránily krk. 

Krev mi ztuhla v žilách, když jsem uslyšel, jak se na údržbářském žebříku vedoucímu nahoru ke komínovým otvorům ozvalo klepání bot. Ten zvuk mě ochromil, nebyl jsem schopen se hnout. Jeden z těch zatracených upírů byl zvědavý a chtěl vylézt nahoru a podívat se, jestli náhodou něco neuvidí z té výšky. Zřejmě chtěl posloužit ostatním jako jakýsi pozorovatel! 

V ruce jsem držel nabitou signální pistoli; nyní jsem se převalil na záda, trochu jsem se nadzvedl a namířil zbraní před sebe mezi chodidly. Byl jsem připraven poslat toho parchanta do pekla v okamžiku, kdy by se na ochoze objevila jeho hlava! Pak už by mi zbýval jen jediný poslední náboj, takže bych se musel pokusit je nějak přelstít. Nahoru na ochoz vedla jen jedna cesta a tam jsem čekal já, se smrtící zbraní v ruce. Možná, kdybych pak zabil ještě jednoho z nich, vzdali by to. Ale kdyby za mnou poslali třetího… no, to by byl můj konec. 

Naštěstí k tomu nedošlo, protože na ty boty, které stoupaly nahoru, najednou někdo zařval: ‚Hej, ty tam! Slez dolů a přiveď zábavu.‘ Bože! Nejdříve jsem si totiž myslel, že o mně ví, a tedy mluví se mnou! Ale… jakou ‚zábavu‘ měl na mysli? Dobrý Bože! 

Pak jsem ale uslyšel, jak se ty boty zarazily, když se jejich majitel na okamžik zamyslel, a vzápětí jsem vydechl úlevou, protože začal po tom žebříku zase slézat dolů. 

Ta ‚zábava‘ sestávala z posledních několika lidských jedinců, které ti upíři zajali. Šetřili si je, nechávali si je pro tuto příležitost. A navzdory tomu, že jsem byl bez sebe hrůzou, musel jsem vědět, co se to tam dole děje. Převalil jsem se znovu na břicho a připlazil se blíž k okraji, abych měl lepší výhled. Z podpalubí bylo přivlečeno několik přeživších, většinou dívek a dětí. Všichni byli nazí a vzlykali, krčili se jeden k druhému a nedokázali uvěřit tomu, co se s nimi děje. Protože ještě i teď – a dokonce i pro mne, co teprve pro ně – se to zdálo neuvěřitelné, když jsem se díval, jak se hromadné znásilňování mění ve vraždění a krvelačnost v kanibalismus! 

Ale existují situace, které by člověk prostě vidět neměl, věci, které vás mohou oslepit už jen tím, že jim přihlížíte, a pohled na živé lidské tvory trhané na kusy a hltavě požírané mezi ně rozhodně patří… 

Já jsem však neoslepl, i když jsem si to tehdy přál. Jako by toho nebylo dost, totéž dělaly i zbylé dvě tlupy zrůd na prostřední palubě a na přídi, které si také držely zajatce – všichni si počínali stejně. Bože, takoví netvoři – netvoři, kteří bývali lidmi – a jak si to užívali. Připadalo mi, že to nikdy neskončí. 

Po celou tu dobu jsem tam ležel, napůl zbaven smyslů, a neodvažoval jsem se ani dýchat. Nakonec jsem se schoulil do klubíčka u paty jednoho z výduchů… 

Probudilo mne jejich sténání. Obloha se začínala jasnit před úsvitem, a jak první záblesky slunce olízly východní oblohu, upíři se pomalu začali stahovat zpátky do tmavých útrob lodi. A já jsem tím pádem přežil svou druhou noc. 

A zdá se, že jsem přežil i tu třetí, ale ne venku na ochoze. Od soumraku až do úsvitu jsem vdechoval ty zatuchlé naftové výpary uvnitř hlavní výfukové šachty. Našel jsem způsob, jak za sebou údržbářský poklop uzavřít. A víte, že přestože to byla ta nejhorší krysí díra na lodi, bylo to jediné místo, kde jsem se cítil bezpečně? Jen jedenkrát jsem odtamtud vystrčil hlavu, a to bylo poslední večer, když jsem za soumraku slyšel přilétat první helikoptéru. Posádce té helikoptéry muselo připadat, že je Star opuštěná, jako nějaká moderní verze té lodi duchů z devatenáctého století, Marie Celeste. Jenomže když dosedli na palubu a rotory se zastavily, Bože, chtěl jsem vyskočit ze svého úkrytu, začít mávat rukama, dupat nohama, řvát – cokoliv, abych je zahnal pryč! Ale neudělal jsem to a vy víte proč. Oni byli na přídi a já na zádi… neslyšeli by mě ani by mi nerozuměli, zato jiní by si mě určitě všimli. 

Chcete vědět, co se stalo s lidmi v té helikoptéře? Bylo to, jako by na ně padla tma, rychlá jako stíny, když mraky zakryjí měsíc. A ubohý pilot? Vyvlekli ho z kabiny na palubu a hromadně se na něj vrhli. V krátké chvíli celá posádka zmizela, jako by ani nikdy neexistovala. Takže když jsem se pak vrátil zpátky do své skrýše a zavřel jsem za sebou poklop, tolik se mi chtělo umřít, že jsem se málem neudržel a vrhl se dolů, do komínové šachty mezi železné vnitřnosti velkého motoru, abych to skončil. Přísahal jsem si, že ven už nevylezu, že tam v té umaštěné, páchnoucí tmě raději seschnu a zemřu než aby mě kdosi vysál jako zralé ovoce! 

Výpary tam uvnitř mě však dostaly. Nevím, jestli jsem spal, nebo ne. Pokusil jsem se něco sníst, ale vždycky jsem to hned zase vyzvracel. Stěží jsem v sobě udržel tekutiny, které jsem vypil. Ale ven jsem vyjít nehodlal, nikdy, ani když se znovu rozednilo. Prostě jsem rezignoval, byl připraven tam zemřít. Možná to bylo tím strachem a jedovatými výpary – nevím. Předpokládám, že jsem nebyl zcela při smyslech. 

Když jsem uslyšel nad lodí kroužit vaši helikoptéru, myslel jsem si, že je to jen nějaký sen nebo přelud, a chvíli mi trvalo, než jsem začal jednat. Točila se mi hlava a sotva jsem dokázal vstát. Světélkující displej mých hodinek mi prozradil, že je den. Zvuk helikoptéry se přibližoval. 

Najednou se ve mně ozval pud sebezáchovy a já jsem se musel jít podívat, co se děje. Když jsem vylezl ze své skrýše na ochoz, čerstvý vzduch mne vzpamatoval. To svinstvo, které jsem vdechoval, na mě působilo jako víno, jako příliš velké množství šampaňského. 

A zbytek příběhu… no, ten už znáte. Takže, pokud je to, co jste mi řekli, pravda a vy se tam vracíte, nemohu vám k tomu říct už nic jiného, než pomáhej vám Bůh.“ 

Rusu si zapálil další cigaretu, zhluboka z ní potáhl a vydechl kouř nosem. Uvelebil se na židli a mlčky se na ně díval. 

První promluvil Trask: „Díky, Nicku. Pomohl jste nám, ale i kdyby ne, myslím, že jste tím pomohl především sám sobě.“ 

Lardis přikývl a dodal: „Bude se vám o tom ještě dlouho zdát, Nicku, ale postupně najdete cestu, jak se toho zbavit. Mysl si s podobnými věcmi umí poradit. Já jsem také prožil tisíce nočních můr, kterým jsem zakázal přístup do svých snů.“ 

„Ještě jedna poslední věc,“ přerušil je Trask. „Ten příběh, který jste nám vyprávěl – neříkejte to nikomu jinému. Stejně by vám nevěřili. Ale kdyby náhodou ano, mohlo by to překazit naši práci. Rozumíte mi?“ 

„Budu mlčet jako hrob,“ slíbil Rusu. „Je to, jak už řekl tady Lardis: musím najít způsob, jak si to vymazat z hlavy a zapomenout.“ 

A pak, když Trask a jeho lidé odešli, naposledy pokrčil rameny a dodal: „Ale nevěřím, že se mi to někdy podaří…“ 

Venku na chodbě na ně čekal vrchní loďmistr. „Pane,“ oslovil Traska, „kapitán se s vámi chce setkat co nejdříve na přistávací plošině pro helikoptéry. Mám vás tam dovést.“ 

Trask chápavě přikývl. „Připozdilo se a on začíná být znepokojený.“ 

Vrchní loďmistr na něj pohlédl bez výrazu, možná i trochu povýšeně. „To si nemyslím, pane. Kapitán HMS Invincible je muž, který nemá ve zvyku znepokojovat se pro nic za nic. Vím jen tolik, že už si nejméně dvě hodiny vyměňuje zprávy s admiralitou a vzdušnou obranou loďstva a že u helikoptéry na vás už čeká váš doprovod.“ 

„Náš doprovod?“ Trask tázavě pozvedl obočí, ale vrchní loďmistr už neřekl ani slovo… 

Stáli tam příslušníci námořní pěchoty, všech šest na sobě mělo mimozemsky vyhlížející protiradiační obleky, přilby s termovizí a plynové masky s dlouhými choboty. Byli vyzbrojeni standardními 7,62 mm automaty NATO s laserovými zaměřovači… a Trask tomu nedokázal uvěřit, když mu kapitán Invincible McKenzie oznámil, že tohle je jeho doprovod. 

„Cože?“ Velitel pobočky E se stěží ovládl. „Byl jste přece instruován dělostřeleckým velitelem Argyleem – který vás určitě musel informovat alespoň o něčem z toho, co jsme viděli na můstku Evening Star – a přesto očekáváte, že s sebou vezmu tyhle muže, kteří nemají ani ponětí o tom, o co tam ksakru jde?“ 

Kapitán Arthur McKenzie sice nebyl na takovéto jednání zvyklý, na druhé straně si však byl plně vědom Traskova postavení. Bohužel se slunce pomalu sklánělo k obzoru a na nějaké zdvořilé vysvětlování prostě nebyl čas. „Ne,“ odpověděl kapitán. „Já od vás neočekávám zcela nic, pane Trasku. Zato admiralita, vzdušná obrana loďstva, a dokonce i váš nadřízený ministr ano. Já vlastně jen plním rozkazy. Jeden z těch vojáků je kvalifikovaný pilot helikoptéry. Jeho povinností je přivézt zpět stroj, který tam zůstal. A ostatních pět mužů… ti mají svoje rozkazy.“ 

„Jaké rozkazy?“ Trask byl ohromen. 

„Za prvé vás chránit,“ odpověděl ten prkenný, širokoplecý kapitán bez jediného mrknutí oka. „A za druhé, imobilizovat a zajistit alespoň jednoho živého jedince – čímž mám na mysli infikovanou osobu – z té lodi a přivézt ho na Invincible k dalšímu transportu do Londýna, kde bude předán příslušným úřadům.“ 

„Úřadům? Máte tím na mysli ty vědátory v Porton Downu?“ 

Kapitán přikývl. „O kterých předpokládám, že jsou v těchto záležitostech odborníci.“ 

Trask zavrtěl hlavou. „Nemůžu uvěřit, že by mi zodpovědný ministr – myslím můj nadřízený – takto házel klacky pod nohy.“ 

„Omezoval vás?“ McKenzie se nyní tvářil dotčeně. „Tím, že vám poskytne ochranu těchto příslušníků námořní pěchoty, elitních vojáků? No, pak mi tedy dovolte, abych vám připomněl, pane Trasku, že jediný důvod, proč se zpět na Evening Star vůbec vracíte, je ten, že se za vás váš ‚zodpovědný ministr‘ přimluvil u mých nadřízených. A co víc, pokud do té helikoptéry okamžitě nenastoupíte – aniž bychom ztráceli další drahocenný čas – jako váš hostitel a kapitán téhle válečné lodi na vlastní zodpovědnost přehodnotím rozkazy, které jsem obdržel. Což znamená, že tam tyto muže pošlu bez vás!“ 

„Kapitáne,“ řekl Trask a v jeho hlase nyní zněl zoufalý tón. „Vy to opravdu nechápete. Infekce, o které tady hovoříme, není taková, jak vám namluvili a jak jste uvěřil.“ 

McKenzie přikývl. „Já vím, co chcete říct, pane Trasku. Velitel Argyle mne skutečně instruoval. A ano, vím, co jste tam na můstku viděli. Ten asijský mor zmutoval a dělá s lidmi to, co vzteklina se zvířaty… mění je v zabijáky. Ale pochopte, dva z mých námořníků jsou vyzbrojeni puškami se silnými narkotizačními střelami, které v několika vteřinách uspí jakéhokoliv tvora. A také budeme moci sledovat jejich postup, neboť velitel má ve své vysílačce audiovizuální vybavení: kameru napojenou na obrazovky Invincible. Takže budeme moci být s vámi nejenom morálně. A věřte mi, že nedovolím, abyste do toho zasahovali. Můžete samozřejmě přispět radami, ale práci přenechte mariňákům. Myslím, že si můžeme být docela jisti, že vám nebudou, ehm, ‚házet klacky pod nohy‘.“ 

Jakmile kapitán domluvil, odvrátil se od Traska a mávl rukou, načež se rotory helikoptéry Mark IV Sea King probudily k životu a připravení příslušníci námořní pěchoty začali nastupovat. 

Trask se rozhlédl a olízl si rty. „A to je všechno? Vy si nevyslechnete –“ Chystal se říct ‚důvod‘. 

„To je všechno!“ uťal ho kapitán McKenzie. „Na můj další signál se vznesou – s vámi, nebo bez vás. Na palubě jsou připraveny další protinukleární obleky. Radím vám, abyste si je oblékli, i když třeba ani na Evening Star nevkročíte.“ 

„Cože?“ vybuchl Trask. „Co jste to říkal? I když třeba ani nevkročíme…? Zatraceně! My jsme jediní, kdo má ponětí, o co tady jde, a vy –“ 

Jake Cutter uchopil Traska za loket. „Ehm, pane Trasku? Pane? Kapitán má pravdu. Můžeme být rádi, že máme možnost sledovat celou operaci od začátku až do konce. Jsem si jistý, že tohle bude našemu, ehm, zodpovědnému ministrovi stačit. Takže bychom teď měli nastoupit do té helikoptéry, ano?“ Stisk jeho ruky na Traskově paži byl nekompromisní. 

Trask se podíval na Jakea, a když ucítil, že vztlak vzduchu způsobený rotory helikoptéry zesílil, obrátil se na telepatku Liz Merrickovou. Ta jen pokrčila rameny, naklonila se k němu a zašeptala: „Myslím, že se mýlíte, jestli věříte, že to McKenzie nemyslí vážně. Protože ještě před malou chvílí uvažoval, že vás nechá zatknout a zavřít do cely. Byla to sice jen letmá myšlenka, ale pokud tam chceme letět, musíme už jít.“ 

Trask zamířil k rampě velké helikoptéry, ale když ostatní nastoupili na palubu, otočil se a pokrčil rameny: „Kapitáne McKenzie, tihle muži, tihle příslušníci námořní pěchoty… nemohu za ně převzít zodpovědnost.“ 

„Samozřejmě že ne!“ křikl na něj kapitán. 

A Trask přikývl. „Jen chci, abyste to věděl,“ dodal a nastoupil dovnitř. 

Jeden z příslušníků námořní pěchoty, s hodností seržant majora na zápěstí svého protiradiačního obleku řekl Traskovi: „Pane, bude vám trvat nejméně deset nebo patnáct minut, než se navléknete do těchto obleků. A náš cíl je vzdálen pouhých patnáct minut letu.“ 

„Cíl?“ opakoval Trask, který momentálně myslel na úplně jiné věci. 

„Místo přistání,“ pokrčil rameny voják. Odložil si přilbu a plynovou masku, aby mohl mluvit s ostatními na palubě. Většina mužů udělala totéž, aby se jim lépe dýchalo při cestě na Star. 

Trask se stále cítil rozmrzelý, ale špatná nálada jej rychle opouštěla. Koneckonců, tihle lidé nemohli za to, že do toho byli namočeni. Prostě jenom plnili rozkazy – ať už se zdály jakkoliv stupidní. A co víc, z toho, co bylo Traskovi řečeno, vyplývalo, že se nemůže zlobit ani na zodpovědného ministra. Bylo jednoduché pochopit, o co tu šlo: ministr v tomto případě neměl volnou ruku; jelikož v tom byla zapletená i HMS Invincible, byl nucen spolupracovat jak s admiralitou, tak s námořním letectvem. Takže, co všechno jim vlastně mohl prozradit: že tady má hlavní slovo pobočka E a že se budou potýkat s upíry? To těžko! Což znamenalo, že se z toho nakonec vyklube vojenská (nebo spíše námořní) operace. 

Pro těchhle šest mužů to však vojenská operace v žádném případě nebyla; prostě jen pomáhali při likvidaci katastrofy, poskytovali pomoc civilním úřadům. Když se nad tím Trask znovu zamyslel, možná by měl zodpovědného ministra přece jen vinit. Jako člen vlády měl přece moc, moc donutit admiralitu a námořní letectvo složit přísahu mlčenlivosti… pokud by k tomu ovšem měl dostatek kuráže. Do tohoto případu už bylo zapleteno příliš velké množství lidí. Na druhou stranu, od chvíle, kdy sem byli Trask a jeho lidé vysláni, se mohlo něco změnit – možná drasticky změnit. 

Tak či tak, byla to prekérní situace! Těchto šest mužů bylo přesvědčeno, že vědí, co dělají, a že to bude snadné. Měli rozkaz přemoci jednoho neozbrojeného, vzteklinou nakaženého civilistu se zvířecími pudy a dovézt ho ke zvěrolékaři, aby jej mohl vyšetřit… jednoduché. 

Jenomže to v žádném případě jednoduché nebylo… 

„Vy a vaši muži jste ve smrtelném nebezpečí,“ prohlásil Trask náhle a bez obalu. „Neznáte všechna fakta. Ani vaši nadřízení neznají celou pravdu. Stačí, abyste vkročili na tu loď bez úplného vědomí, co máte dělat –“ 

„Ale my přece víme, co máme dělat, pane,“ odbyl ho velící důstojník. „Naše rozkazy byly docela prosté.“ 

Ježíši! pomyslel si Trask. Prosté? Stejně jako mozky, které je vymyslely! A nahlas řekl: „Poslouchejte mě. Říkám vám, že se někteří z vás z té lodi vůbec nemusí vrátit nazpět!“ 

Velitel přivřel oči. „A já vám říkám, že tomuhle se v armádě říká šíření paniky a malomyslnosti. Kdybyste byl jeden z mých mužů, pohnal bych vás před soud. I tak jsem nucen nahlásit, co jste právě řekl.“ 

„Ale –“ 

„Deset minut k cíli.“ Velitel se na chvíli odvrátil a pak se znovu podíval na Traska. „A pokud na sobě do té doby nebudete mít tyhle zatracené obleky, budu nucen vás uvěznit v této helikoptéře – pane!“ 

Trask se málem neubránil a vybuchl. „My máme svoje ‚zatracené obleky‘,“ řekl. „A ty v žádném případě nejsou tak komplikované jako ty vaše.“ A pak se obrátil na své lidi: „Postříkejte se spreji, vezměte si nosní ucpávky a připravte zbraně. Liz – po tobě chci, abys hned po přistání byla ve střehu. Všichni se co nejdéle budeme držet pohromadě a výhradně v dohledu a dosahu Jakea.“ 

Všech dvanáct pasažérů – mariňáků a členů pobočky E – stálo, v postrojích připoutaných k jistícím kroužkům na stropě letounu; bylo to čistě preventivní a standardní opatření, protože s výjimkou lehkých vibrací byl let naprosto klidný. Pro Traska a jeho lidi by bylo poměrně snadné odepnout se a navléct do ochranných obleků. 

Místo toho ale Ian Goodly a David Chung vytáhli malé rozprašovače a začali je aplikovat na své kolegy. Jakmile se výpary z nich rozšířily do ovzduší, příslušníci námořní pěchoty nakrčili nosy, odvrátili se a snažili se ve svých postrojích odtáhnout co nejdál, přičemž si přes nos a ústa nasazovali plynové masky. 

„Co jsou to za sračky!“ ozval se jeden z nich zhnuseně. 

„Žádné sračky,“ opravila ho Liz. „Je to jenom česnek. Nepotřebujete žádné plynové masky… alespoň zatím ještě ne.“ 

Goodly s Chungem dokončili svou práci se sprejem. „Nikdy nepoužíváme nic jiného,“ vysvětloval Trask. „Tohle nám zcela postačí.“ 

„To je škoda,“ řekl jeden z mladších mariňáků. „Docela jsem se těšil, že tady mladé dámě pomůžu s jejím oblekem. Tedy, že jí pomůžu se oblíknout.“ 

„Nebo svlíknout!“ ušklíbl se jiný voják. 

„Dávejte si pozor na své nevymáchané huby!“ okřikl je jejich velitel. 

„To je v pořádku,“ usmála se Liz upjatě a obrátila se na toho, co se nabídl, že jí pomůže s oblékáním nebo svlékáním. „Já se tady s těmi hochy cítím zcela bezpečně – a hlavně s tímhle. Je mi jasné, že o tom musí mluvit, protože se na nic jiného nejspíš nezmůže. Svoje nářadíčko má určitě v pořádku, hezky se mu tam dole pohupuje, ale to bude asi tak všechno. Tak hrozně se bojí, že doma, v Portsmouthu ojíždí jeho ženu ten svalnatý policajt, který žije ve vedlejším domku, že se mu prostě nepostaví. To mu ale nebrání pořád předstírat, že na to má.“ A pak se sladce usmála na mladého příslušníka námořní pěchoty – který tam stál s ústy otevřenými dokořán a očima vytřeštěnýma – a dodala: „Copak to s vaším vojáčkem dělá teď, vojíne?“ 

Muž se k ní nahnul: „Vojíne?“ opakoval. „Cože? Řekla jste vojíne? Hned je vidět, kolik toho víte. U námořní pěchoty je to dycinky ‚mariňák‘, zlato!“ Ale potom si všiml, jak se na něj dívají jeho kolegové, a rychle si uvědomil, že zatímco opravil její chybu v oslovení, neřekl nic na svou obhajobu! Takže… bylo možné, že má Liz pravdu? „Cože, ty děvko!“ utrhl se na ni, zbledl a popruh, na kterém byl připoutaný, se napnul, jak se k ní chtěl dostat. Ale Jake Cutter, který stál proti němu se mu rychle postavil do cesty. 

„Později,“ řekl nakřáplým hlasem a vycenil na něj svoje zuby. „My dva si o tom popovídáme později, mezi čtyřma očima, až se vrátíme zpátky na Invincible.“ 

„S potěšením!“ štěkl na něj jeho protivník. 

„O tom silně pochybuju,“ opáčil Jake. „Ale já si to určitě vychutnám.“ 

„Všichni připravit!“ zakřičel velitel. „Máme pět minut do cíle.“ 

Až na Invincible? zazněl v Jakeově hlavě překvapeně a opovržlivě hlas Korata, dříve Myšlenkářova vazala. Ten čápek urazil tvou ženu, přijal tvou výzvu, a přesto ještě stojí na nohou? Tvoje reakce měla být okamžitá, instinktivní a konečná! Teď už se měl svíjet na podlaze a dusit se vlastní krví! Občas jsi pro mne zklamáním, Jakeu. 

Já tady nejsem pro tvé potěšení, odsekl Jake. A stejně, tohle není Hvězdná strana. A kdybys dával pozor, mohlo ti dojít, že tihle lidi budou rádi, jestli se zpátky na Invincible vůbec ještě dostanou. 

Ach! vzdychl Korat blaženě. To už se mi líbí více. Nechal jsi ho žít s vědomím, že ho čeká mnohem horší smrt na lodi plné upírů! 

Och, proboha živého! povzdechl si Jake. Nechtěl se však se svým mrtvým ‚přítelíčkem‘ pouštět do žádné hádky nebo vampýří hry se slovy, a tak dodal: Jo, jasně, když myslíš. 

Pak se podíval na Liz. 

Promiň, řekla, když ucítila jeho sondu, ale tohle už nebyla řeč mrtvých, ale čistá telepatie, spojení, které si mezi sebou vybudovali. Nejspíš jsou to nervy. Stačí málo a hned vypění. Se mnou je to stejné, vždycky, když se chystáme… když se vydáme proti nim. Pak pokrčila rameny a dodala: Bez ohledu na to, že je všechno, co jsem tady o tom ubožákovi právě řekla, čistá pravda, bylo to ode mě kruté. 

Zapomeň na to, odpověděl Jake. Moje nervy jsou teď napnuté právě tak jako jeho. A možná jsem stejně tak krutý. Víš, na chvíli jsem si vychutnával myšlenku, že je tenhle zatracený parchant na cestě do pekel! A fakt je, že je to silně pravděpodobné. 

Ale co my? My doufám ne. 

Znovu se na ni podíval. Ano, možná i my. Ale my alespoň víme co děláme. My víme, co tam na nás čeká… 

VII 

Odběr vzorku 

Ucítili náhlé snížení rychlosti, helikoptéra s nimi začala sestupovat na Evening Star. Velitel poslouchal, co mu do sluchátek říká pilot; když skončil, řekl: „Rozumím,“ zasunul do zbraně zásobník a promluvil ke svému týmu. „Nezapomeňte vážení: tyhle zbraně musí být vidět. Ti infikovaní lidé na palubě jsou možná cvoci, ale pořád vědí, jak vypadá taková zbraň. A vůbec, při tom, jak jste oblečení, se nejspíš podělají strachy ještě dřív, než si vůbec všimnou vašich zbraní! Takže můžete vypálit varovné výstřely, pokud to bude nezbytně nutné, ale pouze v případě nouze.“ 

„To si piš, že taková nouze nastane!“ zamumlal Trask a pak řekl svým agentům: „Vážení, pokud jste si zatím nenabili zbraně, udělejte to teď.“ 

„To nebude nutné,“ usadil ho velitel. „Ten rozkaz můžete klidně odvolat. Jasně jsem vám řekl, abyste si oblékli antiradiační obleky, a vy jste to neudělali. Takže nejdete nikam.“ 

Trask zavrtěl hlavou. „Nemáte právo nás omezovat a dávat nám jakékoliv rozkazy. Nepodléháme armádě, jsme civilisté a nespadáme pod vaši pravomoc. Nemáte tu moc nás –“ 

„Williamsi,“ přerušil ho velitel a muž, kterého před chvílí Liz zesměšnila, přestal zírat na Jakea a obrátil pozornost k svému nadřízenému. 

„Ano, pane?“ 

„Vy si vezmete na starost zadní voj,“ poručil mu velitel. „Zůstanete tady a dohlédnete na tuhle skupinu. Ručíte mi za to, že oni i pilot zůstanou v bezpečí.“ 

„Ano, pane!“ zakřičel Williams a nabil si zbraň. 

„Seržant majore,“ Trask uchopil velitele za paži a učinil poslední zoufalý pokus jej přesvědčit. „Ty protiradiační obleky nám v téhle situaci nebudou nic platné. Proboha živého, vždyť je to jen lepenka! Jen vás zpomalí, a co se týče mužů a žen na palubě –“ 

(Helikoptéra dosedla a pištění motorů postupně zesláblo.) „– na téhle lodi,“ pokračoval Trask, „nejsou to žádní blázni. Není to jako vzteklina ani žádná jiná nemoc, se kterou jsme se kdy setkali. Nejenže vás ti lidé napadnou – oni vás sakra sežerou zaživa!“ 

Velitel jeho ruku setřásl, naposledy se na Traska zamračil a pak zavelel svým mužům, aby vyskákali ven na palubu Star. 

Jak se dveře helikoptéry otevřely, automaticky se vysunula pneumatická vykládací rampa, která se zastavila u země, a příslušníci námořní pěchoty po ní vystoupili. Williams zůstal na palubě, hlídal dveře a vyzývavě si přitom prohlížel Jakea, Traska a ostatní členy pobočky E přivřenýma očima, které říkaly: ‚Jen se o něco pokuste.‘ 

Sea King přistál na slunečné palubě napůl cesty mezi dvěma bazény. Slunce už zapadlo, rychle se stmívalo a stín hlavního skalního výběžku ostrova zahalil jako rubáš celou loď. 

„Pane Beamishi,“ překřičel velitel mariňáků pulzování rotorů připravených pro případ potřeby znovu nabrat výšku. „Ten ztroskotaný vrtulník je v přední části hlavní paluby. Je váš. Uvidíme se znovu na Invincible.“ 

„Ježíši!“ vykřikl Trask a snažil se protlačit kolem Williamse ke dveřím. „Nedovolte mu –“ 

Ale Williams zabořil hlaveň zbraně do Traskova břicha a tím jej umlčel. „Uf!“ vyjekl Trask a zkroutil se bolestí. A když promluvil znovu, nebylo jej v tom hluku skoro slyšet: „Nepouštějte ho tam… nepouštějte ho tam samotného!“ Příliš pozdě, neboť všichni příslušníci námořní pěchoty už mezitím vystoupili ven; velitel a ještě jeden se vydali na pravobok ke schodištím, další dva k lodním jícnům a poručík Beamish se přikrčeně rozběhl kolem bazénu k opuštěné helikoptéře, přes setmělou palubu směrem k přídi. 

A když se Jake odepnul, zaklel a pokusil se uchopit Williamse, mariňák mu zabořil hlaveň své zbraně do břicha, položil prst na spoušť a řekl: „Nepokoušej mě. Ani o tom neuvažuj!“ Jeho oči se doširoka otevřely a v bledém obličeji lemovaném přilbou mu nervózně zaškubalo. „Nedávej mi žádnou záminku zmáčknout spoušť – protože bych to klidně mohl udělat, ty hajzle!“ 

Liz se podívala do Williamsovy mysli a uviděla něco, co jí před chvílí uniklo: že jeho hlavním problémem nebyla impotence. Byl to také zbabělec, totálně podělaný. A prst se na spoušti automatické pušky chvěl jako list ve větru! 

Seržant major Bently přepnul na minikameru umístěnou uprostřed mezi čočkami noktovizoru. Dosud byly jeho brýle pro termovizi pouhé brýle, připevněné k plynové masce, která mu chránila ústa a nos, ale stačilo stisknout malý spínač a přepnuly se na infračervené spektrum. Na Evening Star nefungovala světla, takže dole v podpalubí bude jistě tma, která se s houstnoucí nocí ještě zhorší. Jakmile se Bently a jeho muži ocitli na palubě Star, zapnuli si také interkomy; nejen, že se teď byli schopni dohovořit mezi sebou, ale jejich konverzace bude slyšet i na Invincible. Stejně tak všechno, co uvidí dozorčí, bude moci pozorovat i kapitán McKenzie. 

„Jděte dolů,“ nařídil Bently svým lidem nyní. „O patro níž, setkáme se na můstkové palubě. Při jakémkoliv kontaktu – a tím mám na mysli při prvním kontaktu – neváhejte, vystřelte uspávací šipku a ohlaste se. A pak jej nebo ji dopravte na horní palubu k Sea Kingu. Proto tady také jsme, pro nic víc. Jasné?“ 

„Rozumím,“ ozvalo se od příslušníků námořní pěchoty stojících na levoboku u schodiště. 

Vzápětí se ozval zvuk bot dupajících po schodech a: 

„Přepněte na noční vidění,“ rozkázal Bently, když se jeho družstvo znovu setkalo na můstkové palubě. Pak řekl do svého mikrofonu: „Poručíku Beamishi, nahlaste svou polohu.“ Za normálních okolností by akci velel právě Beamish, ale v dané situaci převzal velení Bently, zatímco Beamish byl jen jedním z jeho mužů, pilot, jehož jedinou starostí bylo přivézt zpět opuštěnou helikoptéru. 

„A-ano, seržante?“ ozvala se roztřesená odpověď. Ale proč roztřesená? 

„Máte nějaký problém?“ otázal se Bently. „Chci vaše hlášení!“ 

„Já… já myslím, že jsem před sebou zahlédl nějaký pohyb,“ odpověděl Beamish. „Byl to takový divný, plavný pohyb v místech, kde se venkovní schodiště stáčí dolů ke sluneční palubě. Je tu šero a paluby jsou stále ještě vyhřáté od slunce – a jejich teplo ruší vidění v infračerveném spektru. Možná bude lepší, když si ty brýle sundám a spolehnu se na vlastní zrak. Takže vypínám noční vidění a jdu směrem ke schodišti. A –“ 

Bently chvíli čekal a pak zopakoval: „A?“ 

„A tady… tady je jeden z nich,“ ozvalo se a následovalo něco, co znělo jako trhané úlevné oddechnutí. 

„Vidíte tu helikoptéru?“ Bently si také oddechl, ale raději si to nechal pro sebe. 

„Ano. Stín z horní paluby dopadá přímo na ni, ale… ale myslím, že tam nikdo není.“ 

„Až tam dorazíte,“ pokračoval Bently, „vypalte několik varovných výstřelů, které vám uvolní cestu – pokud to tedy bude nutné.“ 

„Rozumím,“ potvrdil poručík Beamish. 

Bently se podíval na své muže: v jeho brýlích pro noční vidění vypadali jako roztavení modročervení duchové. „Dobře,“ řekl. „Na téhle palubě nejsou žádné kajuty pro pasažéry, takže se znovu rozdělíme a sejdeme se zase o patro níž. Vy, co máte uspávací vzduchovky, buďte připraveni vystřelit. Někde na téhle obrovské, zatracené lodi duchů by měly být tisíce lidí… za předpokladu, že všichni nevyskákali přes palubu! Takže stačí najít jen jednoho a můžeme odsud vypadnout!“ 

V přízračném, tlumeném osvětlení operační místnosti HMS Invincible seděl kapitán McKenzie se dvěma svými důstojníky, na nástěnné obrazovce pozorovali počínání Bentlyho a poslouchali jednotlivá hlášení a rozhovory mezi příslušníky námořní pěchoty. Celá akce byla slyšet ve sluchátkách všech, kdo se jí účastnili, ale kapitána to neznepokojovalo. Bylo do ní zapojeno jen několik mariňáků, kteří se všichni navzájem dobře znali, a standardní přenos by komunikaci jen zpomalil. Pokud by si to kapitán McKenzie přál, mohl by si s Bentlym také promluvit, ale zatím to nepovažoval za nutné. 

Termální vidění Bentlyho kamery ukazovalo dřevěné obložení stěn kolem schodišť jako roztřesený, pomalu plynoucí neonový obraz, který se s ubývajícím přirozeným světlem a přibývající tmou v podpalubí postupně rozjasňoval. 

Pak, když se Bently dostal až na promenádní palubu a obraz se přestal třást jeho pohyby, ozval se hlasitě a jasně hlas jednoho z jeho mužů na levoboku: 

„Pane, tady na schodišti na levoboku jsou nějaké pozůstatky. Je to tu všude. Vypadá to, že někdo z jednotlivých kajut násilím vytrhal dřevěné skříňky – nebo šatníky. A jsou tu těla. Vidíme… vidíme spoustu mrtvých těl. Ne, moment! Jeden z nich je ještě živý. Je to žena. Je v hrozném stavu, snaží se vstát, žádá nás o pomoc. Tuhle uspávat nemusíme. Ta je už tak dost zřízená.“ 

„Zůstaňte stát!“ (Bentlyho hlas.) „Jsme v mezipatře pod vámi. Jdeme za vámi nahoru.“ 

„Rozumím,“ ozvalo se, zatímco se výjev na obrazovce dal znovu do pohybu a neonově zářící úzké zdi se rozmazaly, ale nyní už rychleji. 

A pak se ozval hlas poručíka Beamishe nebo spíše jeho chrčivý, zděšený výkřik: „Bože všemohoucí! Och, dobrý Bože! Jé! Jéé! Jééééé!“ 

Poté následovaly čtyři zběsilé výstřely a nový, neznámý, vítězoslavný hrdelní hlas, který řekl: „A teď tě máme, vojáčku!“ 

Potom se v mikrofonu na malou chvíli ozvaly přibližující se kroky Beamishe… a něco, co znělo jako prudký nádech na počátku dalšího záchvatu panického zaječení… ale tentokrát ho přerušil dřív, než mohlo začít, trhavý zvuk– A pak už bylo ticho… 

„Co je?“ zeptal se Bently spíše sám sebe. „Co?“ 

A z levoboku se ozvalo: „Pane, máme tu ženu – myslím. Ale ta mrtvá těla – já to nechápu – jsou teplá. V našich brýlích se zobrazují jako zdroje tepla!“ 

„Co tím chcete říct – myslíte, že ji máte?“ (Tohle byl Bentlyho hlas. A pak se věci daly do pohybu – tedy, začaly se hýbat na jeho vkus až příliš rychle – a on měl problém s nimi držet krok.) 

„Ona… ona se na nás zavěsila,“ ozvala se odpověď. „Zatraceně, ta má sílu! A ti mrtví pod těmi troskami nábytku… oni nejsou mrtví! Oni se kurva hýbou!“ 

„Jdeme tam!“ zařval Bently do tlumeného, avšak zběsilého dupání vojenských bot na naleštěných dřevěných schodech. „Pane Beamishi?“ volal. „Beamishi? Poručíku Beamishi? Kde jste?… Kde sakra jste?“ 

Ale Beamish neodpověděl… 

Na palubě Sea Kingu se obličej mariňáka Williamse zkřivil hrůzou. Slyšel totiž poslední slova poručíka Beamishe; a také střelbu a Beamishovy výkřiky, které by slyšel i bez vysílačky. 

I tým pobočky E je slyšel, a proto se Trask obrátil na lokátora Chunga a zeptal se ho: „Co si o tom myslíš?“ 

„Co si o tom myslím?“ Chung sebou trhl, protože ten náhlý a ostrý Traskův tón nečekal. Lokátorův obličej měl teď velmi bledý odstín žluté barvy. „Jsou všude, to si o tom myslím! Jsou pod námi a všude kolem. Jsme jimi obklopeni. Jediné místo, kde nejsou, je nad námi… a tam bychom měli být teď my! Jsou na všech palubách dole – možná dokonce i na této – ukrývají se ve stínech. Tady nahoře pro ně ještě není taková tma, ale rychle se stmívá! A já cítím, jak se k nám plíží.“ 

„Liz?“ oslovil Trask další z členů pobočky. 

„Jsou jako jedna velká mysl,“ odpověděla. „Jedna velká, tichá, ale vířící mysl. A v té odporné, hrozné masové mysli je jen jedna myšlenka: krev! Obraz, který vidím, je rudý, Bene. Je rudý jako krev!“ 

„Iane?“ pokračoval Trask a obrátil se k jasnovidci. 

Ian Goodly byl bílý jako sama smrt. Kolébal se na svém popruhu ze strany na stranu, protože byl stále ještě připoután. „Vidím totéž, co Liz s Davidem: moře rudé krve. Ale není naše. My… my se z toho dostaneme.“ 

„O čem to sakra všichni mluvíte?“ Williams přelétal očima od jednoho k druhému. Naklonil se ze dveří velké helikoptéry a podíval se směrem k přídi Star, jestli náhodou nezjistí, co se stalo s Beamishem. Zbraní však stále mířil Jakeovi na břicho, takže ten nemohl udělat vůbec nic. 

Vidíš, teď už je příliš pozdě, takže musíš uznat, že jsem měl pravdu, ozval se Korat v Jakeově mysli. Kdybys jej vyřídil hned, nekroskope – kdybys ho zneškodnil nebo zabil – teď už by ti nestál v cestě. 

A byl bych vrah, odsekl Jake. Po bitvě je každý generál. 

Ale já jsem ti to radil už před ní, hájil se Korat. 

„Williamsi,“ promluvil Trask. „Musíte nás pustit ven z helikoptéry. Slyšel jste ty výkřiky, ty výstřely, ale nemáte ani ponětí, co znamenaly. Znamenaly to, že Beamish je mrtev. A co nevidět potká stejný osud i vašeho velitele a kolegy. Oni nevědí, proti komu tady bojují, a my jsme jediní, kdo jim může pomoct.“ 

Mrtvolně bledý Goodly vzal Traska za paži, zavrtěl hlavou a řekl: „Ne, Bene. Když jsem řekl, že se odsud dostaneme, mluvil jsem o nás, o členech pobočky E. Nemyslel jsem – neviděl jsem – žádného z nich, kromě pilota. Ten to samozřejmě přežije také. Ale pokud jde o ostatní, ne. Ani tenhle nemá šanci.“ Podíval se na Williamse… skoro omluvně. 

„Takže, jestli máš pravdu,“ opáčil Jake, který se podíval nejdříve na jasnovidce a potom na Williamse, „nemělo by vadit, když mu vysvětlíme, o co tady jde.“ (A skoro dodal: „Protože to stejně nikomu jinému nevyzvoní, že ano?“) 

„Co sakra znamená všechno tohle tlachání?“ Williams se začínal potit, třásl se. „Co? Snažíte se mě ukecat, nebo co? Mám své… mám své rozkazy.“ 

„K čertu s tvými rozkazy!“ zavrčel Jake, který nečekal, až to řekne Trask. „Chceš vědět, o čem to tu tlacháme? Jde o upíry. O tom je celá ta takzvaná infekce. Bývalí pasažéři a posádka téhle lodi jsou upíři – a všichni tvoji kámoši jsou maso!“ 

Williamsův výraz na chvíli ztuhl v zamračené grimase – potom se ale koutky jeho úst stočily do nevěřícného úšklebku. „Ty podělaný –“ začal. Ale pak, když se ze schodiště na levoboku lodi znovu ozvaly výstřely, vytřeštil oči a naklonil se ze dveří, aby se podíval tím směrem. Hlaveň jeho zbraně se na okamžik odchýlila ze směru, a Jake tak mohl využít příležitosti. 

Natáhl se po Williamsově zbrani a zároveň mu uštědřil ránu – udeřil Williamse tvrdě do obličeje, až jej odhodil ještě dál od dveří helikoptéry. 

Starý Lidesci s tím počítal; jeho ostrá mačeta jen zasvištěla vzduchem a jedním máchnutím přeťala mariňákův bezpečnostní postroj. Williams jen bezmocně zamával rukama a vydal ze sebe zoufalý výkřik, když mu zbraň vyklouzla z rukou, odrazila se od nástupní rampy a dopadla na palubu. 

Traskovi lidé se teď nahrnuli do dveří helikoptéry, aby se podívali, kam ten nešťastník dopadl. Chvíli ležel dole ve stínu Sea Kingu a rozeklaného centrálního výběžku malého ostrova – s obličejem zkřiveným vzteky. Pak se pokusil vstát. 

Ale mezi těmi postupně se prodlužujícími stíny bylo několik jiných, mnohem tmavších, které se rychle pohybovaly, a zpod trupu helikoptéry se už po Williamsovi natahovaly bledé, nedočkavé ruce! 

Neviděl, kdo jej to uchopil, ale zcela jistě ty mocné ruce cítil, jak mu svírají kotníky a s jakou šílenou naléhavostí jej vlečou do tmy. 

Williams pronikavě zaječel – jen jednou, krátce – a ten výkřik rychle zanikl a vytratil se. A najednou na všech palubách Evening Star ožily stíny! 

Ve stejném okamžiku se ve dveřích Sea Kingu probral mezi strnulými tvářemi svých kolegů Ben Trask a zakřičel: „Tohle je přece důvod, proč jsme sem přijeli! Potřebujeme jednoho z nich! Iane a Davide, chraňte dveře a dejte pozor na pilota. Liz, Jakeu, Lardisi… vy půjdete se mnou…“ 

O tři minuty dříve a jedno poschodí níže na levobočním schodišti: 

Velitel akce Bently a jeho pobočník byli nuceni zpomalit, neboť schodiště bylo zataraseno rozbitým nábytkem. Teď, když vystoupili nahoru až k pravotočivému ohybu schodů, uslyšeli za rohem ohlušující třeskot zbraní. 

Bently, ochromen zvuky střelby, odražených kulek a děsivými výkřiky svých vlastních mužů nacházejících se hned za rohem, před sebou najednou ve svých brýlích s termální kamerou uviděl potácející se vysokou postavu. Její hlava byla jen rudá skvrna, ze které vzadu jako ocas komety stříkala rudá krev. Jak velitel, tak jeho podřízení byli tak ochromeni, že couvli až k protější stěně, a ta postava nějakým zázrakem prošla mezi nimi, aniž by se skutálela ze schodů. 

Ale jeden z mariňáků potřeboval vědět, co že se to děje a co že to vlastně zahlédl. A v té skoro neprostupné tmě stísněného prostoru si na chvíli vypnul noční vidění, aby se mohl přesvědčit na vlastní oči. 

„B-Bože!“ řekl jen, navzdory tomu, že si stále nebyl zcela jist. Ale to, co právě prošlo kolem něj a pak se to svalilo dolů ze schodů jako strašák, který právě spadl ze své tyče… byl muž ve večerním obleku, s ustřelenou zadní částí hlavy! 

A to nebylo vše, co mladý mariňák viděl. Neboť nahoru do schodů se za ním a jeho nadřízeným plížil neuvěřitelný dav tichých, černých postav, které plnily úzkou uličku ode zdi ke zdi, až kam oko dohlédlo! 

Bently je ve svých brýlích viděl také – ten divný odlesk matného tělesného tepla – a ten rudý plamen divokých, trojúhelníkových očí! 

Pak, s další sérií výstřelů a výkřiků, která se ozvala za rohem – a ze sluchátka Bentlymu přímo do ucha – uslyšel chraplavý, zděšený šepot svého podřízeného. „C-co to sakra je? Kdo jsou ta stvoření, pane? Mám jednoho uspat?“ 

Bently zahájil zběsilou střelbu a napůl otevřenými ústy zamumlal: „Jednoho uspat? Zahoď tu vzduchovku, synu, a rozstřílej ty parchanty na kusy!“ 

A asi tři vteřiny nato je zaplavila vlna zespoda i shora a zcela je smetla… 

Trask a Jake sestoupili na rampu bok po boku a pak se na chvíli rozdělili, aby mohli střílet do tmy pod helikoptérou. V té tmě tam dole zářilo celé souhvězdí trojúhelníkových očí – možná deset párů – které teď začaly s vyděšeným ječením rychle couvat, jak pocítily první doteky horké smrti. Jake pálil olověnými projektily se zinkovým pláštěm, zatímco Trask použil tuponosé stříbrné náboje. A ať už to byli upíři nebo obyčejní smrtelníci z masa a krve, takovému náporu mohli odolat jen stěží. Stíny se stáhly a paluba za Sea Kingem ještě ztmavla, jak se pokryla upíří krví roztékající se do všech stran. Upíři se opřekot ukrývali všude, kam jen to bylo možné. 

Liz s Lardisem mezitím pomalu sestoupili na rampu a stříkali kolem sebe spreji, až byl vzduch zcela nasycen pachem korditu a česneku. Po Williamsovi už nebylo ani památky; ať už se ty ‚stíny‘ ztratily kamkoliv, on se ztratil s nimi. 

To bylo Vavařino sémě, zcela určitě! hádal Korat v Jakeově hlavě. Její esence je v nich… a ve velkém množství! Vidíš, jak snadno se dokážou skrýt, rozpustit ve stínech a tmě? 

„Ale vždyť to jsou stěží otroci,“ namítl Jake hlasitě. 

Ano, ale mnozí z nich patří jí, Vavaře – ti, které si vzala jako první. Jak už jsem řekl, ona svou esencí nešetřila. 

A Trask, který si myslel, že Jake mluví na něho, odpověděl: „Upíři, otroci, pobočníci: je mi jedno, co jsou zač – jsou nemrtví a musí zemřít!“ 

Ze schodiště na levoboku se ozvala další dávka z pušek a tlumené výkřiky. Jake se podíval tím směrem a prohlásil: „Neměli bychom se pokusit pomoct těm chudákům?“ 

Ne, rozhodl Korat. Už je pozdě. Byli pouze čtyři a stála proti nim celá horda. Dokonce ani se svými výkonnými zbraněmi bys neměl nejmenší šanci. Tma s každou minutou houstne. Už nejsi v bezpečí dokonce ani tady, na horní palubě. 

Jake se rozhlédl a zjistil, že Korat má pravdu: ty ‚stíny‘ se k nim znovu přibližovaly a z jejich hloubi na ně zářila divoká světélka. 

„Slyšel jsi, co říkal jasnovidec,“ odpověděl Trask chraplavě, když na schodišti utichla chaotická střelba, vystřídána výkřiky a chroptěním, které byly rychle umlčeny. „Nikomu z nich už nemůžeme pomoci. Jsou ztraceni, Jakeu.“ 

„Podívejte se,“ vykřikla najednou Liz. 

„Pomozte mi!“ ozval se prosebný hlas mladé dívky, která se vypotácela směrem od lodních komínů na zádi. „Copak mi nikdo nepomůže? Ukrývám se před nimi! Ukrývám se před… před vším tím znásilňováním a vražděním!“ 

Bylo jí možná osmnáct, měla krásnou postavu a za normálních okolností by jistě byla okouzlující. Avšak její make-up teď byl rozmazaný slzami a koktejlové šaty jí visely jen na jednom rameni, čímž bylo zároveň odhaleno její ňadro. Rozcuchané světlé vlasy jí zplihle visely přes obličej. Namáhavě klopýtala k nim, kolem levého kotníku a spony střevíčku měla omotané kalhotky. 

Když ji Trask a jeho lidé viděli, zarazili se. „Ježíši Kriste!“ Liz slyšela Traska zalapat po dechu. „Díky Bohu za to, že nemám dceru, protože tohle by klidně mohla být ona.“ 

Pro Liz byla tahle situace nová; ještě nikdy nic podobného neviděla. Automaticky sestoupila z rampy helikoptéry a vydala se vstříc dívce, kterou považovala za další přeživší. Na druhé straně Jake se už přesně v takové situaci ocitl, v Austrálii, a podruhé se nechat oklamat nehodlal. Šel spolu s Liz k dívce, která jim kráčela vstříc se vztaženýma rukama. 

Byla to neuvěřitelně těžká věc: zamířit zbraň a zmáčknout spoušť. Tak těžká, že to skoro ani nedokázal udělat. Co když byla opravdu nevinná? 

„Ubožačko!“ litovala ji Liz a stále zrychlovala. 

„Liz!“ varoval ji Jake, ale nebylo třeba, protože věděla přesně, co dělá. Když už to vypadalo, že jí ta dívka padne do náruče (a zatímco se v té rychle se prohlubující temnotě děsivé pohybující se skvrny stínů na palubě stahovaly směrem k nim), Liz natáhla ruku a místo toho, aby tu ‚ubožačku‘ zachytila, stříkla jí přímo do očí dávku česneku. 

Efekt byl okamžitý a velice dramatický. 

Ještě před chvílí vypadala ta dívka, že se každou chvíli zhroutí, potácela se, měla svěšená ramena a oči měla skryté za prameny rozcuchaných vlasů. A teď – jako by Jake opravdu zmáčkl spoušť! Prudce se napřímila, vlasy se jí naježily, jako by dostala elektrický šok, rozevlály se jí kolem hlavy v impozantní hřívě. Oči, dříve uplakané a pokryté rozmazaným líčidlem, se zeširoka otevřely, plné hrůzy a strachu. Zely jako žluté, vroucí sirné jámy. 

„Je to tu zamořené myšlenkami rudými a zlými jako samotné peklo,“ řekla Liz. „Musela jsem před nimi uzavřít mysl, jinak bych snad přišla o rozum. Takže jsem si nemohla být jistá – až teď.“ 

Jake bez váhání zvedl zbraň a zmáčkl spoušť. Puška mu začala poskakovat v rukou a štěkat, přičemž kulky z ní trhaly dívčino srdce na kusy. Dívčiny nohy se na okamžik odlepily od podlahy a její tělo odletělo o dobré dva kroky vzad. Než se ale znovu dotkla paluby a svalila se na ni, Lardis Lidesci přispěchal se svou mačetou zvednutou nad hlavou. 

„Ubohá dívka!“ řekl pouze, když jeho ostří opsalo ve vzduchu lesklý oblouk. 

Liz a Jake – dokonce i Jake – se odvrátili. Zabití té dívky mělo jediný účel: instinkt, nutnost, dokonce milosrdenství. Ale to, co udělal Lardis, byla záměrná řezničina. 

Pak se ozval Traskův hlas: „A je to, jdeme odtud! Musíme odtud ihned zmizet!“ A všichni čtyři agenti pobočky E záhy pochopili proč. 

Stíny už se k nim neplížily, ale valily se na ně! Ze schodišť i dolních palub – přes kovová zábradlí na obou stranách lodi – přímo před nimi! Upíři už nedbali na svou bezpečnost; byli jako přívalová vlna a jejich oči halloweenových dýní prozařovaly noc a odhalovaly sinalé, hladové obličeje, k nimž patřily. 

Jake do nich vyprázdnil zásobník. Olověné kulky pokosily první řadu davu. Liz a Trask s Lardisem stojícím uprostřed mezi nimi rovněž chrlili ze svých zbraní stříbrnou smrt, přičemž pomalu couvali k nástupní rampě Sea Kingu, jehož rotor se otáčel stále rychleji. 

Když nastoupili na palubu, David Chung zabouchl a zajistil dveře –zabouchl je té krvelačné bandě přímo před nosem – a Ian Goodly dal pilotovi znamení, že je čas odlepit se od země. Pilot však už sám pochopil, jaká je situace, a nepotřeboval žádné dlouhé vysvětlování. Zatáhl rampu, roztočil rotor naplno a začal se zvedat ze země. Sea King se však zdál být jaksi líný, takže Trask zapnul interkom a zeptal se: „Je všechno v pořádku?“ 

„Ne,“ odpověděl pilot. „Ti šílenci se drží našeho podvozku! A ti na palubě před námi se snaží vyřadit nám rotor z provozu!“ 

Jake se ihned rozběhl směrem k přední části helikoptéry a zaklepal na vnitřní okénko pilota, které se vzápětí otevřelo. Podíval se ven skrze okna v kokpitu a uviděl, o čem pilot mluvil: někteří z houfů upírů tísnících se na palubě kolem bazénů měli v rukou nohy židlí a další kusy rozbitého nábytku a házeli je nahoru směrem k vířící skvrně rotoru helikoptéry. 

„Skloňte nos níže,“ poradil Jake pilotovi. „Chtějí náš rotor, tak jim ho dejte!“ 

„Ale… ale vždyť to jsou lidé!“ zakřičel pilot. 

„Ne,“ odsekl Jake. „Byli to lidé. Teď jsou to stvůry a bude jim lépe, když budou mrtví. Takže to udělejte, nebo tady všichni zemřeme.“ 

A když jedna dřevěná noha židle zasáhla rotor takovou silou, že se rozletěla na tisíce malých třísek, pilot pochopil situaci. Teprve pak udělal, co mu Jake radil: naklonil helikoptéru kupředu, nosem dolů, a zařízl se do davu jako cirkulárka. Jake měl na tu krvavou scénu velice dobrý výhled. 

Okna kokpitu se zabarvila rudou, žlutou a černou barvou, jak se po nich rozstříkly krev a vnitřnosti rozmetané rotorem, a výkřiky upírů byly slyšet i přes řev silného motoru helikoptéry. Odlepili se od země, ale stále se zvedali jen těžkopádně, jaksi nakřivo, až nakonec Evening Star zůstala pod nimi a pomalu se ztrácela z dohledu. 

„Co se děje?“ zazněl Traskův znepokojený hlas v interkomu. 

„Bůh ví, jak je to možné,“ odpověděl pilot, „ale vypadá to, že se nás pár těch tvorů stále ještě drží!“ 

„Ano,“ přikývl Trask. „V tom jsou dobří. Ale já na to mám lék. Vyvezte je ještě kus nahoru, na slunce.“ 

A tak se pilot vznesl výše, až se nad západním horizontem opět objevilo slunce. Jeho očistné paprsky pohladily vážkovitý stroj. Skrze okna pronikl dovnitř zlatý oheň, ale co bylo mnohem důležitější, zasáhl i tvory, kteří se tak nepochopitelně drželi podvozku a dalších vyčnívajících částí helikoptéry. 

Liz jim ‚naslouchala‘. Společně s nimi ucítila sálající slunce a slyšela výkřiky a pak sténání, když se jeden po druhém – možná vděčně – pouštěli helikoptéry a volným pádem se řítili dolů. Dopad na hladinu moře se z té výšky rovnal dopadu na beton. Nikdo z nich to nemohl přežít. 

Pro všechny případy s nimi ale tak dlouho nezůstala… 

V útrobách Sea Kingu zabalil Lardis Lidesci hlavu dívky do kombinézy, kterou vytáhl z jednoho z balíku antiradiačních obleků, zatímco Trask promlouval s pilotem a požádal ho, aby jej přepojil na Invincible. 

Hlas kapitána McKenzieho teď zněl ze sluchátek mnohem pokorněji. „Viděl jsem něco z toho, co se dělo v podpalubí,“ řekl. „A zdá se, že vám dlužím omluvu. A pokud jde o ty ubohé chlapce, ty mariňáky, Bůh ví, že je mám na svědomí.“ (Trask vytušil, jak kapitán potřásl hlavou.) „Ale Trasku – potřebuji vědět – proč to bylo tak tajné, že jste mi to nemohl říct?“ 

„Pokoušel jsem se,“ odpověděl Trask. „A také jsme se snažili říct to těm mariňákům. Jenže… oni měli své rozkazy.“ 

„Stejně jako já ty své,“ na to McKenzie. „Tak proč mi o tom admi-ralita nic neřekla? Mor je jedna věc – ale tohle přece muselo být něco jiného.“ 

„Bylo,“ souhlasil Trask, „a je. Ale věřte mi, není to vaše vina. Možná se budou kutálet hlavy na vyšších místech, ale ta vaše to nebude. Možná to pro vás nepředstavuje velkou útěchu, ale jednu z těch stvůr přece jen vezeme.“ 

„Zaplatili jsme za ni životy mých chlapců,“ odpověděl kapitán tiše. 

„A možná to zachrání životy milionů,“ konejšil ho Trask. 

„Opravdu?“ 

„Tahle věc mohla zničit celé lidstvo,“ řekl Trask. „A tím myslím úplně celé. A dokud ta loď nebude ležet na dně moře, tohle riziko stále přetrvává.“ 

„Jenom vyřiďte pilotovi, aby držel helikoptéru stranou,“ požádal ho McKenzie. „A já řeknu veliteli dělostřelectva, aby se o to hned postaral.“ 

„Dobře,“ souhlasil Trask. „A pak můžete nechat připravit pár lidí v chemických oblecích, aby helikoptéru umyli, jakmile se vrátíme zpět, a také budeme potřebovat přístup k našim dekontaminačním komorám. Všech šest členů této posádky včetně pilota. A… a velký, vzduchotěsný igelitový pytel pro náš vzorek.“ 

„Rozumím,“ potvrdil McKenzie. 

Trask a jeho lidé se nahrnuli k oknům Sea Kingu… 

Netrvalo to ani minutu. 

Střely letěly nízko, jako předoucí létající ryby s krátkými ploutvemi nad vínově zbarveným mořem. V prohlubujícím se šeru se temně kovově leskly. Byly rychlé a ve svých útrobách nesly smrt, ale nic nemohlo být horšího než jejich terč. 

V posledních vteřinách před zasažením cíle dva metry nad čárou ponoru lodi si Trask vzpomněl, jak Ian Goodly hovořil o ‚střelách letících od lodi k lodi, o explozích a přídi, která se zvedne do výše a sveze se po kamenech do hlubin moře.‘ 

Jako obvykle měl jasnovidec pravdu, neboť takhle se to opravdu stalo. Dunivé exploze rozervaly trup Star, rozlomily její záď a zvedly příď do výše; z pokrouceného vraku pak vyšlehla dvojice ohnivých koulí; po celé délce lodi, na všech palubách, se okamžitě rozburácel oheň a nakonec se všechny ty tuny oceli kdysi slavné, hrdé lodi roztřásly, převážily se a daly se do pohybu, na svou poslední cestu na dno moře. 

Pak už zůstaly jen ohnivé koule, stále vystřelující do výše, několik úlomků hořících trosek poletujících nad ostrůvkem a požár na hladině moře, tam, kde uniklo a vzňalo se palivo. A mezi těmi ohni se občas dalo zahlédnout jakési cákání, které však brzy ustalo… 

VIII 

První varování 

Když skončily tahanice s řeckými úřady, vyslal zodpovědný ministr na letiště do Kavaly na řecké pevnině soukromý letoun. Odpočíval na přistávací ploše a jeho motory běžely naprázdno, když k němu krátce po půlnoci jedna z helikoptér Invincible přivezla Traska a jeho agenty. U letadla čekali zástupce britské ambasády a dva ‚odborníci‘ z Porton Downu. Ten první tady byl proto, aby v případě potřeby zajistil pobočce E právo na diplomatickou imunitu, odstranil jim z cesty jakékoliv potíže, které by snad mohly vyvstat mezi nimi a pracovníky letiště, jmenovitě řeckou armádou. Lidé z Porton Downu si přišli vyzvednout svůj ‚vzorek‘. 

Pan Teale byl mikrobiolog drobné postavy, muž středního věku, lysohlavý, s brýlemi na očích a na první pohled nervózní. Pan Kline byl jeho mladý, uhrovitý asistent. Na palubě letadla jim starý Lidesci ukázal hlavu dívky, kterou měl zabalenou v igelitovém pytli a ukrytou v kovové nádobě s víkem získanou v lodní kuchyni HMS Invincible. Teale z toho měl málem mrtvici. Od chvíle, kdy se s Traskem a jeho lidmi setkal na přistávací ploše, ze sebe bez ustání chrlil otázky. Žádná z nich však nebyla zodpovězena. Až nyní. 

„Co to sakra…!“ vyjel. „Ujistili mě, že mi opatříte živý exemplář!“ 

„Chcete říct člověka?“ zeptal se ho Trask chladně. Samozřejmě že Porton Down neinformovali o všem a že lidé, které poslali, neměli pravdivé informace. Teale a jeho asistent stále jakoby věřili, že zde mají co do činění se zmutovaným druhem čínského moru. 

„Infikovaného jedince, ano,“ přikývl Teale. „V zajištěném stavu, v komatu nebo pod sedativy. Jsme vybaveni respiračním zařízením a ‚oblekem‘ pro ochranu celého těla, tělesným vakem, ve kterém jsme měli přepravit náš… náš vzorek, který jste nedodali.“ 

Trask na tohle neměl náladu. „Víte, ona se za těchto nebo jakýchkoliv jiných podmínek odmítala dostavit. A protože měla vůli i dostatek sil nakazit všechny členy mého týmu, všechny na HMS Invincible a postupně i všechny lidi na této planetě, rozhodli jsme se, že hlava vám musí stačit.“ A než mohl Teale cokoliv namítnout: „Poslyšte,“ řekl tak klidně a trpělivě, jak jen to bylo možné. „Já a mí lidé jsme se o to rozhodně pokusili. Jistě víte, jak to chodí: posledních pár dní jsme to vůbec neměli jednoduché. A pak nám oznámili, že s sebou musíme přinést infikovanou krev, infikovanou tkáň a kousek mozkové tkáně, nejlépe živé. Takže pokud jde o to: přinesli jsme vám celou hlavu.“ 

„Ale je živá?“ zamračil se Teale, který se posadil v přední části letounu a vyndal z plechové nádoby igelitový pytel, který byl zevnitř celý zkrvavený a ulepený. „Ten exemplář měl být živý – nejlépe živý – pane Trasku!“ 

Nyní by Trask asi vybuchl, ale ještě než to stačil udělat, starý Lidesci, vzal pytel Tealovi z rukou a zamával mu jím před obličejem. 

„Živý?“ zabručel. „Takže vy si myslíte, že je to mrtvé, ano? Ale kdybych vzal mačetu a rozřezal ten pytel – a jestliže by se vám dostala trocha té krvi do očí, úst, nosu nebo jiných tělesných otvorů – během tří dnů byste pravděpodobně změnil názor. Tak či tak, teď už je to vaše. Ale dávejte na to pozor, ano?“ Upustil pytel zpátky do nádoby a vrátil se do přední části letadla ke zbytku týmu. 

„Na vašem místě,“ řekl Trask, „bych se ujistil, že to víko drží dostatečně pevně. A nechal bych ho tam celou cestu až do Porton Downu. Neboť, jak můj přítel správně řekl, odteď už je to vaše. A věřte mi, že jsme velice rádi, že se toho můžeme zbavit.“ 

A pak se bez dalších slov odebral za starým Lidescim dopředu na své místo, kde už zbytek členů pobočky E pomalu usínal. A od té chvíle už mezi nimi a lidmi z Porton Downu nedošlo k žádné další výměně slov… 

Na letišti Gatwick byli Teale a Kline – a jejich vzorek – okamžitě transportováni v policejní helikoptéře pryč, zatímco na Traska tam čekal sám zodpovědný ministr sedící v jiné helikoptéře patřící ministerstvu obrany. Ve tři čtvrtě na tři, v sychravém listopadovém ránu bylo tohle opravdu vzácné privilegium. Sotva vzlétli, Trask se zeptal: „Čemu vděčím za tu čest?“ 

Zodpovědný ministr se zatvářil překvapeně. „Cože, vy na mě nebudete křičet?“ zeptal se. „Žádné urážky, klení ani žádosti o vysvětlení. Žádné otázky jako: co si sakra myslím, že dělám? Nezeptáte se mě, co se tady dělo, zatímco vy jste se váleli ve Středomoří?“ 

„Váleli?“ opakoval Trask a cítil, jak mu začíná stoupat tlak. 

„To byl jen vtip!“ ujistil ho ministr rychle. „I když, jak se mi to povedlo v tuto časnou hodinu a za těchto okolností, zůstává záhadou i pro mě!“ A Trask si teprve nyní všiml, jak je ministr unavený, jak je bledý a má propadlé tváře. 

„Takže já nejsem jediný, kdo si prožil perné chvilky,“ řekl. „Tak či tak, na nějaké scény, klení a tak jsem příliš unavený. A když je řeč o klení, k tomu se vůbec snižuji nerad. Pokud ho nepoužijete ve vypjaté situaci, je to jednoznačný ukazatel, že máte omezený slovník.“ 

„Opravdu?“ podivil se ministr. „No, já mám tedy pocit, že jsem ještě nikdy v životě neslyšel takovou snůšku zatracených nesmyslů!“ 

Což stačilo, aby se Trask zarazil. Podíval se na ministra pozorněji a řekl: „Ve vašem případě to musí znamenat opravdu vypjatou situaci. Takže, mohl byste mi vysvětlit, co se děje?“ 

Ministr na chvíli zmlkl a zamyslel se – uspořádával si myšlenky – a Trask si ho nepřestával prohlížet ještě zkoumavěji. Neboť jeho talent právě začínal naplno pracovat a oznamoval mu, že zřejmě bude zasvěcen do informací, bez kterých by se klidně dokázal obejít. 

Zodpovědný ministr… muž, který se za normálních okolností ukrýval kdesi ve stínech. Který se během celých těch třiceti let spolupráce s pobočkou E na myšlenkové špionáži setkal tváří v tvář s Traskem pouze pětkrát, pokaždé ve stavu nejvyšší nouze. Dokonce i v mocných kruzích – kde často vládne nejistota – byly ministrovy povinnosti, jeho ‚pravomoci‘ utajované. Mohl být ‚někým z vnitra‘, pravděpodobně byl ‚vědeckým poradcem z ministerstva obrany‘. „Stará se o věci, na které nemá nikdo jiný čas – alespoň myslím,“ takto byla často zasvěceným šeptem vysvětlována jeho přítomnost na nejrůznějších mocenských místech, neboť s výjimkou lidí na nejvyšších postech byl doslova mužem beze jména, který neměl žádný jasně definovaný ministerský úřad. Dokonce i pro Traska – a stejně tak i pro další hlavy oddělení stejně tak tajných, jako byla pobočka E – to byl jednoduše jen zodpovědný ministr. 

Měl něco přes šedesát, byl malý a vždy upravený, prořídlé tmavé vlasy nosil sčesané dozadu a přilepené k hlavě způsobem, který byl moderní možná před čtyřiceti lety. Nosil – vždycky – černé kožené značkové boty, tmavě modrý oblek, světle modrou kravatu a vestu se staromódními hodinkami na řetízku. Jeho kdysi oválný, otevřený obličej byl pohublý a zbrázděný hlubokými vráskami a jeho čelo bylo svraštělé problémy, které byl nucen za ta léta řešit. Jasně modré, bystré oči – které si Trask bude navždycky pamatovat právě takhle – byly nyní trochu vodnaté; rty měl v koutcích pokleslé a ramena měl svěšená a unavená. Celkově působil sešle. 

„Musel jste přece uvažovat, co se to sakra děje?“ řekl. „Proč je do toho zapleten Porton Down, co znamenají ty rozporuplné nebo přinejmenším velice dvojznačné rozkazy a proč se do toho vložil i starý strýček Tom Cobley? Musel jste si myslet, že jsem vás nechal na holičkách.“ 

„Napadlo mě to,“ přiznal Trask. „Ale pak jsem vám dopřál naději vlastních pochyb. Vlastně jsem postupně docházel ke stejnému závěru.“ 

„Závěru?“ 

„Že bychom s tím možná potřebovali pomoci,“ řekl Trask. „Že zatímco v minulosti jsme se vždycky nějak protloukli, ty časy už možná pominuly a teď opravdu potřebujeme novou krev – jestli mi odpustíte tohle označení. Někdo nebo nějaká organizace s novými nápady, novým pohledem na věc. Místo abychom se snažili vykořenit nemoc u jejího zdroje, bude lépe, když budeme hledat lék. A pokud jste měl na mysli právě tohle, kdo je vhodnější než právě lidi z Porton Downu? Umí udržet tajemství, vědí, jak dodržovat bezpečnostní zásady, a už zaznamenali mnoho úspěchů. Takže, když si dokážou poradit s AIDS a vymyslet lék na zmutovaný dýmějový mor, proč ne tohle?“ 

„To je od vás velice velkorysé,“ pochválil Traska zodpovědný ministr. „Ale rád bych vám připomněl, že jsem byl s vaší prací vždycky výsostně spokojen, Bene. Možná to tehdy tak nevypadalo, ale –“ 

„– ale máme výsledky,“ dodal Trask, který byl trochu zaskočen oslovením ‚Bene‘. (Musí to být něco velkého, když ho zodpovědný ministr oslovuje Bene.) 

„Přesně tak,“ přikývl ministr. „A já osobně budu neskonale šťasten, když v tom budete pokračovat i nadále. Ale… teď se něco stalo, něco, co by mi mohlo celou tuhle věc vzít z rukou a udělat ze mě pouhého hráče. Ve skutečnosti se mám asi za půl hodiny setkat s… hmm, s různými lidmi: šéfy národní zdravotnické služby, bezpečnosti, civilní obrany; nejvyššími představiteli armády, námořnictva, letectva, policie, na co si jen vzpomenete. Takže, protože už jsme jen asi patnáct minut cesty od velitelství pobočky E, kde vás vysadím, raději přejdu hned k věci.“ 

„Jsem jedno ucho,“ ujistil ho Trask a trochu se zachvěl. Protože mu najednou naskočila husí kůže. On (nebo jeho talent) věděl, že tohle bude doopravdy zlé. 

„Samozřejmě stále budete naším hlavním člověkem,“ pokračoval ministr. „Člověkem, který je o všem informován – který vykonal veškerou práci – který má nejlepší praxi v oboru. Vy a všichni vaši kolegové. Ale od této chvíle bude do celé věci zasvěceno mnohem více lidí. Jistě, budeme se snažit to co nejlépe utajit, ale dříve či později, spíš dříve, se ozve veřejnost, která se bude dožadovat odpovědí. Budeme samozřejmě pokračovat tak, jako jsme to dělali doposud: lhát. Ale pokud to nevezmeme pevně do rukou, naše lži nás postupně dostihnou. Samozřejmě, pokud je to to, co si myslíme.“ 

Trask pomalu začínal mít pocit, že se ztrácí. „Dobře,“ řekl a přitom se snažil krotit svůj vztek. „Ale já pořád ještě nechápu, o čem jim chcete lhát! Rád vám přiznám, že nejste žádný mluvka… tak proč chodíte kolem horké kaše? Proč nemluvíte k věci?“ 

„Chtěl jsem vás nejdříve seznámit s pozadím,“ vysvětlil mu ministr. „Chtěl jsem, abyste věděl, že co celá ta aféra propukla, nesedíme nečinně na zadku. Když byly nahlášeny první případy…“ 

‚Případy‘, to bylo to klíčové slovo. A Trask ho zopakoval: 

„Případy? Stalo se něco, zatímco jsme byli pryč? Za posledních dvacet čtyři hodin? Případy čeho?“ 

„Ještě před tím, než jste odjeli,“ odpověděl mu ministr. „Několik jich bylo nahlášeno před třemi dny, dalších pět při vašem odjezdu a o deseti dalších jsme se dozvěděli, zatímco jste byli pryč. Ale nejdříve mezi nimi nebyla žádná spojitost… tedy, nezapadaly do oboru vaší působnosti. Nespojil jsem si to s tím, co jste mi řekl o té věci pod Londýnem…“ 

Nyní Traska zasáhla pravda jako rána kladivem! Protože ‚ta věc pod Londýnem‘ mohla být jedině Szwart a jeho zahrada se smrtonosným podhoubím v zapomenuté římské svatyni hluboko pod městem. Ale než si mohl své podezření potvrdit: 

„Samozřejmě že jsme ji pojmenovali,“ pokračoval ministr. „Nasvědčovaly tomu i symptomy. A také jsme označili příčinu; inspirovali jsme se zkušeností z New Yorku na konci devadesátého devátého roku, před koncem milénia.“ 

Pobledlý Trask přikývl. „Myslím, že si to pamatuji. Horké léto a deště zapříčinily, že se ze stok a podzemích systémů vyrojila hejna takzvaných zabijáckých komárů. Měli v sobě virus, který napadal mozek, a několik Newyorčanů na to tehdy zemřelo. A stejný problém s komáry jsme měli minulé léto i tady v Londýně.“ 

„Ano,“ přikývl ministr. „Alespoň jsme to připisovali komárům. A nazvali jsme to spavou nemocí, Encephalitis lethargica. Ale nebylo to správné označení, nebo se alespoň domníváme, že ne, i když bychom byli raději, kdyby tomu tak bylo. Ve skutečnosti si vlastně nemůžeme být jisti, co to vlastně je. Ale vy a já to dokážeme docela dobře odhadnout, že ano?“ 

Traskovi vířily hlavou všelijaké myšlenky. Myslel na Millii Clearyovou a na Jakea – Jakeovo hlášení poté, co z podzemního doupěte zachránil ze spárů Szwarta Millii – a ucítil, jak mu v žilách pomalu chladne krev, když si vzpomněl na závěrečnou část Jakeova příběhu. 

„Bylo to o fous,“ (řekl mu tehdy Jake.) „Szwart zrovna otevřel průduch vedoucí nahoru na zem – byl to jakýsi přírodní komín pro průvan vanoucí ze samotných pekel – a ta hrůzná houbová zahrada byla připravená plodit výtrusy. Černé kloboučky těch hub se začaly jeden po druhém narovnávat, jejich žebroví se pomalu rozevíralo a postupně z něj vypadávaly první rudé výtrusy. Než se Szwart objevil, jeho směrem už proudily první odporné zárodky nesené proudem toho zatuchlého, páchnoucího vzduchu. Ale poté, co jsem strhl tu zeď a vpustil dovnitř metan – a hned nato odjistil granát – no, samozřejmě že jsem tam nemohl čekat, co se stane pak…“ 

Ministr se podíval na Traska a zeptal se ho: „Na co myslíte?“ 

„Na Jakeovo hlášení,“ řekl Trask tiše, spíš pro sebe. 

Ministr přikývl. „Nezapomeňte, že jsem to hlášení četl také. Takže když jsem se o těch případech dozvěděl – věřte, nebo ne, bylo to včera kolem poledne, z těch zatracených novin – a když jsem si prověřil jejich výskyt, že ke všem došlo poblíž starých stanic metra, došlo mi, že to nebude samo sebou. 

Pak už jsem nehodlal nic riskovat. Nemohl jsem prostě jen čekat, co se z toho vyvine – ta zodpovědnost byla zkrátka příliš velká i na zodpovědného ministra. Epidemie je jedna věc, Bene, dokonce i morová, ale upíří mor? Takže je vám jasné, že jsem neměl na vybranou a musel jsem je informovat a požádat o pomoc. Od té doby jsem nepřetržitě v pohybu. Nebo, abych použil staré vojenské pořekadlo, moje nohy se nedotkly země.“ 

„Jaké jsou symptomy?“ zeptal se Trask, který měl hlavu plnou Millie klopýtající tmavou jeskyní, vdechující rudé, upíří zárodky. „Jakým způsobem to postihuje… oběti?“ Bože, ať je to něco jiného! 

„Spí,“ pokrčil rameny ministr. „Je nemožné dostat je z postele, a když, tak s obtížemi. Jsou stále ospalí, těžkopádně se pohybují, jsou hned unavení. Jako spává nemoc, Bene. Přesně tak to vypadá.“ 

„Ale jak dlouho? A co se stane pak?“ 

„To se musí teprve zjistit. Buď jim to tak zůstane, nebo to odezní, nebo se promění v… v něco jiného. A po tu dobu jsme je zavřeli do izolovaných cel.“ 

„Ale kdo se o ně stará?“ Trask mimoděk uchopil ministra za loket. „Jsou v blízkém kontaktu s ošetřujícími sestrami?“ 

„Jsou izolováni v celách, Bene,“ zopakoval ministr. „Já sice nejsem lékař, ale vysvětlili mi, že se tam používají gumové rukavice a masky na tvářích a… je to izolace, proboha živého!“ 

„V to tedy zatraceně doufám!“ zamumlal Trask, kousaje si horní ret. „Ale je to všechno? Nic víc? Žádné další symptomy? Možná že se jen lekáme stínů.“ 

„Stínů?“ opáčil ministr, který se sám polekal a otřásl se. „Ach, ano – to je ode mě hloupé! Hm! Možná bych se měl jen pořádně prospat!“ A jeho oči nyní vypadaly ještě propadlejší, když kývl hlavou a řekl: „Ano, jsou tu ještě další symptomy. Za prvé, světlo jim nedělá dobře.“ 

„A?“ pobídl ho Trask. 

„A také velice hltavě jedí…“ 

Trask si olízl rty. Cítil, že mu vyschlo v hrdle. „Ale jejich lékaři je museli prohlédnout?“ namítl. „Co na to řekli oni, myslím, než jste přišel se svou teorií?“ 

„Chřipka,“ odpověděl ministr. „Spává nemoc, malátnost, simulování.“ 

„A pak, když jste jim všechno vysvětlil? Na co jste jim řekl, aby se zaměřili?“ 

„Na co jsem jim řekl, aby…?“ Ministr si odfrkl a svalil se zpátky do svého sedadla. Pak se sotva slyšitelně zachechtal, ale znělo to ironicky a skoro hystericky. „Bene, povězte mi: jak velké jsou ty zatracené výtrusy? Napadají plíce nebo nějaké jiné orgány? Když se dostanou do hostitelova těla, infikují nejdříve krev a pak mozek, nebo napadají všechno najednou? Jak rozeznáme metamorfní organismus, který splyne s lidskou tkání a krví? Jak dlouho vůbec trvá taková metamorfóza nebo mutace? Neznáme na to odpovědi, Bene – tak jak jsem jim mohl říct, na co se mají zaměřit?“ 

„S čím tedy pracují?“ Trask si znovu olízl rty. „Jak postupují? Metodou pokus omyl? Bože, doufám, že ne! Tohle je příliš nebezpečné na běžné nebo nezodpovědné experimentování.“ 

„Běžné nebo nezodpovědné?“ opakoval ministr. „Ne, ne v Porton Downu, Bene. Tam jsou nejlepší na světě.“ 

„Jenomže tohle svinstvo nepochází z našeho podělaného světa!“ vybuchl Trask. 

Ministr se narovnal. „Tuhletu vaši poznámku přičítám přílišnému nervovému vypětí!“ 

Trask to ignoroval a pokračoval: „Zeptám se vás znovu: jaký materiál mají k dispozici vědci v Porton Downu – tedy, kromě toho, co jsme jim právě poslali?“ 

„Mají celého jedince,“ odpověděl ministr. „Ale je samozřejmě mrtvý. Starý pobuda, který strávil poslední měsíce svého života poblíž King’s Cross. Měl u sebe jen hnědý papírový pytlík a láhev nějakého alkoholu.“ 

„Hm,“ zamyslel se Trask. „Oni po mně chtěli živého jedince.“ 

„Zřejmě aby mohli srovnávat,“ odpověděl ministr. 

„A on byl mrtvý?“ Trask se najednou tvářil ustaraně; nebo spíš ustaraněji než předtím. „Jak zemřel?“ 

„Našli ho, jak spí na stanici. Nemohli ho probudit, tak jej odvezli do nemocnice. O několik hodin později zemřel.“ 

„Kdy se to stalo?“ zeptal se Trask, nyní už úzkostlivě. 

„Byl jeden z prvních,“ odpověděl ministr. „Lékaři věděli, v jakých podmínkách žil, takže ani nepožadovali pitvu. Jen hledali někoho, kdo by jej mohl identifikovat, když jsem se do toho vložil já. No a pak o něj požádal Porton Down.“ 

„Takže teď už může být mrtev tak… jak dlouho? Možná tři dny?“ Trask obzvláště zdůraznil slovo ‚mrtev‘. 

„Ano, tak nějak.“ 

„Pak by bylo možná lepší, kdybyste si znovu promluvil s lidmi v Porton Downu,“ zabručel Trask. „Pokud ho ještě nezačali porcovat, měli by jeho tělo velice pečlivě sledovat! Na druhé straně, jestli už do něj řízli… pak by se možná měli začít pozorovat navzájem…“ 

„Nepřehánějte zase, Bene,“ konejšil ho ministr. „Já vím, jak je to všechno nebezpečné, ale nasadili jsme na to ty nejlepší odborníky. A jak už jsem řekl, všichni tam používají gumové rukavice a roušky na ústa a tak dále.“ 

„Což jim moc nepomůže,“ namítl Trask, „jestli ten stařík vstane z mrtvých a začne lidi kousat!“ 

„Beru na vědomí,“ přikývl ministr. „A promluvím s lidmi z Porton Downu – zajdu tam přímo od vás, ještě než půjdu na svou další schůzku.“ 

Trask nyní usilovně přemýšlel. „Dobrá,“ přikývl. „Teď už jsem alespoň v obraze. Takže, co ode mě a mých lidí očekáváte?“ 

„Tedy,“ začal ministr, „měl jsem více času než vy, abych si to všechno promyslel, a několik nápadů bych měl.“ 

„Například?“ 

„Náš cikánský přítel z upířího světa,“ řekl ministr. „Jestli jsem správně pochopil, on je tím, kdo dokáže tyto tvory vyčenichat, je to tak?“ 

„Lardis Lidesci není žádný náš cikánský přítel,“ opravil ho Trask. „Ve svém bývalém světě měl postavení vůdce a svého času se ho Vampýři právem obávali. A pokud jde o to vyčenichání: nikdo si nemůže být stoprocentně jistý, ale ano, existují testy, kterými je dokážeme odhalit. Na druhé straně, nemyslím si, že v Porton Downu věří na čarodějnice. I když tohle není žádný hon na čarodějnice, ale chemie vetřelců. Takže pokud potřebují nějaký lakmusový papírek, aby se mohli přesvědčit, řekněte jim, ať zkusí stříbro a česnek.“ 

„No jistě,“ přikývl ministr a vztekle se plácl do kolen. „Zatraceně, proč mě to už dávno nenapadlo! Asi proto, že to všechno vypadá tak neuvěřitelně, nepochopitelně. Celé ty roky jsem byl váš zodpovědný ministr a stále mi to připadá, jako by vaše práce byla jen přelud. Asi na to zkrátka nemám dost fantazie. Ale ano, tohle jim samozřejmě řeknu. A pak, máme vaše lokátory.“ 

„Myšlenkový smog?“ zeptal se Trask. „Tohle by mohlo být trochu komplikovanější, ne tak spolehlivé. Pokud jsou ti lidé opravdu infikováni vampyrismem, může trvat nějakou dobu, než se to projeví. Možná že by se jako skupina mohli při bližším kontaktu promítnout na mentální obrazovce Davida Chunga, ale jisté to není. Ale určitě to musíme vyzkoušet. A co potom? Dejme tomu, že v těch lidech přece jen objevíme rašící upíří mor? Je mi jasné, co by na to řekl Lardis Lidesci!“ 

„Ano, já vím,“ přikývl ministr tiše. „Naše odpověď by asi byla stejná, pokud tedy mikrobiologové brzy nepřijdou s nějakým lepším řešením.“ Na chvíli se odmlčel a pak pokračoval: „Každopádně, pokud jde o vás a vaše lidi: nic víc po vás zatím nepožadujeme. Ale hned, jak si odpočinete – nebo možná ještě před tím – vás chci vidět zpátky v terénu dělat práci, kterou umíte nejlépe. My se tady doma pokusíme vyřešit všechny problémy, které nastanou, ale vaše práce se nemění: vy nás musíte zbavit těch, co sem to svinstvo zavlekli. Vy jste naši mstitelé a navzdory všem nebezpečím vám svým způsobem závidím.“ 

Trask se podíval z okna. Pomalu klesali dolů, mezi světla zářícího centrálního Londýna. Vypadal jako rozlehlá, zářivá pavučina, jeho promočená, lesknoucí se elektrická síť se rozpínala všemi směry, otáčela se s pohyby helikoptéry, a jako by se vypínala vzhůru a vítala je. 

A za těmi světly přebývalo vše známé a lidské. Zatímco v temnotě mezi nimi se skrývalo cosi naprosto nelidského. Nový druh pavouka v lidské pavučině města a vlastně i celého světa. 

„Tam dole žijí miliony lidí,“ řekl Trask tiše. „Jak je možné, že taková hrstka musí nést zodpovědnost za všechny ostatní?“ 

„Není to jednoduché, že?“ přikývl ministr. „Teď už víte, jak jsem se těch více než třicet let cítil…“ 

Millie Clearyová a Paul Garvey, oba telepati, čekali na heliportu na střeše jejich hotelu, aby se přivítali s Traskem a zodpovědným ministrem. Vztlak vzduchu zvířeného rotorem vrtulníku odvrátil déšť stranou a Millie ucítila, jak na ni dopadá horizontálně. Chopil se jejího deštníku a v mžiku jej převrátil naruby, pak jí přilepil blůzku a sukni těsně k tělu a tím v paprscích mihotajícího se světla majáku zdůraznil její ladné křivky. Zdálo se, že jí ani nevadí, že celá promokne. 

Trask s ministrem vystoupili z helikoptéry, přikrčili se a běželi se schovat pod střechu schodiště vedoucího na velitelství pobočky E o patro níž. Cestou popadl Trask Millii a Paul Garvey se zase ujal zodpovědného ministra a vedl jej ke schodišti, pryč z toho deště. V helikoptéře na střeše zůstal jen pilot, který snížil otáčky rotoru, takže jen na prázdno vydával to svoje typické dum-dum-dum, a čekal na další rozkazy ministra. 

Cestou dolů se Millie zastavila a přinutila Traska, aby se zastavil také a mohl ji obejmout a políbit. „Nemusíš tak spěchat,“ řekla mu. „Podívej, ministr už nám všechno vysvětlil a seznámil nás se situací, no a my děláme všechno, co je v našich silách; i když jsme toho moc nezmohli, když jste byli ty a ostatní pryč. Ale teď, když jste se vrátili, stejně toho není moc, co bys mohl udělat, určitě ne dnes v noci. Rozhodně ne pokud jde o práci. Takže prosím, prosím, přestaň tak spěchat, alespoň dokud ti neřeknu, že… že jsem strašně ráda, že tě mám zpátky.“ 

Trask věděl, že to, co mu Millie právě řekla, bylo její zbožné přání; způsob, jakým se k němu tiskla, mu prozrazoval dost i bez zapojení jeho talentu. 

Millie. Ještě nedávno pro něj byla jako sestra; vždycky si pro ni našel čas. Byla tu dokonce ještě dříve než Zek, ale vždycky v roli mladší sestřičky. A kvůli Zek – a samozřejmě i kvůli své práci – si nikdy netroufla naznačit mu, co k němu cítí. Až nedávno. 

Millii táhlo na padesát, ale vypadala tak o pět let mladší. Byla to velice atraktivní blondýnka s vlasy, které jí vpředu zakrývaly obočí a po stranách jí spadaly na ramena, lemovaly její obličej a částečně odhalovaly malé, jemně vykrojené uši. Pod tenkým, zlatým obočím jí zářily modré oči. Nos měla malý a rovný, zuby v často zadumaných ústech nádherně bílé, jen malinko nestejnoměrné a jemně zakřivené. Vysoká byla asi sto šedesát pět centimetrů, tělo měla půvabně klenuté, s úzkým pasem a Trask se vedle ní vždycky cítil velký a silný, třebaže někdy nemotorný. Vždycky ji měl velice rád – opravdu moc – a nyní si byl jist, že ji miluje… pročež se na druhou stranu cítil i trochu provinile. 

Jeho manželka Zek zemřela už skoro před třemi lety, ale byla tak velkou součástí Traskova života – někdy Trask dokonce cítil, že je jeho životem – že stále ještě nevěřil tomu, že už není mezi živými; jako by byla stále s ním a možná jej pozorovala. No a poslední věc, kterou Trask chtěl, byla, aby se Millie stala jen jakousi náhražkou. Na vině tomu byla jeho oddanost, nic víc; upřímnost jeho lásky k Zek, partnerky na celý život, která teď uvolnila místo pro někoho jiného… 

Na chvíli se zarazil a pak řekl: „Neblázni. Oba máme spoustu práce. Zbytek týmu už sem jede limuzínou z Gatwicku. Na cestě není velký provoz, takže máme stěží hodinku, než sem dorazí. Do té doby se chci zařídit tak, abych mohl rozdávat úkoly. Od zítřejšího rána začneme s prvními rozbřesky pracovat jako nikdy předtím.“ 

Jakmile dorazili k bezpečnostním dveřím – kde si Trask setřel kapky deště z očí a nastavil svou tvář snímači sítnice – uslyšeli za sebou ministrovo velice hlasité úlevné oddechnutí. Bylo jasné, že slyšel, co si mezi sebou Trask a Millie povídají, a když je společně s Paulem Garveym dohnali: 

„Má pravdu, pane Trasku,“ řekl. „Jsme vždycky velice rádi, když se sem spolu s ostatními vrátíte. A navzdory tomu, jak se okolnosti začínají komplikovat, jsem také rád, že je vaše – je ‚nadšení‘ to správné označení? – vaše nasazení stále maximální.“ 

Traskovi neuniklo, že se tady, před ‚svými nohsledy‘, jak se říká, znovu vrátil k formálnímu vystupování. Sám pro sebe se usmál, i když trochu kysele, a řekl: „Děkuji vám, pane ministře.“ A pak, když se ocelové dveře se syknutím otevřely a všichni čtyři vešli do hlavní chodby velitelství, obrátil se na Paula Garveyho: „Paule, dohlédni, aby mohl tady pan ministr použít jednu z našich zabezpečených telefonních linek, ano? A pak bude potřebovat doprovod zpátky na střechu.“ 

Pak, když Garvey s ministrem zahnuli vpravo do místnosti dozorčího, zatímco Millie a Trask pokračovali k Traskově kanceláři nacházející se na samém konci chodby, ministr se ještě otočil a zavolal: „Pane Trasku, je tady ještě jedna věc, na kterou bych málem zapomněl. Brzy se dozvíte, že tady máte vzácnou návštěvu. 

Obyčejně jej ubytujeme a staráme se o něj, hm, někde jinde, ale tentokrát chtěl zůstat tady u vás. Takže, pokud je vaše velitelství tak ‚bezpečné‘ jako zbytek města, je jen a jen váš. Omlouvám se za to – že ke všem těm starostem, o kterých jsem vás právě informoval, jsem vám hodil na krk další – ale vzhledem k současné situaci…“ Ministr jen pokrčil rameny. 

Trask se za ním otočil. Kdo to sakra…? Chtěl se na to zeptat, ale Millie ‚věděla‘, co se odehrává v jeho mysli, a předešla ho. „Je ve tvé kanceláři,“ oznámila mu. „A zdá se, že je to velice příjemný muž. No, když pominu některé z triků, které musel použít, aby se tak dlouho udržel u moci.“ 

A Trask najednou pochopil, o kom je řeč. Tou ‚vzácnou návštěvou‘ mohl být jedině… „Premiér Gustav Turčin osobně!“ řekl, když společně s Millii dorazili až k otevřeným dveřím jeho kanceláře a muž, o kterém byla řeč, mu vyšel vstříc, aby ho uvítal. 

Kdysi dávno vypadal Turčin jako neochvějná skála. Byl zavalitý, s hranatým obličejem a krátkým krkem – s hustými černými vlasy i obočím, temně planoucíma očima nad tupým nosem a ústy neprozrazujícími žádný cit – vypadal jako skutečný buldog. Ale to bylo kdysi. Od té doby se musel ruský premiér ve své obrovské, neklidné, postkomunistické zemi potýkat s mnoha problémy. Ty z nich, které se shodovaly s problémy pobočky E, nakonec svedly tyto dva muže dohromady. 

Porozumění mezi nimi a vzájemný respekt, který k sobě chovali, byly stále jasně patrné, ale pokud šlo o samotného Turčina – o jeho fyzický vzhled – hodně se změnil. Byl teď mnohem hubenější, jeho oči už nebyly tak ostré a neleskly se a vlasy mu zešedivěly. Když se s ním Trask setkal naposledy – v Austrálii, před několika málo týdny – zdálo se, že se změnil i jeho hlas. Už v něm nezaznívala ta autorita jako dřív. Stále si zachovával svůj intelekt (stále byl smrtící, jak Trask záhy zjistil), ale jeho dynamičnost se vytratila. Sedm let politické moci ve zkrachovalé zemi balancující na pokraji anarchie si vybraly svou daň. Když se něco pokazilo, a to se stávalo často, býval prvním terčem pro všechny bouřící se, nespokojené občany, z nich mnozí byli mocní členové kdysi silné armády. 

Jedna z věcí, které mu nahrávaly do karet, byl fakt, že Turčin zdědil kontrolu nad zbytky ‚opozice‘, což bylo Traskovo označení pro ruský ekvivalent pobočky E: zbytky kdysi mocné organizace myšlenkové špionáže, která měla své velitelství v Moskvě. Tato původně sovětská organizace, která vznikla v sedmdesátých letech, byla dítětem Leonida Brežněva a zpočátku slavila velké úspěchy, pak ale zažila neúspěchy, z nichž většinu měl na svědomí Harry Keogh. Ty tuto organizaci ochromily, až skoro zcela zanikla. Vizionář Turčin poskytl jejím členům ochranu v době, kdy s nimi nikdo nechtěl mít nic společného. Oni ho na oplátku ochraňovali a podporovali nyní. Nicméně, ani opozice neměla tu moc jej nyní uchránit před jeho současným dilematem. 

Trask byl s jeho situací obeznámen: 

Michail Suvorov, ruský armádní generál, kterému zbývalo už jen několik málo let k odchodu na odpočinek, se dozvěděl, že jakýsi paralelní svět jménem Sluneční/Hvězdná strana skýtá tak neuvěřitelné množství zlata, že byl proti němu Klondike jen kus bezcenné, zamrzlé hlušiny; a také, že se pod Perchorskou roklí na Urale nachází uměle vyhloubená anomálie, jakási ‚brána‘, která tam vznikla při neúspěšném nukleárním experimentu a mohla mu zajistit přístup ke všemu tomu nepředstavitelnému, pohádkovému bohatství, stejně jako možnosti podrobit si zcela nový a ‚bezbranný‘ svět. 

Jako vrchní velitel dvou vojenských gulagů v Beresově a Uchtě, trestných táborů vybudovaných na Urale, uvítal generál Suvorov nabídku převzít dozor nad vyřazením Perchorsku z provozu, když se do toho vložil Turčin a poručil, aby to místo bylo zaplaveno. Avšak vojáci, které tam poslal, aby jeho rozkaz vykonali, nebyli žádní ‚vojenští inženýři‘, jak mu bylo řečeno, ale dlouholetí vězni zocelení útrapami a Suvorov jim učinil nabídku – buď budou sloužit jemu, nebo se vrátí zpět do táborů. Takže, poté, co z elektrárny sundali masivní olověné stínění a když odtamtud odešli skuteční inženýři, Suvorovovi lidé tam zůstali jako ‚hlídači‘. 

Samozřejmě že celý komplex poté vysušili, aby umožnili generálovi a jeho týmu geologů a vojáků vejít do brány. No a teď tam pořád ještě čekají na jejich návrat a bohatou odměnu, kterou jim Suvorov slíbil. Jenomže se nedočkají, protože Michail Suvorov je už dávno mrtev; zahynul na Hvězdné straně, kde z něj Nephran Malinari z Vampýrů předtím vysál všechny vědomosti o Zemi, o Bráně a vůbec, celý jeho život. 

Avšak, když generál Suvorov vstoupil na území Hvězdné strany – navzdory tomu, že jej Gustav Turčin předem nepoučil o nebezpečích, která tam na něj mohou číhat, nicméně s tím počítal – nebyl tak naivní, aby se vypravil do paralelního vesmíru bez nějakého záchranného lana nebo alespoň spojení se svým vlastním světem. 

Takže několika svým důvěrným soudruhům z armády prozradil, že se chystá k velké akci – tak velké, že by to dokonce mohlo přepsat dějiny a pozvednout Rusko k jeho někdejší slávě a znovu z něj učinit supervelmoc – ale kdyby se něco pokazilo a on se dlouho nevracel, ať zajdou za premiérem a zeptají se ho na to. 

Což v poslední době vytrvale dělali a Turčin toho měl už akorát tak dost… 

„Bene,“ oslovil ho a dával si záležet, aby to nepřehnal se stiskem Traskovy ruky. A pak, trochu rozpačitě dodal: „Tak mě tady máš!“ 

„Nemohl sis vybrat nevhodnější dobu,“ zabručel Trask a rozhlédl se po své kanceláři. „Vidím, že tě tady nechali samotného, se všemi mými malými tajemstvími?“ 

Turčin pozvedl své husté obočí a podíval se tím směrem, kam se dívaly i oči Traska – na velkou obrazovku na zdi, pak na kartotéky, počítač, interkom a další přístroje na stole. „Ach!“ pochopil. „Ale kdepak, protože ten tvůj pan Garvey je ze své řídicí místnosti všechny vypnul. A stejně jsem tady nebyl sám. A vůbec, co si to o mně myslíš? Copak ty nevěříš v poctivost, ani mezi myšlenkovými špiony?“ 

Trask se přinutil k úsměvu. „Ty jsi starý lišák, Gustave,“ řekl a pokynul svému hostu, aby se posadil. 

„Příliš starý,“ opravil ho Turčin. „Už se chystám pod zem nebo mě tam spíš chtějí strčit. A abych nezapomněl, když pan Garvey vypnul ty tvoje hračky, podle všeho vypnul i ústřední topení. Byla mi tu docela zima, Bene – ještě než jsem sem dorazil – a teď jsem z toho unavený. Tahle okouzlující žena mi pomohla trochu se rozehřát.“ 

„Snažila jsem se pana premiéra trochu rozptýlit,“ vysvětlovala Millie a ukazovala na sklenici od whisky a poloprázdnou láhev Wild Turkey, která stála na rohu Traskova velkého stolu. 

„Ano,“ přikývl Trask. „A ke všemu jsi ho zahřívala mým nejlepším pitím! Ale klidně si posluž.“ Pak si všiml Turčinova kabátu a kožešinové čepice visící na věšáku hned za dveřmi; byly stále ještě vlhké. 

„To já jsem také,“ řekla Millie svým novým, velice rozrušeným tónem. Byla to její telepatie, díky které si mohla přečíst jeho mysl: něco, co dříve držela na uzdě… tedy, Trask se alespoň domníval, že to tak vždycky bylo. A pak si vzpomněl na věci, které se mu honily hlavou o jejím pozadí (jak se jí při chůzi krásně pohupovalo), a občas, když nad těmito věcmi rozjímal, jak se na něj podívala tím svým dokonale nevinným pohledem… 

Nyní, když zamířila ke dveřím, všiml si, že je v obličeji rudá, ale naštěstí zakryla své rozpaky slovy: „Raději se půjdu převléknout z těch mokrých věcí. Stejně myslím, že vy dva byste si raději popovídali v soukromí.“ 

„Ach, v soukromí!“ řekl Trask suše. „Ano, už si vzpomínám.“ 

„Osobně si myslím,“ dodala Millie, stojící na prahu Traskovy kanceláře, „že by to klidně mohlo počkat do zítřka. Vždyť je to jen několik málo hodin, Bene.“ (Tohle znělo jízlivě.) „A pan Turčin vypadá také velice unaveně. Ministrovi lidé jej sem přivedli jen několik minut před tvým příjezdem a domnívám se, že jeho cesta sem byla poněkud, hm, spletitá?“ 

Když odešla, Turčin prohlásil: „Tohle je tedy tvoje nová žena. A pokud se nemýlím, je to určitě telepatka. Prozradila ji ta jemně narudlá barva pod očima. Myslím, že máš velké štěstí, příteli.“ 

„Je to tak moc vidět?“ zeptal se Trask. 

„Ta telepatie?“ 

„Ne, to druhé.“ 

„Ach, ano – velice!“ zasmál se Turčin. 

„No, dobrá,“ řekl Trask rozpačitě. „Tak přejděme k tomu, co není tolik vidět. Co se děje, Gustave? A co – pokud něco – jsi mi přinesl? Jen mi prosím tě neříkej, že další problémy, protože zrovna teď jich mám až nad hlavu…“ 

IX 

Turčinův kompromis 

Spáči… a nemrtví? 

Trask byl stále na nohou a rozděloval rozkazy: „Nejdříve musíme dát věci zpátky do pořádku,“ křikl otevřenými dveřmi do dlouhé chodby, ve které se jeho hlas dunivě rozléhal. To volal na Paula Garveyho a myslel tím zapnutí proudu do své kanceláře. Pak dveře zase zavřel, posadil se tváří v tvář Turčinovi, který seděl na druhé straně jeho ohromného pracovního stolu, a řekl: „Tak a teď si můžeme udělat větší pohodlí.“ 

Když pak z otvorů u podlahy začal opět foukat teplý vzduch a na různých přístrojích v kanceláři se rozblikala světélka, vytáhl ze skříňky další skleničku, dolil ruskému premiérovi (přičemž ho napadlo, jestli ještě pořád zastává nebo v budoucnosti bude zastávat funkci premiéra) a nalil si dvojitou dávku. „Fajn,“ řekl konečně. „Teď si tě mohu vyslechnout.“ 

„Předpokládám, že náš rozhovor nebude nikdo nahrávat?“ Turčin byl stále velice nervózní. 

„Prakticky všechno v téhle kanceláři se nahrává,“ odpověděl Trask a stiskl tlačítko na malém ovládacím panelu. „Ale teď ne.“ 

„Dobře,“ uklidnil se Turčin. „A ještě jedna věc – v případě, že to nevyjde, jak si představuji – můžeš mi zaručit bezpečné útočiště?“ 

„Politický azyl?“ Trask pozvedl obočí. „V tom nevidím žádný problém. Na druhé straně, to tvoje ‚v případě, že to nevyjde, jak si představuješ‘ svědčí o tom, že tady zůstat nemíníš, alespoň pokud budeš mít na vybranou. Jinými slovy, zjevně už máš nějaké plány. Ale než se k nim dostaneme… kdo ví o tom, že jsi tady?“ 

„Tvůj ministr,“ odpověděl bez váhání Turčin. „A ty a tvoji lidé. Momentálně bych se měl nacházet na další konferenci k Roku Země v Paříži. Začíná zítra a můj proslov je naplánován na pozítří – což znamená, že za nějakých třicet šest hodin se po mně začne spousta lidí shánět.“ 

„Jak se ti vůbec podařilo uniknout ze spárů těch tvých, hm, pečovatelů?“ V Austrálii zažil Trask menší problémy už jen přitom, když se chtěl s ruským premiérem setkat v soukromí, a jeho útěk musel být ještě obtížnější. 

„Po tom tvém odvedení pozornosti, které jsi zosnoval v Austrálii, jak ses postaral, aby mě ta ‚ochranka‘ z KGB ztratila, jsem využil příležitosti, nařkl jsem je z absolutní neschopnosti a propustil je. Alespoň nato mi ještě zbývá pravomoc – nebo bych spíš měl říct ‚zbývala‘. A pokud jde o mé ‚pečovatele‘, jak jsi je právě nazval: podařilo se mi vybrat si je z vlastních lidí.“ 

„Z opozice?“ 

Turčin jen pokrčil rameny. „Říkejme jim třeba minoritní talenty. Zítra večer oznámí mé zmizení a pak požádají o politický azyl ve Francii.“ 

„Takže… to bude tvým oponentům doma nějakou dobu trvat, než se dovtípí, kam že jsi zmizel.“ 

„Tak to plánuji, ano.“ 

Trask zavrtěl hlavou. „Ty jsi vážně liška podšitá, co? Ale nebudu se vyptávat na detaily ohledně toho, jak ses sem dostal; jen budu věřit Milliinu tvrzení, že tvá cesta sem byla spletitá.“ 

„Hlavně únavná – a velice nudná!“ poznamenal Turčin. „A věř mi, pokud jsem za sebou přece jen zanechal nějakou stopu, bude těžké ji sledovat. Jistě, nakonec mě určitě najdou, ale myslím, že jim to bude několik dní trvat.“ 

„A budou chtít vědět, proč tě ukrýváme,“ řekl Trask. „Proč tě chráníme a před čím. Nebo ještě hůř, budou chtít vědět, k čemu tě tu nutíme nebo proč jsme tě unesli. Takže když ti poskytneme politický azyl, mohli bychom vyvolat mezinárodní konflikt.“ 

„Ty jsi v bezpečí,“ namítl Turčin. „Protože i kdyby naše plány nevyšly, oznámím, že jsem emigroval – v televizi na BBC, pokud na tom budeš trvat. Ale na druhé straně, pokud se nám to podaří –“ 

„Nám?“ nechápal Trask. „Naše plány?“ 

„Nepřišel bych za tebou, kdybych měl nějakou šanci, že to dokážu sám!“ rozhodil Turčin rukama. „Ale připadá mi, že máš krátkou paměť, Bene. Nenaznačil jsi mi náhodou v Austrálii, že pokud ti pomůžu, pomůžeš na oplátku i ty mně? No, já jsem se ti pokoušel pomoci a na Sicílii za to zaplatil životem jeden z mých mužů, kterého zabil ten slizký drogový boss Castellano! Také jsem ti slíbil, že zjistím všechno, co budu moci, o současné situaci v Perchorsku, a i to jsem dodržel. Zkrátka – splnil jsem všechny svoje sliby. A až uvidíš, co ještě jsem podnikl, pochopíš, že jsem udělal více než to. Ale to teď nechme stranou, potřebuji zkrátka tvou pomoc. Měl bys mít na paměti, Bene Trasku, že jsem mohl udělat totéž, co Suvorov. A jelikož znám všechna nebezpečí, měl bych mnohem větší šanci uspět. Místo toho jsem souhlasil s tvými podmínkami a přidal se na tvou a Nathanovu stranu, abych mohl Sluneční/Hvězdnou stranu chránit! Tohle bys měl mít stále na paměti.“ 

„Uklidni se,“ konejšil ho Trask. „Já jsem nezapomněl. Jen zvažuji své šance ještě dřív, než si vsadím, to je všechno. A ty šance nejsou vůbec špatné. Přiznejme si to, se všemi těmi rozepřemi, které vládnou na hranicích, anarchií a soupeřením mezi jednotlivými ‚rodinami‘ moskevské mafie, které se skoro rovnají válce v ulicích, a dalšími problémy, které zrovna teď musíte v Rusku řešit, neznamenají tyhle politické opičárny skoro nic. Tví nepřátelé nemusí třeba ani zjistit, že ses ztratil.“ A pak, když si uvědomil, co právě řekl, dodal: „Tím jsem myslel, že –“ 

„Já vím, co jsi tím myslel,“ skočil mu do řeči Turčin. „Že už zkrátka nic neznamenám, že jsem pouhá loutka. A že je dost takovýchhle rádoby premiérů, kteří jen čekají na svou příležitost, aby se jí mohli chopit. Ano, a máš pravdu. Takže když už nemůžu být důležitý pro Rusko – pokud nedokážu vést svou vlast k opravdové a trvalé demokracii – pak mi dovol, abych mohl být užitečný alespoň tobě. Věř mi, Bene, pokud chceš zavřít bránu v Perchorsku – navždy, aby už ji nikdy nikdo nemohl otevřít – potřebuješ mě. A pokud to uděláme tak, jak navrhuji já, podle mého plánu, pak se budu moci triumfálně vrátit zpátky domů se všemi politickými, hm, ‚opičáky‘ za zády.“ 

„Bránu v Perchorsku zavřít chci,“ ujistil ho Trask. „Zoufale ji toužím zavřít, a to navždy. I když mi to teď připadá jako zavírat stáj, ze které už kůň dávno uprchl…“ 

„Kůň?“ nechápal Turčin. „Uprchl? To mi vysvětli.“ 

„Dobře,“ souhlasil Trask. „Takže poslouchej. Už jsem ti přece říkal, na čem momentálně pracuji: znáš můj problém. Víš o všech třech problémech, protože jsem ti o nich řekl v Austrálii. Ale netušíš, co se stalo od té doby a nakolik se věci zhoršily. Takže co kdybych ti řekl, že veškeré problémy, které jsi za sebou v Rusku zanechal, jsou naprosto nicotné? A kdybych ti řekl, že tohle už není žádná hrozba, nýbrž realita a že se všechno děje tady a teď?“ 

Turčin se napil ze své sklenice, upřel oči na Traska a řekl: „Je to pravda? Tady a teď? Upíří mor, který je schopen produkovat stvůry podobné těm, které kdysi napadly Perchorsk?“ 

„Ano, je to pravda, nepochybně,“ přikývl Trask. „A je více než pravděpodobné, že se do toho pustí – až se jim podaří stvořit dostatečné množství jedinců jejich vlastního druhu!“ 

Turčin zalapal po dechu a řekl: „Co mi to tu naznačuješ? Chceš snad říct, že vyšli ze své anonymity? Chceš říct, že… že začali rekrutovat?“ 

„To dělají už od chvíle, kdy vstoupili do našeho světa,“ odpověděl Trask. „Ale doposud to dělali skrytě, tajně a nenápadně. Byla to postupná, kradmá, velice zákeřná infiltrace. Teď se ale situace změnila. Nyní… jako by jim bylo jedno, kdo se o nich dozví! A je to částečně moje chyba nebo spíše chyba pobočky E.“ 

„Tvoje chyba?“ zamračil se Turčin. 

A Trask přikývl. „Víš, byli jsme až příliš úspěšní.“ 

„Nechápu.“ Turčin byl očividně zmaten. „Jak jste mohli být až příliš úspěšní?“ 

„Zničili jsme všechno, co vytvořili,“ vysvětlil Trask. „Všechno jsme jim vzali a oni už teď nemají co ztratit.“ 

„To jste opravdu dokázali?“ 

Trask v rychlosti vyprávěl všechno o Malinarim, Vavaře a Szwartovi, jejich houbových zahradách – jak je zničili, nejdříve v Austrálii, pak na řeckém ostrově Krassos a nakonec i v zapomenuté podzemní svatyni pod Londýnem. „Jenomže to vypadá, že tu zahradu pod Londýnem jsme objevili příliš pozdě,“ dodal na závěr. 

„To mi vysvětli,“ zopakoval znovu Turčin a byl přitom napjatý jako nikdy dřív. 

A tak mu Trask pověděl o nové, záhadné nemoci, která se vyskytla v Londýně a možná že i jinde na světě a že bohužel tuší, co to asi je. 

A pak, po chvíli ohromeného ticha: „Ale… je to pod kontrolou? Chci říct, umíte to vyléčit?“ Turčinův obličej byl nyní úplně bledý. 

„Co si myslíš?“ opáčil Trask. „Že jsme se dostali z bláta do louže?“ 

„To ne,“ zavrtěl hlavou Turčin a pokračoval: „Musíš mi věřit, Bene. Já přece nemyslím pořád jen na sebe. Ale z bláta do louže? Hm! Vlastně mě zrovna napadlo, že je celý svět až po uši v pořádném bahně.“ 

„Přesně to si myslím i já,“ přikývl Trask. „Což by mohlo vysvětlovat, proč jsem byl tak odměřený a že nejsem zrovna dokonalý hostitel.“ 

„To je pravda,“ souhlasil s ním Turčin tiše. 

„A pokud jde o lék na tu nemoc,“ pokračoval Trask. „To není můj problém. Už jej řeší někdo jiný – alespoň jsem takto byl informován svým nadřízeným – zatímco já se zaměřím na stopování těch našich tří vetřelců. Takže, i kdyby se ukázalo, že je tvé zběhnutí třeba jen dočasné, přišlo ve velmi nevhodnou dobu. Určitě bych ocenil jakoukoliv pomoc, Gustave. Tví agenti jako kolegové, ‚soudruzi‘, jestli chceš – už ne ve službách opozice – by mi mohli být v lecčems užiteční.“ 

„S mou pomocí můžeš stále kdykoliv počítat,“ ujistil ho Turčin. „Moji lidé na tom pracují už od doby, co jsme se, hm, spojili s australskými jednotkami. Jak už jsem říkal: já jsem svoje slovo dodržel. Moji ESPeři nejsou tak úplně bezmocní – o to už jsem se dávno postaral – a budou schopni předávat nám informace. Tedy, dokud budu zde, abych si je osobně vyzvedl.“ 

„Co na to mám říct?“ řekl Trask. „Jen to, že jsi zde velice vítaným hostem.“ 

„Výborně!“ oddechl si Turčin. „A teď, když jsi mě seznámil se současným děním, myslím, že je načase, abych ti vysvětlil svůj plán.“ 

„Dobře,“ souhlasil Trask. „Pusť se do toho. Bude lepší, když vzájemně vyložíme všechny karty na stůl.“ 

Turčin přikývl a podepřel si rukama bradu. Chvíli přemýšlel a pak spustil: 

„Jsem si jist, že si vzpomeneš na konflikt, který jsme měli před dvanácti lety s Čečenskem, v dobách, kdy ještě vládl Boris Jelcin?“ 

„Samozřejmě že si to pamatuji,“ přikývl Trask. „Západní svět kvůli tomu Rusko odsuzoval za jeho přehnanou tvrdost.“ 

„To ano, ale jestli si dobře pamatuji, NATO nebylo při zásahu v Kosovu o nic méně brutální,“ opáčil Turčin. Pak rozhodil rukama: „To je jedno, nebudeme se kvůli tomu přece přít. Chci tím jen říct, že nám to Čečenci nikdy neodpustili. A před necelými dvěma týdny dokonce uspořádali nájezd na jednu z našich raketových základen… no, několik jsme jich zadrželi. Jeden z mých agentů – myslím, že bys ho přirovnal k tvému panu Chungovi – je citlivý na jaderné záření v celosvětovém měřítku, a když zaznamenal zbraň nebo smrtelné množství uranu postačující k výrobě takové zbraně na neplánované trase napříč Ruskem – přesněji řečeno směrem k Moskvě… v té chvíli se do toho vložili mí lidé. Abych to zkrátil, překazil jsem sebevražedné tlupě Čečenců plán zničit Moskvu. 

V armádě kvůli tomu mohla padnout nejedna hlava, ale já jsem to raději nerozmazával, a to hned ze dvou důvodů. Za prvé: kvůli panice mezi civilisty a za druhé: pro tuhle bombu jsem našel jiné, lepší využití. Musím pokračovat?“ 

„Myslím, že ne,“ opáčil Trask. „Dokonce i malá nukleární exploze v perchorském komplexu by stačila, aby s sebou strhla miliony tun horniny. A pokud by nezablokovalo Bránu tohle, tak už nic.“ 

„Přesně tak,“ přikývl Turčin. „A tak jsem vrátil nosič i s motorem, ale ukryl jsem hlavici, až do doby, než najdu způsob, jak ji propašovat do Perchorska. Samozřejmě že velitel té napadené základny – lépe řečeno, toho smetiště – byl nadšený, když jsem ho informoval, že ta ukradená střela žádnou hlavicí vybavená nebyla; a to bylo jeho jediné štěstí, protože –“ 

„– protože jinak by se kutálela jeho hlava,“ hádal správně Trask. 

„Přesně tak. A tak jsme celou tu záležitost nějak ututlali.“ 

„Kde je ta hlavice teď?“ zeptal se Trask. „A když už jsme u toho, kdyby se nám ji podařilo dopravit do Perchorska, dá se vůbec použít? Pochopil jsem, že původně byla určena k přenosu vzduchem.“ 

„Pokud jde o to, kde je teď: neptej se,“ požádal ho Turčin. „Ani se svým talentem bys mi to pravděpodobně neuvěřil. A o její přestavbu jsem se už také postaral. Dokonce i teď – nebo obzvláště teď – je v Rusku spousta nezaměstnaných vědců, kteří udělají skoro cokoliv, aby se vyhnuli hladovění. A pokud jde o její přepravu do Perchorska…“ Premiér se podíval na Traska zvláštním způsobem, spiklenecky přivřel oči a řekl: „Nic není nemožné, že, Bene? Kde je vůle, najde se i cesta. A vůle nebo schopnost, to je jedno, ne?“ 

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Trask, i když věděl dobře, jak to Turčin myslí – že dokonce i takováto práce pro něj nebude znamenat větší problém. Byl to muž, který má kdykoliv přístup i k těm nejnepřístupnějším místům, muž, jako byl třeba nekroskop – ale nechtěl prozatím nic dávat najevo, neboť hra byla teprve na začátku. 

„Co tím chci říct…“ Turčin se zamračil a na chvíli odvrátil zrak, pak ještě více přimhouřil oči a řekl: „Přesně to, co říkám. Že pokud člověk opravdu něco chce, obvykle si najde způsob, jak toho dosáhnout. Čehokoliv. Ale prozatím postačí, když řeknu, že v tom nevidím žádný větší problém – nebo spíše doufám, že to nebude problém – a dále to nebudu rozvádět.“ 

„Jak si přeješ,“ pokrčil rameny Trask s kamennou tváří, za kterou se snažil ukrýt své nadšení z Turčinových rozpaků. „A stejně, potřebujeme se pohnout z místa. Takže, tohle je všechno? Celý tvůj plán? Dostat tu tvou bombu do Perchorska a odpálit ji tam? Bylo by to řešení, jak se vypořádat s jedním z mých – s jedním z našich – hlavních problémů, ale pořád nechápu, jak ti to pomůže znovu se vrátit na výsluní a upevnit si moc u vás doma, v Rusku.“ 

„To nech na mně,“ odbyl ho Turčin. „Pokud to uděláme v mém jménu, věř mi, všechny mé osobní problémy se tím vyřeší. Moje pozice se stane neotřesitelnou a mezinárodní napětí se uvolní jako nikdy dřív. Z čehož budeme moci těžit my oba, stejně jako naše země a celý svět.“ 

Trask souhlasně přikývl. „Za předpokladu, že naše země a tenhle svět bude stále ještě patřit nám.“ 

„Jistě,“ přikývl Turčin. „Ale alespoň už sem branou v Perchorsku nepřijdou další upíři.“ 

„Ani branou v Rumunsku,“ dodal Trask. „Ta byla zablokována po tom, co sem přišel Malinari s ostatními.“ 

„A tím pádem budeme mít volné ruce, abychom se vypořádali s vetřelci, kteří už tu jsou,“ dodal Turčin. „S nimi a se vším, co tady vypěstovali a rozeseli. Z toho můžeme udělat naši prioritu.“ 

„Moje priorita je to už dobré tři roky,“ řekl Trask. „A bude to tak, dokud…“ (málem už řekl: ‚Dokud se nedočkám své pomsty,‘ ale ovládl se) „… dokud s nimi neskoncuji.“ 

„Pak si myslím, že už jsme dohodnuti,“ prohlásil Turčin. „Ale ještě před tím mám pro tebe malý dárek.“ Vytáhl a otevřel staré, stříbrné cigaretové pouzdro s pružinovou svorkou, která přidržovala na místě dvacet ruských cigaret s lepenkovou špičkou, a nabídl ho přes stůl Traskovi. 

„Já nekouřím,“ odmítl Trask. 

„Ani já ne,“ řekl Turčin. „No, určitě ne tohle svinstvo.“ A s těmito slovy vysypal cigarety do koše. „Ne teď, když si můžu koupit skvělé britské nebo americké značky.“ A pak uvolnil svorku, aby mohl trošičku nadzvednout tenoučký plátek stříbra na dně pouzdra. Pod ním, na tajném místě, ležely svitky mikrofilmu navršené jeden na druhém jako ochlupení. Turčin ten plátek stříbra opatrně odstranil, zavřel pouzdro a podal ho přes stůl Traskovi. 

Ten jen tázavě pozvedl obočí. 

„Schéma Perchorska,“ řekl Turčin. „To místo je rozsáhlý podzemní komplex, opravdové bludiště. Jsem si jist, že až nastane čas a vy se tam vydáte, nebudete tam chtít nikoho ztratit. Obzvláště, když tam bude tikat atomová bomba, že?“ 

Trask vstal a strčil si pouzdro do kapsy. „Moji lidé přijdou za chvíli,“ řekl. „Potřebuji si s nimi promluvit ještě dříve, než je pošlu se na pár hodin prospat. A možná měla Millie pravdu a měl bych to nechat na ráno. Mají za sebou perné dny a potřebují si odpočinout… a já také. Dnes večer už toho stejně moc nezmůžeme.“ 

Zmáčkl tlačítko interkomu na svém ovládacím panelu a řekl: „Paule, počítám s tím, že jsi pro našeho hosta zařídil ubytování?“ 

„Počkám na vás na chodbě,“ ozval se Garveyho hlas. 

Když vyšli z Traskovy kanceláře, Trask uchopil Turčina za paži a zeptal se ho: „Ještě poslední věc. Říkal jsi, že budeme muset počkat, než tu bombu přemístíme na ‚dané stanoviště‘. Můžeš mi vysvětlit, proč a kdy se tak stane?“ 

„Už brzy,“ odpověděl mu ruský premiér, možná bývalý premiér nebo snad budoucí. „Věř mi, já už se také těším, až to budeme mít za sebou. Ale musíš se sám sebe zeptat: k čemu je nastražená past na myši, pokud nikde v okolí žádné myši nejsou?“ 

Trask znovu zvedl obočí, ale Turčin ho umlčel se slovy: „Už se na nic neptej, příteli. Už jsem se rozhodl a ani by nebylo vhodné, kdybys věděl všechno. V Kremlu máme pořekadlo: ‚Nevědomost je nevinnost, zatímco vědomosti jsou potenciální vina.‘“ 

„My máme stejné pořekadlo,“ přikývl Trask. „Je ale přímočařejší a dívá se na to z trochu jiného úhlu. ‚Neznalost hříchu nečiní.‘“ 

„Přesně tak,“ souhlasil Turčin a na malou chvíli se jeho tmavé, inteligentní oči zaleskly tak jasně, jako by v nich snad zazářily minulé a možná lepší časy. Byla to záře studená jako ostří žiletky, která pro někoho snadno mohla být špatným znamením… 

Paul Garvey doprovodil spolu s Traskem Turčina do jeho pokoje – byl to prostý hotelový pokoj, protože velitelství pobočky E zaujímalo celé horní patro budovy, která byla kdysi hotelem – a počkal, až se ubytuje. 

„Ráno zařídím, abyste dostal svůj oblíbený drink a všechno ostatní, co si budete přát, abyste se tu cítil jako doma,“ slíbil mu. 

„To je od vás hezké,“ řekl Turčin. 

„Ještě jedna věc,“ vzpomněl si Trask. „Po velitelství se můžete pohybovat kdekoliv budete chtít s výjimkou míst, kam byste vstupovat neměl. Není to proto, že bych vám třeba nedůvěřoval, ale je to tady plné alarmů.“ 

„Nepůjdu nikam, kam mě předem nepozvete,“ ujistil ho Turčin. 

Když se Trask s Garveym vraceli chodbou zpátky k místnosti dozorčího, Garvey se zeptal: „Opravdu mu můžeme důvěřovat?“ 

„Ty jsi telepat,“ opáčil Trask. „Co jsi cítil? Já jsem necítil ani špetku nepravdy v ničem, co řekl. Ten muž je neskonale šťastný, že se tímhle vyhne všemu tomu hroznému politickému svinstvu doma.“ 

„Vlastně uvažuji, jak moc je ti zavázán,“ řekl Garvey. „Ale i on přemýšlel, nakolik ti může věřit.“ 

„Kdybych byl v jeho kůži,“ prohlásil Trask, „přemýšlel bych nad tímtéž.“ 

Kontrolka výtahu ukazovala, že se zdola někdo blíží; zbytek členů týmu dorazil. Ale Trask se najednou cítil příliš unaven na nějaké porady, schůzky a podobně. V tak časných ranních hodinách by to stejně k ničemu nebylo. 

„Chci na osm ráno svolat poradu,“ řekl rychle dřív, než Garvey stihl vejít do své kanceláře. „Zajisti, prosím tě, ať se to všichni dozvědí.“ Pak se zamyslel a dodal: „Raději to domluv až na devět. Na té jedné hodině už nezáleží.“ 

„Spolehni se,“ ujistil ho Garvey. 

A ještě než se výtah zastavil a jeho dveře se otevřely, Trask trochu přidal do kroku a vešel do svého pokoje. Už už se chystal rozsvítit světlo, když se ozval hlas Millie: „Světlo potřebovat nebudeme. Proč si nedáš sprchu, trochu se neosvěžíš a nepřijdeš za mnou do postele, dokud ještě nespím? Ale raději si pospěš, protože ti nemůžu slíbit, že to vydržím moc dlouho!“ Millie už ležela ve své posteli. 

Trask se osprchoval, pak si zavolal Paula Garveyho a řekl mu: „Ať se stane cokoliv… do rána mě nebuď!“ 

„Spolehni se,“ řekl Garvey znovu. 

To si piš, že se spolehnu, pomyslel si Trask, když se ukládal do postele a do Milliiny milující náruče. 

Stále byla velice vzhůru. Ba co víc, Trask zjistil, že není vůbec unavená. Zatím ne… 

„Vy vážně nikdy nespíte?“ zeptal se Trask zodpovědného ministra o půl deváté ráno. 

„Dnes ráno asi jednu hodinu,“ odpověděl ministr mrzutě. 

„Na co si stěžujete? Vždyť jsem vám poskytl tolik času, kolik jsem jen mohl.“ 

„Ano? Abych se mohl připravit na co?“ 

„Potřebuji vás a vaše lidi vidět co nejdříve.“ 

„Koho konkrétně?“ 

„Telepata a lokátora. A když o tom tak uvažuji –“ 

„Jasnovidce?“ Trask se mezitím probral a pokoušel se obléci, zatímco mezi ramenem a tváří svíral telefon. 

„Ano, a také by neškodilo si připomenout, o co tady vlastně jde.“ 

„To bych také rád věděl,“ přiznal Trask. „Tak copak se děje?“ (Tušil, že už to asi ví, a přitom doufal, že se mýlí.) 

„Někteří z našich spáčů se začínají probouzet,“ řekl ministr. „Vypadají víceméně normálně, jsou jen trochu bledí – a pořád jim vadí denní světlo – ale kromě toho…“ 

„Česnek?“ hádal Trask a díval se na Millii, která vyšla ze sprchy. Na oplátku se i ona zastavila a prohlížela si a ‚poslouchala‘ jeho. 

„A stříbro,“ dodal ministr. „Zkusili jsme obojí, ale zatím bez pozitivní reakce.“ 

Trask si s úlevou oddechl. „Takže, co po mně chcete? Abych vás utvrdil v tom, že jsou to jen lidé a my jsme se mýlili? Nebo si myslíte, že bychom měli začít hledat myšlenkový smog? Ano, to je ono. To by vysvětlovalo, proč chcete i lokátora.“ 

„Teď, když se naši pacienti probouzejí, možná by nebylo od věci zjistit, na co myslí,“ řekl ministr. „A poznat, jestli na naše otázky odpovídají po pravdě.“ 

Trask přikývl. „Což znamená mě a mé telepaty,“ řekl. „Dobře, ale za dvacet minut mám poradu.“ 

„Nevadí,“ řekl ministr. „Ale pokud možno ji zkraťte. Za hodinu přistane na vaší střeše helikoptéra s místy pro pět lidí. Navrhuji, abyste s sebou vzal pana Goodlyho, Chunga a některého z vašich telepatů.“ 

„Mě!“ Miliina sladká ústa mlčky vytvarovala jediné slovíčko, zatímco si vysušovala vlasy. 

„Kam že to poletíme?“ zeptal se Trask. 

„Bleakstone, v Surrey.“ 

„Cože, do té věznice pro cvoky? Mezi psychotické vrahy, žháře, násilníky a další šílence? Tam jste zavřeli ty spáče?“ 

„Které jiné místo by se pro to hodilo lépe?“ opáčil ministr. „Říkal jsem vám přece, že jsou v izolaci. Mají samostatné křídlo a stará se o ně velice dobře školený personál.“ 

„Uvidíme se na střeše,“ řekl Trask a položil sluchátko. 

„Mě!“ opakovala Millie, nyní už hlasitě a odhodlaně. 

A Trask neviděl důvod, proč by jí to měl odepřít. Neviděl v tom žádné větší nebezpečí, ne tentokrát. Až na to, že: „Bude to tam plné ohavných myšlenek,“ upozornil ji. 

„Opravdu?“ opáčila Millie sladce a začala se oblékat. „No, je zřejmé, že nejsi telepat, Bene Trasku. Víš, jestli chceš opravdu vědět, jak vypadají ohavné myšlenky, pojď se se mnou někdy projít městem.“ 

„Ale já jsem myslel opravdu zvrácené, chorobné myšlenky,“ namítl Trask. 

„Ano,“ přikývla Millie. „Já také. Tyhle tajné myšlenky mě nikdy neznepokojovaly. Alespoň zatím ne…“ 

Bleakstone se nachází v South Downs, nedaleko Arundelu. Je to relativně mladá instituce. Lékařské orgány spustily během jejího plánování a výstavby vlnu protestů. Ale to bylo před devíti lety. Mezitím si Bleakstone získal pověst druhého Alcatrazu. Za celou dobu jeho existence z něj neuprchl ani jeden pacient. 

„Přistaneme asi kilometr odtamtud, blízko silnice vedoucí na Pe-tersfield,“ oznámil ministr, když jejich helikoptéra přelétla vysoko nad ponurou šedivou vězeňskou zdí. „Kdybychom přistávali blíž, mohli bychom zvrátit křehkou rovnováhu tohoto místa. A poslední věc, kterou bychom potřebovali, je rozrušit místní chovance.“ 

„Nacházejí se tu opravdu zvrácená individua, že ano?“ řekl Trask, který si prohlížel opevněný komplex s jeho věžičkami, hřišti a bloky s celami, které byly většinou bez oken. 

„Ta nejhorší,“ přikývl ministr. „Tam, v útrobách Bleakstonu, doslova v podzemí, se nacházejí ti opravdu nejnebezpečnější. Krmí je, snaží se je držet v čistotě, zklidní je, když se nechovají slušně, a vůbec na ně dohlížejí, dokud nezestárnou a nezemřou přirozenou smrtí. To je vše, co pro ně mohou udělat. Ale upřímně řečeno – měl jsem možnost si přečíst některé z jejich spisů – a osobně bych ten proces jejich stárnutí a smrti trochu uspíšil.“ 

„Zrušil byste tu klauzuli ‚zemřít přirozenou smrtí‘, že ano?“ podotkla Millie chladně, až se na ni ministr chtě nechtě musel zadívat. 

„Docela chápu, že vám to připadá odporné,“ bránil se, „a za normálních okolností bych souhlasil, že je to drastické řešení. Prosím, nemyslete si o mně, že jsem nějaký sadista, slečno Clearyová, ale buďte ráda, že jste nečetla ty spisy…“ 

Na silnici je vyzvedl uniformovaný vězeňský dozorce v automobilu, který zvenčí vypadal jako sanitka a zevnitř jako posílená klec. V té je zavezl asi o kilometr dál do otevřené krajiny a pak zahnul na soukromou příjezdovou cestičku, která je dovedla až k bleakstoneskému vězení. Sto padesát metrů před jeho bránou projeli pod vysokou elektrifikovanou bránou se závorou, ovládanou z bezpečného místa. Po obou stranách silnice se táhly trojitě vinuté ostnaté dráty, které obepínaly celý areál. Nálada ve voze začínala při pohledu na ten ponurý areál obehnaný vysokými zdmi houstnout. 

„Tak jak to vypadá?“ zeptal se Trask Chunga, když se před nimi otevřely masivní ocelová vrata a oni do nich vjeli. 

Ale lokátor jen zavrtěl hlavou. „Je tu příliš mnoho šumu,“ řekl. „Tohle místo bylo dost hrozné už při pohledu zvenčí! A navíc je tu spousta oceli, a ještě více betonu. Kvůli celkové ponurosti tohohle místa se nedokážu soustředit na to, co se nachází v něm. Možná, až se setkáme tváří v tvář s našimi podezřelými…?“ 

„A ty?“ Trask se obrátil na Goodlyho, když jejich vůz zastavil. 

Jasnovidec byl bledý a měl propadlé oči jako nějaký zaměstnanec pohřebního ústavu, kterému se tolik podobal. 

„Je tu velmi specifická… atmosféra,“ řekl. „Ale jak už David řekl: ta sama o sobě vyvolává obrazy, takže si vůbec nemůžu být jist, jestli to dělá můj talent. Vidím bolest – hodně bolesti – ale nejsem si jist, jestli tu bolest cítím já nebo někdo jiný.“ 

„Ty?“ zeptal se Trask překvapeně. Vtom už se otevřely zadní dveře vozu a objevil se řidič, který jim pomohl vystoupit. „Chceš říct, že tě něco bolí?“ 

„Možná je to tou atmosférou,“ řekl jasnovidec. „Myslím ‚momentální‘ atmosféru. Nebo to může být zítřejší bolest nebo co já vím… možná nějaká budoucí. Nedokážu určit, jestli je konkrétní.“ 

„Tady každý dříve nebo později cítí bolest,“ vysvětloval řidič, který nemohl mít ponětí, o čem to Goodly mluví. „A pokud tu pracujete, je to obvykle dříve. Potřebovali byste mít oči na druhé straně hlavy – což vám nervy zrovna neuklidní. No nic, následujte mě, prosím, lékaři už na vás čekají.“ 

Vedl je z hřiště skrze obloukový vstup s nápisem ZÁPADNÍ KŘÍDLO vytesaným do ústředního kamene oblouku a pak vykachlíkovanou, dezinfekcí páchnoucí chodbou, která Traskovi připomínala spíše čerstvě umytou toaletu v londýnské, převážně nefunkční podzemní dráze. Za několika bezpečnostními dveřmi se objevila řada chodeb lemovaná různými kancelářemi, laboratořemi, operačními sály a skladišti. Alespoň tady už to začínalo vypadat jako normální nemocnice. 

Nakonec byli všichni uvedeni do místnosti s jednoduchým označením PSY. „Kdyby to bylo PSI, myslím, že bych se cítila více jako doma,“ zašeptala Millie. 

Dva muži v civilním oblečení, pravděpodobně psychiatričtí specialisté, tu seděli v otočných židlích před zesíleným pozorovacím sklem, neboli jednostranným zrcadlem. Když se návštěvníci objevili ve dveřích, jeden z nich rychle vstal a přiložil si prst k ústům se slovy: „Buďte pokud možno co nejvíce zticha, prosím vás. Tyhle místnosti jsou sice zvukotěsné, ale pacienti někdy cítí vibrace.“ 

„Vibrace?“ Trask se podíval na Millii a pomyslel si: Možná, že by to opravdu mělo být PSI! 

„Nebo někdo nezvládá pravopis,“ řekla Millie, „a mělo by tam stát spíše TYCHO!“ 

„Prosím?“ zeptal se muž, který je přišel přivítat, a zvědavě si je prohlížel. 

„Omlouvám se,“ na to Trask. „Ale… vibrace?“ 

„Aha! Myslel jsem podlahu. Když je v téhle místnosti více lidí, pacienti někdy cítí vibrování podlahy.“ Ukázal na zrcadlo. 

Pak, zatímco se Traskův tým opatrně rozestoupil po místnosti kolem okna, zodpovědný ministr vytáhl svou vládní identifikační kartu, kterou se představil, a pak ukázal na Traska: „Tady můj dobrý přítel a jeho lidé jsou odborníci – pokud nějací vůbec existují – v rozpoznání této, ehm, nemoci.“ A rychle dodal: „Za předpokladu, samozřejmě že tito pacienti jsou opravdu nakažení.“ 

Když to Trask uslyšel, byl velice potěšen. Nechtěl, aby se ozvalo jeho jméno nebo jména jeho agentů, nestál o to, aby se dostala na veřejnost. Anonymita byla pro pobočku E velmi důležitá, a pokud by se všechno dostalo ven (Bože chraň), nechtěl by být zmiňován jako možný zdroj. Takže byl rád, že on i jeho ESPeři byli jednoduše ‚experti‘. 

Obrátil se k lékaři, který se jim představil jako doktor Burton, a podal mu ruku se slovy: „Předpokládám, že jste byl vy i váš personál – tím myslím, personál Bleakstonu všeobecně – v této záležitosti plně poučeni? Nechci, aby to znělo troufale nebo abych vypadal jako nějaký lovec senzací, ale pokud se naše domněnky potvrdí, pak ani nedokážu vypovědět, jakému nebezpečí tady čelíte.“ 

Doktor Burton byl vysoký, mladý a pohledný muž se širokým čelem a inteligentníma modrýma očima. Když Traskovi podával ruku, aby mu jí potřásl, jeho čelo se trochu nakrabatilo a on řekl: „Ano, byli jsme poučeni. Ale musím se přiznat, pane, že to, co nám bylo řečeno, mi zní spíše jako povídačky některých našich chovanců než opravdová –“ 

„Já vím,“ přerušil ho Trask. „Vím přesně, co si myslíte. A to je právě to největší nebezpečí: že se vám to zdá příliš neuvěřitelné. Dal tomu někdo nějaký název?“ 

„Nejdříve ne,“ přiznal se jeden z lékařů. „Ale my nejsme žádní ňoumové. Ty údajné symptomy a možnosti nákazy vypovídají samy za sebe. Chápejte, já jsem psychiatr. Ano, vím, že to víte. Takže, tohle není poprvé, co jsem se setkal s upíry – ani já ani tady můj kolega – ale při všech těch příležitostech přišli oni za námi, protože chtěli vyhledat pomoc. Nebyli sem převezeni a neupozornili nás na ně… no, ‚experti‘.“ 

„To ale byli ve skutečnosti jen nemocní lidé,“ namítl Trask. 

„Ano, byli duševně nemocní,“ přisvědčil doktor Burton. 

„A já vám snad připadám duševně nemocný?“ zeptal se Trask. „Nebo moji lidé? Anebo tady pan ministr?“ 

„Ne, samozřejmě že ne, to vůbec!“ 

„Potom mi, prosím, věřte,“ řekl Trask „Chovejte se k těmto pacientům s extrémní opatrností – alespoň dokud nenalezneme lék, kterým je uzdravíme. Nebo neuzdravíme.“ 

Druhý psychiatr, malý, hubený a křehce vypadající muž, se také postavil. Představil se jako Jeoffrey Porter a nabídl svou židli Millii. Postavil se vedle svého kolegy do zadní části místnosti, zatímco Trask si přisedl k Millii, s Chungem a Goodlym po boku. Zodpovědný ministr postával opodál. Nemluvil a veškerou práci přenechal svým ‚odborníkům‘. 

Nyní byla řada na Millii, ale Trask věděl, že tohle jí připomínat nemusí. Byla v jeho mysli jako závan sladkého větříku. Bylo to cosi, čeho by si dříve ani nevšiml, ale teď už poznal její dotek. V další chvíli však ten pocit pominul, neboť se se svou sondou přesunula jinam. 

„Skoro na nic nemyslí,“ řekla. „Ale těch několik málo myšlenek, které má v hlavě, jsou spíše ustrašené a rozzlobené… a… zkoncentrované? Myslím, že je to hlavně vztek a nespokojenost.“ 

Ale Trask se s tím nespokojil. „Je zkoncentrovaný jako ‚nuceně‘, tedy ‚záměrně‘? Nespokojený, protože ‚uvězněný‘? Co myslíš?“ 

Letmo na něj pohlédla. „Myslíš, že se nás pokouší zmást? Ale pokud neví, že jsme tady, nechápu, proč by to dělal. A navíc, nepředpokládá tohle náhodou jistý talent?“ Měla na mysli telepatii. 

Trask se zamračil. „Takhle brzy ve vývoji… to se mi nezdá pravděpodobné.“ Zavrtěl hlavou. 

Ten ‚muž‘, o kterém mluvili, byl mladík usazený v jednom ze dvou křesel v pokoji na druhé straně zrcadla. Ten pokoj nebyl o nic větší než cela a jen skrovně vybavený nábytkem. Mezi křesly stál malý kulatý stůl s popelníkem, krabičkou cigaret značky Marlboro a krabičkou zápalek, dále podnos se sýrovými sušenkami a další malé občerstvení, které sestávalo převážně z koktajlových párečků a trojúhelníčků sýra na špejli. V jednom z rohů místnosti byly otevřené dveře, skrze které bylo vidět umyvadlo a toaleta, zatímco dveře z cely byly zavřené a opatřené malým, zamřížovaným okýnkem. Navzdory tomu, že nábytek nebyl přišroubován k podlaze ani nijak zajištěn, stěny bez oken měly polstrování. 

„To zrcadlo je hodně levný trik,“ zabručel Trask jen tak pro sebe. 

Doktor Burton – který se stále ještě snažil přijít na to, o čem že to Trask a Millie právě hovořili – odpověděl: „Tam, z druhé strany, to není zrcadlo, ale pastorální scéna. Velice idylická. A co se týče toho nábytku: záleží na tom, koho chceme pozorovat. A protože jsme u těchto spáčů nezaznamenali žádný náznak agrese…“ Nechal svou větu nedořečenou a dodal: „A abych se naladil na vaši strunu, ten popelník je ze stříbra a to občerstvení obsahuje spoustu česneku.“ 

„Výborně,“ pochválil ho Trask. „Ale osvětlení je umělé.“ 

„To je pravda,“ přikývl lékař. „Jenže venku je stejně zataženo… s tím jsme prostě nedokázali nic udělat. A stejně, my máme za to, že ta jejich citlivost na světlo jde ruku v ruce s jejich ospalostí. Nikdo nemá rád, když mu do očí zasvítí slunce, když ještě pořádně ani neprocitl. Mohl by to docela dobře být i symptom opravdového onemocnění – tedy za předpokladu, že se vaše podezření nepotvrdí.“ 

Trask na to neřekl nic, jen si pomyslel: Nevěří tomu. 

A Millie zamumlala: „Kdo by jim to mohl mít za zlé?“ 

Mladík naproti v místnosti se zavrtěl a rozhlédl se kolem sebe. Výraz v jeho tváři byl zmatený, omámený, nevrlý: rozzlobený, jak řekla Millie. Měl možná osmnáct, oblečený byl do šatů, které neměly jeho velikost, a na nohou měl značně ošoupané boty. Obličej měl uhrovitý, vlasy ježaté a vousy špatně zastřižené, takže vypadal trochu jako kozel. 

„Kde jsme jej našli?“ vyzvídal Trask. 

„Je to jeden z takzvaných agresivních žebráků na jednom z velkých londýnských nádraží,“ odpověděl doktor Burton. „Je u nás už tři dny, ale teprve teď se probudil. V téhle místnosti je asi půl hodiny… což pravděpodobně vysvětluje jeho nervozitu.“ 

„Jedl něco?“ zněla další Traskova otázka. Ale nemusel se ani ptát, protože sotva to dořekl, ten mladík vzal do ruky jednu ze špejlí, svými křivými zuby se zakousl do párku a kousku sýra a začal žvýkat. 

Nyní se Traskovi agenti naklonili blíže a se zaujetím pozorovali, co se asi stane teď… ale nestalo se nic. Mladík okousal první špejli a vzal si druhou. 

Doktor Burton si ztěžka oddechl a řekl: „Ach, výborně. Takže to bychom měli vyvrácenou jednu domněnku!“ Ten nádech sarkasmu v jeho hlase nešlo přeslechnout. 

Trask se snažil skrýt svou podrážděnost, avšak i on si s úlevou oddechl a zeptal se: „Kolik takových spáčů tady máte?“ 

„Dohromady šestnáct,“ odpověděl lékař. „Ale zatím se probudili jen čtyři.“ A pak, když se dveře se zamřížovaným okénkem otevřely: „Tady máte dalšího. Chtěli jsme vědět, jak se k sobě budou chovat, takže jsme vybrali dva zcela odlišné typy a sociální vrstvy. Třeba to bude zajímavější. A pozitivně víme, že tenhle je kuřák. Je to mimochodem právník a od chvíle, kdy se probudil, nám vyhrožuje soudem!“ 

X 

Hrátky s přístroji 

Ten právník byl skoro stejně vysoký, bledý a vyzáblý jako Ian Goodly. Tam však jakákoliv podoba končila. Protože zatímco jasnovidec měl hřejivý pohled, odporující jeho postavě, z očí právníka čišel chlad a zlomyslně se mu leskly. 

Do cely byl uveden nebo spíše eskortován dvěma statnými dozorci v bílých pláštích, kteří jej tam zanechali a pak za sebou zamkli dveře. Právník jen zadupal, oprášil se, pak se otočil a s křikem zabušil na dveře: „Kdo si sakra myslíte, že jste? Myslíte si, že vám to projde? Vypadám snad, jako bych v sobě měl nějakého zmutovaného brouka, nějaký nový druh… asijského moru? Vždyť jsem naočkovaný jako každý jiný! A možná že mě zrovna tohle položilo! Mám se snad soudit i s celým tím podělaným národním zdravotnictvím, zatraceně!“ 

Jeho jemně proužkované kalhoty byly zmačkané, kravatu měl nakřivo, košili rozhalenou a ani neměl čas se oholit. Tři dny staré strniště, které mu rašilo na bradě, se modře lesklo proti bledému pergamenu jeho tváří. Nyní se znovu otočil, tentokrát k mladíkovi, který seděl za stolem, a prohlížel si ho: „A kdo jste vy?“ utrhl se na něho. 

„Hele, na mě si nevyskakuj, kámo!“ odpověděl mu mladík. „Vypadá to, že my dva jsme na jedný lodi. Říkají, že jsem se možná dostal do styku s nějakou zatracenou nákazou. Vůbec netuším, o čem to žvaní.“ 

„To určitě,‘“ odsekl právník a klesl do prázdné židle. „Ale jádro problému, to, o co tady jde, je, že nás tady drží proti naší vůli. No, zcela určitě proti mojí! Tady. (Sáhl do vnitřní kapsy saka, vytáhl vizitku a podal ji přes stůl mladíkovi.) Pokud budeš chtít, aby tě někdo zastupoval, až se odtud dostaneme, obrať se na mě. Ti parchanti budou klopit!“ 

„No, to by nebylo k zahození. Třeba tý tvý nabídky využiju,“ prohlásil mladík a strčil si vizitku do kapsy. Potom se natáhl pro další špejli. 

Právník si poklepal na boční kapsu, zavrtěl zhnuseně hlavou a ukázal na cigarety na stole. „Ty jsou tvoje?“ 

„Ne,“ odpověděl mladík. „Klidně si dej.“ 

Právník si zapálil, pak se natáhl a přisunul si k sobě popelník. Jeho kontakt se stříbrem byl jen letmý, protože tento úkon nepotřeboval více než několik vteřin, a jeho výraz v obličeji neprozradil nic neobvyklého. Žádná známka bolesti nebo odporu, nic. Pouze nespokojenost s tím, že se nachází tady. 

„Tak tahle teorie také nevyšla,“ prohodil doktor Burton na druhé straně pozorovacího okna. 

„No?“ Trask se podíval na Millii a potom přes ni na jasnovidce a nakonec se otočil a pohlédl na Chunga. „Je tam něco? Máme alespoň něco?“ 

Nikdo nepromluvil. Všichni se tvářili nerozhodně, takže to pochopil jako negativní odpověď. Ale pak Millie řekla: „A co ty? Ty jsi přece jediný, kdo obvykle rozliší pravdu od lži. Hrají to na nás oba, nebo ne?“ 

Trask zavrtěl hlavou a zamračil se. „Jsem zmatený,“ řekl. „Možná je to proto, že se snažím až příliš. Nebo je to tím, že jsem rád, že to není zjevné na první pohled. Ale v každém případě se takhle nikam nedostaneme, a navíc máme na práci jiné věci. Takže to stačí, tady jsme skončili.“ 

„To mezi sebou vždycky komunikujete v šifrách?“ zeptal se doktor Burton, když je vyprovázel na chodbu, kde na ně čekal jejich řidič. 

„Pracujeme spolu už hodně let,“ vysvětlil mu Trask. „Omlouvám se, pokud jsme působili poněkud nezdvořile.“ 

Ani ne tak nezdvořile jako spíše zatraceně divně! pomyslel si Burton, který už za svou kariéru poznal dost divných lidí. Ale pak se k němu obrátila Millie s velice zvláštním výrazem ve tváři a řekla: „A také se omlouváme, pokud jsme vám připadali divní. Každou chvíli nás z toho někdo obviní!“ 

Oba lékaři je doprovodili až k hřišti, a když celý tým nastupoval do zadního prostoru sanitky, Goodly se zarazil, obrátil se k Burtonovi a řekl: „Prosím, pamatujte si, co vám bylo řečeno. Tahle návštěva sice nic nepotvrdila, to je pravda – ale na druhé straně ani nic nevyvrátila. Měli byste všechny ty spáče velice pečlivě pozorovat. A čím déle je tu budete mít, tím pečlivěji byste je měli hlídat. Pokud se zde uskuteční nějaký vývoj, může to nějakou dobu trvat.“ 

„Dokážete odhadnout, jak dlouho to bude?“ zeptal se lékař. „Myslím, než je očistíme. Tohle zařízení má svoje priority, chápejte. Máme na starosti i jiné věci.“ 

„Samozřejmě že to chápeme,“ řekl zodpovědný ministr. „Ale obzvláště v zařízení, jako je tohle, musíte pochopit zase vy, že bezpečnost veřejnosti a státní zájmy jsou na prvním místě. Dám vám vědět hned, jak toho budu schopen. Do té doby se nic nemění.“ 

„Jak si přejete,“ odpověděl Burton, trochu nevrle… 

Na cestě zpět k helikoptéře se Trask obrátil k jasnovidci a zeptal se ho: „Připadalo ti tam všechno v naprostém pořádku, měl jsi nějaké pochybnosti?“ 

„Napadaly mě různé věci, to ano,“ odpověděl Goodly. 

„Totéž můžu říct já za sebe,“ přidala se Millie. 

„A já jsem tam cítil jakousi – nevím – mentální zmatenost?“ dodal Chung. „Ale nic konkrétního. Nic, za co bych strčil ruku do ohně.“ 

„Ale něco nebylo v pořádku, že ano?“ řekl Trask. 

Nad tímhle mohli ostatní jen mlčky pokrčit rameny a ministr k tomu dodal: „Já jen doufám, že jsem neudělal nějakou hroznou chybu… nebo spíše doufám, že jsem ji udělal!“ 

A Trask prohlásil: „Je lepší zmýlit se z opatrnosti.“ Stále však nehodlal to téma opustit a pokračoval: „No, mně tam něco nehrálo. To rozhodně!“ A znovu se obrátil na Iana Goodlyho: „Co jsi tím chtěl říct, že tě napadaly různé věci?“ 

„Jen to, že jsem přemýšlel nad určitou věcí,“ odpověděl jasnovidec. „My víme, jaký efekt má takové upíří kousnutí a také co se stane oběti, ze které je vysáta veškerá krev. A dokonce i co se stane, když se do lidského organismu dostane pijavice. Všechny tyhle věci jsou dobře zdokumentovány. Ale pokud jde o výtrusy… víme toho jen velice málo.“ 

„Pokračuj,“ pobídl ho Trask. 

„Když jsem byl malý chlapec,“ vyprávěl Goodly, „Můj strýc měl farmu v Yorkshiru. V nedalekém lese byl velký rybník, ke kterému se nakláněly větve stromů. Pamatuji si, že jsem pozoroval chřástaly sedící v hnízdech. První věc, kterou ti drobečci udělají, když se vylíhnou z vajíček –“ 

„– skočí do vody a plavou,“ dořekl za něj Trask. „Myslím, že tuším, kam tím míříš.“ 

„Já také,“ řekla Millie. „Ta přirozená nevyzpytatelnost upírů. Je to dědičné? Je to u nich hned od začátku, instinktivní? Vědí, že se mají krýt, aniž by věděli proč? A děje se něco podobného i s těmi spáči, zatímco jsou v bezvědomí? Jsou si toho vědomi, třebaže jen částečně?“ 

„Ale ten kluk jedl česnek!“ namítl ministr. 

„Možná, že ta změna ještě není dokončená,“ uvažoval Trask. 

„A ten právník se dotýkal stříbra.“ 

„Ale jen chvilku,“ podotkl Trask. Pak si povzdechl a opřel se zády o opěradlo židle, na které seděl. „Faktem zůstává,“ řekl, „že nevíme. Ale jedna věc je jistá: nemůžeme si dovolit riskovat. Při nejbližší příležitosti byste měl zavolat doktoru Burtonovi a jeho kolegovi a upozornit ho na možná nebezpečí mnohem důrazněji. Například, vůbec se mi nelíbilo, jak ti dva zřízenci prostě strčili toho právníka do cely. To byl kontakt… a byl to velice blízký kontakt. Pevně doufám, že vědci v Porton Downu jsou v tomto ohledu mnohem opatrnější.“ 

„Já také,“ přikývl ministr. 

A jasnovidec dodal: „A je tu ještě jedna věc. Je to samozřejmě jen můj hrubý odhad, domněnka, ale ten pocit bolesti, který jsem tam měl…“ 

„Co je s ním?“ zeptal se Trask. 

„No,“ pokračoval Goodly, „když se zamyslím nad tím, co je Bleakstone za místo a jak labilní jsou jeho chovanci, kdyby se tam cokoliv přihodilo a oni uprchli –“ 

„– výsledkem by pro mnohé byl celý svět plný bolesti,“ řekl Trask velice tiše. „Ano, chápu, co tím chceš říct…“ 

Právník se mezitím v cele v Bleakstonu trochu uklidnil. Vstal, udělal tři kroky směrem k velkému obrazu na zdi, prsty silně zatlačil na sklo, které jej pokrývalo, a řekl: „Hmm, neprůstřelné! A tohle není obyčejný obraz. Je to zvláštní, ale víš, že jsem je cítil, jak nás odtamtud pozorují? Myslím, že teď už odešli.“ 

„Já vím,“ odpověděl poďobaný mladík. „Věděl jsem, že tam sou, ale nemám tušení, jak sem to věděl.“ 

„Něco mi říká, že bychom se měli mít na pozoru,“ opáčil právník a vrátil se ke své židli. „Musíme si dávat pozor na to, co říkáme a děláme, jinak bychom z toho mohli mít velké potíže.“ 

„Ale když budeme dělat, že sme v pohodě,“ uvažoval mladík, „dříve nebo později nás odtud budou muset pustit.“ 

Právník přikývl, pak naklonil hlavu na stranu, jako by něčemu naslouchal, a řekl: „Ach! Ti lékaři se vracejí. Tak tedy buďme trpěliví, dokud nezjistíme, co se to s námi stalo a co se to tu vlastně děje… Dokud se nedozvíme, proč se nás ti lidé… tak obávají?“ 

„Super,“ souhlasil mladík. A když se právník natáhl po občerstvení na stole, upozornil ho: „Nejez to! Není to pro nás… dobré.“ 

„Opravdu?“ otázal se právník, pak se zarazil a raději se natáhl pro cigarety. Tentokrát se popelníku ani nedotkl. Stále cítil tu palčivou bolest v ukazováčku a palci. Na tom popelníku bylo něco, co se mu vůbec nelíbilo. Ale už musí přestat mluvit, protože lékaři byli zpátky, za obrazem s pastorální scénou. 

Pak mladík vstal a právník se ho zeptal: „Kam si myslíš, že jdeš?“ 

„To je mezi mnou a matkou přírodou,“ odpověděl mladík a zavřel za sebou dveře toalety. 

A tam, nikým nepozorován, tak tiše, jak jen to bylo možné, vyprázdnil svůj zvedající se, hořící žaludek do záchodové mísy… 

Téhož odpoledne na velitelství pobočky E v Londýně si Trask zavolal Liz Merrickovou do své kanceláře a řekl jí, aby za sebou zavřela dveře a posadila se. 

A bez úvodu se jí zeptal: „Jak to pokračuje mezi tebou a Jakeem?“ 

„Tak dobře, jak jen to je možné,“ odpověděla trochu strnule. „A navíc vůbec nevypadá ospalý, pokud se ptáte na tohle.“ 

„Ne,“ opáčil Trask. „Ani Millie. Díky Bohu!“ 

„Ale pokud o ně máte strach,“ dodala Liz jízlivě, „pak byste se měl mnohem více obávat o mě. Já jsem byla s Vavarou a jejími ženami dost dlouho, a nějakou dobu dokonce v bezvědomí.“ 

„Ano, a od té doby jsem tě nespustil z očí,“ řekl Trask. „Věřím svým pěti smyslům – a to nemluvím o tom šestém. Ty jsi v pořádku, Liz, tím jsem si jist. Ale jistě chápeš, proč mě tak znepokojuje Jake? V jeho případě nejde jen o Szwartovy upíří výtrusy.“ 

„Ale o tomhle jsme přece už mluvili,“ namítla Liz. „Jake přece souhlasil se všemi testy, které mu nařídíte. Je nejenom připraven – dychtí po tom!“ 

„To není všechno,“ opáčil Trask. „Podívej se, nechci být příliš osobní, ale… zatraceně, nevím, jak bych to řekl.“ 

„Ani nemusíte,“ odpověděla Liz. „Už jste to řekl. Snažil jste se to zakrývat, ale myslíte na to od chvíle, kdy jsem sem vstoupila. Ne, nevyspali jsme se spolu… ještě ne. Ale nemyslete si, že nechci!“ 

Trask se trochu uvolnil a řekl: „Liz, omlouvám se. Ale jsme v tom až příliš namočeni, než abychom si mohli dovolit do toho zamotat ještě city. Je to prostě příliš důležité. A věř mi, že nenacházím slova, jak vyjádřit svou radost z toho, že máš zdravý rozum a –“ 

„Kašlu na zdravý rozum!“ řekla vášnivě. „Chci ho víc, než jsem kdy chtěla cokoliv jiného.“ Pak se zarděla a v očích se jí zaleskly slzy. „To Jake se zdráhá. On je ten, kdo má ten váš ‚zdravý rozum‘, kuráž, odvahu a také tu svou zatracenou hrdost! Jistě, chce mě – a Bůh ví, že mě může mít – ale ne, dokud je s ním Korat. Ne, dokud je s ním ten zatracený, odporný šmírák, který s ním sdílí jeho mysl. To je ten hlavní důvod, proč se drží zpátky: nehodlá mě s nikým sdílet! A proto se musíme postarat, abychom se ho zbavili.“ 

„Ale to je jen jeden z důvodů,“ opáčil Trask. 

„Pro mě je to momentálně jediný důvod, na kterém záleží,“ řekla Liz. „Ano, z celého srdce ho miluji. A stejně jako vy milujete Millii – stejně jako vy máte Millii – já chci Jakea.“ 

A najednou se Trask cítil provinile. Snažil se varovat Liz před Jakeem a sám strávil minulou noc s Millii. A Liz měla pravdu: oběma jim hrozilo stejné nebezpečí. 

Vstal, obešel stůl, objal Liz, a když se rozvzlykala, řekl: „Všechno je to otázka priorit, moje drahá. Možná že jsem se ve svých prioritách trochu mýlil a dal jsem přednost rozumu před srdcem, ale měl jsem za to, že mé důvody jsou dobré.“ 

„Také že byly, to ano!“ vzlykala Liz na jeho rameni. 

„A možná jsem byl i trochu sobecký,“ pokračoval Trask mrzutě. „Prostě jsem jen nechtěl připustit – ani sám sobě – že by Millie mohla být… že by mohla být také v nesnázích.“ 

Liz se od něj kousek odtáhla a řekla: „A co bude dál, Bene? Nechci kvůli tomu nahlížet do vaší mysli. Mám strach, že bych tam našla něco, co nechci. Jen mi prosím povězte: co budeme dělat?“ 

„K čertu se všemi testy!“ rozhodl Trask. „Ty mohou počkat. Stejně si myslím, že by se nic neprokázalo. Sám jsem se o tom přesvědčil dnes ráno. Takže tentokrát si ty naše priority uspořádáme jinak. Máme jinou práci a já potřebuji, aby se mí agenti soustředili, a to i Millie a Jake. Ale ta myšlenka ve mně roste. Je to taková… taková moje mantra, kterou si opakuji pořád dokola od té doby, co sem Bránou z Hvězdné strany přišly ty zatracené stvůry: kdyby tady tak byl Harry Keogh. Ach Bože, jak moc si přeji, aby tady byl ten původní, opravdový Harry!“ 

„Ale on tady není,“ řekla Liz. 

„Ne, ale mohl by být,“ odpověděl Trask. „Něco z něj by tu mohlo být, skrze Jakea Cuttera.“ 

Liz nechápavě otevřela ústa. „Jake s ním jednou nebo dvakrát přišel do styku, ale –“ 

„– ale nedokázal si s tím poradit,“ dodal Trask. „Nechápal ho, nechal ho jít.“ 

Liz vytřeštila oči. „Vy myslíte, že bychom nějak mohli dostat Harryho zpátky, získat jeho pomoc?“ 

„Můžeme se o to pokusit,“ odpověděl Trask dychtivě. „Určitě se o to musíme pokusit. A ty přece víš, Liz, že už jsme tady v pobočce E pár velice zvláštních věcí dokázali.“ 

Trask ji pustil a postrčil ji ke dveřím. „Běž a pošli mi sem nějaké agenty. Chunga, Goodlyho a Millii. A Jakea samozřejmě. Sežeň je všechny na jedno místo –“ podíval se na hodinky „– za patnáct minut.“ 

„Na jedno místo?“ zopakovala Liz. „Kde?“ 

„V Harryho pokoji,“ řekl Trask. „Kde jinde…?“ 

„Chybí nám tu už jen Zek,“ řekl Trask, když se všichni zmínění agenti shromáždili v Harryho pokoji. Těch pár slov – v kombinaci s místem, které pro pobočku E bylo nejsvětější ze svatých – okamžitě přispělo k rozptýlení veškerých spekulací mezi shromážděnými. S výjimkou Jakea Cuttera každý z přítomných teď víceméně tušil, proč tam – jako skupina – jsou. 

„Chybí nám tu Zek a Nathan,“ opravil ho Goodly. „Oba měli skvělé nadání, a obzvláště bez Nathana bude náš úkol velice náročný. Ale díky Liz a Millii je dokážeme nahradit – alespoň co do počtu. Takže, ať už máš v plánu cokoliv, Bene, a i když se tentokrát nechystáme pohnout celým světem, říkám si, že jsme docela dobrý tým.“ 

Jake Cutter byl zmaten. „A já do toho nějak zapadám?“ otázal se. „O co tady vlastně jde?“ 

„Jakeu, je tu pár věcí, které potřebujeme zjistit,“ řekl Trask. „Otázky, na které hledáme odpovědi. Ale opravdový odborník – jediný, kdo může na naše otázky odpovědět s plnou autoritou – už není mezi námi. Víme ale, že je Harry Keogh k tobě neodolatelně přitahován, že má k tobě a tvé mysli jistou příchylnost. Tím jsme si po tom, co jsi zažil a co se z tebe stalo, docela jistí.“ 

„Nekroskop?“ zeptal se Jake s naivitou, která všem přítomným připomněla samotného mladého Harryho Keogha. 

„Jediný nekroskop,“ připomněl mu Trask. „Každopádně, jediný nekroskop na téhle planetě. Takže bys chtěl vědět, jak do toho všeho zapadáš? Jsi přímo ve středu dění, magnet, a tahle místnost je genius loci. Nebo jsi jím možná ty sám. To nevím.“ 

Jake si nejistě prohlížel přítomné obličeje, až našel Liz a zastavil se u ní. Ta horlivě přikývla a řekla: „Pomůže nám to vyčistit spoustu kalné vody, Jakeu, a řekne nám to spoustu věcí, které se nutně potřebujeme dozvědět. Pokud ti dokážeme pomoci najít původního nekroskopa nebo pomůžeme jemu najít tebe.“ 

Konečně pochopil. „Takže tohle je – co? Nějaký experiment – součást testů, o kterých jsme mluvili?“ 

„Svým způsobem ano,“ přikývl Trask. „Dá se to tak říct. Ale nejde jen o to. Chceme se dozvědět o upířích výtrusech – aniž bychom to zjišťovali násilnou cestou! A protože Harry byl přeměněn díky výtrusům, koho vhodnějšího bychom se měli zeptat? Chtěli bychom vědět, co se děje na Sluneční/Hvězdné straně, kde Nathan společně s našimi přáteli bojuje tutéž bitvu proti upírům jako my. A také jsme zvědaví na samotného Harryho: kde je jeho hlavní ohnisko nyní a pokud jsi ty jeho odkazem, má v úmyslu pokračovat ve své práci skrze tebe a jak? A v neposlední řadě, bychom se ho samozřejmě chtěli zeptat, co se dá dělat s tím tvým nezvaným nájemníkem. Protože víš, Jakeu, je nám známo, že Harry byl svého času v podobné situaci – byl posedlý duchem Faethora Ferenczyho – a tak by nám mohl pomoci najít způsob, jak se zbavit toho netvora Korata.“ 

(Při těch slovech se cosi temného jako noc vynořilo z hlubin Jakeovy mysli a bublavě se to zeptalo: Opravdu? Opravdu si to ten hlupák myslí? Pchá!) Ale Jake už byl na tohle zvyklý; ignoroval to. Jen zlehka přikývl v odpověď na Traskova slova a zeptal se: „Jak to uděláme? Máte v úmyslu si znovu hrát s přístroji a přízraky, kde Harry je přízrak a já ten přístroj?“ 

„Jiný způsob neexistuje,“ odpověděl Trask. „Jsi naše jediné spojení s Harrym – ty a tenhle pokoj, který kdysi býval jeho. Cítíš ten zatuchlý vzduch, Jakeu? Ten dýchal Harry. Takže pokud existuje místo, kde jeho esence přetrvává, je to právě tady. Když tě poprvé objevil, zavedl tě sem – a nejednou, nýbrž hned dvakrát. Je to jako nexus, spojující nás s tím, co z něj na tomto světě zůstalo. Genius loci, jak jsem již řekl.“ 

„Jeho duch tohoto místa,“ opakoval Jake. 

„A teď už také tvůj,“ dodal Trask. „A pokud jde o to, jak to provedeme: není to poprvé, co se o něco takového pokoušíme. Jak už před chvílí naznačil Ian, bylo to při naší poslední návštěvě Hvězdné strany. Tehdy nám v tom pomáhali Zek a Nathan a bez Nathana bychom to vůbec nedokázali. Pohnuli jsme celým světem, Jakeu, pootočili jsme jej na jeho ose, a na Hvězdnou stranu zasvítilo slunce! To znamenalo konec upířího života v celém upířím světě. Alespoň jsme si to mysleli! Ale tentokrát nechceme s ničím hýbat, jen chceme někoho přilákat. Je to jako hledání starých složek v počítači. V tomto případě jsme my ten disk a také zdroj napětí a Harry –“ 

„– je ta ztracená složka,“ dopověděl za něj Jake. „A já jsem obrazovka monitoru. Ale nemůže mi to ublížit? Co když mi to spálí procesor? Co když má mysl přeteče nebo něco takového?“ 

„Podle naší zkušenosti,“ vysvětloval Trask, „je mysl nekroskopa, jediného nekroskopa, prakticky nepřeplnitelná. Nechci ti brát odvahu, ale zatím neznáš ani polovinu z toho, co uměl Harry nebo Nathan… a oni neznali ani polovinu z toho, co znal Obyvatel! Jsi mladý; tvůj mozek stále ještě dokáže nasát spoustu vědomostí. Takže si nemyslím, že ti z téhle stránky hrozí nějaké riziko. Naopak, může to být příležitost se něčemu přiučit, tomu, co ještě neznáš. Ale nemohu tě do toho nutit. Rozhodnutí je na tobě.“ 

„Dejte mi chvilku,“ požádal Jake. „Stačí pět minut, abych se nad tím zamyslel – nebo to s někým probral.“ 

„S Koratem?“ hádala Liz, která četla v jeho mysli. „Vždyť je jasné, že se tě bude snažit od toho odradit.“ Tvářila se starostlivě. 

„Ano, a s tím také počítám,“ odpověděl Jake. „Ale často se stává, že mi Koratovy hry se slovy a argumenty poskytnou mnoho užitečných informací. A já se z nich můžu poučit. Například, kdykoliv chce, abych něco udělal, je to vždy k jeho užitku. A když nechce, abych do něčeho šel, je to skoro vždycky dobré pro mě. Potřebuji jen několik minut.“ 

„Beze všeho, posluž si,“ řekl Trask. „Necháme tě o samotě, a až budeš hotov, můžeš nás zavolat zpátky.“ Naznačil zbytku týmu, aby opustili místnost. Trask odešel jako poslední a zavřel za sebou dveře. 

Pak si Jake přitáhl pojízdnou židli, která byla zastrčena pod zastaralou počítačovou konzolou, posadil se a rozhlédl se po místnosti. Očima bloudil po Harryho pokoji a přemýšlel, proč mu připadá tak povědomý. Co to vlastně je? Malý a staromódní hotelový pokoj? Byl sice vybaven počítačovou konzolou, ale už hodně dávno, ještě za Harryho časů. 

Genius loci? No, možná. Při poslední příležitosti, kdy se tady ocitl, neměl čas nad tím přemýšlet. Ale nyní, když tu byl o samotě a nic ho neznepokojovalo… 

Nic tě neznepokojuje? ozval se Korat očividně nebo předstíraně překvapený. Tihle tvoji ‚přátelé‘ chtějí vyvolat z prostoročasu jakéhosi šílence, ducha, který už se několikrát pokusil obsadit tvou mysl, a ty necítíš žádné znepokojení? Tak to ses musel zbláznit. Ty mě za něj chceš vyměnit? Ale proč bys to dělal, když nejsem víc, než čím mě nazval Trask – nezvaný nájemník? Nic víc nejsem, Jakeu – nájemník, kterému jsi pronajal místnost, a teď toho lituješ, zatímco já jsem ti za to vděčný. Ale pokud jde o toho Harryho: jak můžeš vědět, jestli nebude chtít celý dům? 

A mimochodem, zaslechl jsem, co jsi o mně řekl. O mých hrách se slovy a argumentech. Samozřejmě že z nich těžím! To je přirozené! Není to snad přirozený důvod všech argumentů? 

Jake zavrtěl hlavou a ironicky se zasmál. Nemohl si pomoci. „Chceš něco vědět, Korate?“ řekl. „Kdyby tě Malinari s ostatními nenacpali do té roury – kdyby se ti podařilo zemřít ‚přirozenou‘ smrtí – víš, jak bys skončil? Museli by tě do země zavrtat, jak jsi pokřivený!“ 

No ne, vtip! opáčil Korat ironicky. Chystáte se mě vypudit – 

„Chtěl jsi říct zažehnat jako zlého ducha,“ opravil ho Jake. 

– a tobě připadá vhodné hloupě vtipkovat! Ale varuji tě, Jakeu: ať uděláš cokoliv, nedělej si ze mě nepřítele. A pamatuj si jedno: ať už Trask říká o kapacitě lidské mysli cokoliv, její mechanismy jsou velice křehké. Dům tvé mysli je zařízen nábytkem a já jsem tady se všemi tvými poklady! Předpokládejme, že bych mohl, hm, třeba klopýtnout a něco při tom rozbít? Ach! Kdo ví, jakou škodu by ti taková ‚nehoda‘ mohla způsobit? 

„Poklady?“ opakoval Jake opatrně. 

Vzzzpomínky, sykl Korat. Zzzvyky, inssstinkty – a co teprve emoccce? Například – může se z lidské lásky stát neovladatelná touha? Ach, ta hranice mezi nimi je tenčí, než si myslíš. Mnohem tenčí než staletí, která tě oddělují od tvých barbarských předků. Takže, co kdybych si usmyslel, že uvolním pouta tvého prvotního ‚já‘, avatara, který je ukryt hluboko ve tvých genech? Kdybych jej osvobodil? 

„Ty jsi mi zase četl přes rameno,“ nařkl ho Jake. 

Je to tak poučné! odpověděl Korat. Tak fascinující a tak neuvěřitelně odhalující, ta tvoje nová záliba. Všechny ty skvělé, náročné knihy o psychologii – 

„Je to povinná četba,“ přerušil ho Jake. „Kdybych měl v sobě tasemnici, potřeboval bych léčbu, nějakou medicínu, psychickou podporu. Ale v tvém případě – protože ty jsi parazit ducha – musím hledat odpověď v metafyzice: návody na vymítání zlých duchů. Ale nechtěl jsem, aby mi v mysli dělal zmatek někdo jiný ještě před tím, než si o tom sám něco zjistím. A bylo to užitečné. Dost jsem se naučil.“ 

A já jsem se něco naučil o tobě, dodal Korat temně. Ale pak, jako by se lekl, že toho prozradil příliš, rychle pokračoval: Pokud jde o ty knihy: důvod mého zájmu o ně je prostý. Protože jsi hledal odpověď na otázku, co se mnou, já jsem zase musel hledat odpověď na tvoji odpověď! A pak ‚zoufale‘ dodal: A vidíš, jak jsem narazil! Jak se věci vyvinuly. Jsem považován za pouhého parazita! 

„Ale tím jsi byl od samého začátku,“ připomněl mu Jake. „Ty a všichni ostatní upíři, kteří kdy existovali. Takže ukonči tu hru se slovy a poslouchej mě. Víš, proč se vůbec obtěžuji s tebou mluvit?“ 

Abys mě mučil? Aby sis, možná naposledy, užil tu škodolibou radost na můj účet a pak se pokusil se mě zbavit před zraky těch tvých kamarádů mentalistů? Ach, ale co když neuspějí? Co se pak stane s naším vztahem, naším ‚partnerstvím,‘ Jakeu? Myslíš si, že ti ještě někdy budu důvěřovat? 

„Asi tak, jako já důvěřuji tobě,“ odsekl Jake. „Ale mýlíš se. Já nemám žádnou škodolibou radost, zatím ne. Protože já moc dobře vím, že s tebou nebude lehká práce. Ale na druhou stranu, pokud se jim opravdu podaří tě zahnat zpátky do té černé stoky, kde tě nechal Malinari… no, jen chci, abys věděl, že tě tam nenechám shnít. Proto jsem si s tebou chtěl promluvit.“ 

Ha! zvolal Korat. Další ‚vtip‘? Vždyť já už jsem tam dávno shnil! 

„Jen jsem chtěl říct,“ vysvětloval Jake, „že nedovolím, aby tam tvé kosti zůstaly v té tmě ležet. Nikdy bych nikoho neodsoudil k nekonečné temnotě – ani vzteklého psa ne. A navzdory tomu, že jsi jen odporný parazit, několikrát jsi mi zachránil krk. A za to… no, za to ti přinejmenším dlužím důstojný hrob. A dohlédnu na to, aby se ti ho dostalo. Považuj to za slib.“ 

Chvíli bylo ticho. Přisaháš? zeptal se pak Korat zvědavě, přesto však v jeho hlase zaznělo cosi, co naznačovalo, že Jakeova nabídka nebyla až tak nečekaná. 

„Ano, přísahám,“ přikývl Jake v řeči mrtvých – a zamračil se. Protože Korat měl být překvapen, jako byl překvapen sám sebou Jake. 

Cože? nechápal Korat, který se snažil nedat najevo svou radost, jež by zároveň ukázala i jeho údiv. Ty mi opravdu nabízíš, že odtamtud vyzvedneš mé kosti? Ale proč? A co z toho budeš mít? 

„Pokud jde o to proč,“ odpověděl Jake, „vlastně sám nevím. Můžeš to třeba připsat mému směšnému, možná i nesmyslnému smyslu pro spravedlnost. Smysl pro fair play, Korate: ta lidská bláhovost. Ale když se s tebou ‚spřátelím‘ – když ti prokážu soucit – možná ti bdící mrtví také poskytnou nějaký ten prostor. A kdo ví, časem by možná mohli tvůj případ přehodnotit. Možná tě úplně nevyloučí ze svých řad.“ 

Ach! povzdechl si Korat. Myslím, že už rozumím! Protože i ty znáš utrpení vyloučení – i když ne do té míry, jako jsem ho znal já, než jsi mě objevil v mé stoce. Ano, Velká většina je stále ještě opatrná. 

„To kvůli tobě,“ odsekl Jake. „Ale soucit k mrtvým patří. Kdybych ukázal jen zrníčko slitování, dokonce i s někým tak odporným, jako jsi ty…“ 

Mohli by na tebe změnit názor, dořekl Korat. Ano, to chápu. 

„Opravdu?“ zamračil se Jake. Najednou mu připadalo, že Korat projevuje pochopení pro pocity a emoce, kterým nerozuměl ani on sám. 

Ach ano. Chápu… několik věcí, pokračoval Korat a jeho hlas mrtvého opět ztvrdl. Ale hlavně chápu, že je to jen mazaný manévr, jak potlačit mého bojujícího ducha, aby to tvoji přátelé nebo tenhle Harry Keogh měli jednodušší a podařilo se jim mě snadněji vyhnat. Ha! Protože když člověk věří v nebe, bude umírat mnohem snáz. Lituji, Jakeu, ale Vampýři, jejich pobočníci a otroci v nic takového nevěří. A i kdyby nebe existovalo, nebude v něm pro ně místo. Ne, ty uděláš, co bude v tvých silách, tím jsem si jist. A já se ti v tom zase pokusím ze všech svých sil zabránit, ať už mi slíbíš cokoliv. 

„Nic jiného ani neočekávám,“ pokrčil rameny Jake. „Ale pokud se jim přece jen podaří tě vypudit, svoje slovo dodržím.“ 

Jak chceš, odpověděl Korat. Ale jestli se jim to nepodaří – s čímž počítám – neočekávej ode mě žádnou shovívavost. Neboť já jsem, co jsem, a jsem především houževnatý. 

„Pak je to všechno,“ prohlásil Jake. „Náš rozhovor je u konce. Odcházím. A s trochou štěstí odejdeš i ty a to hodně brzy.“ 

Ať tedy vzplane bitva, prohlásil Korat. Bez milosti, až do posledního dechu. Budu bojovat za svou existenci všemi možnými dostupnými zbraněmi! 

„Jak si přeješ,“ řekl Jake se stejnou odhodlaností. 

Ale… chci říct… v případě mé porážky – která mi rozhodně nehrozí – ale pokud opravdu přece jen najdou způsob, jak mě vypudit…? (Hlas mrtvého upíra zněl nejistě a roztřeseně, jak se dokonce i v těchto posledních chvílích snažil ze situace něco vytěžit.) 

Jake jen smutně zavrtěl hlavou, a než otevřel dveře, aby zavolal Traska a ostatní členy týmu zpět do pokoje, si povzdechl a řekl: „Nemusíš se znepokojovat, Korate. Pokud jde o mě – a mluvím jenom za sebe – slib je slib.“ 

„Jak to šlo?“ zeptala se Liz. 

„Přesně jak jsem očekával,“ odpověděl Jake. „Nechce o ničem takovém ani slyšet. Ale na druhé straně, myslím, že se toho ani moc nebojí. I kdyby se vám přece jen podařilo Harryho přivolat zpět – pokud se vám podaří ho vyvolat – Korat si nemyslí, že pro něj bude nějak nebezpečný. Kdyby si to myslel, určitě by se se mnou přel mnohem urputněji. Ale neudělal to; nehodlá sice nic riskovat, ale myslí si, že ho Harry vyhnat nedokáže. A upřímně řečeno, já si to myslím také. Protože pravdou zůstává, že Harry Keogh je ještě méně než Korat. Jistě, ve své době byl mocný, ale nyní je rozptýlený, slabý. Zatímco Korat, i když je nehmotný, je opravdový a pevně usazený v mé mysli. Jsem si toho dokonale vědom. Koneckonců, sám jsem ho tam pozval.“ 

„Ze své vlastní svobodné vůle,“ přikývla Liz. „Abys mě mohl zachránit.“ 

„Na tom nesejde,“ pokrčil rameny Jake. „Prostě je tam.“ 

„A ty jsi s ním, hm, hovořil?“ zeptal se Trask, který za celou dobu své funkce v čele pobočky E a navzdory důkazům, které vnímal všemi svými ‚šesti‘ smysly, stále nedokázal uvěřit představě nekroskopa. 

„Ano, hovořil,“ přikývl Jake. „A byl jsem k němu shovívavý. Slíbil jsem mu, že ať už to dopadne jakkoliv, při nejbližší příležitosti seberu jeho kosti z té stoky a důstojně je pohřbím.“ 

„Ty ses s ním snažil smlouvat?“ zeptal se Goodly. 

„Ne,“ řekl Jake. „Prostě jsem mu dal svoje slovo. Já ho vnímám tak – můj první dojem z něj, když nás Harry poprvé představil – že je to vystrašený tvor uvězněný navždy v temné díře. Nemá sice duši, ale cítí a je tam úplně sám a ztracený. Velká většina s ním nechce mít nic společného; jeho myšlenky zůstávají nevyslyšeny; a šílenství mu nemůže přinést úlevu. Myslím, že větší muka ani neexistují a ta jeho jsou navíc věčná. Takže pohřbím jeho kosti na místě, kam čas od času mohu přijít a popovídat si s ním.“ 

„Tomu nerozumím,“ namítl Trask. „Tenhle tvor ti ničí život; je to dotěrný slídič; nemáš kvůli němu žádné soukromí, neunikne mu jediná tvoje myšlenka. Dokud bude ve tvé mysli, nikdy nebudeš mít nárok žít svůj vlastní život!“ 

„Neměl bych už žádný život, nebýt jeho,“ protestoval Jake. „A nejen já.“ Pohlédl jízlivě na Traska a ostatní. 

Trask jen nevěřícně zavrtěl hlavou. „Člověče, vždyť ty už mluvíš skoro jako on! Copak nevidíš, že tohle je jen hra se slovy? Tohle je přece argument, který nikam nevede, Jakeu. Myslíš si, že jsi mu zavázán, protože nám zachránil životy? Ale vždyť to byl Korat, který nás svévolně vystavil riziku, když si zahrával s těmi čísly!“ 

„Možná, ale já si stejně myslím, že mě toho hodně naučil,“ trval si tvrdohlavě na svém Jake. 

A Millie se do toho vložila: „Chceš snad naznačit, že se ho vlastně nechceš zbavit?“ 

„Samozřejmě že se ho chci zbavit!“ opáčil Jake, zatímco v duchu přemítal, jestli to opravdu ještě chce. Ale pak se podíval na Liz a řekl: „Zatraceně, jasně, že chci! Ale chci, aby byl na místě, kam se za ním mohu dostat. Na místě, kde si s ním mohu promluvit – ale za svých podmínek. Víte, z celé Velké většiny je on jedním z mála, kdo je ochoten se mnou komunikovat. K čemu je mi řeč mrtvých, když ji nemůžu použít?“ 

Po těchto slovech se Trask trochu uklidnil, oddechl si a řekl: „Víš, Jakeu, opravdu jsi mě před chvílí vylekal. Vlastně jsi vylekal nás všechny!“ 

A zatímco to říkal, Jake si všiml stejného pohledu na tvářích všech zúčastněných: byl to výraz starosti, který se teď pomalu vytrácel, ale jasně ukazoval, že si na chvíli nebyli jisti, kdože to před nimi vlastně stojí. A Jake to docela chápal, protože si právě uvědomil, že ani on vlastně neví, s čím se to potýká! 

Najednou se cítil slabý a třásl se zimou. Natáhl se pro židli, aby neztratil rovnováhu. „Já… to nejsem já,“ řekl a ztěžka se posadil. „Tohle vůbec nejsem já.“ A myslel to naprosto vážně. 

Liz k němu přistoupila a položila mu ruku na rameno. „Co se děje, Jakeu?“ zeptala se a snažila se k němu vyslat sondu. Jeho štíty se okamžitě zvedly a odmítly její telepatii. A stejně tak Milliinu; ve stejném okamžiku se na něj zaměřilo všech pět přítomných: jasnovidcův podivný talent, snažící se prozkoumat jeho budoucnost, Chung jako magnetovec a Ben Trask ve snaze zjistit ‚pravdu‘, ať už byla jakákoliv. Ale nikomu z nich se nepodařilo proniknout hlouběji, neboť Jakeovy štíty byly opravdu neproniknutelné. A největší problém byl v tom, že to nebyl Jake, kdo je vztyčil! 

„Něco takového mi naznačoval,“ dusil se Jake se zkřiveným obličejem. 

„Korat?“ Liz sevřela jeho rameno ještě pevněji. „Co ti ten mizera řekl?“ 

„Naznačil mi, že si může pohrát s mou myslí,“ odpověděl Jake. „A to může být důvod, proč byl v poslední době tak zamlklý. Trénoval. A teď to vypadá, že už se to naučil!“ 

„Hrát si s tvou myslí?“ utrhl se Trask. „Jak?“ 

„Nazval mou mysl zařízeným domem,“ zabručel Jake. „A také mi řekl, že je tam uvnitř se všemi mými poklady: vzpomínkami, návyky a instinkty. Ať se prý zamyslím nad tím, co by se mohlo stát, kdyby se přihodila malá ‚nehoda‘ a on něco nechtěně zpřeházel, co by se stalo, kdyby ve mně probudil moje primitivní instinkty, moje prvotní, elementární, zvířecí jáááá!“ 

Jakeovy rty se roztáhly a odhalily v naprosto nepochopitelném zavrčení zuby. Vrhl nenávistný pohled na své – na své co? Své trýznitele? – odhodil od sebe Liz a pokusil se vstát. 

V tu chvíli přiskočil Trask a udeřil jej. A pak se setmělo… 

XI 

Vyvolávání Harryho Keogha 

Když přišel Jake k sobě, byl šňůrou od počítače přivázaný k židli. Čelist jej pořád ještě bolela od rány pěstí, již utržil od Traska, a hlava, kterou narazil do zdi, se mu mohla rozskočit. To poslední, o co teď stál, byl Koratův hlas hřímající v hloubi jeho mysli. 

Nevaroval jsem tě snad? Tohle že jsou tvoji ‚přátelé‘, tihle lidé? Poprvé v životě jsi konečně sám sebou – snažíš se získat něco ze své nezávislosti –a co se stane? Tenhle Trask, kterého si všichni tak považují, tě za to srazil k zemi jako zákeřný pes! Po tom všem, co jsi pro ně udělal… ne, po tom, co jsme pro ně udělali společně. Za to tě zbil do bezvědomí a svázal tě. Teď už doufám přestaneš s tou směšnou komedií, vezmeš rozum do hrsti a začneš se bránit. A já zůstanu po tvém boku… 

Ale Jake to ignoroval, protože dobře chápal celou situaci. Odehnal Korata a zamžoural na lidi, kteří se shromáždili kolem něj. Tři z nich měli v obličejích opatrné, pozorné výrazy; další (Liz) byla zřetelně znepokojená – otírala Jakeovi krev ze rtu, který si prokousl, když dostal tu ránu – zatímco poslední z nich, Ben Trask, se tvářil tak zamyšleně jako ještě nikdy. 

„Na muže v letech,“ zaskřehotal Jake, „máte docela sílu!“ 

„Můžeš mluvit o štěstí,“ zabručel Trask. „Z toho, co jsem před pěti minutami viděl, je s podivem, že jsem tě rovnou neodstřelil!“ 

„Neudělal jste to, protože jste věděl, jak je to ‚doopravdy‘,“ odpověděl Jake. 

„Sotva jsem to stihl, než ses úplně vymkl kontrole,“ řekl Trask. „Jen díky tomu, co jsi předtím řekl o svých primitivních instinktech, tvém prvotním, elementárním, zvířecím já! A také jsi řekl, že se necítíš být sám sebou. Neviděl jsem, jak je to s tebou ‚doopravdy‘, protože tvé štíty byly vztyčené, ale stále jsem ještě dokázal přečíst pravdu ze tvých slov. Zatraceně, vůbec jsi to nebyl ty! Byl to on, kdo tahal za provázky.“ 

„Dokázal to,“ řekl Jake. „Našel si způsob, jak se dostat k mým mechanismům‘, ví, které tlačítko musí zmáčknout.“ 

„Což znamená, že se od této chvíle budeš muset neustále kontrolovat,“ uvažovala Liz. „A pokud se ti cokoliv nebude zdát – když se nebudeš cítit sám sebou – bude to on a ty s tím budeš muset bojovat.“ 

„Ne, znamená to mnohem více,“ namítl Trask. „Pokud se nám totiž nepodaří tu zatracenou věc vystrnadit nebo jakýmkoliv způsobem zablokovat, Jake se pro nás stane zbytečný – a sám sobě také. Vlastně to už nebude on. A v žádném případě nemůžeme spolupracovat s někým, kdo nás může kdykoliv nechat na holičkách a s největší pravděpodobností to udělá v rozhodující chvíli. A také se mi zdá, že tentokrát – bylo to vlastně poprvé – nad tebou neměl Korat ještě úplnou kontrolu, že byl svým způsobem nemotorný. Nevím, možná byl jen příliš zoufalý a za ty tvé provázky tahal až moc horlivě. Ale jelikož se zrovna naučil řídit a tohle byl výsledek, jak dlouho mu bude trvat, než se zdokonalí a stane se z něj profesionál?“ 

„Jedna věc, která mu opravdu nechybí, je paměť,“ podotkl Jake. „Tu zdědil po Malinarim, jehož paměť byla eidetická. Takhle si Korat zapamatoval Möbiovy rovnice a garantuji vám, že vám všem by ta čísla pořádně zamotala hlavu. Kdyby mi Harry Keogh nepředal, no, ať už to bylo cokoliv, také by mě to zaskočilo.“ 

„Což na druhou stranu znamená, že to, o co jsme se chtěli pokusit, musíme udělat hned, nebo nikdy,“ řekl Trask. „Připadá mi, že jsme to odhalili na poslední chvíli, ještě dříve, než dostal šanci se tě zcela zmocnit. Ale na druhé straně, pokud se nám to nepodaří…“ podíval se na Jakea s ponurým výrazem ve tváři. 

A Jake se zeptal: „Strávím zbytek života v cele?“ 

„Spíše ve svěrací kazajce,“ opravil ho Trask. „Připoutaný k posteli, znehybněný a pod sedativy. Navždy!“ 

„Cože?“ otevřel ústa Jake. 

„Přeber si to sám,“ navrhl mu Trask. „Mysl pod nadvládou upíra mysl jako je ta tvoje, schopná dělat věci, které dokážeš pouze ty absolutně vymknutá kontrole? V žádném případě, Jakeu. Šílenství a Möbiovo kontinuum prostě nejdou dohromady. Kdybys nám uprchl, už nikdy bychom tě nechytili. A nikdy bychom nedokázali odhadnout, co uděláš příště nebo pro koho to uděláš.“ 

Vidíš to? Vidíš to? Měl jsem pravdu! vykřikoval Korat, ale slyšet ho samozřejmě mohl jen Jake. Jsi snad slepý? Copak nevidíš, že jsem se jen snažil tě chránit? Nesmíš jim dovolit se v tobě šťárat, Jakeu. Nedovol jim hrát si s tvou myslí. Jsem tady usazený – spojený s tvým vnitřním já – jsem součástí tvé identity. Když se jim podaří mě ze tvé mysli vytrhnout, kdo ví, co všechno půjde se mnou? Už jsi zapomněl, co jsi mi říkal o prefrontální lobotomii? Co když právě tohle bude mít stejný účinek? A pokud ano, budeš někdy sám sebou? 

„Proč prostě… nezavřeš hubu!“ zaúpěl Jake a divoce zatřásl hlavou, odhalil zuby a začal se ve své židli zmítat. 

„To je zase Korat!“ vydechla Liz a klekla si vedle Jakea. „Je to on. Nevím, co říká nebo o co se pokouší, ale cítím ho tam – je syrový a odpudivý jako hnisající vřed – jako otevřená, bolavá rána v Jakeově mysli!“ 

„Jsou jeho štíty spuštěny?“ křikl Trask, zatímco jasnovidec s lokátorem Jakea pevně drželi, aby sebou neházel. 

„Ano!“ odpověděli všichni čtyři ESPeři jako jeden muž. 

„Bojuje s Koratem,“ řekla Liz. „Je to mentální boj. Z vnějšku to vypadá, jako by zápasil sám se sebou. Bojuje, protože chce své štíty udržet spuštěné, aby mohl Harry vstoupit do jeho mysli, až ho najdeme.“ 

„Ale jinak je to tam uvnitř absolutní spoušť,“ pokračovala Millie, které se podlomila kolena a musela se zachytit zdi. „Jeho myšlenky víří – je to hradba plná rozbouřených čísel – matematické volání o pomoc.“ 

„Ale jeho aura je strašlivá!“ přidal se Chung. „Je jako obrovské zdivočelé dynamo.“ 

„A jeho budoucnost – jeho nejbližší budoucnost – achch!“ vydechl jasnovidec. Jednou rukou se pevně chytil Traska a druhou Jakeovy paže, ale vzápětí se roztřásl jako zasažený elektrickým proudem. 

„Co vidíš?“ zeptal se ho Trask. 

„Vidím… vidím… vidím Harryho!“ odpověděl jasnovidec. A najednou se Jake uklidnil a všichni v místnosti instinktivně věděli, co musí udělat. 

Jake seděl na židli, která stála uprostřed pokoje. Celý tým se kolem něj rozestoupil, chytili se za ruce a utvořili kruh. A stejně jako v několika předchozích případech jednali jako jedno tělo – nebo spíše jedna mysl – a otevřeli se této chvíli. 

Chung určoval směr; vyslal sondu a hledal kdysi tolik známý psychický podpis, který nikdy nezapomene. Trask se přimkl k pravdě věcí – a snažil se je uskutečnit svou vůlí, rozptýlit všechny lži a zlo. Millie společně s Liz spojily své mysli stejně jako ruce a vydaly se po jasnovidcově sondě vyslané na cestu poznání. A Goodly je držel všechny pohromadě, posunoval kupředu, vteřinu po vteřině do jako vždy nevyzpytatelné budoucnosti. 

Jake měl oči doširoka otevřené, divoké, vytřeštěné, zuby měl zaťaté a z brady mu odkapával pot. „Ten parchant… se mnou zápasí,“ sténal. „Ale nenechám… nenechám ho vyhrát!“ 

A v jeho mysli: Ne! – Ach, Ne! – Néééééééé! vyl Korat vztekle a pak najednou ztichl. Protože přišlo cosi jiného. Něco tam bylo. 

Jake zavřel oči; každý jeho zaťatý sval se najednou uvolnil; hlava mu spadla na prsa… 

Světlo v místnosti pohaslo, prudce se ochladilo. Během pouhých tří vteřin byla najednou zima. Byla to však spíš psychická než fyzická zima. A Jake… už nebyl Jake. Jeho silueta jako by převzala jiný tvar. 

„Harry!“ vydechl Chung, který skoro visel mezi Traskem a Millii. „Jeho signatura je sice slabá, ale neomylná. Přispěchal – z velké dálky – a nedokážu poznat, jestli jde o prostor, čas nebo obojí. Nebo nic z toho. Byl tady, a přesto nebyl, není. Tedy… já nevím, jak to vlastně je!“ 

„Prostor a čas,“ řekl jasnovidec a v tom náhlém přítmí vypadal ještě hubenější než obvykle. „Z jiného vesmíru, možná, a z času mezi nimi. Ale na druhé straně, on odsud nikdy neodešel.“ 

„Tohle bylo jeho místo,“ řekl chraplavým hlasem Trask, který stál vlevo od Liz. Ta jediná nikdy nepoznala původního nekroskopa. „Věděl jsem, že pokud ho chceme najít, bude to jedině tady.“ 

„Ale jak si můžeme být jisti, že je to on?“ zeptala se Liz třesoucím se hlasem v tajemném přítmí pokoje. „Co když je to Korat, který nás všechny chce jen přelstít?“ 

„Jsem si jistý,“ prohlásil Chung. 

„I já,“ přidal se Trask. „A teď mi povězte, Liz, Millie: je tady Jake, nebo ne?“ Žádal je, aby to zjevení prozkoumaly telepaticky. 

‚Zjevení‘. Nijak jinak se to ani popsat nedalo. Na jedné straně to byl Jake, připoutaný k židli, ale vypadal skoro nehmotný; jeho silueta byla rozmazaná, osvětlená zevnitř jediným reálným světlem, které v místnosti bylo. A tu siluetu Jakea překrýval – jako by zhmotněný uvnitř a okolo té rozmazané siluety – jasně viditelný, neonově modrý obrys chlapce, jehož mladé rysy byly rozeznatelné ve vnitřní záři. Byl to trojrozměrný průhledný hologram. Slabá, ale jinak dokonale vykreslená kontura tvořená nesčetnými světélkujícími bordurami. Byl jako elektronická rytina na skle nebo na vodě. A všechno jako by to bylo živeno svým hostitelem a zároveň to existovalo bez jeho přičinění. Takže nyní byl Jake opravdu jen přístroj, pro tuto chvíli obýván přízrakem. 

Liz a Millie se pokusily o zkušební telepatickou sondu. Ale jejich první instinktivní myšlenka byla jednoduše: Kdo? A i když to vlastně věděly, přesto si kladly tuto první otázku, která vyvstala v jejich ohromených myslích. 

Obličej toho chlapce – měl jedenáct, možná dvanáct let – vypadal zamyšleně, jako by byl pohroužen v rozjímání. Vypadal tak zasněný, jako by si vůbec neuvědomoval, že je v místnosti, nebo to jen tušil, dokud na něj ‚nepromluvily‘. Nyní jeho oči pod brýlemi na předpis zamrkaly, zaostřily se a upřely se nepřítomně na lidi, kteří jej obklopovali. Přesto však bylo těžké odhadnout, jestli je vidí, nebo ne, dokud nepromluvil: 

„To není nutné. Vaše přirozená řeč postačí. Teď, když jsem tady, vás uslyším stejně zřetelně, jako vy slyšíte mě.“ A oni ho opravdu slyšeli – všech pět přítomných jej slyšelo – naprosto jasně. Jeho rty se však vůbec nepohybovaly! Telepatie, ale tak dokonalá, že se ve všech začalo stupňovat napětí. Cítili posvátnou úctu k chlapci – k ‚pouhému chlapci‘ – který mluvil v myslích všech přítomných najednou sladkým hlasem malého klučiny, avšak s autoritou muže a schopnostmi supermana. 

„Harry?“ řekl Trask pevně, přesto však plný pochyb. 

Obličej malého chlapce se k němu obrátil, na malou chvíli se zamračil ve snaze soustředit svůj skoro nehmotný pohled. Pak se usmál na pozdrav a řekl: „Ty, Bene, přece ze všech lidí nejlépe víš, že jsem to já, byl jsem a vždy budu.“ Pak se znovu obrátil – otočil celé tělo, přesto nepohnul ani jedinou svou světélkující končetinou a nepoužil ani jediný nehmotný sval – aby se podíval na lokátora. 

„David Chung,“ řekl, nyní už jistěji. „To ty jsi vyslal svou sondu, abys mě přivedl domů.“ 

„Domů?“ zopakoval lokátor, stále ještě překvapený tím, co se mu podařilo. Věděl sice, že na tom měl zásluhu celý tým, ale jeho talent byl klíčový, byl pro ostatní nosnou vlnou. „Tvůj domov?“ 

„Domů k vám, do současnosti, sem,“ vysvětlil mu Harry. „Do jednoho z mnoha mých domovů.“ Potom ucítil otázku a znovu se otočil, tentokrát k Millii. „Tebe si pamatuji velice dobře,“ usmál se. „Vždycky jsi se mnou soucítila a já s tebou. Oba jsme hledali něco, co nebylo k nalezení.“ (A Trask mohl přísahat, že se to zjevení na zlomek vteřiny podívalo na něj.) 

„Ale… jak jsi mohl čekat, že tě poznáme?“ zeptala se ho udiveně Millie. „Ten Harry, kterého jsme znali, byl starší.“ 

Harry si sám sebe prohlédl – své ošoupané, obnošené, špatně pad-noucí školní sako – a zdálo se, že je zmaten tím, co mu Millie řekla. Nebo možná tím, co viděl. Dotkl se košile v místech, kde mu chyběl jeden knoflík, a jemně si zatahal za svou roztřepenou, pevně uvázanou kravatu s vybledlým logem školy. 

„Ten Harry, kterého jste znali?“ zamumlal, znovu se zamračil a spíše sám sebe se zeptal: „Byl jsem starší…?“ Ale pak se obrysy jeho prázdných očí zúžily v náhlém pochopení. „Ach, ano!“ řekl. „Samozřejmě! To jen že to, co jsem, nebo nejsem, je tak matoucí. Všechny ty časy a místa, plete se mi to. Je jich tolik, Millie. Celá myriáda vesmírů světla. A já… no, musím být tady i tam. Ale málokdy jsem celý na jednom místě a nikdy celý tam. Takže mi povězte… teď je to lepší?“ 

Tři poslední slova byla ‚vyřčena‘ naprosto jiným, mnohem dospělejším hlasem, ale takovým, který plně odpovídal přeměně, jež u něj nastala. 

Školáček Harry s dětským, pihovaným obličejem a rozzářenýma očima zarámovanýma brýlemi postupně zmizel a objevil se jiný, starší Harry. Tento – ten, kterého znali – se hodil k Jakeově postavě mnohem lépe, a to byl pravděpodobně důvod, proč byla jeho podoba nyní mnohem zřetelnější. Viděli sice neonovou siluetu, ale viděli také to, co vidět chtěli, co si pamatovali nejlépe. Nebo možná viděli obraz, který jim vnukl sám Harry, takový, který jim promítl. 

Ta postava promítnutá do Jakea byl stejný ‚kluk‘, to bylo bez pochyb, ale nyní měl tak dvacet, dvacet jedna let. Byl šlachovitý, mohl vážit tak šedesát kilo a měřil sto sedmdesát pět centimetrů. Jeho vlasy, vyrůstající nad vysokým čelem a nedbale sčesané dozadu, měly stejnou, pískovou barvu jako před chvílí, a navzdory tomu, že nos a brada trochu více zkostnatěly – společně s tvářemi, které byly více vyrýsované – stále měl na obličeji pihy. Byly jako hrstka světélkujících zrnek prachu rozsypaných na hrdých konturách jeho neonových lícních kostí. 

Ale víc než kterýkoliv rys jeho tváře, byly zajímavé Harryho oči. Tým pobočky E si prohlížel, jako by se díval přímo skrze ně – jako by oni byli přízraky, a ne on! A ty oči byly tak neuvěřitelně modré, až se to zdálo nepřirozené, jako by Harry nosil čočky; nebylo to neonovou modří jeho obrazu, to ne, ale ten neon jaksi zdůraznil vzpomínku na něj. A navzdory tomu, že zjevení, které tu před nimi stálo, byla vlastně jen vzpomínka na Harryho, kterého Trask a členové pobočky E kdysi znali, bylo na těch očích patrné, že toho viděly mnohem více než kdy měl právo vidět kterýkoliv dvacetiletý mladík. 

Tohle tedy byl on, nebo to, co z něj zbylo, bývalý nekroskop. Ve skutečnosti jej ale všichni znali mnohem blíže v jeho druhém ztělesnění, když Harry ožil v mrtvém mozku a těle Aleca Kylea. Zkrátka, nyní byl tím, jak si mysleli, že si ho pamatují, ti z přítomných, kteří měli to štěstí se s ním setkat. 

Liz jej však neznala, jen z vyprávění nebo z toho, co o něm četla. Nejdříve si prohlédl Traska, Chunga, pak Millii a nakonec se jeho pohled zastavil na Liz. 

„Nováček,“ řekl. „Nová v úzkém kruhu. Nikdy předtím ani potom jsme se nesetkali. Tohle je poprvé a naposled, pouze tady. Skutečně mě těší.“ 

„Mě také,“ odpověděla mu Liz bázlivě a potom dodala: „Ne, nikdy jsme se nesetkali, ale cítila jsem tě, když jste hovořili s Jakeem. On je také důvod, proč jsme tě sem zavolali – protože potřebuje tvoji pomoc.“ 

„Jake?“ zamračilo se to zjevení. 

„Tvoje ohnisko,“ řekla Liz. „Tvůj… genius loci?“ 

„Ach, Jake!“ Harry rozhodil své zářící ruce, prohlédl si sám sebe a řekl: „Tento Jake!“ Pak se znovu podíval na Liz. „Takže jsme se přece jen setkali. Už si vzpomínám: jeho mysl byla plná tebe – a ještě někoho. Ale to byla jen vzpomínka. Teď už jsi tam jen ty.“ 

„Kéž bych tam byla jen já!“ povzdechla si Liz a skoro přerušila kruh, jak bezděčně vykročila k Harrymu. „Ale je tam také Korat.“ 

„Korat?“ zopakoval Harry. Ale tentokrát, přestože se jeho rty stále nepohybovaly, jeho obočí se zlověstně zachmuřilo. „Ano, toho si také pamatuji. Vždyť jsem Jakea varoval, aby si s ním nezačínal. Ale ty říkáš, že Korat je tady uvnitř?“ 

Nyní se ujal slova Trask: „Harry, Jakeův problém je jen jeden z důvodů, proč jsme tě sem zavolali. Je to závažný důvod – když uvážím, co se mezi vámi stalo – ale jen jeden z mnoha. A Korat není jediným upírem, se kterým se musíme utkat. Vlastně nám hrozí upíří epidemie. A proto se o nich potřebujeme dozvědět některé další věci.“ 

„O těch třech, kteří sem přišli branou s Koratem?“ (Harry byl nyní zcela soustředěný; byl si mnohem více vědom místa a času a důležitosti své přítomnosti zde.) „Ale Jake tam byl se mnou, když jsme hovořili s Koratem. Ví o nich všechno důležité, zná celou jejich historii. Až na to… že se to stalo, zatímco spal. Chcete snad říct, že to bylo k ničemu, že si to nepamatuje?“ 

„Ale pamatuje,“ odpověděl Trask. „Nakonec si na to všechno vzpomněl. Ale Malinari, Vavara a Szwart jsou jen špičkou ledovce. Nebo spíše zdroj toho, z čeho se může vyklubat opravdu velký problém.“ 

„Oni tady rozvinuli svou činnost? Tady, ve vašem světě, který kdysi býval i mým světem?“ Harry se nyní zaměřil na Traska, nahnul se k němu, napůl uvnitř a napůl mimo Jakea, a jeho oči plály hněvem. 

„V této chvíli se nám vymkli z rukou,“ přikývl Trask. „V mnohém jsme jejich plány překazili, zničili jsme tři roky jejich práce a toho, co vytvořili. Teď to vypadá, že jsou na útěku a je jim jedno, jakou spoušť za sebou zanechají. A navíc, možná jsme nebyli tak úspěšní, jak jsme si původně mysleli…“ 

„Co udělali?“ zavrčel Harry. „Jaké zlo tady rozeseli?“ 

A tak mu Trask vyprávěl o Szwartovi – o jeho jeskyni pod Londýnem, o jeho zahradě s podhoubím, o výtrusech, které se mu zřejmě podařilo vyslat nahoru nad zem do nočního ovzduší města. 

Harry zasténal a jeho neonová kontura se zamihotala a na chvíli vypadala ještě rozmazaněji. Pak se ale znovu rozjasnila. Načež Trask poručil svým lidem: „Nesmíte povolit, ani jeden z vás!“ 

„Správně, nepovolit,“ přikývl Harry. „Ale volají mě jiné časy a místa. Takže mi raději položte svoje otázky, Bene, dokud jsem stále ještě tady a mohu vám na ně odpovědět.“ 

„Výtrusy,“ neztrácel Trask čas. „Co o nich víš?“ 

„Sám jsem se stal jejich obětí,“ vysvětloval Harry. „Výtrusů Faethora Ferenczyho. Už byl sice dávno mrtvý, ale to nebylo rozhodující. Udělal jsem velkou chybu. Myslel jsem si, že s ním mohu mluvit bez nebezpečí, protože už je po smrti. A také jsem spal na místě, kde se v ohni škvařilo jeho tělo. Jeho metamorfní bahno bylo pořád ještě tam, ukrývalo se v zemi. Jeho upíří esence ‚věděla‘, že tam jsem; vyrašily z ní jedovaté houby; já jsem vdechl jejich výtrusy a zbytek už znáte. Byli jste jedni z posledních, kdo mě na téhle zemi viděl. Ty, Zek a moje ubohá Penny.“ 

Tohle bylo nejblíže, co se bývalý nekroskop přiblížil realitě, kdy jeho slova opravdu dávala smysl, a Trask tušil, že ví proč. Harry byl sice rozptýlen po všech vesmírech světla, avšak jeho základní instinkt ho poháněl stejným směrem, jako když ještě žil. A za svého života nedokázal ani vystát myšlenku, že tady žijí upíři. Tohle jej v první řadě zavedlo k Jakeovi – úkol, který za života nestihl dokončit – a Jakeova pomsta proti Luigimu Castellanovi mu poskytla příležitost uvést věci do pořádku. Rudá upíří vlákna života, která viděl prolínat se s Jakeovým modrým, lidským vláknem v budoucnosti – která nyní byla už nedávnou minulostí – patřila Castellanovi a lidem z jeho gangu. A navzdory tomu, že si Harry nepamatoval ztracená léta, kdy zničil Castellanovu upíří základnu Le Mans Madonie, stále cítil cosi z kontinuity jeho zla. 

Ale upíři jsou upíři a všichni zanechávají v Möbiově smyčce stejně rudé stopy. A bývalý nekroskop si spletl stopu Luigiho Castellana se stopou Malinariho, Vavary a Szwarta. Proto také tehdy vzal Jakea, aby společně navštívili Korata kdysi Myšlenkářova vazala na místě, kde jej Malinari zabil… 

Tohle Trask původně nevěděl – neboť nebyl zasvěcen do všech podrobností – ale když se zpětně zamyslel nad tím, co už ví, Harry si ‚přečetl‘ jeho mysl a byl schopen zaplnit prázdná místa informacemi. 

„Moje ztracené roky!“ prohlásil. „Takže se nakonec všechno vysvětlilo. Za mého života by mě to zničilo a bdící mrtví to věděli. Takže mě chránili, chránili mou mysl. Třebaže se mýlili, zdá se, že byli na mé straně…“ 

Když domluvil, jeho podoba se znovu rozmlžila, rychle se rozpouštěla v neonové mlze. A Trask zvolal: „Proboha živého, držte ho tady! Už se nám nemusí podařit ho přivolat zpátky!“ 

ESPeři se soustředili na Harryho a jeho obraz se opět zostřil. 

„Výtrusy!“ opakoval Trask. „Potřebujeme se o nich dozvědět co nejvíce.“ 

„Co víc vám mohu říct?“ pokrčil rameny Harry, i když ne lhostejně. 

„Co se stalo potom, když jsi byl infikován?“ zeptal se Trask. „Usnul jsi? Jak dlouho jsi spal? Bylo to delší dobu? Protože totéž se děje i teď. Máme tu… spáče. A také, věděl jsi, že jsi byl infikován? Byl sis toho vědom a snažil ses chránit, jako to dělají upíři?“ 

„Je velice těžké si na to vzpomenout,“ povzdechl si Harry. „Tenhle svět, tenhle život, tahle existence… jedna z mnoha. Ale jestli jsem spal? Myslím, že si vzpomínám, že jsem byl stále ospalý, omámený. Netrvalo to dlouho. A jestli jsem se snažil chránit? Rozhodně si vzpomínám, že jsem se cítil ohrožen. Předpokládám, že jsem se asi chránil, ale protože jsem se připravoval na boj s Janošem, dalším z Ferenczyů, bylo to jedině přirozené.“ 

„Myslel jsem tím,“ pokračoval Trask, „Jestli ses to pokoušel skrývat před lidmi – zamlčet, co se z tebe stalo?“ 

„To ani ne.“ Harry zavrtěl hlavou. „Jak bych to také mohl zatajit před pobočkou E? Před Davidem Chungem? Vyloučeno! Před telepatií ubohého Darcyho Clarka? Nemožné! Můj upíří podpis byl vryt v mém myšlenkovém smogu. Ale Darcy… před tím jsem se chránil, ano. Jak jsem mohl tušit, že tím způsobím jeho smrt?“ 

„Víš –“ pokračoval Trask, nyní už trochu zklamaně „– potřebuji vědět, jestli existuje nějaký způsob, jak tuhle infekci odhalit? Myslím v zárodku; existují nějaké jednoznačné příznaky? Jak poznám, že nějaký člověk vdechl zmutované upíří výtrusy a že v něm započala proměna? A jak dlouho taková proměna trvá? Zkrátka, kolik máme času?“ 

„To je mnoho otázek,“ řekl Harry tenkým hlasem. „A já vám na ně nemohu nabídnout žádné odpovědi, jen domněnky. Mohu mluvit jen ze své osobní zkušenosti.“ 

„Pak nám to bude muset stačit,“ povzdechl si Trask. „Jak to bylo u tebe? Když jsi vdechl Faethorovy výtrusy, jak dlouho trvalo, než jsi s určitostí věděl… že máš problém?“ 

„Jen několik dní,“ řekl Harry. „Ale nebýt Möbiova kontinua, nemusel jsem to nějaký čas vůbec postřehnout. Ten vlastní… stav nastal docela pomalu. Ty ‚symptomy‘, jak je nazýváte – dával jsem přednost noci před dnem, začalo mi chutnat syrové maso a zrudly mi oči – to přišlo až později. A jak sám víš, Bene, bojoval jsem s nimi.“ 

„Kvůli nám,“ poznamenal Trask. 

„A kvůli sobě,“ dodal Harry. „Protože kdybych se jim podřídil, nebyl bych teď tady. Ani tam, ani nikde jinde. Ty by ses o to postaral.“ 

„Ale zvítězil jsi,“ připomněl mu Trask. „Všichni jsme to viděli, jak jsi unikl do myriády vesmírů světla.“ 

„Ano, říkal jsem si, jestli jste to viděli,“ řekl Harry. „Ze všech sil jsem se snažil, abys to viděl. I vy – všichni a všechny vaše talenty – jste udělali ten zbytek. Ale kontinuum bylo mým médiem a nakonec mě i zachránilo. Ale jestli jsem unikl? Ne, zemřel jsem… a potom jsem pokračoval dál.“ 

„Möbiovo kontinuum,“ opakoval Trask, aby se vrátil k tomu, co Harry řekl před chvílí. „Řekl jsi, že jsi díky němu odhalil první příznaky svého stavu. Jak?“ 

„Když jsem se zbavil ve sledu budoucností Faethora,“ vysvětloval Harry, „stál jsem na prahu dveří do budoucnosti a prohlížel jsem si modré vlákno svého života, které se ode mě odvíjelo. Tehdy jsem zjistil, že je poskvrněné rudou barvou. To byl upír ve mně… a narůstalo to!“ 

Trask se toho okamžitě chytil, chytil se pravdy jeho tvrzení a řekl: „Jake přece má přístup do kontinua!“ 

„Samozřejmě,“ poznamenal Harry a zatvářil se zmateně. „Sám jsem mu ho dal. Ve tvém světě, je Jake nekroskopem.“ 

„Ale stejně jako svého času ty,“ řekl Trask, „to trochu přehnal, příliš se přiblížil…“ 

„Aha,“ řekl Harry pomalu. „A ty bys chtěl, aby sám sebe otestoval, tím, že si prohlédne své vlákno života do budoucnosti a přesvědčí se, že je neposkvrněné. Ale pokud je Jake opravdu nakažený… myslíš, že je to moudré? Tak či tak, stejně je to marné.“ 

„Proč?“ 

„Protože má v sobě Korata. Ten je momentálně potlačen – stejně jako sám Jake – mou přítomností. Vysvětlím ti to. Než jsem se zbavil Faethora, mé vlákno života bylo zabarveno rudě. Oba jsme si mysleli, že to je jeho vina, že to znamená jen to, že se stal mou součástí. Jeho přítomnost byla patrná, viditelná v Möbiově kontinuu. Ale já jsem jej lstí donutil opustit mou mysl, a sotva to udělal, vztyčil jsem nepropustné štíty. Stále na mně lpěl, ale já jsem ho vypudil a poslal ho do té nejosamělejší budoucnosti, jakou kdy někdo zakusil. Jenže i pak mé vlákno zůstalo rudé. Domnívám se, že to byla jeho intrika. Zcela si mě přivlastnil; a stejně to udělal zřejmě i Korat, který se zmocnil Jakea.“ 

„Takže pokud je Jakeova nit života rudá,“ řekl Trask, „je to Koratova barva?“ 

„To se nedá s jistotou říct, dokud se Korata nezbaví,“ vysvětloval Harry. „A v každém případě bys měl Jakeovi doporučit, aby se nepokoušel svou budoucnost číst.“ 

Nyní se do toho vložil Ian Goodly: „Stejně jako ses vyhýbal mně?“ Znělo to trochu uraženě. 

„Budoucnost je ošidná,“ řekl Harry, který se nyní otočil k jasnovidci. „Jistě, já vím, že tvůj talent často posloužil dobrým účelům, ale ty bys měl ze všech nejlépe vědět, že tě také může zradit. Nešlo o to, že bych se ti snad vyhýbal, Iane, spíše jsem si tě nedokázal přečíst. Tvá mysl je v mnoha ohledech stejná jako ta moje: není ukotvena v jednom čase.“ 

„Nemůžu ovlivnit, co jsem,“ namítl Goodly. 

„A ani se za to nemusíš omlouvat,“ ujistil ho Harry. „A pokud jde o mě: já jsem si na budoucnost dával pozor. Jen zřídkakdy jsem se tam vydával a nikdy jsem nešel až na konec. A teď vím, že to bylo moudré, protože kdybych to býval udělal a spatřil svůj konec, možná bych se sebou skoncoval sám a mnohem dříve.“ 

„Ušetřil by sis spoustu bolesti,“ řekl Goodly, který věřil, že tomu rozumí. 

„A ušetřil bych ji druhým,“ dodal Harry. „Mít mě za přítele bylo nebezpečné.“ 

Neonový obrys přízraku se opět začal ztrácet, jeho modravý obraz mizel. Trask upozornil ostatní, aby se přestali vyptávat a místo toho se soustředili na to, aby udrželi navrátilce, bývalého nekroskopa, na tomto místě a v tomto čase. Pak se vrátil k předchozímu tématu: 

„Harry, říkal jsi, že si nemůžeme být Jakeem jisti – jestli je, nebo není nakažený – dokud se nezbaví Korata. Je to možné? Chci říct, jak se Jake může zbavit té stvůry? A pokud nemůže, dokázal bys to udělat ty?“ 

Trask nyní uslyšel vedle sebe vroucí modlitbu Liz: „Ach, ano! Bože, ano! Prosím, zařiď to nějak.“ 

Harryho neonově modrá záře začala nyní přerušovaně blikat, bylo to, jako by se rozblikala vadná žárovka. A stejně tak i jeho telepatický hlas v jejich myslích každou chvíli slábl a zase zesiloval, ale už nedosáhl původní síly. Tah jeho časoprostoru slábl a stejně tak i kontakt s celým týmem. A jakmile se od nich vzdálil fyzicky, zhoršil se i psychický přenos; odpovědi na otázky trvaly delší dobu a byly méně zřetelné. 

„Všichni mě poslouchejte!“ křikl Trask. „Musíte se soustředit jako nikdy předtím, jinak se naše snaha mine účinkem. Držte ho tady!“ Potom se obrátil k mizejícímu přízraku: „Harry? Slyšíš mě? Můžeš mi odpovědět?“ 

„Harry?“ opakoval ten přízrak tázavě, jako vzdálená ozvěna. „Chcete mluvit s Harrym? Ale tady je – nebo bylo nebo bude – spousta Harryů. Kterého z nich hledáte?“ 

„My potřebujeme tebe!“ křičel Trask. 

„Ale já se nacházím v tolika jiných a jiní zase ve mně,“ odpovědělo zjevení. „Takže si můžete vybrat. Je to ten, kterého vidíte, nebo –“ a pak se znovu objevil ten chlapec, loket opřený o koleno, bradu v ruce, zvláštní oči upřené do neidentifikovatelné dálky „– tento?“ zeptal se chlapeckým hlasem, který, k Traskově spokojenosti, byl nyní už silnější. „Nebo možná jeden z těchto?“ řekl Harry stěží rozeznatelným hlasem, když se vtělil do překvapeného Aleca Kylea, dřívější hlavy pobočky E. Jeho podoby – jeho vtělení nebo hostitelská těla v nevyčíslitelných prostorech a časech – se střídaly v rychlém sledu za sebou: 

Snědý, černovlasý szganský mladík se zvláštně důvěrnými rysy… starý, bělovlasý kouzelník… malé dítě v kolébce v podkrovní místnosti se zkoseným stropem… vyzáblé zjevení muže s rudýma očima, zabalené jako mumie… jakási stvůra s chapadly a obnaženým trojlaločným, pulzujícím mozkem… chlupaté stvoření podobné vlku s trojúhelníkovýma očima a lidskýma rukama… spálená, kouřící postava na kříži, divoce se převalující v temnotě. Až nakonec – 

„Nebo možná tohohle?“ zavrčel Harry odporným, avšak mnohem silnějším, sardonickým hlasem Vampýrů! Seděl tam tak, jak ho Trask viděl naposledy živého: obludný upíří vládce, kterým se Harry stal předtím, než opustil Zemi a vydal se na Hvězdnou stranu. 

Ve srovnání s ním vypadala v neonové záři té věci postava Jakea Cuttera, urostlého muže, jako tělo malého dítěte, nalezence. Harry (ten procitnuvší upír, kterým kdysi Harry býval) měl na sobě zcela obyčejný oděv, jen na něm vypadal tak o dvě čísla menší. Horní část jeho těla se vydouvala z kalhot a napnuté sako drželo (taktak) pohromadě díky jedinému, poslednímu knoflíku, protože jeho klenutý hrudník pokrývaly obrovské svaly. 

Rozhalenou košili měl vpředu roztrženou a zpod ní prosvítaly svalnaté plece a chlupatý hrudník; límec košile mu trčel ze saka jako zmačkaný volánek a ve srovnání s jeho buldočí šíjí vypadal směšně malý. Jeho mohutné svalstvo (přestože bylo nehmotné) šedomodře zářilo, zatímco obličej – byl noční můrou za bílého dne! 

Harry se podíval na Traska svýma halogenovýma, halloweenovskýma očima, ze kterých jako by odkapávala síra, a usmál se. Alespoň by se to dalo nazvat úsměvem z pohledu světa Sluneční/Hvězdné strany – obzvláště Hvězdné. Ale tady na zemi, v Londýně, na velitelství pobočky E, to bylo spíše zkřivení tenkých rudých rtů, zploštění netopýřího čenichu, pomalé rozevření odporných čelistí. 

Ten obličej… ta tlama… ta rudá jeskyně plná zahnutých zubů podobných střepům bílého skla! 

„Ne,“ zaskřehotal Trask, kterému najednou vyschlo v hrdle. „Ne, Harry, tohohle nepotřebujeme. Tohohle nikdy!“ 

„Bože všemohoucí!“ zalapala Liz po dechu, fyzicky zhnusená pohledem na tu věc na židli. Její ruka se při prudkém couvnutí vytrhla z pevného Traskova sevření, načež se zjevení začalo rychle ztrácet, roztěkalo se jako tavící se svíce. 

Naštěstí se v tu chvíli za Traskem a Liz otevřely dveře a kruh doplnila šestá postava. Byl to Lardis Lidesci, který vyplnil mezeru mezi Traskem a Liz, popadl je za ruce a zavrčel: „Má krev předků jako by zaslechla volání. Řekla mi, že je tady on, Harry Pekelník!“ 

A ten trojrozměrný neonový hologram se okamžitě zostřil; Vampýr Harry se proměnil zpět ve dvacetiletého Harryho; jeho prázdné oči se upřely na Lardise a řekl: „Už je to hodně dávno, starý náčelníku.“ 

Trask si s úlevou oddechl. Obraz Harryho byl nyní velice zřetelný, víc než kdy předtím. Přítomnost Lardise ho zesilovala, na důkaz toho, že starému Cikánovi stále kolovala v žilách krev jeho dávných předků. Protože Lardis nebyl žádný nováček a hned tak něco jej nepřekvapilo a věděl, co má dělat; skutečnost, že na něj ten přízrak promluvil, jej vůbec nezaskočila. 

„Stále přicházíš a odcházíš tím svým podivným způsobem,“ zabručel starý muž a kývl. „Ale teď je to ještě podivnější… protože jsem tě viděl umírat u brány na Hvězdné straně! Tebe, Karen, Obyvatele. Společně se Šejtisem a Šejtánem a vším, co jim patřilo.“ 

„Pravda,“ přikývl Harry. „Ale smrt není taková, jak si myslíš, a já jsem šel dál.“ 

„Šel jsi dál a vstoupil jsi do někoho jiného!“ dodal Lardis. „Jsi to opravdu ty, který jsi přešel do Jakea? Nikomu z nás jsi neublížil, Harry Pekelníku, ani ve svých nejhorších dobách a já nevěřím, že se chceš zmocnit tohoto ubohého chlapce.“ 

„Nic takového!“ zavrtěl hlavou Harry. „Byl jsem sem přivolán stejně jako ty. Ta část mě, která je nyní v Jakeovi, je mu výhradně ku prospěchu, nebo v to alespoň doufám. A obraz, který teď vidíte, je pouze jedna z fazet, navíc dočasná.“ A pak se obrátil k Traskovi: „Ale nemohu tady zůstat natrvalo. Na něco ses mě ptal, Bene, a já možná znám odpověď.“ 

„Odpověď na Jakeův problém? Jak může vyhnat Korata?“ zeptal se Trask dychtivě. 

Harry zavrtěl nehmotnou hlavou. „Neexistuje způsob, jak by to mohl udělat. Ne, dokud je Korat přisátý k jeho vnitřní mysli jako pijavice. U mě to bylo stejné: nedokázal jsem vypudit Faethora Ferenczyho. Musel jsem ho lstí vylákat ven na otevřené prostranství a pak jsem ho tam nechal. Ale povedlo se mi jej odříznout. Zazdil jsem ho, uvěznil jsem ho v prázdné místnosti své mysli, a tak se mi podařilo jej vyloučit ze svého jednání.“ 

„To jsi dokázal udělat svou vůlí?“ Trask si olízl suché rty. 

Harry přikývl. „Mysl má netušené mechanismy, které obvykle nevyužívá. Podobně jako slepé střevo, jsou rudimentární a zbytečné. Nebo jsou možná prozatím nevyvinuté? Nedokážu určit, jestli jsou atavistické nebo futuristické, ale psychicky nadaní lidé jako ty a tví agenti o nich vědí. Říkáte jim štíty a ty Jakeovy mají obrovský potenciál. Navzdory tomu, že jsem byl k němu přitahován – že se měl stát tak říkajíc mým nástupcem – jeho štíty byly tak silné, že nějakou dobu znemožnily přístup i mně. Jake věděl instinktivně, jak své štíty používat proti průnikům zvenčí, jak si udržet od těla telepaty a další média, ale existuje nejméně jeden další trik, který si zatím neosvojil. Možná bych mu mohl ukázat, jak svoje štíty obrátit dovnitř.“ 

„Aby izoloval tu věc, kterou v sobě má?“ I když ta představa vypadala podivně, Trask ji přesto nějakým způsobem dokázal pochopit. 

„Přesně tak,“ přikývl Harry. „Je to stejný princip, který nám dovoluje potlačit nepříjemné nebo traumatizující zážitky; i ty mají koneckonců původ v naší mysli. Jde jen o to ho trochu posílit nebo přepnout na vyšší stupeň.“ 

„Opravdu to dokážeš?“ ozvala se Liz dychtivě. 

„Mohu se o to pokusit,“ odpověděl Harry. 

„Korata by to uvěznilo,“ uvažoval Trask, „ale tím bychom se ho nezbavili.“ 

Harry přikývl. „To se dá udělat jenom krůček po krůčku. Ale možná, že Jake opravdu najde způsob, jak Korata vypudit. Existuje totiž další, dokonce ještě jemnější mechanismus, který může zapojit. Je to opět jakýsi druh štítu – ale rozvinutý až po nejzazší meze. A přestože se Koratovi už jednou podařilo do Jakeovy mysli dostat, další šanci mít nebude.“ Harry se odmlčel a s očekáváním se podíval na Traska. 

„Myslím, že jsem něco z těchto mechanismů – toho nadání – už viděl v akci,“ řekl Trask a přivřel zamyšleně oči. 

„Jistěže,“ přikývl Harry. „Kdysi byl u pobočky E přesně takový muž. Na základě jeho ‚talentu‘ – díky němuž k němu nikdo nedokázal proniknout – se stal dokonce hlavou pobočky, třebaže jen na chvíli. Protože to byl zrádce, dvojitý agent, jehož skutky jej prozradily, a ty jsi ho zastavil dřív, než mě mohl zabít. Myslím, Bene, že si na něj dobře pamatuješ.“ 

„Norman Harold Wellesley,“ řekl Trask. „Psychické vakuum. Nikdo jej nepřečetl, nedokázal lokalizovat… byl doslova nulou v psychickém éteru!“ 

„To je on,“ přitakal Harry. „No, když zemřel, snažil se odčinit zlo, které způsobil tím, že mi nabídl tento metafyzický obranný mechanismus. Přijal jsem ho, a proto ho teď mohu na oplátku poskytnout Jakeovi. Ale –“ 

„Prosím, Harry,“ přerušila ho Liz a ještě pevněji stiskla Lardisovu a Traskovu ruku. „Nediktuj si žádné podmínky, ale pokud to opravdu dokážeš, prosím, udělej to teď hned!“ 

„Ale,“ pokračoval Harry, „pokud je opravdu infikován –“ 

„– jeho moc ještě vzroste,“ dopověděl Trask a obličej mu ještě více zbledl a posmutněl. 

Po těch slovech se na něj všichni podívali. Neboť tohle rozhodnutí bylo na něm. A Ben Trask před rozhodováním nikdy necouval… 

XII 

Hvězdná strana – pohled z vlčí perspektivy 

Trask se zase podíval na své agenty, zejména na Liz, a řekl: „Já vím, že rozhodnutí bude nakonec na mně a že je to teď, nebo nikdy. Jenže právě teď potřebuji vaši pomoc, každého z vás, a to co nejrychleji. Ale pamatujte si jedno: pokud to Harrymu dovolíme a pokud je Jake opravdu… jiný, než se zdá být, byl Frankenstein proti nám úplný břídil! To, co tady stvoříme, může být nezničitelné. Jake je jediný nekroskop, ale co když je i upír, nebo dokonce Vampýr? Kdyby byl imunní vůči našemu nadání – neviditelný za štíty Normana Wellesleyho – nikdy bychom nebyli schopni jej lokalizovat nebo číst. A ví o nás skoro všechno. To opravdu musíme zvážit…“ Odmlčel se, aby ostatní měli možnost se zamyslet, a pak dodal: „To je vše, víc k tomu nemám co říct. Teď se musíme rozhodnout. Takže začneme u Liz a půjdeme doprava. Jaký je váš názor?“ 

Liz odpověděla, hned jak domluvil. „Jake je Jake.“ Hledala slova. „Není ničím jiným. Nikdo jiný nezná jeho mysl tak dobře jako já, a pokud je s ním něco v nepořádku – tedy kromě Korata – určitě bych o tom věděla. A také je to jeho poslední šance. Korat zná mechanismy jeho mysli, a až Harry odejde, bude ho moci ovládat. Je jen jeden způsob, jak Korata porazit: odebrat mu vládu nad Jakeovou myslí a dát Jakeovi moc jej uzamknout, vyloučit ze svých myšlenek a činů. Pokud to neuděláme, ztratili jsme naši nejúčinnější zbraň. A pokud to dopustíme… pokud to dopustíme…“ 

Hlas jí přeskakoval, takže se slova ujal jasnovidec stojící po její levici. „Určitě tím riskujeme,“ řekl, „ale udělat to musíme.“ A pak dodal tajemně: „Vždycky mějte na paměti jedno: ať děláme nebo říkáme cokoliv, budoucnost je stejně daná. Co se má stát, se stane.“ 

Pak promluvila Millie. „Já jsem s Liz a stejně, copak máme na vybranou? Když to neuděláme, bude Jakea ovládat Korat a pak… pak ho budeme muset zabít. Nevykládejte si to špatně; Jake mi zachránil život, když jsem byla uvězněná ve Szwartově odporné zahradě pod Londýnem; zachránil životy nás všech, ale tomuhle řešení neunikneme. Ano, museli bychom ho zabít, neboť s Koratem jako velitelem by to vypadalo přesně tak, jak řekl Ben: z Jakea by se stal – když už ne fakticky, určitě virtuálně – upír s neuvěřitelnými schopnostmi nekroskopa s přístupem do Möbiova kontinua. Takže já hlasuji, abychom požádali Harryho, ať udělá, co považuje za nutné.“ 

Pak přišla řada na Chunga, který řekl: „Od chvíle, kdy Jake přišel mezi nás, jsem cítil, že se vrátil nekroskop. Tím myslím opravdového nekroskopa – toho, který tady teď sedí – toho, který nás spojoval v těch nejtemnějších letech. Ano, je nepoddajný, ale na druhé straně, musel dokončit svou vlastní misi. Jak to vidím já: kdybychom ho ze všeho vynechali, nebyli bychom nyní tady. Bůh ví, že mu za mnoho vděčíme. Millie má pravdu, bez něj bychom byli všichni mrtví! Takže dovolme Harrymu to udělat. Jsem na Lizině straně.“ 

A pak byla řada na Traskovi: „Takže je to víceméně rozhodnuto,“ prohlásil. „I kdybych byl proti, přehlasovali byste mě. A nejen to, jako tým bychom skončili. Klasický případ ‚jednotní zůstaneme‘ a tak dále. Ve skutečnosti jsem také pro. Když vás tak všechny poslouchám – když slyším, jak vaše srdce vítězí nad rozumem – připomíná mi to, že tohle není poprvé, kdy musím udělat takovéto rozhodnutí…“ 

Ostentativně se podíval na Harryho neonové zjevení, načež mu Harry odpověděl: „Naposledy šlo o mě, že ano, Bene? A ty jsi mi dal šanci. No, možná máš na tyhle věci štěstí. A pokud jde o Jakea… už se stalo. Stačilo jen zatahat za pár provázků.“ 

„Už se stalo?“ opakovala Liz. „Chceš říct –“ 

„Uvěznil jsem Korata v prázdné místnosti a zazdil ho tam,“ přikývl Harry. „A pokud někdy v budoucnu najde Jake způsob, jak se ho zbavit, bude jej moci odříznout – navždy. Ale to je jen možná, protože nikdo nemůže vědět, co přinese budoucnost.“ 

Pak se podíval na Lardise Lidesciho a řekl: 

„Starý válečníku, tihle lidé ti za mnohé dluží. Bez tebe bych zřejmě ztratil své soustředění a zmizel. A tvým dlužníkem jsem i já. Teď mluvím o válce v Obyvatelově zahradě. Život mého syna i můj tehdy z velké části spočívaly ve tvých rukou. Spoléhali jsme na sílu tvou i tvých Kočovníků. A byli to oni, kdo se o mě postaral, když můj syn… když mě síly… opustily. Jsem tvým dlužníkem, a cítím z tebe velkou potřebu. Potřebu znát. Čerpal jsem z tvé síly a nyní můžeš čerpat ty z mé.“ 

Lardis přikývl a řekl: „Děkuji ti, Harry Pekelníku, ale jsou potřeby a potřeby. Krev mých prapředků mi koluje v žilách, to ano, ale ta mi neumožní nahlížet do jiného světa. Mluvil jsi o válce v Obyvatelově zahradě. Všichni z nás od té doby zažili další bitvy. Asi se nespletu, když budu hádat, že i teď probíhá na Sluneční/Hvězdné straně nějaká bitva. Vede ji tvůj syn – ale tentokrát je to ten, kterého jsi nikdy nepotkal. Možná už je příliš pozdě, je po bitvě a ty nikdy nebudeš mít příležitost se s ním setkat.“ 

„Můj syn?“ opakoval Harry. „Ano, cítil jsem ho – je – čas od času. Ale pokud jsem já v něm, pak je i on ve mně, a není tedy tak vzdálený. Jak je to dlouho, kdy jsi mého syna viděl naposled?“ 

„Tři dlouhé roky,“ odpověděl Lardis. „Od doby, kdy mě tady zanechal. A já se bohužel domnívám, že je mrtev a jeho bitva je prohraná.“ 

„Jeden z nich je mrtev, ano,“ na to Harry. „Ten temný. Cítil jsem jeho odchod. Ale ten druhý? Ach, ne. Ten žije dál.“ 

„Nathan?“ zalapal po dechu Lardis. „Živ? Ale… jak to víš?“ 

„Já se nacházím v mnoha,“ opakoval znovu Harry, „a mnozí se nacházejí ve mně. Chceš vědět, co se dělo celé ty tři roky na Sluneční/Hvězdné straně?“ 

Lardis nechápavě otevřel ústa. „Jestli chci-?“ opakoval. „Jen mi naznač, co mám udělat!“ 

„Posaď se,“ pokynul mu Harry. „Všichni se posaďte, třeba na podlahu. Udržujte mě tady svou myslí a soustřeďte se. A pokud je někdo z mé krve na Sluneční/Hvězdné straně – nějaký můj potomek – a pokud může mluvit, najdu ho a vy ho uslyšíte.“ 

A když se všichni usadili, Harry si prohlédl obličeje všech přítomných svýma prázdnýma očima a zeptal se: „Jste připraveni? Ano, vidím, že jste. Dobře, protože teď se vydáme na cestu.“ 

A to bylo vše, co řekl, než pokoj zahalila tma. A pak, po vteřinách nebo snad celých eonech hledání: 

Hlasy… 

Nejdříve slabé, někde v dáli, ale postupně byly stále hlasitější a hlasitější a tma řídla, až se z ní stala šedivá neprůsvitnost. 

Ozval se drsný mužský hlas, mluvící jazykem Szganyů, ale skrze Harryho telepatii obdrželi všichni okamžitý překlad. „Mišo, děvče, potřebuješ si odpočinout. Jsi tak hubená a slabá, že pokud se z toho někdy dostane, stejně tě ani nepozná. Vidíš ten pohled v jeho očích? Ne, nevidíš, že ne? Ty jeho zvláštní oči: mohla by ses v nich utopit. Ale on už v nich vlastně žádný pohled není! Jsou prázdné. Dostal opravdu silnou ránu do hlavy; je zázrak, že mu při tom nepraskla lebka a nevytekl mozek! A protože jsme pro něj udělali všechno, co bylo v našich silách, žádnou další možnost už nemáme. Teď už je to na něm.“ 

„Šest měsíců,“ ozval se ženský hlas (ve skutečnosti to znamenalo ‚dvacet pět úsvitů‘). „Před šesti měsíci byla bitva proti Hvězdné straně konečně vítězně vybojována… a pak se muselo stát tohle. Za všechno, co Nathan udělal a čím je; proč je k němu osud tak krutý? Můžeš mi to vysvětlit, Andreji Romani?“ 

„Možná že tak to prostě u jeho druhu chodí,“ odpověděl muž. „Jeho otec, jeho bratři – Nestor a Obyvatel – také neměli mnoho štěstí. Jeden nekromant a ostatní nekroskopové, ale nikdo z nich nedopadl dobře. Je to hrozné, moci mluvit s mrtvými a umět je vyvolat z hrobů. Nyní už nemluví s nikým a nikoho nevyvolává. Ano, může chodit, i když nejistě, přijímá potravu, spí a možná má i sny. Ale jsi to ty, kdo ho každé ráno obléká, kdo jej při chůzi podpírá, krmí jej a dohlíží na všechny jeho potřeby. A také za to platí!“ 

„Nech ji na pokoji, Andreji,“ řekl další ženský hlas (který Ben Trask i ostatní okamžitě poznali). „Není to schválně, já vím, ale jsi k ní hrubý a ji tvá slova bolí. Nevidíš, jak se trápí?“ 

„Mluvím tak jen proto, že už nesnesu pohled na její bolest!“ odpověděl mužský hlas. „Vždyť je tu mnoho jiných, včetně mě, kdo by se s ní o její povinnosti podělil, ale Miša to nikomu nedovolí. Všechno to dělá sama.“ 

„A je snad na tom něco divného?“ řekl hlas Anny Marie Englishové, ekopatky. „Kdybys ty byl v kůži Nathana, nedělala bych snad já pro tebe totéž? Je její muž a ona ho miluje.“ 

„Ale všechno je to k ničemu,“ namítl muž. „Slyší snad, vidí, chápe cokoliv z toho, co se děje kolem něho? Už je to šest měsíců a on dělá tak malé pokroky. A Miša trpí. Říkáš, že jsem na ni hrubý, ale já s ní klidně budu její utrpení sdílet. A mnoho jiných také. Ale… co můžu udělat?“ 

„To nejlepší, co můžeš udělat, je nechat je na pokoji,“ odpověděla Anna Marie. „Miša si poradí, a pokud ne, jsem tady já.“ 

„Hm!“ zasupěl Andrej. „Podívej se, co zbylo z klanu Lidesciů teď. Lardis tady není, a tak je náčelníkem Romani, ale koho zajímá náčelník, kterého neposlouchá ani jeho vlastní žena, co? A ještě k tomu žena z jiného světa!“ Jeho slova možná zněla krutě, ale byla v nich jen szganská přímočarost. „No, dobrá, tak ať je po tvém. Dělejte, jak uznáte za vhodné. Ale jakmile se u něj ukáže jakákoliv známka zlepšení – cokoliv – chci o tom vědět. Mě teď čeká město, které musím přestavět, nebo budu mít velký problém, až se Lardis jednou vrátí!“ 

Tahle poslední věta byla velice szganská – jako ‚trocha staré irštiny‘ v Annině světě – ale byla myšlena spíš jako povzbuzení. Neboť teď, když byl nekroskop v tak politováníhodném stavu, kdy skoro úplně ztratil paměť, by se starý Lidesci stejně vrátit nemohl. Když takto Andrej mluvil, zapřahal vůz před vola. Byl to jen jeho způsob, jak říct, že možné je všechno. Anna Marie Englishová tomu velice dobře rozuměla, a když odešel, řekla: „Nevšímej si mého manžela. Nemyslí to zle. Vždyť má Nathana rád stejně jako Lardis! Je to válečník, tím to je.“ 

„To já přece vím,“ přikývla Miša. „Ale mezi námi, Andrej není jediný, kdo si dělá starosti. Podívej, tohle je můj Nathan, jen se na něj podívej. Myslíš, že něco z toho slyší? A vidí něco? Myslím, jestli opravdu něco vidí? Já vím, že není slepý, protože se vyhýbá věcem, které mu stojí v cestě. Nebo je to pouhý instinkt, který ho chrání před tím, aby si ublížil? Hluchý, němý a bez paměti. Co s ním bude, Anno Marie?“ 

„Uzdraví se, co by s ním bylo,“ utěšovala ji Anna. „Teď, když je po válce a upíři jsou poraženi, zničeni, nemusíš mít strach, že se Nathanovi něco stane, zatímco se bude léčit. Kdyby se mohl dostat do mého světa, k tamějším lékařům… ale ne, to je směšné, beznadějné. Vždyť právě Nathan byl naším vstupem tam!“ 

Ta neprůsvitnost se trochu vyčistila a změnila se v těžkou, vířivou mlhu. V ní se objevily dvě nezřetelné siluety žen. Jedna z nich seděla, zatímco druhá rázovala po místnosti tam a zpět a přitom lomila rukama. Trask a jeho lidé si z toho vyvodili, že celou tu scénu pozorují Nathanovýma očima a vidí ji z jeho zorného úhlu. Proto se domnívali, že musí slyšet, co bylo řečeno, jelikož to přece slyšeli i oni. Ale dávalo mu to smysl? Rozuměl tomu? Hlasy Anny a Miši jim připadaly velice monotónní. Těžkopádné, jako to mlžné médium, které je přenášelo; Nathan mohl klidně vnímat jen tu zvláštní melodii jejich řeči. A když se ta zahalená postava pohnula, jeho oči ji skoro nevnímaly. 

Nyní promluvil Harry, ale jen k Traskovi a jeho lidem. Neboť používal jen jakousi podivnou sondu – kombinaci všech jejich talentů – zatímco ‚opravdový‘ Harry seděl v pokoji na velitelství pobočky E. 

„Chápu, jak se musí cítit,“ řekl, „neboť jeho mysl mi opravdu připadá prázdná. Je absolutně vybitá, nefunguje, její polarita je převrácena. Kdyby se dala inteligentní mysl přirovnat k dynamu, to Nathanovo se zastavilo, je odpojené. Připadá mi, jako bych stál v prázdném domě, kde vůbec nic nefunguje, nebo když už, tak jen velice omezeně. Možná bychom se toho dozvěděli víc, kdybychom se na věc podívali z pohledu těch dvou žen, ale jinak –“ 

„Počkat!“ přerušil ho Lardis Lidesci. 

„Ano?“ nechápal Harry. 

„Moje krev předků,“ řekl Lardis. „Tohle je přece můj svět, do kterého nahlížíme. Cítím… že něco přichází!“ 

„Já to cítím také,“ přisvědčil Harry. „A vidím to!“ A pak to uviděli všichni. 

Vyšlo to z místa, kde byla mlha trochu řidší, otřelo se to Miše o nohu a ta to na oplátku podrbala za uchem. Pak se to ocitlo uprostřed jejich zorného pole. Mlžné, trojúhelníkové oči hleděly s jako by psí účastí a z mordy tomu visel šedivý jazyk. A na chvíli – jen na malou chvíli – se obraz jako by vyčistil. Vypadalo to, že ho Nathan ‚viděl‘ a možná i poznal. 

Lardis okamžitě pochopil, co – nebo koho? – vidí, zatímco Traskovi, Chungovi a Goodlymu (všichni už Sluneční/Hvězdnou stranu navštívili, ale zřejmě tak dobře neznali tvory z upířího světa) to trvalo o něco déle. Nakonec si ale vzpomněli. Určitě by pochopili v okamžiku, kdy Miša řekla: 

„Tak co, Plamene, náš věrný příteli, přišel jsi nás zase navštívit, aby ses podíval, jaké že tvůj strýc udělal pokroky, a na chvíli ho potěšil? Ale co se týče pokroků, musím tě zklamat: jde to pomalu, velice pomalu. Nemám pro tebe dobré zprávy.“ 

A Lardis vydechl: „Plamen, vlk, jeden z vůdců Sluneč-ního/Hvězdného bratrstva. Divoké zvíře, které přišlo z hraničních hor. Já ale neznám vlky, kteří by se podobali tomuhle a jeho bratrům – nebo bratru, jak se později ukázalo. Existovali pouze tři takoví: Plamen, Pahýlek a Smíšek. Nathan je tak pojmenoval. Pahýlka s jeho huňatým ocasem si vzali Vampýři. Ti parchanti milovali vlčí srdce, játra a vnitřnosti!“ 

„Nathanovi ‚synovci‘,“ řekl Trask. „Je stále těžké tomu uvěřit – i když jsem tam byl a viděl to na vlastní oči.“ 

„Moji vnukové,“ dodal Harry. „Divocí vlci! Teď už tomu rozumím. Když jsem naposledy viděl svého syna, který se narodil na zemi, byl více vlkem než člověkem. Už zapomínal, čím byl, a stále více si zvykal na svou novou podobu – a mně radil, abych to udělal stejně. Spálilo ho slunce, hodně se zmenšil a zachránil se tak, že se vrátil do podoby tvora, který ho původně proměnil. Byl vampyrizován vlkem a vlkem se i stal. To bylo… těsně před tím, než jsem zemřel.“ 

„On také zemřel,“ ozval se Lardis. „Ale ještě předtím se spářil s velkou vlčicí. Ti tři bratři – Nathanovi synovci, tvoji vnukové – jsou jejími potomky. Jak mi ale Nathan jednou vyprávěl, jejich mysl je mnohem vyvinutější než mysl obyčejných vlků. Jsou to mentalisté, dokázali komunikovat s Nathanem i mezi sebou na velké vzdálenosti. A jako nekroskopi dokonce dokázali rozmlouvat se svou babičkou Brendou. Říkali jí Ta milá pod kameny…“ Lardis se náhle odmlčel a pak uctivě dodal: „Odpusť, Harry. Neuvědomil jsem si, že –“ 

„– že jitříš mé staré rány,“ dopověděl za něj Harry. „Vracíš mne do doby a míst, kam už se nechci ohlížet. Moje smrt mne od toho oprostila.“ A pak změnil téma a zamyšleně dodal: „Takže, tohle je potomek mého potomka.“ 

„Přesně tak,“ přisvědčil Lardis. „Protože ty se nacházíš v mnoha a mnozí jsou v tobě.“ 

„Lardisi,“ řekl Harry. „Jsi velice moudrý starý muž. Samozřejmě že něco z Plamena musí být i ve mně. Navíc, jestli někdo ví, co se děje na Sluneční/Hvězdné straně, a pokud se smíříme s tím, že pohled vlka bude zřejmě úplně jiný… kdo jiný by nám měl celý příběh vyprávět?“ 

Hm? (Jedno špičaté ucho se vztyčilo, divoké oči se doširoka otevřely a ta mlhavá silueta vlčí hlavy se soustředěně naklonila na stranu.) Jsi to ty, strýčku? (Ta myšlenka byla čistá jako křišťál!) Změnilo se něco? Vrátil ses k nám z temnot? 

„On mě cítí,“ řekl Harry. „A také má štíty, které teď trochu povy-táhl… je to přirozená reakce vlků. Ale je zvědavý. Krev mé krve mi přece nebude bránit. Určitě ne, až se dozví, co mám v plánu.“ 

Kdo je to? zakňučel Plamen, trochu se stáhl a v tlamě se mu zaleskly bělavé zuby, takže se Miša zeptala: 

„Co se děje, starý příteli?“ Ale protože neměla telepatické schopnosti, Plamen jí nemohl odpovědět. A zatím: 

„Tady,“ ukázal Harry. „A je to!“ 

Vypadalo to, jako když se starý černobílý film postupně mění v barevný, z jednoho úhlu pohledu na druhý, v rozmezí několika obrázků se scéna úplně proměnila. Ale protože tohle nebyl žádný film, nýbrž vzdálený reálný život – a protože ta změna byla nečekaná a náhlá – způsobila chaos. 

Najednou se Trask s ostatními dívali na Nathana – na samotného Nathana – sedícího v posledních záblescích pozdního slunce dopadajících dovnitř skrze otevřené dveře chatrče ve vyplétané židli. Stín Anny Marie částečně dopadal na jeho bledý, prázdný obličej. Po boku mu klečela Miša, která zamračeně natahovala ruku směrem… směrem k nim? K Traskovi a jeho agentům?¨ 

Ne, samozřejmě že ne. Ona natahovala ruku směrem k Plamenovi! 

Neboť skrze něj ji viděli; Mišu, Nathana, celou scénu, zřetelně a barevně. Viděli ji očima vlka! Jak se scéna proměnila, i Plamen si najednou uvědomil přítomnost někoho cizího ve své mysli. Přítomnost vetřelce, někoho jiného, než byl jeho bratr Smíšek nebo strýc Nathan. 

Okamžitě zpanikařil a pak se dal na divoký, střemhlavý útěk! 

Rychlost toho vlka byla úchvatná, když běžel skrze szganské městečko Osada. Ale dokonce i z pohledu vlka, nízko při zemi – a navzdory tomu, že to místo bylo očividně poznamenáno nedávnými boji nebo přípravami na obležení, s metači kamenů rozestavěnými všude po masivních palisádách po obvodu a opevněnými palebnými stanovišti na strategických pozicích, kde se části hradby daly pomocí kladky odsunout na stranu, a imitacemi vampýřích válečníků nad vsazenými ohništi – dokázali Trask, Goodly, Chung, a zejména Lardis tohle místo poznat. Kdysi dávno tu bojovali v bitvě, o které si mysleli, že je poslední. 

Plamen běžel Osadou a pak vyběhl ven západní branou v střemhlavém útěku, přičemž způsobil, že se všichni psi rozštěkali a začali vrčet (i když se ho ani jeden neodvážil pronásledovat). Uklidnil se, až když doběhl na kraj lesa, kde stromy vystřídala kamenitá půda a kde se v nadcházejícím šeru zvedala žlutohnědá úpatí hor. Pro vlka Plamena stáří byl takový běh vyčerpávající, nicméně dlouhověkost a síla šedivých bratří ze Sluneční strany byla legendární. 

Takže když konečně zastavil, srdce mu bilo jako o závod a nohy se pod ním podlamovaly, zatímco naježená srst kolem jeho páteře už trochu poklesla. Byl stále velice nervózní, když zůstal stát v mlází, otočil se a ohlédl se směrem k Osadě. Pak ulehl, aby si odpočinul. 

Harry moudře počkal, až se trochu uklidní, a pak se znovu pokusil na toho výjimečného vlka promluvit. 

„Nelekej se, Plamene,“ řekl tak tiše a klidně, jak jen to dokázal. „Protože mi stejně neutečeš. Ale pověz mi: proč se bojíš svých příbuzných?“ 

Plamen znovu vyskočil na nohy, vycenil zuby a kolem páteře se mu opět zježily chlupy. Tentokrát ale neutekl. Svých příbuzných? zavrčel. Tohle si mám myslet? Byl jsi v mém strýci Nathanovi, ano, ale nebyl jsi to ty. Jsi snad nějaký vládce upírů, který se ho zmocnil? Ať jsi, kdo jsi, můj příbuzný nejsi, takže táhni! 

„Starý vlku,“ řekl mu Harry, „nemůžeš pořád utíkat a já ti nechci ublížit. Jsem tvůj přítel. Vlastně jsem mnohem víc než tvůj přítel. A navíc, neříkala náhodou právě Anna Marie, že upíři už nejsou?“ 

Ano, to už jsem také kdysi slyšel! odfrkl si Plamen. A přestože v širém okolí nikdo nebyl, ještě více vycenil zuby. Takže mě koukej nechat na pokoji, protože má mysl patří jen mně. Pokusil se vztyčit mentální štíty, ale Harryho sonda byla silnější. 

„Nathan je můj syn,“ pokračoval. „Stejně jako Nestor. A jako Obyvatel, který tě zplodil. A pokud jde o Tu milou pod kameny – ještě stále s ní komunikujete? – byla to moje žena, má partnerka a vaše babička.“ 

Nejprve cítili zmatek a mentální neklid, pak nedůvěru, až nakonec Plamen odmítavě zaštěkal. Mezi mým šedivým bratrstvem koluje stará legenda o tom, že můj otec, Obyvatel, zemřel v dobách Velkého bílého světla v boji s Vampýry u brány na Hvězdné straně… a jeho otec zemřel s ním! Ne, ty nejsi můj děd. Ty, že jsi ten, jemuž říkají Harry? Zakroutil svou vlčí hlavou. V žádném případě, neboť jeho popel už dávno zmizel v minulosti, byl rozfoukán větry Hvězdné strany. 

„V tom máš pravdu,“ souhlasil Harry. „Můj popel, ten už dávno zmizel v nenávratnu. Ale moje mysl ne. Copak nevidíš, že patříme k sobě? Nevidíš, že jsme jedné krve? Kdo jiný by mohl mluvit řečí mrtvých – nebo s ním – než nekroskop? Já jsem tvůj děd.“ 

A nyní si Plamen uvědomil, že je to pravda. Slabě zavyl a řekl: Teď už to cítím: žádná lživá, špehounská sonda nějakého vzteklého upíra, ale řeč mrtvých! Je to pravda, jsi duch, který od nás odešel někam jinam. A také mluvíš pravdu, protože i když jsme se nikdy nesetkali, tvé myšlenky jsou mi… povědomé? 

„Jsme jedné krve,“ opakoval Harry. 

Ale… co tady děláš? Plamen už se ve své mysli trochu uklidnil, takže si znovu lehl, avšak stále byl zmatený. 

„Szganyové mají přátele ve světě, který byl kdysi mým,“ vysvětloval Harry. „A znepokojují je věci, které se dějí na Sluneční/Hvězdné straně.“ Ukázal Plamenovi obraz Traska a ostatních. 

Já je znám! Vlk napřímil uši. Starý Lidesci, ano. A ty další znám také: naši staří spojenci v boji proti Vampýrům. Trochu dokonce znám i ten jejich zvláštní svět, protože mi o něm vyprávěl můj bratr Smíšek, který se tam kdysi vydal s mým strýcem. 

„A právě o něj mi jde,“ řekl Harry. „O tvého strýce Nathana. Chtěl bych mu pomoci, pokud to bude možné.“ 

Myslíš si, že to dokážeš? Následovalo vydechnutí úlevou, které znělo trochu jako zakašlání nebo tlumené štěknutí. Jako mláďata jsme spolu vyrůstali a kromě toho, že je mým strýcem, je také mým přítelem. 

„Jeho mysl je zcela vykloubená,“ řekl Harry. „Tím úderem se mu všechny obrazy – všechny vzpomínky, znalosti – rozmazaly. Až na to… zdálo se mi, že tebe poznal, i když jen mlhavě. Jinak je však tvůj strýc prázdná kniha, do které musíš všechny informace vložit. Ale já mám jisté schopnosti. Když nás dovedeš zpět do toho města, zpět k Nathanovi, možná bych mu mohl pomoci. A po cestě nám můžeš vyprávět, jak to bylo s tou bitvou. Takhle se navzájem podělíme o informace.“ 

Plamen se postavil, otřepal se a řekl: Hm! Ti ochočení psi v Osadě mě viděli prchat. Mohli si myslet, že jsem utíkal před nimi, a někteří si dokonce dovolili se mi vysmívat. Ale já se jich nebojím, stačí, když na ně zavrčím, abych jim připomněl, s kým mají tu čest! 

„Skvělý nápad,“ zvolal Harry. „Když si na tebe některý z těch psů dovolí, kousni ho do jeho měkkého čenichu. Když se do tebe zakousne, ty kousni ještě hlouběji. Oko za oko. Vidím, že je v tobě mnohé ze mě!“ 

Také mi to tak připadá, odpověděl Plamen s hlavou nakloněnou na stranu. Ale nejsem tím znepokojen… Dědečku? Ale teď už musíme jít. Můj strýc Nathan potřebuje tvé ‚výjimečné schopnosti‘. 

V Harryho pokoji na velitelství pobočky E sedělo v kruhu šest mentálně nadaných agentů kolem sedmého, kterého se dočasně ‚zmocnil‘ osmý přízrak muže, jenž pravděpodobně býval největší ESPer všech dob – aby si ‚poslechli‘ příběh vyprávěný vlkem z jiného světa. Na pobočce E, která byla odjakživa dějištěm zvláštních událostí, to pravděpodobně byla ta nejzvláštnější ze všech. 

„Takhle se to tedy všechno seběhlo,“ začal Plamen, zatímco běžel zpět k Osadě, jež ležela asi kilometr daleko. „Po nějakém čase – kdy se svět vrátil zpátky do normálu a Severní hvězda stejně jako kdysi zazářila nad planinou s balvany, když se náš stříbrný pán, měsíc, vrátil na svou původní oběžnou dráhu a zářící vody jezera na Hvězdné straně odtekly a vyschly – se z dalekého, zapomenutého severu, vrátili Vampýři. 

Co je prašivina pro vlky, to jsou Vampýři pro Sluneční/Hvězdnou stranu. Nenasytně se živí na tom nejlepším, dokud všechno živé nepomře. Ti také rozpoutali válku proti Szganyům na Sluneční straně, kteří se nyní usadili ve městech, a proti Nathanovým lidem, Lidesciům, kteří byli těmi nejurputnějšími válečníky ze všech. Tehdy ale byl můj strýc ještě v pořádku a brzy se ukázalo, že to byla z jejich strany fatální chyba. 

Z Ledových ostrovů se vrátili tři ze starých Vampýrů. Nejdříve lovili tajně, útočili pouze na odlehlá tábořiště Kočovníků, takže se o jejich přítomnosti dlouho nevědělo. Také využívali obyvatelů jeskyní na Hvězdné straně jako pracovní síly a snažili se opravit svoje zničená orlí hnízda na staré Hvězdné straně. 

Můj strýc byl zrovna na návštěvě u Thyrů. Zdržel se tam mnoho úsvitů, a tak zpočátku nevěděl nic o tom, co se na Hvězdné straně děje. Ne že by zanedbával své povinnosti vůči Szganyům, ale měl mezi Thyry svou ‚sestru‘, dívku jménem Atwei – nebyla to opravdová sestra, jak určitě tušíš, dědečku, ale sestra srdce a ducha – a právě tu šel navštívil. 

Když se pak vrátil a dozvěděl se, co se děje, rozhodl se Nathan přestěhovat celé kmeny do rozpálené pouště na jihu. Stal se tak největším Kočovníkem všech dob – dokázal se přemisťovat tím svým nevysvětlitelným způsobem, během jediného okamžiku kamkoliv potřeboval – a přemístil tak stovky Szganyů do bezpečí na území Thyrů, kde jim zavlažovací díry a podzemní kolonie pouštních obyvatelů poskytly azyl. Jak tohle všechno vím? Protože jsme u toho byli, protože nás náš strýc tenkrát do všeho zasvětil. Mě i mého bratra Smíška. A protože se šedé bratrstvo opět spojilo se Szganyi v boji proti Vampýrům. Stali se Nathanovými strážci na vrcholcích Hraničních hor. 

Ale Szganyové jsou hrdí a tohle nebylo stejné jako za starých časů, kdy Vampýři byli ještě strašnými, nepřemožitelnými dobyvateli. Ne, protože teď už Szganyové znali nástroje z cizích krajů. Můj otec, Obyvatel, přinesl na Sluneční/Hvězdnou stranu zbraně schopné velké zkázy. A poté, co zemřel, objevil jeho lidský bratr Nathan cestu zpět do vašeho světa – ze stejného důvodu. 

Odešel, aby na Sluneční stranu přinesl zbraně, které dostal nebo ukradl. A Lidesciové pak rozšířili tajemství černého střelného prachu, pistolí a raket mezi všechny szganské kmeny, takže jejich muži byli schopni se upírům postavit a válčit s nimi. Neboť můj strýc věděl, že schovávat se mezi Thyry v jejich vyprahlé poušti není dobré řešení. Kromě lidí existovali totiž i jiní tvorové, na kterých se upíři mohli živit – divoká zvířata v lesích na Sluneční straně a v Hraničních horách… ano, například vlci! – a Nathan je všechny zachránit nemohl. Navíc, Thyrové byli jeho přátelé a on je nechtěl vystavovat nebezpečí, protože věděl, že si je upíří vládcové dříve nebo později najdou. Nechtěl mít na svých tlapách jejich krev… 

Ale zkrátím to, neboť cítím, že většinu z těchto věcí znáš, že už jsi tento příběh slyšel od někoho jiného. Co bych ti měl ještě vyprávět? Jak můj strýc nakonec Vampýry porazil? O jeho vítězství a oslavě a o nehodě, která se mu pak přihodila? O úraze, který způsobil jeho zmatení mysli? O obou těchto událostech? Dobře, seběhlo se to takto: 

Když se Nathan poprvé dozvěděl o znovuvzkříšení Vampýrů, vydal se proti nim sám a jediný – třebaže vybaven mocnými zbraněmi. Nechtěl totiž riskovat životy svých přátel, proto se rozhodl ničit upíry při samostatných nájezdech způsoby, které nebyly z tohoto světa. Ale když se dozvěděli, co všechno dokáže, začali na něj líčit pasti a pak začala být partyzánská válka mého strýce značně nebezpečná. 

Mezitím však ti tři staří Vampýři z Ledových ostrovů unikli před jeho hněvem (podle některých vyprávění skokem do brány na Hvězdné straně) a všechno, co stvořili, zanechali na místě. Předtím ale stačili vytvořit z lidí kruté upíry a stvůry! Ti krvelační pobočníci a otroci teď mezi sebou začali zápasit, aby rozhodli, kdo z nich se stane vládcem. To je však velice oslabilo… i když nebyli tak slabí jako lidé nebo vlci, to doufám chápeš. Ne, pořád to totiž byly ty odporné stvůry. 

Tak či tak, můj bratr, já a další vůdcové různých vlčích smeček jsme viděli, jak mezi sebou na planině zápasí kandidáti na místa vládců; byli jsme svědky jejich potyček a malých, avšak krutých válek o krev v troskách pobořených orlích hnízd. Neustále jsme Nathanovi podávali hlášení a ten pak podle nich spřádal své plány. Nastal čas, říkal, aby s nimi skoncoval nadobro, v posledním drtivém útoku, v poslední bitvě – kterou rozpoutá na jejich vlastní půdě! 

Jak smělé! Utkat se s upíry z Hvězdné strany na Hvězdné straně! Pro samotné Szganye to bylo nemyslitelné, strašné bylo jen na to pomyslet. Ta dálka a pak pohyb na volném prostranství, v nelítostných skalnatých pustinách, kde číhají strašlivé stvůry. Ale Nathan dovedl cestovat tím svým podivným způsobem… 

V čase, kdy slunce vystoupilo nad hory a jeho paprsky dopadly až na území upírů, vyzbrojil Nathan velké skupiny mužů a ‚přemístil‘ je k ústí průsmyku na Hvězdnou stranu. Samozřejmě, slunce na obloze nad Hvězdnou stranou visí jen velice nízko, takže i když se jeho paprsky dotknou hor, nikdy nedopadnou až na zem. Ale i tak, úsvit je pro upíry totéž, co je pro lidi nejtemnější noc na divokém, neznámém místě nebo pro vlka smrtící, valící se lavina kamení: velice nepříjemná věc! Proto, když je slunce na obloze, žijí ve svých dírách, zavírají se před světlem, spí a sní své hrozné, krvavé sny a jediní, kdo zůstávají vzhůru a na stráži, jsou jejich hrozné stvůry. I ty se však skrývají ve stínech za balvany na Hvězdné straně a nebo za troskami orlích hnízd, krčí se před slunečními paprsky, protože jsou to také upíří stvůry. 

Takže v okamžiku, kdy slunce odělo vrcholky hor zlatem, jsme se já, Smíšek a další vůdcové smeček vyplížili na prázdnou pustinu s balvany, abychom zjistili pozice posledních z našich nepřátel. Po chvíli jsme je našli, spojili jsme se myslí s naším strýcem a nahlásili jsme mu jejich počty, polohu a opevnění. Strýc si souřadnice zapamatoval a mohl se teď za nimi kdykoliv vydat. Což také udělal. 

Tím svým zvláštním způsobem přepravil na místo ohňotvůrce a ti podpálili válečné stvůry, které ještě napůl spaly, sežehli blanitá křídla létavcům sedícím na zemi, takže už nemohli vzlétnout, a pak se zbytek armády vydal na pochod na bojiště. Všechno se to seběhlo velice rychle! Szganští zrcadelníci v Hraničních horách odrazili sluneční paprsky dolů na oblasti označené signálními ohni; ti, co se nacházeli v nížině, měli za úkol zachytit tyto paprsky dalšími zrcadly a obrátit je směrem na upíry, kteří se právě probouzeli ze spánku. Práci pak dokončily granáty a kulky; muži se sekerami a mačetami – dokonce i ta nejhroznější bojová rukavice byla proti dešti stříbrných kulek k ničemu. Nathan byl sám překvapen, jak rychle se kácely poslední zbylé stvůry k zemi. 

A po celý ten dlouhý úsvit hledali Szganyové upíří pozůstatky a pálili je přímo tam, kde je našli, v pustině a v troskách vampýřích skladišť, a kouř a zápach z jejich ohňů stoupal k nebi, takže když znovu nastala noc, částečně zakrýval dokonce i tu nešťastnou severní hvězdu. A kromě toho kouře a pohasínajících plamenů se na celé Hvězdné straně nic nehýbalo… 

Bylo po všem a ani jeden Szgany – nebo vlk z našeho bratrstva – nebyl v tom posledním boji zabit nebo třeba jen zraněn. 

Což činí Nathanovo zranění ještě palčivějším. 

Stalo se to během oslav v Osadě. Lidesciové zapálili velké hranice na úpatích hor, aby všem oznámili krutou porážku upírů a konec jejich hrůzovlády. Tancovali, radovali se a posílali k obloze takové rakety, že mohly konkurovat i našemu pánu měsíci! 

Jenomže, tyhle výbušné látky jsou nebezpečné věci, a navíc velice nespolehlivé. Jedna taková, která vyletěla špatným směrem, explodovala blízko Nathana. Výbuch ho srazil k zemi a přitom se udeřil hlavou o kámen; upadl do bezvědomí a byl přenesen do provizorního obydlí Miši. Ta se o něj začala starat… 

Tohle se přihodilo před mnoha úsvity, tolika, že by na to nestačily ani prsty na tlapách dvou vlků. Od té doby udělal jen malé pokroky. Po nějaké době začal chodit, ale všechno ostatní pro něj dál bylo obestřeno temnotou. Nic si nepamatuje, nebo jen tak málo, že to ani nestojí za řeč. A když jsem mu nahlédl do mysli, našel jsem tam jen prázdnotu. Ta nepochopitelná čísla, která tam kdysi bývala… kde asi jsou teď? A kde je ten strýc, kterého jsem miloval už jako malé štěně a stále ho miluji? Jestli nám můžeš pomoci jej znovu najít, dědečku, celá Sluneční strana ti bude navždy vděčná…“ 

Mezitím dorazili zpátky k Osadě. Plamen se zastavil, uklidnil se a pak se neohroženě vydal západní bránou. Szganyové, kteří jej zahlédli, mu nevěnovali zvláštní pozornost. Byl to přítel Nathana a přicházel a odcházel, jak sám uznal za vhodné. A pokud šlo o psy v Osadě: pohled v jeho žlutých očích je odradil, takže ani nemusel vrčet… 

XIII 

Kožní štěp – hlinění holubi a mečovky 

Miša byla nyní sama, a když se Plamen zastavil a zakňučel u dveří jejího ‚domu‘, vzhlédla a pak ho pozvala dál. „Tak ty ses vrátil,“ řekla a smutně se usmála. „Co tě tak vylekalo? Měl jsi v tlapě trn nebo něco? Takový nedůstojný odchod!“ 

Plamen rozuměl jejím slovům – zvonila mu v mysli i uších. Zavrtěl ocasem a zamířil k Nathanovi, který seděl v křesle. A znovu se ty hluboké a prázdné oči mladého bývalého nekroskopa zaostřily, třebaže jen na jediný prchavý okamžik, upřely se na vlka, než se zase zahleděly do prázdna. 

Tady je, dědečku, tiše a hluboce zakňučel Harryho změněný potomek. Nepoužívá žádné štíty, takže se můžeš snadno dostat do jeho mysli a on o tom ani nebude vědět. Ha! Ale samozřejmě že nic ‚neví‘! Není totiž doma. 

„Byl jsem tam,“ přikývl Harry. „A vím, že máš pravdu. Můj syn není doma, jeho dům nemá nábytek a v jeho ohništi nehoří oheň. Je to, jako by byl obydlen nějakým slepým duchem, který občas vykoukne ven okny jeho očí, ale nic nevidí. Je jisté, že tam teď nemohu způsobit žádnou škodu. No, každopádně tam mohu vnést alespoň nějaké vědomí.“ 

Až mě tu s ním necháš, vrátíš se zase někdy? Plamen cítil, že je tato ‚návštěva‘ jediná a pravděpodobně se nikdy nebude opakovat. 

„Pochybuji,“ přiznal Harry upřímně. „Tentokrát jsem přišel na zavolání. Jenomže já neustále slyším tolik volání, a pak, už jsem příliš dlouho… pryč?“ 

Příliš dlouho pryč? opakoval jeho vnuk, který byl svým způsobem moudřejší než mnozí lidé. Myslím, že tomu rozumím – a stejně, nemám právo se ptát, kde. Smíšek, který za svého života viděl zvláštní, vzdálená místa, by to mohl vědět a budu si s ním o tom muset promluvit, ale až odejdeš, chci abys věděl, že ti budeme přát dlouhého… trvání! 

„Ty víš, že to dokážu ocenit,“ odpověděl Harry. „Ale ani tvůj bratr Smíšek nebyl na místě, kam odejdu já. Jak dlouhá je věčnost? Kde je všude nebo kdekoliv a jak daleko je pryč?“ 

Tak tedy sbohem, řekl Plamen. 

A v tom okamžiku Harry přestoupil z jednoho do druhého – z bystré mysli vlka s tou jeho neuvěřitelnou sbírkou vůní a vjemů zpět na to zamlžené místo, do ‚prázdného domu‘ jménem Nathan. 

Tam, v té opuštěné místnosti plné ozvěn, kde nebyl nikdo, kdo by jim mohl naslouchat kromě myslí mentálních badatelů, kolegů ze země, Trask na Harryho opět promluvil: 

„Co chceš dělat a jak?“ 

„Je to jen nápad, nic víc,“ pokrčil rameny Harry. „Víš, jak funguje kožní štěp?“ 

„Samozřejmě,“ přikývl Trask. „To se vezme kousek kůže z nepoškozené, zdravé části těla a přiloží se na spálené nebo sedřené místo, a tím se urychlí růst nové tkáně.“ 

„Přesně tak,“ souhlasil Harry. „Ale možná to není to nejlepší přirovnání. Protože tam, kde tělo utrpělo popáleniny na stu procentech povrchu –“ 

„Není naděje,“ řekl Trask. „Ale v tomhle případě musí existovat alespoň malá šance. Jsem si jist, že při těch dvou příležitostech, kterých jsme byli svědky, rozpoznal Nathan Plamena, i když to bylo zřejmě jen na malou chvíli.“ 

„Každopádně toho nemohu udělat mnoho,“ řekl Harry. „Mám jen velmi málo času. Volají mě jiná místa.“ 

„Pak se pusť do práce,“ pobídl ho Trask. „Udělej pro něj, co je ve tvých silách, a nebude ti za to vděčná jen Sluneční strana.“ 

A tak se do toho Harry pustil. 

Ne kůži, ale vzpomínky. Nejdříve na Plamena. Zostřil mu v mysli obraz toho vlka, který byl jeho synovcem, pak obrazy lidí, které Nathan znal – lidí, které znali oba. Harry je přemístil ze své paměti do prázdných míst mysli svého syna. 

Udělal to s neuvěřitelnou rychlostí; počínal si jako neurochirurg pracující s laserem, avšak místo řezání a spojování nervů vytvářel záplaty (obrazy?) v paměti a vkládal je zpět na místo, kde byly jen prázdné zdi Nathanovy mysli. Obrazy Miši, které vzal přímo z toho, co viděl skrze Plamenovy oči; obrazy Traska, Chunga, Lardise a Goodlyho, skupiny, kterou kdysi Nathan velice dobře znal; a znovu obrazy samotného Plamena, věrného, dlouholetého přítele. A až úplně nakonec si nechal vír neuvěřitelných čísel – obrazovku plnou rychle se střídajících symbolů a číslic, tu metafyzickou rovnici Möbiovy matematiky – která se otáčela ve spirále jako statická elektřina kdesi v pozadí v jinak palčivé prázdnotě Nathanovy mysli. A pak jeho čas vypršel… 

S Nathanem se něco stalo a Miša nevěděla, co si o tom má myslet. A nevěděla ani, co si má myslet o Plamenovi. Přestože to byl vlk, věděla, jaký je jeho vztah k Nathanovi – že je ve skutečnosti jeho příbuzný – a také, že je mnohem víc než jen vlkem z divočiny. Zrovna teď tancoval, skákal a vyl, přitom divoce vrtěl ocasem; měl vztyčené uši, naslouchal, rozhlížel se na všechny strany, ale čas od času se zastavil a ukázal na Nathana sedícího v křesle. Nakonec se postavil na zadní nohy, položil si tlapy na Nathanova kolena, až se svým černým, lesklým čenichem skoro dotýkal jeho nosu a zíral mu přímo do očí. 

Teď to byly Nathanovy oči, ano, ale chviličku předtím to byly jeho pohyby, činy. No, svým způsobem činy. Křečovité a jen stěží byly projevem inteligence nebo vědomí, ale pohyboval se i teď: zvedl ruku, aby někam ukázal, otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale vyšlo z nich jen zachrčení. Nebyl to žádný zázrak, ale na muže, který šest měsíců nevydal ani hlásku a bez cizí pomoci neudělal nic… to bylo neuvěřitelné! 

Tak neuvěřitelné, že se Miša po několik vteřin nedokázala ani pohnout. Když to začalo, stála zrovna v otevřených dveřích, a vychutnávala si poslední teplé paprsky slunce, které pomalu zapadalo za okraj lesa. Pak, velice zřetelně, uslyšela dupnutí – ale nohou, ne tlapou – jenomže Plamen byl jediný tvor v místnosti. Plamen… a Nathan. Miša se překvapeně ohlédla do sluncem zalité místnosti, aby zjistila, co se to děje. A to, co uviděla, ji na několik dlouhých vteřin ochromilo. 

Nathan se svíjel, kamsi ukazoval, nesmyslně si mumlal; jako by něco slyšel, viděl, vzpomněl si! 

A bláznivé skotačení vlka, jeho synovce, které to vše ještě zdůrazňovalo, Miše dokazovalo, že to není sen. 

Vykřikla, rozběhla se k Nathanovi, klekla si vedle Plamena a oba upřeli pohled na Nathana. A pak v jeho očích uviděli světlo! Už to nebyla prázdnota mezihvězdného prostoru, ale světlo vycházející z rozumu! Bylo tam jen vteřinu, dvě, možná tři a pak se zase vytratilo. Ale bylo tam! A než zmizelo úplně, Nathanova ústa se znovu otevřela. 

Tentokrát to bylo ještě méně než zašeptání, avšak Miša tomu porozuměla. Bylo to jen jediné slovíčko – ale takové, které ji zároveň rozesmálo i rozplakalo: „Miša.“ 

A stejně jako když během poslední půl hodiny cítila jakousi podivnou přítomnost, nyní ucítila i tu Nathanovu. Věděla, že tam je a že tohle je začátek jeho uzdravování… 

Nikdo z přítomných nepocítil žádný pohyb – Trask a jeho lidé se nepohnuli od chvíle, kdy se svým experimentem začali – ale stejně pocítili šok, když zjistili, že jsou znovu v Harryho pokoji na velitelství pobočky E, který za celou tu dobu neopustili! 

Všichni však věděli, že Harry už odešel, třebaže – stejně jako Plamen – netušili kam. 

Jake se na židli pohnul a zamžoural – stejně jako ostatních šest přítomných zamžouralo na něj – jako člověk, který se právě probudil ze snu: zamračil se, zatvářil se vyděšeně nebo přinejmenším zmateně, jako kdyby si nedokázal vybavit, kde je. 

„Sen?“ zeptal se. „Já jsem spal?“ 

Ale když se šest ESPerů, stále se držících za ruce, konečně pustilo a vstali: „Ne, nebyl to sen,“ ujistil ho Trask. „Ani my jsme nespali! Pamatujete si to?“ Podíval se na hodinky a zjistil, že uběhla více než hodina. Nebylo divu, že mu praskalo v kloubech! 

Jake se nad tím zamyslel, prohlédl si tváře svých kolegů, kteří mlčky stáli kolem něho, a zavrtěl hlavou. „Cítím se… jinak,“ řekl. „Ale jinak –“ Pokrčil rameny. 

„A Korat?“ zeptala se Liz. „Je tam ještě?“ 

„Ano, je,“ odpověděl Jake kysele. „Ale uzavřený…“ Nato se narovnal na židli a otevřel ústa. „Co to…? Jak tohle, u všech všudy, vím?“ 

„Instinkt,“ vysvětlil mu Trask. „Je to něco, co jsi měl, a ani si to neuvědomuješ.“ A pak mu to řekl v Harryho terminologii: „V domě tvé mysli je jedna místnost, o jejíž existenci jsi sám nevěděl. Harry do ní vnikl, našel ji temnou, a tak rozsvítil světlo, to je vše.“ Pak pokývl Chungovi a Goodlymu: „Myslím, že už ho můžete rozvázat.“ 

„Harry byl tady?“ zeptal se Jake, zatímco ti dva zápasili s jeho provazy. 

„Vzal si tě do parády,“ přikývla Liz. „Zklidnil tě. Kdyby to neudělal… Korat by nad tebou převzal moc. Možná nadobro.“ 

„Spíš na zlo.“ Jake si olízl suché rty, pak se postavil a trochu se zapotácel, takže se chytil Liz, aby znovu získal rovnováhu. 

„Ouha!“ zvolal. „Cítím se, jako po třech nebo čtyřech jízdách na té největší, nejrychlejší, nejstrašnější horské dráze na světě!“ 

„Ve dvou světech,“ řekl mu Trask a oddechl si úlevou. A pak tón jeho hlasu opět zpřísněl: „Ale ještě není po všem.“ 

„Ano?“ Jake se na něj podíval. 

Trask přikývl. „Řečeno jednoduše, Harry nebo co nás to vlastně navštívilo, nám řekl pár věcí, které by nám mohly pomoci tě očistit – tebe i Millii.“ To byla pravda, která jakkoliv zněla nepříjemně, byla nasnadě. Trask si však uvědomoval stinné stránky svého talentu, a tak se na Millii omluvně podíval. Ale ona to pochopila, konejšivě jej vzala za ruku a neřekla nic. 

„Takže, co bude dál?“ zeptal se Goodly. A navzdory tomu, že to myslel jako vážnou otázku, od něj to znělo komicky a Goodly tím přispěl k uvolnění situace. 

„No to je tedy něco,“ opáčil Trask s ironickým úsměvem. „Jasnovidec chce vědět, co bude dál!“ 

Vtom se ozvaly kroky a zaklepání na dveře. Byl to John Grieve, dozorčí. 

„Mám dvě věci,“ řekl, když mu Trask otevřel dveře. „Turčin právě obdržel zakódovaný telefonní hovor a Rusové zrovna oznámili, že se ztratil na konferenci k Roku Země. Zatím nikoho nenařkli a ani nepoužili slovo ‚zběhnutí‘. Prostě se jen ztratil, to je vše.“ 

„Kde je Turčin teď?“ Trask vyšel na chodbu. 

„Čeká před operační místností,“ odpověděl Grieve. „Technici ho nepustí dovnitř, dokud k tomu osobně nedáte svolení.“ Když se otočil k odchodu, aby Traska zavedl na místo schůzky, dodal: „Jo, a vypadá to, že máme problém s dekódováním. Zdá se, že kód, který nám dal Turčin, není kompletní.“ 

„Vraťte se ke své práci,“ zavelel Trask zbytku týmu. „A Jakeu – ne, aby ses o něco pokoušel, dokud se nad tím neposadíme a neprobereme to spolu. Důvěřujeme ti – ale zas ne tolik, abychom ti dovolili opouštět velitelství. Jsem si jist, že to pochopíš. Ta věc ve tvé hlavě je teď možná pod kontrolou, ale chci si být absolutně jist, že to tak zůstane i nadále, Iane, ty, hmm, dělej Jakeovi společnost. Millie a Liz na tebe dohlédnou. Připadá mi to spravedlivé a – a, chci říct – ale co! Osobní věci a další ohledy musí jít stranou. Tady jde o zatracenou bezpečnost!“ Trask poslední dobou už tolik neklel, ale někdy mu to připadalo jako jediná cesta, jak si ulevit. 

Jake a Millie se na sebe podívali a Millie řekla: „Nedělej si starosti. Bene. My to chápeme, oba.“ 

Samozřejmě že to chápali, ale i tak jim ta situace byla proti mysli. Trask už neřekl nic a vydal se za Grievem do operační místnosti… 

Turčin čekal nervózně přede dveřmi spolu s jedním z techniků (byl to člen technického personálu pobočky E, neměl žádné ESPerské schopnosti, ale přesto byl vysoce ceněný), předčasně oplešatělým mladíkem jménem Jimmy Harvey. Zdvořilým, ale pevným jako skála. A ačkoliv měl jen nějakých sto šedesát pět centimetrů výšky, zablokoval svým tělem dveře, a znemožňoval tak mohutnému ruskému premiérovi vstup dovnitř. 

„To je v pořádku, Jimmy,“ ujistil ho přicházející Trask. „Nech ho, aby si zavolal. Stejně jdeme dovnitř s ním.“ 

„Omlouvám se, šéfe,“ řekl Harvey Turčinovi a otevřel mu dveře. 

Turčin se chvíli mračil na jeho bujné, rezavé licousy a husté obočí – kterými se zoufale snažil zamaskovat svou pleš – a pak se kolem něj protáhl se slovy: „Nemusíte se omlouvat, pane Harvey. Všichni máme své povinnosti. Jen doufám, že jsme neztratili naše možná nejdůležitější spojení…“ A pak už byl v operační místnosti. 

Ale pokud Trask čekal, že Turčin bude překvapen úrovní vybavení toho místa – komunikačním zařízením, ovládacími panely, dekodéry, různě barevnými telefony, nástěnnými obrazovkami, mapami a dalšími špičkovými přístroji – měl důvod k údivu spíš Trask. Ruský premiér se ani nezastavil a zamířil přímo ke stolu, kde další z techniků držel v ruce sluchátko. Nebyl to obyčejný telefon, dokázal také odkódovat hovory a promítat je na obrazovku – pokud byl na jeho klávesnici zadán správný kód. 

„Kód, který nám dal pan premiér Turčin není úplný,“ vysvětloval jeden z techniků u ovládacího pultu. „Zpráva se na obrazovce opakuje pořád dokola, ale je nesrozumitelná.“ 

Turčin se letmo podíval na obrazovku – a změť nesmyslných, opakujících se písmen, která se na ní donekonečna střídala – přikývl a pokrčil svými mohutnými rameny. „Prostě jsem si nebyl jist, jak mě tady přijmou,“ vysvětlil. „Připadalo mi rozumné nechat si něco pro sebe. Bylo by politováníhodné dát všechno a nedostat za to vůbec nic.“ 

„Chápu,“ přikývl trochu rozmrzele Trask. „Ale myslíš si, že bys nám ten kód mohl prozradit teď, dříve než se ten člověk na druhém konci naštve a zavěsí?“ 

„Je to úplně jednoduché,“ pousmál se Turčin. „Stačí tam jen přidat mé iniciály a potvrdit.“ 

„Azbukou?“ zeptal se Trask. „Ale tahle klávesnice je jen anglická.“ 

„S vašimi nedostatky jsem počítal,“ usmál se Turčin svým lišáckým úsměvem. „A také jsem se na ně připravil. V Moskvě mám svou dekódovací klávesnici přímo na obrazovce a ta má čtrnáct jazyků… stačí jen počítači sdělit, ve kterém jazyce si přejete zadat kód. Je to ohromně užitečné, když… hmm… když chcete pomoci zahraničním hodnostářům? Ale jak už jsem řekl, předvídal jsem – jak to říkáte? – překážky? Zkrátka můžete to zadat latinkou.“ 

Pak promluvil do telefonu. „Tady je Turčin.“ 

A na druhé straně se rusky ozval operátor: „Potvrzuji, že váš hlas byl rozpoznán. Jste připraven přijímat?“ 

„Teď už ano,“ řekl Turčin a na klávesnici zadal písmena G a T. 

Změť na obrazovce se znovu spojila a na stole zavrněla tiskárna, ze které začala vyjíždět zpráva v anglickém jazyce. Trvalo to jen několik vteřin a pak se obrazovka náhle vypnula a tisk se zastavil. 

„Díky, Juriji,“ řekl Turčin do sluchátka v ruštině. „A teď už raději zavěs, než nás vypátrají.“ 

„Jsem si jist, že už to udělali,“ ozvalo se z druhého konce linky. „Nedělej si starosti. Než se sem dostanou, budu už dávno pryč…“ V telefonu se ozvalo pípání přerušeného spojení. 

John Grieve, který stál vedle Traska, pro něj rozhovor Turčina a jeho agenta překládal. Když domluvil, Trask položil ruku Turčinovi na rameno a řekl: „Pokud vás tam na druhé straně někdo odposlouchával, chci ti jen říct, že jsi udělal chybu, když jsi prozradil jméno toho, koho mají hledat – nějakého Jurije.“ 

„To je pravda,“ odpověděl Turčin. „Za předpokladu, že by se tak opravdu jmenoval – jenomže on se tak nejmenuje!“ Pak tázavě zvedl obočí: „Ty jsi nikdy nebyl řádový agent, že ne, Bene? Teď mluvím o obyčejné špionáži, ne ESPionáži. Jako pro vysokého politika v bývalém Sovětském svazu to pro mě byla velice cenná zkušenost.“ 

Trask se zašklebil. „Člověk se učí celý život. A to jsem si myslel, že upíři jsou nevyzpytatelní!“ Pak vytrhl papír z tiskárny a přečetl si zprávu: 

Hodiny bijí dvanáct. Pyramidy míří špičkou vzhůru. Netopýři visí hlavami dolů. Holubi létají. Měsíc svítí stříbrně. Voda se ustálí na své obvyklé úrovni. Pes kouše… 

Trask si to přečetl znovu a pak ještě jednou, podíval se na Turčina a řekl: „Doufám, že ti to dává smysl, protože já vůbec nevím, o co jde!“ 

„Tak je to také správné,“ odpověděl premiér. „Ale ve skutečnosti je to zcela jednoduché. Sedm krátkých vět, ale pouze ta prostřední má nějaký smysl. Ti ptáci, o kterých se tam mluví, jsou vyrobeni z hlíny.“ 

„Hlinění holubi?“ nechápal Trask. „Terče?“ 

„Uhádl jsi. Které mí lidé vypustili, aby na ně mí nepřátelé stříleli. Ale tihle holubi by klidně mohli být i ptáci kardinálové.“ 

„Protože jsou rudí?“ Trask tázavě naklonil hlavu. 

„To je ono,“ přisvědčil ruský premiér. „Ano, rudí – jako náš bývalý Sovětský svaz a také naši současní největší nepřátelé, tví i mí. Až na to, že mí nepřátelé jsou lidé. A teď tě musím požádat, abys mi odpustil mou paranoidní povahu, ale tohle potřebujeme probrat podrobněji, a proto bych byl raději, kdybychom se mohli uchýlit do soukromí tvé kanceláře.“ 

„Všem lidem tady důvěřuji,“ prohlásil Trask. 

„O tom nepochybuji,“ odpověděl Turčin. „Ale čím více lidí se dozví o našich záležitostech, tím více jich bude schopno o nich mluvit, když… řekněme, když se najdou správné přesvědčovací prostředky a přitlačí se na těch správných místech.“ 

„Ale to jen pokud padnou do rukou nepřítele,“ namítl Trask. „Což by bylo možné jen za předpokladu, kdyby nás čekala mise na území našich nepřátel.“ 

„Ale copak jsme právě tohle neměli v plánu?“ opáčil Turčin. „Možná to bude jen trochu dříve, než jsme zamýšleli, to je vše. Takže… můžeme jít k tobě?“ 

A o pět minut později, když byli sami v Traskově kanceláři: 

„Mluv,“ zabručel Trask. 

„Dobře,“ řekl Turčin. „Než jsem odešel z konference ke Dni země, řekl jsem jednomu z mých lidí u nás doma, aby ‚se prořekl‘, že jsem získal jistou informaci ohledně neuvěřitelného zdroje bohatství. Samozřejmě až poté, co jsem podnikl jistá opatření.“ 

„Ale ty takovou informaci opravdu máš,“ připomněl mu Trask. „Sluneční/Hvězdná strana je jedna obrovská mateřská žíla, vedle které je El Dorado jen dvorek místního chudobince!“ 

„Přesně tak,“ přikývl Turčin. „A moji mocní vojenští nepřátelé o tom díky Michailu Suvorovovi už vědí. Přesněji řečeno tuší, po čem šel, ale neví, co to bylo a kde.“ 

„Ano,“ souhlasil Trask netrpělivě. „Na to jsem nezapomněl. Byl to jakýsi druh zlomyslného bezpečnostního opatření, o které se Suvorov postaral před svým odchodem, než se vydal za hranice Perchorské brány.“ 

„Přesně tak,“ řekl Turčin. „Možná tušil, že toho o paralelním světě vím víc, než jsem mu řekl – v čemž se nemýlil – a proto informoval několik svých důvěrných přátel v armádě, že pokud se nevrátí, mají se vydat za mnou pro odpovědi… parchant!“ 

„Ano, to všechno chápu,“ přikývl Trask. „A teď, když se začali vyptávat, jsi raději přišel sem, než abys jim vyprávěl o upířím světě. To je opravdu chvályhodné – nicméně, to nevysvětluje, proč trváš na tom, abychom hovořili v soukromí – nebo proč mám najednou pocit, že nevím všechno.“ 

„Všechno, co jsem zatím říkal, je čistá pravda,“ ohradil se Turčin. 

„To já vím,“ odpověděl Trask. „Ale neznamená to, že jsi mi řekl všechno.“ 

„To ten tvůj zatracený talent!“ vybuchl Turčin a rozhodil rukama. „Protože jsem ti nemohl lhát –“ 

„– neobtěžoval ses mi říct všechno,“ doplnil Trask. 

„Ale byl bych to udělal – věř mi,“ ujišťoval ho Turčin, kterému na čele vyrazily kapičky potu. „Jenomže k tomu nebyla vhodná doba, přísahám, že jinak bych ti to už řekl.“ 

„Hm? Doba? Jak to myslíš?“ 

„Jde o to,“ vysvětloval Turčin, „že od samého začátku, když ta nenasytná svině Michail Suvorov převzala velení nad Perchorskem, tam mám svého špiona. Před šesti měsíci sem tou bránou vniklo cosi příšerného – bylo to něco tak strašného, že kdyby to nebylo napůl mrtvé, bez námahy by si to prorazilo cestu komplexem a cestou by to pozabíjelo všechno, co by se tomu postavilo do cesty. Jenomže Suvorovova zločinecká banda měla štěstí a podařilo se jim to spálit. A v neposlední řadě, ti po zuby ozbrojení a mimořádně nebezpeční bývalí zločinci v perchorskem komplexu jsou už unavení čekáním na Suvorovův návrat, takže je jen otázka času, než jejich hamižnost převýší strach a vydají se ho do té brány hledat. Hledat generála… a další věci.“ 

Trask se zamračil a zavrtěl hlavou. „Teď jsem se v tom trochu ztratil. Přece by se ti kriminálnicí poté, co se museli vypořádat s raněným upířím válečníkem, zmrzačeným v boji na Sluneční/Hvězdné straně, nevydali na místo, kde s největší pravděpodobností narazí na něco podobného a tentokrát bojeschopného!“ 

„Ano,“ přikývl Turčin. „Podle popisu to asi byl válečník. Strašlivé stvoření; prý připomínalo nějakého dinosaura, byl celý pancéřovaný a vybavený ďábelskými zbraněmi… měl ale lidský obličej s obrovskými kly! Byl stvořený pro pohyb po čtyřech, pro pozemní bitvu a na sobě měl postroj a sedlo se třmeny, v tlamě udidlo s otěžemi. A v tom je právě ten zakopaný pes. Protože všechny kovové části, řetězy, břity, třmeny a další součásti –“ 

„– byly vyrobeny z masivního zlata,“ dořekl za něj Trask, který tomu začínal rozumět. 

„Ano, ze zlata,“ přikývl Turčin. „Z těžkého, ryzího zlata. Suvorov těm mužům slíbil, že z nich udělá boháče, a teď už ví, jak to myslel a odkud ty poklady vezme.“ 

„Tak proč jsi mi o tom neřekl dřív?“ zeptal se Trask. „A co mi ještě tajíš?“ 

Premiér se opřel o opěradlo své židle, povzdechl si a řekl: „No, teď, když už holubi vzlétli, vypadá to, že ti budu muset říct všechno.“ 

Traskův talent nyní pracoval naplno. „To zní, jakože už se věci daly do pohybu a už se nedají zastavit, co?“ 

Turčin přikývl. „Mé plány jsou stanoveny, jsou rozjety a není cesty zpět.“ 

„Tak co je za tím vším?“ zeptal se Trask. „Co jsi udělal a co chceš?“ 

„Nejdříve k tomu, co chci,“ začal Turčin. „Ti moji nepřátelé: jsou tři, jeden je vysloužilý voják a další dva zastávají vysoké posty. Problém je v tom, že to nejsou jen nepřátelé moji, ale i tví a vlastně představují nebezpečí pro celý svět. Zastánci tvrdé linie – komunismu, expanzionismu a světové nadvlády hnané až do krajnosti – stačí jim jen získat prostředky, vzácné kovy, za které si je mohou pořídit, a ten hrozný, zničující motor se nastartuje…“ Odmlčel se a potřásl hlavou a pak rychle pokračoval. „Co chci? To je jednoduché. Chci je vidět mrtvé!“ 

Několik dlouhých vteřin Trask jen seděl a s chladným, záhadným výrazem ve tváři zíral na svého hosta. Ale Turčin k tomu nepotřeboval žádný zvláštní talent, aby poznal, na co myslí. 

„Nejsem žádný vrah, Bene!“ vybuchl. „Ale tihle lidé nejsou o nic lepší než ti tví upíři! Mám ti vyprávět, čeho jsou schopni? Tak hrozných věcí, že kdyby se o nich dozvěděl západ a oni by je začali uskutečňovat, rozpoutali by tím třetí světovou válku! Nedokážeš si ani představit, jak velký je to problém! Nejspíš si myslíš, že CIA za dobu svého působení zosnovala dost zákeřných spiknutí, nějaké ty atentáty, které se vymkly z rukou? Ale ti lidé, o kterých mluvím, jsou schopni genocidy. Nezastaví se ani před zničením celých zemí!“ Odmlčel se, aby se nadechl. 

„Pokračuj,“ pobídl ho Trask. „Poslouchám.“ 

Turčin se už očividně potil. Utřel si čelo a pokračoval: „A tak jsem se dostal do bodu, odkud není návratu. Zběhnutí je jedna věc, ale tohle jsou nejpřísněji utajované informace mé země. A já je svěřuji tobě. Za žádnou cenu se nesmí dostat ven. Pokud k tomu někdy dojde, nikdo už nikdy nebude Rusku důvěřovat, ani Gustavu Turčinovi. Byl bych nucen po zbytek života zůstat tvým hostem, což by pravděpodobně nebylo na dlouho…“ 

„Pořád tě poslouchám,“ pobídl ho Trask. 

„Jeden z těch tří mužů,“ pokračoval Turčin, „říkejme mu třeba admirál X, jeho jméno si můžeš domyslet sám – je zodpovědný za potopení nefunkčních, odepsaných nukleárních ponorek a dalšího radioaktivního odpadu do mezinárodních vod. Je to stejný muž, který na konci šedesátých a v sedmdesátých letech minulého století, kdy byl ještě řadovým aparátčíkem ministerstva obrany Sovětského svazu, navrhl změnit světové klima tím, že odpálí obrovské množství atomových zbraní hluboko pod severním polárním kruhem. Tající led – tedy sladká voda, která by se tak dostala do Atlantiku – by natrvalo odklonila atlantické proudy a v západní Evropě a Středozemí by zavládlo počasí, které je běžné pro Sibiř a centrální Rusko. Vím, že ten člověk je blázen, takže se bojím, že se těchto svých plánů ještě nevzdal. Všechno, co k tomu potřebuje, jsou peníze, finanční prostředky. Perchorsk a upíří svět by mu je mohly poskytnout, i když by nejdříve musel zbavit ten svět lidí i stvůr. A s jeho perverzní zálibou v nukleárních zbraních mi nepřipadá, že by zničení cizího světa byl největší problém. No, možná kromě našich přátel, Szganyů…“ 

Trask mu dal za pravdu. „Myslím, že chápu, proč se ho chceš zbavit. Ale také vidím, v čem děláš největší chybu. Ale pokračuj, pověz mi všechno.“ 

„Vzdušná obrana,“ řekl Turčin. „Náš původní plán, který měl být odpovědí na SDI Ronalda Reagana. Na jeho zázračnou, pověstnou Strategickou obrannou iniciativu, která je stále ještě aktuální. Kromě toho, jistý vědec a vyšší důstojník ruských leteckých sil věří, že kdyby byl schopen vyrobit a zkrotit dostatek energie, mohl by znovu zprovoznit neúspěšný Perchorský experiment. Všechno, co k tomu potřebuje, jsou finance: zlato, Bene! Zkus se nad tím zamyslet: neviditelný deštník zakrývající celou zemi a všechny zbraně hromadného ničení, které do ní přicházejí. Mohl by jim pak západ něco odepřít? V jakékoliv válce vítězí neporazitelní. Ale i kdyby žádná válka nebyla, západ by to ve snaze vyrovnat se jim zruinovalo. Ať se na to díváš z jakékoliv strany, byla by to totální katastrofa. 

A nakonec armáda. Můj třetí a poslední velký nepřítel je bývalý generál a nynější průmyslník. Bývalý blízký spojenec Suvorovova a válečný jestřáb až do posledního dechu. Jestli si myslíš, že americký generál Patton nebo váš bombardér Haraš, který proměnil Drážďany v ohnivé peklo, byli militaristi, pak jsi asi ještě neslyšel o tomhle muži. Když prezident Reagan udělal ‚vtip‘ o shození atomové bomby na Moskvu, tenhle muž přemístil regiment tanků do neobydleného prostoru, sestavil raketovou základnu a čekal tam s prstem na spoušti! Museli ho odtamtud odvléct násilím. Je velké štěstí, že při obou těchto incidentech Gorbačov prokázal smysl pro humor. Ignoroval faux pas prvního z těch maniaků a v soukromí povýšil toho druhého a udělil mu medaili…!“ 

Když se Turčin odmlčel, Trask se zeptal: „Všechno? Už jsi skončil?“ 

„Ještě poslední věc,“ řekl Turčin. „Tihle tři muži jsou odhodláni odhalit tajemství Suvorovovy mateřské žíly, jeho úžasné El Dorado, a já jsem jim poskytl cestičku, po které se mohou vydat. Teď už je nezastaví nic, dokud se nedostanou až na samý její konec. A její konec – nebo spíše její začátek – je v Perchorsku. A v Perchorsku už vlastně existuje malá armáda zločinců, kteří jen čekají na to, až je někdo do upířího světa zavede. Takže, kostky jsou vrženy a my musíme jednat rychle.“ 

Trask se nad tím na chvíli zamyslel a pak odpověděl: „V Austrálii, když jsme o těchto věcech mluvili, jsi mě ujišťoval, že máme společné zájmy – zajistit, aby se do našeho světa nedostal už ani jeden upír, zbavit se těch, kteří tady jsou, a natrvalo zablokovat bránu v Perchorsku a tím také zabezpečit paralelní svět pro Nathana a jeho lid.“ 

„To jsem také chtěl,“ ujistil ho Turčin. „A pořád to chci. Ale to neznamená, že moji nepřátelé neexistují. Oni jen tak nezmizí, a kdybych dokázal zabít dvě mouchy jednou ranou – nebo v tomto případě tři – no, tím lépe.“ 

„Pokud jde o tvé nepřátele,“ opáčil Trask, „chceš, abych ti uvěřil, že jsou hrozbou pro celý svět. Všechna ta zvěrstva, kterých jsou schopni, jen kdyby sehnali prostředky k jejich uskutečnění ve formě zlata ze Sluneční/Hvězdné strany. Ale pravdou zůstává, že i kdyby toho zlata sehnali celou horu a dokázali s ní pohnout, neexistuje způsob, jak by se s ním mohli dostat až sem. Samotná brána by jim to neumožnila, protože ta vede jen tam. Jednosměrná jízdenka do pekel! A co se týče druhé brány, pod útulkem v Rumunsku, ta je přece dávno zablokována.“ 

„Ty jsi mi asi špatně rozuměl,“ ohradil se Turčin. „Já jsem přece netvrdil, že vědí, jak na to, ale jakmile se jim naskytne příležitost, udělají to! To pomyšlení mne znepokojuje. Bene, existují i jiné zdroje bohatství než Sluneční/Hvězdná strana. Například můj ‚přítel‘, bývalý voják, zločinec, nynější průmyslník: ten už je multimilionářem. A až se stane miliardářem, co pak?“ 

„No dobrá,“ zabručel Trask. „Ujasněme si tedy situaci. Já vím, co musíme já a moji lidé udělat. A přesně to také uděláme, pokud se nám dostane příležitosti. Ale co se týče těch tvých politických nepřátel… ti jsou tvoje starost. Pokud by nám ale zkřížili cestu –“ 

„Ale to oni udělají!“ vykřikl Turčin. „To ti můžu zaručit.“ 

„– pak by to zásadně změnilo situaci,“ pokračoval Trask. „Ale jen v případě, že se s nimi budu muset vypořádat při naší misi v Perchor-sku.“ 

„Tím si můžeš být absolutně jist,“ prohlásil premiér. A způsob, jakým k tomu přikývl – jeho pochmurný výraz – prozradil, že to myslí absolutně vážně. 

„Ta informace, kterou jsi vypustil,“ připomněl mu Trask. „Tu falešnou stopu, kterou jsi svým nepřátelům nastražil. To není ani tak kardinál, jako spíše mrkev pro tři osly, je to tak? A ta je dovede přímo do Perchorska.“ 

„Ne přímo,“ namítl Turčin. „Ale postupně se tam dostanou.“ 

„Kolik potrvá to ‚postupně‘?“ 

„Nějaké… tři, čtyři dny?“ 

„Cože!?“ Trask byl ohromen. „To je všechno, co máme? Ale proč jsi to udělal? Proč jsi chvíli nepočkal, než jsi tu svou past nastražil? Tvrdil jsi, že bys mi všechno řekl, kdybys měl čas. Ale pomohl by něčemu den nebo týden navíc? Mám dost problémů tady doma. Musíme ještě vypátrat ty naše tři velké nepřátele.“ 

„Ty ale zapomínáš na jednu věc,“ bránil se Turčin. „Na mého špiona v Perchorsku. Tam na Urale jsou tři desítky zoufalých chlapů. Vědí, že na druhé straně, za branou, je zlato a před třemi dny se rozhodli, že dají Michailu Suvorovovi poslední týden na to, aby se vrátil zpět s jejich podíly. Pokud se tak nestane – což se nestane, protože Suvorov je mrtev a stejně by se vrátit nemohl, protože, jak jsi sám řekl, ta brána je jednosměrná – mají v úmyslu se ozbrojit vším, co bude v Perchorsku po ruce, a vydat se skrze Bránu na vlastní pěst. My už víme, že nemají šanci; potká je stejně hrozný osud jako Michaila Suvorovova a jeho doprovod. Pak, stejně jako poprvé, se jejich upíří vrahové začnou ptát, odkud že se ti vetřelci vzali. A kdo ví, tentokrát by skrze Bránu nemuseli přijít jen tři – jako se to stalo v Rumunsku – může jich být celá armáda! To jsem měl na mysli, když jsem říkal, že už nemáme času nazbyt!“ 

Trask si povzdechl. Ukryl si tvář do dlaní a zíral na stůl. Pak pomalu zavrtěl hlavou. 

„Hmm?“ Turčin se zatvářil znepokojeně. „Co jsem teď řekl špatného?“ 

Trask vzhlédl a řekl: „Gustave, vypadá to, že ty a já vycházíme z rozdílných předpokladů… nebo možná ne. Asi se tomu nedalo zabránit. Já jsem se o tom dozvěděl teprve před několika minutami.“ 

„O čem to mluvíš? Co ses dozvěděl?“ 

„Dozvěděl jsem se, že na Sluneční/Hvězdné straně už žádní upíři nejsou,“ řekl Trask. „Válka skončila – před šesti měsíci – a Nathan ji vyhrál. Na Zemi už nepřijdou žádní vampýří vetřelci. A pokud jde o toho raněného válečníka, který se sem dostal branou: to byla zřejmě ‚oběť‘ té války. Věděl, že je po všem, a tak zřejmě hledal místo, kde by mohl umřít.“ 

Jak Trask mluvil, výraz v Turčinově tváři se změnil z absolutně překvapeného na zděšený a pak na rozzlobený. „Ale to jsem nemohl vědět!“ Vyskočil ze židle a udeřil zaťatou pěstí do stolu. „Věděl jsem jen to, co jsi mi řekl v Austrálii – že na Sluneční/Hvězdné straně zuří válka a že se do našeho světa jako důsledek expedice Michaila Suvorova dostali tři velcí upíři. Teď mi říkáš, že je po válce a že už na Hvězdné straně žádní upíři nejsou. Ale já jsem si myslel, že když se moji nepřátelé dostanou na druhou stranu skrze Bránu, že se… že…“ 

„… že se střetnou s Vampýry,“ dokončil Trask jeho větu. „A tím to skončí. Bude to definitivní konec tvých nepřátel. Opravdu jsi pro ně nemohl vymyslet rafinovanější past. Ani pro ně ani pro nikoho jiného.“ 

Turčin se nad tím zamyslel a pak se ohradil: „Ale je to přesně tak, jak jsem říkal: myslel jsem si, že zabiju dvě mouchy jednou ranou. Že pár upírů zemře v boji proti kriminálníkům z Perchorska, což samozřejmě pomůže Nathanovi: ubude tak práce jemu a jeho Szganyům. Copak to nevidíš?“ 

„Vidím, že máme problémy,“ řekl Trask. „A upřímně řečeno, momentálně se na mě sype tolik problémů, že mě z toho bolí hlava. Situace je natolik vážná, že ani nevím, odkud začít. Už na ně ani nemám sílu myslet.“ 

„Ale musíš,“ řekl Turčin. „A stejně, nemyslím si, že tohle něco mění. Znamená to jen tolik, že musíme jednat o to rychleji. Nemůžeme čekat, až se ti tři nejnebezpečnější muži spojí se zločinci z Perchorsku a napadnou Sluneční/Hvězdnou stranu; to by znamenalo další krvavou bitvu pro Nathana a Szganye. Musíme zničit Perchorsk, dokud jsou ještě tam. Protože upíři jsou jedna věc, ale tihle muži jsou něco docela jiného. A pamatuj si jedno: pod velením vojenských taktiků budou zločinci v Perchorsku a jejich zbraně mnohem efektivnější, než na co Nathan a jeho Szganyové stačí. Ani se svým unikátním nadáním nedokáže zabránit strašnému krveprolití.“ 

„Krveprolití?“ zavrtěl hlavou Trask. „Ne, bude to mnohem horší. Protože jsem se právě dozvěděl ještě jednu novinku: Nathan je momentálně ze hry, byl zraněn a upadl do jakéhosi komatu. Takže já to vidím tak, že ta mašinérie, co jsi uvedl do pohybu, nakonec převálcuje lidi, kteří ti nijak neublížili. Jsou to moji přátelé a je tam minimálně i jeden tvůj samotný Nathan. A já se nemohu ubránit myšlence, že jsi to všechno spískal ty sám a že to děláš jen a jen pro sebe.“ 

„Pro sebe?“ Turčin protáhl obličej a snažil se vypadat ukřivděně. „No, částečně snad ano. Ale hlavně pro blaho mé země, stejně jako tvé, pro blaho celého světa – a pro Sluneční/Hvězdnou stranu!“ 

„Cože?“ vykřikl Trask nevěřícně. „Opravdu si myslíš, že mě přesvědčíš o tom, že když vypustíš do Nathanova světa ty vražedné šílence, prokážeš tím Szganyům dobro? Vždyť právě vybojovali jednu krvavou válku a ty je chceš uvrhnout do další?“ 

„Ale to jsem přece nemohl vědět!“ namítl Turčin znovu a začal přecházet po místnosti sem a tam. „Vždyť už jsem ti nabídl i řešení. Přece jsme se dohodli, že brána musí být uzavřena, i kdyby to mělo zajistit bezpečí jen pro Nathanův svět.“ 

„Samozřejmě,“ přisvědčil Trask. „Bože, tak vroucně si přeji, aby ta zatracená věc nebyla nikdy stvořena! A nejhorší na tom je, že teď, když je válka vyhraná, jsme ji vlastně ani uzavřít nepotřebovali.“ 

„Znovu zapomínáš na jednu věc,“ upozornil ho Turčin, který se už trochu uvolnil. „Ať už jsem provedl cokoliv, navzdory tomu, co jsem provedl – teď se uzavřít musí. Odsouzení v Perchorsku se tou bránou vydají ať už pod velením mých nepřátel, nebo bez něj. Je jasné, že to udělají. Od chvíle, kdy na tom válečníkovi spatřili jeho zlatou bojovou výstroj, je to neodvratné. Spíše se divím tomu, že to ještě neudělali!“ 

„Takže –“ Trask se postavil „– co se stalo, vrátit se už nedá. Veškerá další argumentace by se točila v kruhu. A jestli jsem si ještě před chvílí myslel, že mám spoustu práce… tak teď už opravdu nevím, kde mi hlava stojí. Musím zařídit spoustu věcí, takže mě prosím omluv.“ 

„Ale nejdříve,“ přerušil ho Turčin a postavil se mezi Traska a dveře, „nejdříve chci vědět, že opravdu máš nového nekroskopa. Řekni, že se nemýlím?“ 

Trask neviděl důvod, proč by to měl popřít, protože brzy budou Jakea stejně potřebovat. „Ano,“ odpověděl. „Naštěstí pro tebe, pro mě, pro všechny, máme nekroskopa. Má sice ještě nějaké ty mouchy, rozhodně není dokonalý, ale máme ho.“ 

Premiér si hlasitě oddechl. „Takže tentokrát si své peníze opravdu zasloužili,“ řekl. 

„Kdo?“ Trask se zarazil u dveří. 

„Moji ESPeři,“ odpověděl Turčin. „Když mě informovali o něčem těžkém v psychickém éteru – o jedné signatuře, kterou neustále cítili, všude, kde organizace Luigiho Castellana utrpěla zkázu. Věděl jsem, že se nemýlí.“ 

„Také že ne,“ přikývl Trask a vyšel na chodbu. „Naše přístroje jsou možná trochu zastaralé, ale přízraky máme pořád nejlepší…“ 

XIV 

Ponorková sabotáž – vlákna předtuch 

Bylo pozdní odpoledne; Trask a jeho skupina nebyli zpátky ze Středozemí ani den a tolik nového se za tu dobu přihodilo. Přesto Traskovi připadalo, že čas plyne velice pomalu a věci se skoro nehýbou. Věděl, že by měl být jinde, v Turecku, na štvanici za Malinarim a Vavarou… a Szwartem? Kde byl vlastně Szwart? Je možné, že přežil Jakeův podzemní výbuch, a pokud ano, dají se ti tři zase dohromady? Tolik nezodpovězených otázek. A tolik práce je ještě čekalo. 

Pokud šlo o Turecko: Trask tam co nevidět vyšle tým a mezitím byl lokátor (nebo spíše čmuchal) Bernie Fletcher kdesi v terénu, kde jej hlídali dva spolupracovníci pobočky E, policisté, se kterými kdysi pracoval. Díky Bohu za ně! Od chvíle, kdy dostal zprávu z Invincible, měl Trask o Bernieho strach. 

Bernieho problém byl, že i když byl opravdu dobrý ve stopování, nebyl ani zdaleka tak dobrý jako Chung. Jeho nadání nikdo nezpochybňoval, právě naopak – člověk by dokonce mohl říct, že je až příliš efektivní a z toho důvodu ho Trask raději viděl na velitelství. Bernie Fletcher, ano; jak Trask kráčel chodbou velitelství, vybavoval si ho v mysli: 

Podsaditý, asi sto sedmdesát centimetrů vysoký muž středního věku, rezavé vlasy. Intuitivní čmuchal, jehož talent z něj činil ideální terč pro další čmuchaly, neboť fungoval oboustranně: dokázal lokalizovat a vystopovat daný předmět nebo osobu – přítele nebo nepřítele – ale stejně snadno jej mohli najít i ostatní. Problém byl v jeho téměř neexistujících štítech. Telepaté pobočky a vlastně většina Traskových ESPerů jej skoro neomylně dokázali najít; pro ně byla jeho mentální aktivita něco jako střelka kompasu a magnet. Jak Trask jednou trefně podotkl: 

„Přiznej si to, Bernie, trčíš z metafyzického éteru jako bolavý palec. Skoro jako bys za noci svítil!“ 

Přesto právě tohoto muže poslal do Turecka, aby se ujal stopování dvou (nebo možná tří?) nejnebezpečnějších tvorů, kteří kdy vstoupili na naši zemi. Na druhé straně, Bernie o svých nedostatcích věděl, takže na něj dohlíželi specialisté přes osobní ochranu. A stejně, o ničem jiném pobočka E nikdy nebyla; Traskovi ani jeho agentům nebylo nebezpečí nijak cizí a v současné době byli v ohrožení všichni. 

Přesto však Traskovi bušilo srdce rychleji než obvykle; stejně jako se zvyšovala rychlost jeho kroků a stoupala jeho úzkost. Úzkost skoro ze všeho. Vůbec nepřeháněl, když Turčinovi řekl, že situace je tak neúnosná, že už se vymyká jeho kontrole. Ale věděl, že musí jednat, a děkoval Bohu za ostatní, kteří se za něj čas od času postavili a pomohli mu. Od chvíle, kdy se vrátil do Londýna, byl doslova zavalen prací, takže doufal, že si někdo také najde čas přemýšlet! 

A když došel až k jako vždy otevřeným dveřím místnosti dozorčího, v hlavě už měl připravené otázky. „Johne, jak jsme na tom a co nás teď čeká? Co se děje venku? Už volal Bernie Fletcher, že je na místě? Kdy odlétá naše letadlo? Už jsem říkal, kdo poletí? A pokud ne, vyjádřil se k tomu někdo? A nakonec, jsou tu pro mě nějaké vzkazy?“ 

John Grieve klidně vzhlédl od hromady papírů na svém stole a odpověděl: „Nakonec? Na to bych nesázel! Ale abych odpověděl na vaše otázky ve správném pořadí: 

Jsme na tom jako obvykle: zmítáme se v krizi. Ale děláme pokroky. Venku se děje spousta věcí, ale nejdůležitější jsou zřejmě jisté informace z mikrofilmu premiéra Turčina, o kterých byste měl vědět. Fletcher už volal; známe jeho polohu a vypadá to, že si cestou udělal pár ‚přátel‘. Vaše letadlo odlétá zítra ráno. Letíte první třídou British Airways. Kdo má letět s vámi, jste naznačil jen vágně a myslím, že se to stejně změní, až nahlédnete do materiálů, které s sebou přinesl Turčin. A nakonec, v řídicí místnosti na vás čeká několik našich lidí.“ 

„Čekají na mě?“ Trask se usilovně snažil vstřebat všechno, co mu John Grieve právě řekl. 

„Jake Cutter, Millie a vaši hlavní muži,“ informoval ho Grieve. „Nejsem si jist, co chtějí, ale Jake mě požádal, abych vám řekl, že by dnes večer chtěli vyřešit jednu věc, čím dříve, tím lépe, prý pro klid mysli všech ostatních… nebo možná ne? Jo a ty materiály od Turčina jsou také na obrazovce v operační místnosti. A abych se vrátil k jedné z vašich dřívějších otázek: dovolím si odhadnout, že máte namířeno do operační místnosti.“ 

„Už tam jdu,“ přisvědčil Trask. A přes rameno ještě optimisticky dodal: „Zamluv, prosím tě, stůl pro dva dole v restauraci. Na sedm třicet?“ 

„To znamená, že už máte jen čtyřicet pět minut,“ opáčil Grieve. „Stihnete to?“ 

„Doufám, že ano,“ řekl Trask. A když zamířil do operační místnosti, víceméně tušil, že to bude záležet zejména na Jakeovi a Millii… 

Trask se nemýlil. Přesně odhadl, co se v operační místnosti chystá. Zbytek jeho agentů už Jakeovi očividně prozradil, co řekl Harry o rudých vláknech v Möbiově kontinuu: jak se obtáčejí kolem modrých a jak se u infikované osoby objeví stopy růžové, což je signál, že se jeho osobní vlákno života zabarvuje rudě. 

Vešel zrovna doprostřed hádky s jasnovidcem Ianem Goodlym, který byl rozčilený tak, jak jej Trask snad ještě neviděl. 

„Můžu ti doporučit jedině, abys to nedělal!“ říkal zrovna tím svým ječivým hlasem, který šplhal do výšin pokaždé, když se jasnovidec rozčílil. „Budoucnost z nás může udělat hlupáky; už tolikrát ho udělala ze mě a to jsem na ni expert! Dokonce i Nathan se spletl, když se snažil předpovědět, co jej čeká. Byl jsem u toho. Byli jsme na Hvězdné straně a situace vypadala naprosto bezútěšně, tak jsme chtěli nahlédnout do budoucnosti. Vzal mě do kontinua, kde jsme se skrze dveře do budoucnosti vydali po našich modrých vláknech a došli jsme až do bodu prostoročasu, kde to Nathanovo končilo.“ 

„Ale vždyť jste mi právě řekli, že Nathan žije.“ (Jake Cutter byl druhým účastníkem hádky.) 

„Přesně tak!“ zvolal Goodly. „Zdálo se, že jeho modré vlákno končí právě tam na Sluneční straně, ale ukázalo se, že měl jen z jejich vesmíru přejít do toho našeho. Jak jsme mohli tušit, že o kousek dál po proudu času – až se zase vrátí do svého světa – jeho vlákno pokračuje dál? Přišli jsme na to až mnohem později. Tehdy jsme si prostě mysleli, že jeho život tam končí.“ 

„Takže vlastně říkáš,“ vložila se do toho Millie, „že jsi viděl něco ponurého, co se později v dobré obrátilo? Jak by nám tohle mohlo ublížit?“ 

„Vy mě vůbec neposloucháte!“ rozhazoval Goodly rukama. „Jak vám to ještě mám vysvětlit? S budoucností si nemůžete zahrávat. Dokonce i Harry se vám to snažil říct. Jeho nejlepší rada byla: nezahrávejte si s budoucností. A důvod je prostý: pokud tam uvidíte něco špatného, mohlo by vás to svádět pokusit se to změnit – a způsobit tak něco ještě horšího! Budoucnost není v podstatě jiný čas, je to jiné místo!“ Znovu rozhodil ruce. „Bože, dej mi ta správná slova!“ Pak se podíval na jejich nezměněné, odhodlané výrazy, a jako by se zhroutil sám do sebe, když se od nich odvrátil. „Není to k ničemu, vidím, že to uděláte stejně,“ povzdechl si. „Takže se s vámi nebudu dál přít. Kdo ví, možná to tak má být. Co se má stát, stane se.“ 

„To nemusí být nutně pravda,“ namítl Trask, který vešel do místnosti. „Ne, dokud jsem hlavou pobočky E.“ A pak se obrátil k Jakeovi: „Neříkal jsem ti náhodou, aby ses nepokoušel s čímkoliv experimentovat, pokud u toho nebudeme my všichni a dokud se na tom také všichni neshodneme?“ 

„Ti ‚všichni‘ to jste vy, je to tak?“ opáčil Jake. „Každopádně jsme na vás čekali, no a teď jste tady.“ Už zase vypadal vzpurně… jeho obvyklý postoj. 

Trask se zhluboka nadechl, přistoupil blíž a Millie se postavila mezi ně. „Bene,“ řekla, „já jsem na Jakeově straně. Souhlasím se vším, co říká. Celou dobu stojí po tvém boku – je ochoten udělat všechno, oč ho požádáš – takže teď bys měl vyslechnout ty jeho. A také mě. Navíc je to něco, co potřebujeme vědět. I ty to potřebuješ vědět, Bene.“ 

Znovu se na něho všichni podívali. Liz, Lardis, David Chung, Ian Goodly, Millie… a samozřejmě Jake; Traskovi ESPeři, a dokonce i technici sedící za svými přístroji. Všichni. 

Trask se podíval na Goodlyho. „Ty jsi mu radil, aby to nedělal, že ano?“ 

„Stejně jako Harry,“ přikývl jasnovidec. „Ale nejsem s to říct, jestli činím správně, nebo jestli vůbec mám právo něco takového říkat. Je to jen moje intuice. Ty přece víš, že co se týče budoucnosti, tuto schopnost mám. Možná je to proto, že si někdy přeji, abych to neuměl a oni aby to nedělali.“ 

„Ale pokud to neuděláme,“ řekl Jake a přitom se díval na Traska, „nikdy mi nebudete moci zase věřit. A já to prostě potřebuji vědět. Kdybyste byl v mé situaci, neudělal byste totéž? Samozřejmě že udělal. Jedině tak se všichni dozvíme, co se bude dít. Je to tak, nemáme jinou možnost. Pokud mě teď zastavíte – jestli se vám to podaří – udělám to hned, jak k tomu dostanu příležitost, a sám, když to bude nevyhnutelné.“ 

Trask se podíval na Millii – snažil se tvářit přísně – ale ona nehodlala ustoupit. „Musím jít s ním, Bene,“ řekla. „Pochop to, byla jsem tam dole se Szwartem, v té jeho odporné houbové zahradě mnohem déle než Jake. A pokud se některé z těch výtrusů mohly dostat až na povrch, pak –“ 

„To nemůžeme vědět!“ přerušil ji Trask. 

„Ale jestli ano,“ nedala se odbýt, „pak je přece stejně tak možné, že jsem se nakazila i já.“ 

„V každém případě to opravdu potřebujeme vědět,“ ozvala se Liz. „Jestli jsou Millie a Jake čistí – o čemž jsem přesvědčena – posune nás to dál. A –“ 

„A co když nejsou?“ Traskův hlas se skoro zlomil, v hrdle mu vyschlo. Věděl, co Liz cítí k Jakeovi, ale on myslel hlavně na Millii. 

„Pokud nejsou,“ zabručel starý Lidesci svým typickým hlasem, „budeme jim moci poskytnout… no, veškerou pomoc, kterou budou potřebovat.“ A všichni samozřejmě věděli, o čem mluví. 

Trask zavrtěl hlavou. „Nic takového,“ řekl nevrle a obrátil se k němu. „Co si, sakra, myslíš? Tohle není žádný szganský tábor na Sluneční straně!“ 

Lardis zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „Není to Sluneční strana, ale je možné, že budeme muset řešit stejné problémy.“ 

Traskovi se příliš nelíbilo, jakým směrem se ta debata ubírá; nechtěl vyděsit Millii a nemohl si dovolit nasadit Jakeovi brouka do hlavy. Takže: 

„Dobře,“ prohlásil. „Pokud si to tak vroucně přejete, do toho… hned teď, ať to máme z krku.“ Trask však myslel na něco jiného, na něco, co se snažil za každou cenu zapudit a držet pevně pod pokličkou. 

Jake se podíval na Millii a pak oba společně vylezli na pódium nebo stupínek uprostřed operační místnosti. Zbytek týmu kromě Traska se usadil na židlích, odkud mohli pozorovat celou scénu. A Trask pokračoval: „Jakeu, Millie, dnes už jsme několik zvláštních míst navštívili, ale žádné z nich nebylo tak zvláštní jako to, kam máte namířeno nyní. Jakeu, dávej na ni pozor.“ 

Jake se na něj podíval; jejich oči se setkaly a tentokrát v nich nebylo žádné nepřátelství ani žádná vážnější neshoda. A Jake řekl: „Nápodobně, Bene. Tedy… dávejte pozor na… na všechno.“ Takže se to Traskovi nakonec zase tak dobře pod pokličkou udržet nepodařilo. 

Pak Jake položil ruku Millii kolem ramen a vyzval ji: „Držte se mě. Už jsme tam sice jednou byli, ale jen na skok. Tentokrát to bude na delší dobu, protože se nevydáváme někam, ale někdy. A uvidíme, co je tam pro nás přichystáno. Alespoň myslím, že tak to funguje.“ 

Náhle si Trask uvědomil, že i když byl Jake nepochybně nekroskop, bylo to pro něj naprosto nové. Opravdu věděl, co dělá? Vykročil k pódiu, aby se ho na to zeptal – jenomže Jake ani Millie už ho nemohli slyšet – protože už byli pryč… 

„Uspávací pušku!“ řekl Trask, zatímco ještě stále cítil závan vzduchu po Jakeovi a Millii. „Je ve zbrojnici. Obsahuje stejný uspávací prostředek, jaký používali na Invincible. Chci ji tu mít, okamžitě!“ 

Liz zalapala po dechu. „Nemyslíte si, doufám, že…?“ 

„Myšlení mám v náplni práce,“ odsekl Trask. „Ty přemýšlej! Tohle je velitelství pobočky E a oni se vydali zjistit, jak to s nimi vlastně je. To znamená, že my se to dozvíme také. A já nemám v úmyslu dozvědět se to nějakým fatálním způsobem. Ne, nemyslím si, že budou běsnit. Tedy, pokud jim k tomu neposkytneme podnět. Ty šipky jsou jen bezpečnostní opatření, nic víc. Chci se jen ujistit, že jim žádný podnět neposkytneme. Ale pokud se vrátí zpátky špatně naložení – a Bůh ví, že Jake je toho schopen – musím pokračovat? A nedívej se na mě, jako bych byl nějaká zrůda. Já Millii nemiluji o nic méně než ty Jakea.“ 

Jeden z techniků přinesl uspávací pušky. Trask je předal Chungovi a Goodlymu. 

„Proč my?“ zeptal se Chung. 

„Kdo jiný?“ utrhl se na ně Trask. „Začínal jsem si myslet, že mi věci přerůstají přes hlavu, ale teď se mi zdá, že jsem tu jediný, kdo má ještě kousek zdravého rozumu! Pokud se ti dva vrátí s vědomím, že jsou v průšvihu, nejste to právě vy, kdo by o tom měl něco vědět – nebo alespoň vycítit? Přece víte, že je to tak. Tak se proboha vzpamatujte! Dělejte to, co umíte nejlépe a zaměřte se na myšlenkový smog.“ Pak se obrátil na Goodlyho. „A pokud jde o tebe –“ 

„Já se mám pokusit přečíst budoucnost, že ano?“ hádal jasnovidec. „Myslíš, že jsem se o to nepokusil už dávno? Faktem je, že si myslím, že ji začínám ztrácet, Bene. A je to čím dál horší. Trvá to už celé týdny od doby, kdy jsme se vypravili do Austrálie. Čím víc na budoucnost naléhám, tím více mi odolává.“ 

„Ano, já vím,“ přikývl Trask. „I já mám problémy se svým talentem, jako i všichni ostatní. Ale dokud jsi schopen zmáčknout spoušť zbraně, nedělal bych si s tím momentálně vrásky. Takže si vyskoč na to pódium a připrav se. Udělal bych to sám, ale chci si ještě něco ověřit, zatímco budeme čekat.“ 

Když seskočil ze stupínku a zamířil napříč místností k velké obrazovce na zdi, Liz jej uchopila za paži a zastavila ho. „Doufám, že je nechcete uspat hned, jak se objeví?“ 

Trask se na ni podíval, uvolnil se z jejího sevření a pak se ohlédl zpátky na Chunga a Goodlyho stojící na stupínku. Vypadali stejně nejistě jako Liz; a vlastně i jako sám Trask. „K čertu s tím!“ řekl. „Nechám to na vás. Sami se rozhodněte, co udělat, až se na tom pódiu zase objeví.“ 

Došel až k obrazovce na zdi, kde pro něj technik připravil hromadu informací. Většinou to byly mapy, detailní plán perchorského komplexu na Urale, ale Trask věděl, že to tak jednoduché nebude. Podle dozorčího Johna Grieva, tam bylo cosi, co jej mělo přesvědčit o změně složení týmu, který s sebou hodlá vzít do Turecka. 

„Posuň to dopředu,“ zabručel Trask. Tok informací se okamžitě zrychlil. Ale když se schéma Perchorska ztratilo, na spodní straně nákresu se objevilo cosi úplně jiného, co rychle získalo obrys, když se to před ním postupně vylouplo na obrazovku, Trask to okamžitě poznal. 

Byla to slepá mapa severního Ruska a Evropy, od Severní země na pravém okraj i přes Karské, Barentsovo a Norské moře, až k Britským ostrovům na západě. Tedy, úplně slepá nebyla, byly na ní zakresleny maličké, kruhové ‚terče‘ s černými body uprostřed. A všechny se nacházely v hlubokém a někdy i mělčím oceánu. 

Trask letmo pohlédl na technika, zvedl ruku a řekl: „Tady to stopni!“ Po těch slovech se obrazovka s mapou zastavila a Traskovi se zježily chloupky vzadu na krku. Takové mapy už několikrát viděl, takže věděl, na co se dívá: ty terče byly hlubinnými nalezišti údajně ‚odstavených‘, avšak stále velice nebezpečných vysoce radioaktivních nukleárních ponorek, které tam potopilo ruské námořnictvo. Byly to pozůstatky studené války. Sice k tomu neměl potřebné znalosti z finančnictví nebo technologie, ale věděl, že někdo v ruské armádě – kdo nebyl ochoten nebo schopen tato smrtonosná skladiště detoxikovat – někdo na vysokých postech, pravděpodobně někdo z Turčinových nepřátel je odhazoval sousedním národům před práh. 

David Chung, který byl, pokud šlo o vyhledávání nukleárního odpadu nebo nelegálních zdrojů drog, odborníkem na slovo vzatým, tyto aktivity sledoval už celé roky. A tohle mezi ně zjevně patřilo. A o tom mluvil John Grieve: lokátor se nechystal na výpravu do Turecka společně s Traskem a jeho týmem, protože se chtěl zaměřit právě na tohle. A jeden nemusel být génius, aby odhadl proč. 

Jeden z malých terčů neměl ve svém středu ten černý bod; buď jej tam někdo nezakreslil nebo do něj ještě nikdo nevystřelil. Což pravděpodobně znamenalo, že tohle je plánované úložiště. Tato teorie byla podpořena mnohem výraznějším, rukou nakresleným kruhem, kterým ‚kdosi‘ (samotný premiér Turčin?) zvýraznil právě toto stanoviště. A kde že se nacházelo? To byl právě ten znepokojující faktor. 

Úložiště leželo v severním Atlantiku, v Rockallské propasti, asi dvě stě padesát kilometrů západně od Irska, a bylo, podle mnoha oceánografů, hlavním soutokem Atlantického dopravního systému. Byla to oblast, kde se povrchové vody golfského proudu setkávaly se studenými vodami proudícími od severního polárního kruhu, klesaly do hlubin oceánu a otáčely se o sto osmdesát stupňů a v hloubkách se proudem vracely zpět. A v případě, že by se nějaký šílenec ruského loďstva rozhodl do těch míst odhodit vyřazenou a vysoce toxickou nukleární ponorku… po nějaké době by mohla zamořit celou trasu, protože by proud roznesl smrtící odpad až na Floridu a Bahamy a postupně by radiací otrávil celé atlantické pobřeží! 

Jistě, Atlantický oceán je obrovský, a dokonce i obří nukleární ponorka je proti němu nepatrná. Ale takhle by se na to Greenpeace a všechny ostatní významné organizace bojující za čisté životní prostředí určitě nedívaly. Obzvláště, když zrovna probíhají konference k Roku Země, kdy je ekologická rovnováha celé planety podrobována diskusím od západu k východu, od pólu k pólu. A Rusko, které bylo zadluženo mnoha biliony dolarů a stále více závislé na půjčkách ze západu, by se stalo neudržitelným. Nejhorší druh znečištění v tu nejnevhodnější dobu v historii planety Země. V porovnání s havárií v Černobylu – příšernou nehodou, lidským omylem, za který z velké části zaplatili jeho ruští původci – by se na tohle pohlíželo jako na něco zcela jiného; bylo by to klasifikováno jako vědomý zločin globálního rozsahu… 

Proto se tedy premiér Turčin rozhodl jim nyní tuto informaci poskytnout. Byla to zbraň, kterou by mohl uplatnit v boji proti svým nepřátelům – stačilo, aby vybavili západní environmentalisty prostředky, aby mohli dokázat to, co tvrdí již celé roky. Mohl by udat původce tohohle činu a nechat je odvolat z úřadu, potrestat a jednou provždy odstranit. Takhle se tedy Turčin hodlal krýt; neboť v případě, že se nepodaří jeho plán s Perchorskem, tenhle vyjde zcela jistě. 

Trask se obrátil k technikovi u obrazovky. „Je tam nějaká legenda, ze které se dočtu, oč tady jde?“ 

„Je to v ruštině,“ odpověděl technik a zobrazil ji na obrazovce. „Myslíme si, že je to časový rozvrh. Je zakódovaný a zatím se nám nedaří jej rozluštit. Právě na tom pracujeme. Ale máme datum.“ 

„Datum?“ opakoval Trask. 

„Ano.“ Přikývl technik. A ve své nevinnosti dodal: „Ať už se tam chystá cokoliv, všechno se to má stát za tři dny.“ 

Nyní už Trask s jistotou věděl, proč se s nimi lokátor David Chung nechtěl vydat do Turecka. Chtěl se zaměřit právě na tohle. Lokátor – a možná i Greenpeace a třeba i další organizace, společně s dalšími představiteli vlády – hodlali dohlédnout, aby se to nestalo. Počkají si až do poslední chvíle, aby získali důkazy, ale pak se do toho vloží a učiní tomu přítrž: 

Takhle to alespoň obvykle fungovalo… 

V absolutní tmě – ve tmě, jakou nikdo nikdy na zemi nebo pod ní nezažil, jaká neexistuje ani v mezihvězdném prostoru – svírala Millie plující nebo unášená po boku svého průvodce v metafyzickém Möbiově kontinuu Jakeovu ruku tak pevně, jak jen dokázala. A chraptivým šepotem (naštěstí jen šepotem) řekla: „Jakeu, není tu vůbec nic –“ 

Tiše! přerušil ji Jake, neboť její slova zvonila jako prasklé zvony, až se toho sama vyděsila. Když se ozvěna postupně utišila, Jake jí řekl: Stačí si jen myslet, co chcete říct, a já to uslyším. 

Telepatie? zeptala se. Ty? 

Ne, odpověděl. No, mezi Liz a mnou… něco mezi námi určitě je. Ale mezi námi dvěma ne. To dělá to kontinuum. Myslel jsem, že jste si o něm všichni podrobně přečetli. 

Ty snad ano? zeptala se ho. Já ano, četla jsem o něm. Ale skutečnost je něco jiného. Když jsme tady byli naposled, jen jsme sem vešli a hned jsme z něj zase vystoupili. Nebyl čas se rozhlížet kolem sebe… nebo mluvit… vůbec na nic. 

Není tady nic, vysvětloval Jake. Möbiovo kontinuum je velká prázdnota. Neměli bychom tady být, ani vy, ani já ani nikdo jiný. Takže všechno, co sem přineseme nebo uděláme nebo způsobíme, je cizí, neznámé těleso nebo čin – skoro kalamita – akorát, že tady není nikdo a nic, kromě kontinua samotného, kdo by si toho všiml. Je to, jako když jste první člověk v bazénu za úplně klidného rána; voda je nehybná, dokonalá jako křišťál… dokud do ní neskočíte a tu krásu nezničíte. Pak už to nikdy nebude jako dřív. No a když mluvíte nahlas, jako byste tu vodu ještě více čeřila. Jenomže v Möbiově kontinuu mají váhu dokonce i myšlenky, proto je dokážete slyšet. 

Je to jako – nevím – poezie, řekla Millie užasle. Je to ta část tebe, kterou tak často nevidíváme. Kéž by tohle slyšel Ben Trask. 

Opravdu? 

Ano. Někdy si myslím, že tě považuje za člověka bez duše – ach! (Najednou uvědomila, co řekla.) 

Tak to se právě chystáme zjistit, nebo ne? opáčil Jake. Ale já jsem nechtěla – 

Já vím, že ne, ujistil ji. A rychle změnil téma: Už jste viděla všechno, co jste chtěla vidět? 

Ale to jsem se ti právě snažila říct předtím, řekla, že tady není nic k vidění ani k cítění… nic! 

Něco tu přece jenom je, odpověděl Jake. Jen musíte zůstat v klidu a tiše, abyste to cítila. Chcete to zkusit? 

Ano, přikývla Millie okamžitě. Ale není jednoduché zůstat zticha, když bych ráda položila tolik otázek. 

Otázek, na které pravděpodobně nedokážu odpovědět, řekl Jake smutně. Ale klidně se ptejte. Jen se při tom snažte moc nevrtět a vnímejte kontinuum. 

Millie se pokusila co nejvíce uklidnit, v Jakeově náručí se cítila bezpečně. Pak se začala ptát: Pokud tady nic není, proč necítím chlad? A jak je možně, že mohu dýchat? A proč – proč neexplodujeme? Tohle přece musí být vakuum, nejčistší vakuum vůbec! Zachvěla se a pak pokračovala: Přesto najednou cítím jakýsi chlad. Já nechci explodovat. A moje dýchání… mnohem hůř se mi dýchá! 

To je všechno jen psychika, utěšoval ji Jake a stiskl jí ruku. No a psychika se s parapsychologií neslučuje. Vy jste telepatka a v pobočce E je přece všeobecně známo, že nevysvětlitelné opravdu existuje… jen to ještě nikdo nedokázal objasnit, to je vše. 

Ale – 

Poslyšte, řekl Jake. Máte pravdu, vůbec nic tady není. Žádný čas, ve kterém byste se udusila, žádný prostor, do kterého můžete explodovat. Tohle je jako místo ještě před příchodem Boha – Boží mysl, kde jediné, co můžeme uplatnit, je naše vůle. Tady se nic nestane, pokud se o to nezasadíme svou vůlí. Koneckonců, nic jiného tady ani není: vy, já a naše svobodná vůle. Vím, že se to těžko chápe, ale na místě, kde dokonce i myšlenky mají svou váhu je naše svobodná vůle – naše soustředěné úsilí – ještě těžší. Alespoň u mě to tak funguje. 

A klidně mi věř, když říkám, že jsem velice ráda, že tomu tak je! ujistila ho Millie ‚se zatajeným dechem‘. A o chvíli později: Ach! Co to bylo!? 

Ucítil, jak sebou jemně trhla, a zeptal se: Děje se něco? 

Ano, ‚zašeptala‘ a trochu se schoulila. Právě před chvílí, myslím… mohla bych přísahat, že jsem něco cítila! 

Já také, řekl Jake. To bylo kontinuum. Snaží se nás vystrčit. Chce se nás zbavit. Protože jsme neuplatnili svou vůli, považuje nás za bezúčelné myšlenky. Což mi napovídá, že je čas jít. 

Nyní Millie opravdu cítila, že se pohnuli. Jako by byla vlečena Ja-keem, který ji vedl určitým směrem. Ale jestli to bylo vlevo nebo vpravo, vpřed nebo vzad, nahoru nebo dolů, jestli cítila ve své tváři vítr nebo jestli jim foukal do zad: nic takového se nedělo. Möbiovo kontinuum nic takového nepřipouštělo, neposkytlo jim žádný orientační bod. 

Přesto existovaly souřadnice a s jejich znalostí byl Jake schopen se přemisťovat na dané místo a daným ‚směrem‘. Zkrátka, Millie věděla, že mají cíl. 

Ty toho o kontinuu víš hodně, že? zeptala se. 

Všechno jsem to zdědil, přiznal se Jake. A čím víc ho používám, tím víc jako bych si pamatoval. Nemám Harryho geny, ale ať už ho pohánělo cokoliv, mě to pohání také. A než mohla Millie něco říct, oznámil jí: Jsme tady. 

Dveře času neměly rám; byla to prostě díra v ničem. Ale za tou dírou něco bylo – něco neuvěřitelného – co jí poskytlo ‚vztažnou soustavu‘, když nic jiného. 

Jake a Millie se zastavili na jejich prahu. 

Minulost, řekl a dokonce i jeho mentální hlas byl ‚tichý‘, pokorný. Právě se díváme na veškeré dějiny. Je tu celé lidstvo, úplně všichni. Každý, kdo kdy žil, kdo ještě žije, až do této chvíle. A tamhle to všechno začalo. Odtamtud přišli naši lidští prapředkové z Afriky… postupně se stali lidmi… možná před půlmiliónem let. 

‚Tamhle‘ bylo to nejúžasnější místo – a možná ještě úžasnější než samotné kontinuum – protože jak řekl Jake, tohle byly dějiny lidstva od pravěké kolébky až po dobu moderní. 

Bylo to zrození a život a smrt a bylo to modré od začátku až do konce. Modrá vlákna života jako neonové pupeční šňůry vyrůstala z Jakeova a Milliina středu těla a postupně se odvíjela do všech těch let minulosti, která už uplynula, prolínala se s ostatními a ztrácela se v nerozeznatelnu mezi miliony, miliardou, šesti miliardami dalších vláken, jako byla ta jejich. A každé z těch vláken bylo jedním životem. 

A tam, v místech, kde se všechna vlákna sbíhala – kde se setkávaly ty časové stopy lidství, spojovaly se v daleké, nejasné, neonové mlhovině před nějakým čtvrtmilionem let – tam měl lidský rod své kořeny. 

Byl to velký třesk lidstva a od té doby se rozpínalo – neustále se rozpíná – stejně jako vesmír, a nejen v prostoru, ale i v čase. Tam, ano: počátek nás všech… 

Millii připadalo, že cosi slyší. Táhlý, řízený vzdech. Jakési Ááááá-áááách! Jako by sbor andělů zpíval svou monotónní melodii a její harmonie se rozléhala Möbiovým kontinuem. Ale bylo to Aáááááááách bez konce. 

Jake si její myšlenku přečetl a řekl: Ne, prostě to tak má znít. Myslím si, že by to při pohledu na něco takového ‚slyšel‘ každý. V naší mysli máme vzorce toho, co by mělo být – víme, jak má co chutnat, vonět, znít a to, co si myslíte, že slyšíte, je zvuk, který sem prostě patří. Já ho slyším také. 

Millie pochopila, jak to Jake myslí. Jako hvězdy, které se sykotem padají z oblohy, řekla. 

Vystopovala své světlo do minulosti a uviděla samu sebe; uviděla i Jakea, jak se v modrém oparu vznáší na prahu dveří do minulosti. Chvíli váhala a pak volnou rukou sáhla na to modré vlákno, které ji pojilo s minulostí. To vlákno bylo Millie; bylo její já – možná její duše? A ona ucítila velkou úlevu, když viděla, že je čisté. Alespoň prozatím bylo. Ale potom, se zvědavostí, kterou nedokázala ovládnout, se podívala na Jakeovu pupeční šňůru. 

Ten si ji také prohlížel, zíral na ni. 

Když jsem sem přišel s Harrym, řekl, než mohla Millie cokoliv říct, moje vlákno bylo stejně modré jako to vaše. Odmlčel se. 

Ale vždyť jsme si to už vysvětlili, odpověděla Millie a její oči, stejně jako Jakeovy, byly upřeny na jeho vlákno, které už nebylo jen modré, nýbrž neslo odstín rudé barvy – nákazu? V jeho jádru bylo vidět jednu, tenkou, bledou, avšak nepopiratelně rudou nitku. 

Neříkali jsme ti, co nám pověděl Harry? Že ta rudá je Korat? Je to ta věc v tvojí mysli, Jakeu, a teď je tam uvězněná. Ale už není součástí tebe o nic víc… než plomba v zubu, která se promítne na rentgenovém snímku. 

Možná, pokrčil rameny Jake, ale pořád tam je, kdežto předtím tam nebyla. Jeho myšlenky byly nyní velice ponuré; byl napůl přesvědčen o něčem tak ohavném, že si to ani nechtěl představit, takže bylo pro Millii těžké ho přesvědčit o opaku, jakkoliv usilovně si přála zahnat nejhorší z jeho obav. 

Až se ho zbavíš, řekla, až bude Korat pryč, ta rudá skvrna zmizí s ním. 

Ne, zavrtěl hlavou Jake. Na velitelství pobočky jste mi vy, Liz, Goodly a Chung říkali, že podle Harryho by to mělo zmizet s Koratem. Pokud vůbec najdu způsob, jak se ho zbavit. Ale mezitím… jak si můžu být jistý, že je to jen Korat? Vy jste tam byla, Millie – tam v té pekelné díře, spolu se mnou – a viděla jste, jak se Szwartovy houby otevírají, jak se z nich sypou výtrusy a vylétají v průvanu ven z té díry. 

Ano! otočila se k němu a uchopila jeho drsnou ruku do dlaní. A já jsem tam byla déle než ty! Byla jsem tomu tvorovi vydána na milost, i tomu jeho trpasličímu, hrbatému společníkovi, přesto je mé vlákno modré. Nesmíš dovolit, aby tě tohle zdeptalo, Jakeu. Tohle není konec, jen důkaz něčeho, co už dávno víme: že jsi měl tu zrůdu ve své mysli. Ale teď ovládáš ty jeho, a ne on tebe. Nemůže ti nijak ublížit, dokud je tam uzavřený. A ty najdeš způsob, jak se ho zbavit, já vím, že to dokážeš. 

Nebyla si jistá, jestli ji poslouchá; jeho myšlenky se toulaly někde jinde, upíraly se na něco jiného. Až nakonec řekl: Pokud jsem infikován – tedy, pokud jsem v tom Szwartově doupěti byl příliš blízko – bylo by logické, že ta rudá skvrna bude časem tmavnout, že ano? 

To opravdu nevím, odpověděla Millie. 

A pokud je to opravdu Korat, pokračoval Jake, a není to nic víc než ta ztracená upíří stvůra – jeho přítomnost, jeho skvrna – pak musí začínat v místech, kdy se na mě přilepil. 

Asi ano, souhlasila Millie, kterou to začalo zajímat. 

Musím to zjistit! prohlásil Jake. A kdy jindy než teď. Teď, dokud je čas: minulost. Držte se mě. 

Žádné další varování Millie nedostala. Jake se prostě vrhl do těch dveří a vydal se zpět po proudu času. 

Jakeu! Millie se držela zuby nehty, zděšená, jak se ty modré stuhy míhaly kolem ní jako neonové rakety, a ještě mnohem rychleji. Protože ony mířily do budoucnosti, zatímco Millie letěla opačným směrem. 

To je v pořádku, utěšoval ji. Stačí, když uvolním svou vůli, a vydáme se opačným směrem. 

Ale… tohle jsi předtím nikdy nedělal, že ne? 

Ne, přiznal se. Ale nějak – neptejte se mě jak – mi připadá, že ano. Zřejmě Harryho odkaz. 

Jakeova mysl, jeho odpovědi, byly pevné jako kámen a stejně tak jeho sevření. Takže se Millie uklidnila a začala se rozhlížet kolem sebe. 

Ach! žasla. Tamhle ty neonové hvězdy jako by najednou ožily… jsou tak krásně jasně modré. 

Jako by najednou ožily, opakoval její slova Jake. Ano, máte naprostou pravdu. Jenomže to nejsou hvězdy. To se rodí nové děti. A to oddělení od silnějšího neonového zdroje? To je chvíle, kdy se dítě stává samostatným člověkem. Dalším vláknem života postupujícím vstříc své budoucnosti. 

Millie to pochopila a řekla: Takže ta vlákna, která jsou slabá a po-hasínají…? 

Opět správně, přikývl Jake. A tam, kde pohasínají hromadně, ve skupině, to jsou katastrofy. Zřícení letadel, exploze bomby, pád budovy, střety vlaků – takové věci. 

Jen tak, vydechla Millie. 

To je život, řekl Jake. Pak se na ni podíval, ozářenou modrým světlem lidství: Proč sebou pořád trháte? 

Připadá mi, že se každou chvíli s někým srazím, odpověděla. 

Na to se Jake musel pousmát. To nemůžete. Tohle je cesta, po které už jste jednou šla. Jen po ní jdeme znovu opačným směrem – ve svých vlastních stopách. 

Ale o chvíli (nebo o hodinu) později: Jakeu, zalapala Millie po dechu. Bylo to mentální zvolání, varování. Rudá vlákna! 

Jake je už také uviděl – byly jich stovky – rozpínala se z minulosti jako kroutící se hejno rudých hadů a vypadalo to, že se kolem nich celý horizont rozzářil krví. A bylo zřejmé, že jak se k nim postupně přibližovali, ta šarlatová vlákna se kolem něj uzavírala… 

XV 

Problémy minulé, současné a…? 

… záhrobní rozhovory 

Na chvíli byl Jake ohromen a nebyl schopen vysvětlit, proč se ta rudá vlákna tak rychle přibližovala, takže se před nimi schoulil; ale v příštím okamžiku byla u něj! 

Jake i Millie začali instinktivně mávat rukama, aby odrazili tu blížící se hrůzu… která vzápětí vyhasla (nebo se potopila), když se dostali na její úroveň. Protože až potom, když měl příležitost se nad tím zamyslet, pochopil Jake, co to bylo. 

To mohla být jedině Evening Star, oddechl si. Další lidská katastrofa – nebo spíše nelidská. Ale alespoň nám to prozradilo, co můžeme čekat. Za chvíli se setkáme s Luigim Castellanem a jeho stvůrami; a za nimi budou následovat, nebo spíše jim ‚předcházeť Malinariho oběti. To bude Jethro Manchester a jeho rodina, tehdy jsem Koratovi poprvé umožnil přístup do své mysli. Víte, pořád nemůžu pochopit, jak jsem něco takového mohl udělat ‚ze své vlastní vůle‘. No, teď jsem tu proto, abych to prověřil. Protože jestli máte vy, Harry a všichni ostatní pravdu, pak mé vlákno života muselo svou rudou nákazu pochytit právě tam; je to čistě mentální věc a nemá to nic společného s tělesnou stránkou. V tom případě se zase začnu cítit alespoň napůl v bezpečí… ale pořád to bude jen napůl. 

Jake měl pravdu. Za malou chvíli se o kousek dál opravdu objevily shluky rudých vláken, z nichž některá stále ještě nesla stopy modré (neboť byla teprve krátce rekrutována Luigim Castellanem, který si tak doplňoval své upíří tělesné strážce), vynořovala se z neonového oparu minulosti, a když se k nim Jake přiblížil, končila svou cestu v mohutných explozích bomb. 

A teď Jethro Manchester, pokračoval Jake, jak se i s Millii řítili dál do minulosti. Ten ubohý miliardář a další stvůry na jeho upířím ostrově. 

Millie se k Jakeovi ještě více přitiskla a zeptala se: A tam jsi vpustil Korata do své mysli? Na Manchesterově ostrově? 

Ne, zavrtěl hlavou Jake. Já jsem ho vlastně nevpustil dovnitř – jen jsem mu umožnil přístup. Mohl přijít na návštěvu, ale nemusel jsem na jeho klepání reagovat, nevydal jsem mu svou duši, jestli víte, co chci říct. Ještě se ve mně neusídlil. To přišlo až později, po mém zúčtování s Castellanem. Ale Korat mě postupně pohlcoval už dřív, ano. 

Před nimi se objevila rudá a Jake zpomalil. 

Ano, všimla jsem si, jak tě pohlcoval, řekla Millie zamyšleně. Podívej se – tvé vlákno je znovu tak modré jako to mé! 

Ani ta slova nestačila ‚doříct‘ a objevila se další dvě rudá vlákna. Když se před nimi Jake zastavil, řekl: To byl Manchester a ten parchant, který mu to udělal, Martin Trennier. Bylo mi ho líto, že musel zemřít. Bojoval se svou nákazou až do úplného konce; věděl, že nemůže vyhrát, ale přesto bojoval. Ale pokud jde o toho druhého: na tom mi vůbec nezáleželo! 

Pak se podíval na své modré vlákno a dodal: Jakmile zemřeli, zjistil jsem, že je Liz v nebezpečí. Slyšel jsem její telepatické volání z Malinariho kasina, ze zábavního střediska Xanadu. Až do té doby jsem byl čistý. Jenomže tehdy jsem uzavřel tu dohodu s Koratem. Kdybych to býval neudělal, Liz by tady už nebyla. Takže, pokud postoupíme ještě kousek dopředu – jen několik vteřin – odtud… tam! 

Jake uviděl první červený nádech, který třísnil jeho modré vlákno života. 

Pak se obrátil a zadíval se zpátky do budoucnosti a řekl: Tak a teď asi chápete můj problém. Tady jsem se nakazil, ano, ale je jisté, že ta skvrna není zdaleka tak hrozná, jako když jsme stáli na začátku. Tady je ta skvrna sotva viditelná. Ale když se vydáme zpět do naší současnosti – 

Modrá se mění na rudou! odpověděla Millie vážně. Ale Jakeu, nemyslím si, že jsi měl příležitost své vlákno pozorovat tak důkladně jako já. Možná vím, proč u tebe ta rudá v budoucnosti sílí. 

Ano? 

Ano. Všimla jsem si toho, když se tvá cesta zkřížila s Castellanovou. 

Jake se zamrači1. Když se moje cesta zkřížila s… Co tím chcete říct? O čem to mluvíte? Čeho jste si všimla? 

Vraťme se zpět, vyzvala ho. Vraťme se zpět v čase, k přítomnosti – tedy k naší přítomnosti – a tentokrát své vlákno pozoruj velmi pečlivě. 

Udělal, co mu Millie řekla (neměl na vybranou), a brzy zjistil, že vede souběžně s dalšími rudými vlákny. 

Castellano a jeho lidé – už zase, řekl kysele. 

A tady jsem si něčeho všimla, řekla mu Millie. Když jsme se pohybovali zpátky v čase, něco z té rudé se z tvého vlákna ztratilo! Což znamená, že když se posuneme kupředu, tady ta rudá trochu zesílí! 

Jake pochopil, co má Millie na mysli. Najednou, poté co Castellanův gang zanikl v rudých explozích bomby, červená v jeho vláknu získala sytější a mnohem jasnější odstín. A když se zastavil, konečně mu došlo, co vidí. 

Tady mě Liz zavolala podruhé, řekl. Ale to už Korat věděl o mých citech. Věděl, že jsem ochoten udělat skoro cokoliv, abych ji uchránil před nebezpečím. 

Tehdy byla v zajetí Vavary na Krassu, připomněla mu Millie. A – a tehdy jsem poskytl Koratovi neomezený přístup do své mysli, dokončil za ni větu Jake. Musel jsem. Znal přece rovnice Möbiova kontinua. Já jsem je vlastně znal také, ale nevěděl jsem to. Protože pokaždé, když jsem se pokusil je použít bez jeho pomoci – 

– on zasáhl (teď ho zase přerušila Millie). Aby sis myslel, že to nedokážeš. 

Jake přikývl. Proto jsem ho pozval dovnitř. Byla to součást ‚dohody‘, kterou jsme uzavřeli. Nechtěl nic jiného než mi ‚pomoci‘ – nám, pobočce E – zničit Malinariho, Vavaru a Szwarta. A také mi řekl, že až bude po všem, že mě zase opustí a vrátí se do té své stoky pod rumunským útulkem. Ale… nějak tomu prostě nevěřím. Nepůjde nikam – dokud nenajdu způsob, jak toho mizeru vykopnout! 

A uvidíš, že se ti to podaří, ujistila ho Millie. Ale o to teď nejde. Důležité je, že čím více se tě Korat zmocňuje, tím více rudé se ve tvém vláknu objevuje. Je to metafyzický stav, nic víc v tom není. Fyzicky zasažený nejsi – nejsi infikován! 

Jake pomalu přikývl, znovu se pustil kupředu směrem k TEĎ. Pak si posměšně odfrkl a řekl: To je tedy příjemné pomyšlení. Čím více mě ten parchant vlastní, tím červenější jsem! 

Ale teď už ne, připomněla mu Millie. Nemáš to v krvi ani v těle. Jen v mysli. Je to jeho kontaminace, ne tvoje. A důvod, proč to tak vidíme, je ten, který jsem ti právě řekla: je to jako kovová plomba ve vyvrtaném zubu. Můžeš na ni dokonce zapomenout, dokud se neukáže na rentgenovém snímku. A když ten zub vytrhneš…? 

Jake znovu přikývl. To je mnohem veselejší pomyšlení. Ale nic to nemění na faktu, že rudá je rudá. Potřebuji se ujistit, zda je ta moje rudá jen Koratova, nebo je částečně i jiného původu. Víte, pamatuji si něco z toho, co mi přenechal Harry; to, co věděl on, se ke mně vrací. Například vím, jak se zbavil Faethora. 

Ty to víš? 

Jake přikývl. Ano. Harry jej uvěznil – stejně jako já Korata – chytil do pasti ve své mysli. Pak ho ale vylákal na otevřené prostranství, kde se Faethor nemohl ničeho zachytit. Potom ho vyzval, aby odešel, dal mu šanci vrátit se zpátky do svého hrobu. Faethor odmítl, a tak jej Harry vzal zpátky proti proudu času. Nekroskop věděl, že se může vrátit zpět; protože měl vlákno, na které se mohl ‚zpátky navinout‘. Ale Faethor žádné vlákno neměl, a tak jej Möbiovou smyčkou odhodil do budoucnosti. A pokud se nemýlím, tak stále ještě padá. 

A nemůžeš udělat totéž s Koratem? zeptala se Millie. 

V žádném případě, odpověděl Jake. Korat ten příběh zná. Nenechá se vylákat z mé mysli! A stejně, o to tady nejde. Důležité je, že Harryho vlákno zůstalo rudé i poté, co se zbavil Faethora… Muselo to být tím, že tehdy už byl sám upírem. A já prostě nedokážu zahnat ze své mysli tento obraz: Szwartův brloh a všechny ty vypuštěné výtrusy… 

Pak, když se před nimi vylouply z budoucnosti Möbiovy dveře, Millie řekla: Jakeu, co ti na to mám říct? Co jiného než to, co jsem ti už řekla? Potřásla hlavou. Můžu z toho vyvodit jen jeden závěr: že jsem tam dole, ve tmě Szwartovy odporné zahrady byla mnohem déle než ty. A já jsem čistá… 

Těmi slovy ho samozřejmě chtěla uklidnit, ale nepovedlo se jí to. Ne úplně. Ale Jake jí za to byl i tak vděčný. Když překročili práh do TEĎ a vrátili se do Möbiova kontinua, Jake řekl: Ben Trask je šťastný muž, že má po svém boku někoho jako jste vy. 

Děkuji ti, usmála se Millie. Ale myslím si, že máme štěstí spíše my, že jsi mezi námi. 

A po chvíli Jake dodal: Doufejme. A pak změnil téma: Ale ještě je tu něco, co vám chci ukázat, než se vrátíme. 

Millie věděla, co má na mysli – nemohla se mýlit – a chtěla protestovat. Ale bylo pozdě, protože už byli na místě. 

Dveře budoucnosti, řekla s pohledem upřeným do nedozírna všech zítřků světa. Hrůzyplný prostor lidství v Möbiově časové dimenzi: miliardy modrých, propletených vláken, která se se vzdáleností ztenčovala a stávala se oparem, slabě modrou září na kosmickém plátně. 

A to jsme my, prohlásil Jake, když se ocitli na zcela jiném prahu vlastně, byl protipólem toho prvního – ale opět to byly dveře, jejichž neviditelný rám byl určen pouze tím, co bylo za nimi. Tam naše vlákna pokračují do budoucnosti. Jsou to stopy, které za sebou zanecháme v čase. Tam dál najdeme odpověď na všechno. 

Tam dál? opakovala po něm Millie. 

To je jen taková má slovní hříčka, usmál se Jake. Máme vlevo a vpravo, dole a nahoře, vepředu a vzadu, sem a tam. Ale cestování v čase… je něco jiného. A ‚tam dál‘ je přesně, jak to vidím já, to je vše. 

Proč to prostě nemůže být vpředu? zeptala se Millie. Vypadá to, že jsi přijal pojem zpět v čase, tak proč ne vpřed? 

Zpět, protože už se to stalo, odpověděl. Je to historie a ta je neměnná. 

Ale není náhodou budoucnost také neměnná? zeptala se Millie. Podle Iana Goodlyho ano. 

Možná, přikývl Jake. Ale tam, kde lidstvo prožilo minulost, nám nebylo dáno vidět budoucnost. Je to hora, na kterou jsme zatím nevylezli, nedotčená země. 

Millie se zachvěla a pak řekla: Tohle bychom neměli dělat. 

Já vím, přisvědčil Jake. Ale podívejte se na mé poskvrněné vlákno. Chci vědět, jestli zůstane rudé napořád. Víte, budoucnost nám stejně neukáže všechno. Je nám dovoleno vidět jen kousek. Nemůžeme spatřit celé věky. 

Jakeu? Millie se na něho podívala a on uviděl její zmatený výraz ozářený neonově modrou. 

Je to jedna hodina, na kterou se díváme? zeptal se jí. Den, měsíc nebo rok? Tam dál po mém vláknu čeká odpověď a mně stačí se jen podívat. Ale tam, kde ostatní lidé musejí čekat, já to dokážu mnohem rychleji. Umím cestovat rychleji než život! 

Millie cítila, jak se připravuje: jeho mysl se upřela na budoucnost, jeho svaly se napnuly a on se celým tělem nahnul přes práh. Ještě malou chvíli a ocitne se za prahem a vydá se ‚tam dál‘ do budoucnosti. Nedělej to! křikla Millie. Nebo jestli musíš, tak mě nejdříve přenes zpátky na velitelství pobočky E. Nechci znát budoucnost, Jakeu. Přítomnost má i tak dost problémů. 

Vypadalo to jako dlouhá doba, když stál připravený na prahu do neznáma a nakláněl se v neustále se zvětšujícím úhlu vpřed. A jako by Jake ani nic z toho, co řekla, neslyšel, se po chvíli vrátil zpátky, znovu nabyl rovnováhu a divoce potřásl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit. Když se napětí uvolnilo – když Millie ucítila jeho zaváhání – měla potřebu se s Jakeem dále přít. Ian Goodly si myslí, že to není dobrý nápad, Jakeu. A až do dnešní doby se málokdy mýlil. A nevaroval nás před budoucností samotný Harry Keogh? Ty víš, že ano. 

Jake byl nyní zase sám sebou – skoro – když odpověděl: Ano, a také vím, co se stalo posledně, když jsem ignoroval jeho radu. Takže máte pravdu a já tam nepůjdu, nepodívám se tam. Alespoň ne teď. 

To jsem moc ráda! Uslyšel, jak si ‚oddechla‘ úlevou. A Jakeu, dodala spěšně, alespoň víš, že tvé vlákno už není poskvrněno rudou tak, jak bylo předtím, když jsi poskytl Koratovi plný přístup do své mysli. Vypadá to, že to není o nic horší. 

Ale bylo to teprve před několika dny, namítl Jake. Možná před týdnem? 

Opravdu? Millie vypadala překvapeně. Mně to připadá jako strašně dlouhá doba, co jsme se vrátili z té temnoty Szwartova doupěte. Možná je to tím, že se usilovně snažím na to zapomenout. 

Možná je to pro vás jednodušší, odpověděl Jake s hořkostí v hlase. Protože vy nemáte nic, co by vám to připomínalo. 

Pak ji vzal do kavárny s výhledem na deštěm omytou pláž v Cannes, kde si dali kávu, a když ji mlčky vypili, vrátili se zpátky do Londýna. 

Nebo spíš Jake vrátil Millii do Londýna… 

Když se Millie vynořila z Möbiova kontinua zpátky na stupínek na velitelství pobočky E, zavrávorala, načež Ian Goodly okamžitě odložil uspávací pušku, uchopil ji za paži a pomohl jí opět získat rovnováhu. Ona však stačila zbraň zahlédnout a vyčítavě na něj – a na Davida Chunga – pohlédla. 

Pak se k nim připojil Ben Trask, sevřel ji do náručí… vlastně se o to pokusil. Millie se od něj však odtáhla a svůj vyčítavý pohled přenesla na něj. Trask si i bez svého nadání z jejích očí přečetl, co si myslí. 

„Jsou to jen uspávací zbraně,“ namítl. „Sedativa. Neměl jsem v úmyslu nikomu ublížit, ale ani jsem nechtěl, aby bylo komukoliv ublíženo.“ 

„No, jak vidíš, mně to ublížilo,“ odsekla. „Co sis myslel, že by Jake udělal?“ A než mohl Trask odpovědět: „Povím ti, co by udělal – kdyby byl nakažen: podrobil by se tvé láskyplné péči. Požádal by pobočku E tebe – o pomoc.“ 

„Tak proč se nevrátil s tebou?“ Traskova logika, jeho ohromující starost o pobočku – o lidi všeobecně – vyhrála nad pocitem viny, který měl. „Je Jake… je…?“ 

„Je v pořádku,“ ubezpečila ho Millie. „Alespoň si to myslím.“ Pak ale změkla, když viděla jeho výraz zpráskaného psa, a vyprávěla jemu a všem ostatním, co se stalo. 

Když skončila, Ian Goodly řekl: „Takže Jake nakonec do budoucnosti nenahlédl.“ Jasnovidci se očividně ulevilo. 

„Ne, ale pokoušelo ho to,“ odpověděla Millie. „Možná se bál toho, co uvidí – ale to si nemyslím. Myslím, že jednoduše respektoval vaše varování.“ 

„Tak kde je teď?“ otázala se Liz Merricková, které starostí o nekroskopa vhrkly do očí slzy. 

Trask ale ještě neskončil. „Říkáš, že jeho vlákno života bylo nezměněné? Že se to nijak nezhoršilo od doby, kdy vpustil Korata Myšlenkářova vazala do své mysli? Tak čeho se bojí? Proč se nevrátil s tebou?“ 

„Říkal, že chce ještě navštívit několik míst a všechno si promyslet,“ odpověděla Millie. Pak se podívala na Liz a usmála se. „Ale také řekl, že ty už budeš vědět, jak ho najít.“ 

„Tomu nerozumím,“ zavrtěl hlavou Trask. „A já nesnáším, když něčemu nerozumím! Vždyť ví, že ho potřebujeme – a obzvláště teď.“ 

Millie se na něho podívala – podívala se na něj přísně a pevně – a řekla: „Jake si myslí, že je čistý, ale přesto si nemůže být stoprocentně jistý. Už sis někdy našel čas, aby ses zamyslel nad tím, že on nás má tak rád a my to přitom ani nedokážeme ocenit? Tohle je možná jeho způsob, jak nás chránit… tím, že si od nás drží odstup. A když se nad tím zamyslím, Jake mi připomněl něco, co se týká mě stejně jako jeho.“ 

„Ano?“ zamračil se Trask. 

„Že od chvíle, kdy jsme my oba byli tam dole, hluboko pod Londýnem s vládcem Szwartem, uplynulo teprve několik dní,“ odpověděla. „Jak dlouho trvá, než se výtrusy uchytí, splynou s námi a začnou měnit naše organismy? Kdybych byla tak statečná jako Jake – kdybych měla tu odvahu čelit budoucnosti – možná bych se také nechtěla vrátit.“ 

„Ty máš odvahy na rozdávání,“ opáčil Trask, když mu konečně dovolila položit jí ruku kolem pasu. „A pokud jde o Szwartovy výtrusy: pokud jsou infikováni ti spáči – což je něco, co zatím nevíme – proč se tedy nechováte stejně? Proč jste nespali?… tedy pokud jste se nakazili.“ 

Millie pokrčila rameny: „To je spousta kdyby a proč, Bene. Až příliš mnoho a já ti na to nedokážu odpovědět. Můžeme se jen modlit.“ 

„Vím, že víra ti nechybí,“ odpověděl tichým, chraptivým hlasem. „I taková víra předpokládá statečnost. Ne, já myslím, že ty by ses vrátila, i kdyby tvé vlákno života bylo rudé jako samotné ohně pekelné. Tak jsi statečná, Millie Clearyová.“ 

Ty také, pomyslela si, jak najednou ucítila potřebu se k němu přitisknout. Ke svému neotřesitelnému, pevnému, oddanému muži. Musíš být statečný, Bene Trasku. Protože pravda je, že ani ty si nemůžeš být jist. Ani Jakeem a ani mnou. A přesto víš, kde dnes v noci budeš spát a s kým. Ale přiznejme si to; nevíš, co bude vedle tebe v posteli ležet. A popravdě řečeno, já také ne… 

Zekintha Föenerová – později Zek Simmonsová a ještě později Zek Trasková – byla jedna z velice mála bdících mrtvých, kteří s Jakeem mluvili; v jeho zastoupení sehrála ďáblova advokáta před Velkou většinou a pokusila se je naklonit na jeho stranu. A také Jakeovi řekla, že všechna moudrost a vědění světa je tady, v zemi nebo unášená větrem, a že mnozí mrtví i po své smrti pracují na tom, aby zdokonalili, co za svého života nestihli dokončit. Ti by mohli Jakeovi pomoci s mnoha jeho problémy a situacemi, jen kdyby se je podařilo přesvědčit, aby s ním komunikovali. A že to odmítali, byla hlavně Koratova vina. 

Rozuměli životu, neboť kdysi přece sami žili. I smrti, z pochopitelných důvodů. Ale nesmrti – místu mezi těmi dvěma póly, které děsilo živé, již byli jejich potomky – té se vyhýbali s neochvějnou tvrdohlavostí. Jen těch několik málo členů Velké většiny, kteří byli blízkými přáteli původního nekroskopa, Harryho Keogha, se odvážilo k Jakeovi přiblížit a i ti byli opatrní, protože se báli, aby nebyli exkomunikováni ze všeobecné, celohřbitovní ‚církve‘ duší. 

Ale na druhé straně byli mezi Velkou většinou i takoví, kteří nebyli nikdy sami, kteří se ve svých malých společenstvech – ve své vlastní vybrané skupině – nebáli ničeho kromě samotného strachu. Zek Föenerová byla jednou z nich společně s mužem, kterého milovala ve dvou světech, s Jazzem Simmonsem. 

Na středomořském ostrově Zante – tedy přesněji řečeno Zakinthosu, podle kterého dostala Zek své jméno – si s Jazzem postavili dům a společně prožili život a dobrodružství na Sluneční/Hvězdné straně. Nikdo tu ale není navěky a Jazz podlehl nevyléčitelné nemoci. Zekina láska k ostrovu a k Jazzovi sem její duši velice často táhla. Nyní už nebyla vězenkyní rumunského útulku a jeho tmavé, bublající stoky. Na rozdíl od Malinariho bývalého pobočníka Korata, který nebyl před tím, než se vetřel do Jakeovy mysli, s okolním světem lidí nijak obeznámen, Zek si vyvinula jistou mobilitu. A protože byla celý život telepatka, zjistila, že není tak těžké navázat kontakt s Jazzem, který odpočíval v pokoji na hřbitově v Zante s výhledem na moře. 

Jake znal souřadnice domu blízko Porta Zoro, takže když dopravil Millii zpátky na velitelství pobočky E, vydal se Möbiovým kontinuem na Zante. Vynořil se z něj na oblázkové cestičce, která vedla ke dveřím bývalého Zekina domu. Teď už tady bydleli jiní lidé, ale Jake věděl, že Zek bude s největší pravděpodobností tady. Mohl na ni samozřejmě jednoduše zavolat – použít řeč mrtvých, aby zjistil, kde se nachází – ale to nebyl jeho způsob. Přesněji řečeno to nebyl způsob Harryho Keogha, jehož úcta k mrtvým byla tak velká, že si prostě nedovolil ‚křičet‘, aby je přivolal, ale vždycky se za nimi vydával na místo jejich odpočinku. Jako nekroskop – jediný nekroskop – s tím neměl žádný problém. A co bylo dobré pro prvního nekroskopa, bylo dobré i pro Jakea. 

Nyní stál pod piniemi pod noční oblohou mourovatou lehkými mraky a díval se směrem na severozápad, na světla města Zakinthos, problikávající skrz větve stromů. Svěží noční vzduch provoněný pozdními květy a pryskyřicí byl stále ještě vlhký po nedávné bouřce; ale vzduch nebyl Jakeovo médium, když se jemně zeptal: Zek, jste tady? 

Jakeu? Odpověď přišla okamžitě a znedaleka. Ano, ale nejsem v domě. Jsem s Jazzem. 

Ruším? Zrozpačitěl, což u něj bylo neobvyklé. Musel v tom nejspíš být vliv Harryho údajné pokory, která se na něj přenášela. 

Ale vůbec ne, ujistila ho Zek. Vlastně zrovna hovoříme o tobě. Můžeš přijít sem? 

Její řeč mrtvých byla jakýmsi majákem, podle kterého se Jake dokázal zorientovat, podobně jako tomu bylo v případě Liziny telepatie, takže o chvíli později vystoupil z kontinua na mořském pobřeží mezi Portem Zoro a Argassi. Obloha se pomalu rozjasňovala a na kamenném výběžku zasvítil v záři hvězd alabastrově bílý kostelík, který se zrcadlil ve vodách mělkého zálivu. 

Mezi pláží a tmavými siluetami sukovitých borovic, jejichž větve zastiňovaly pobřežní silnici, se na upraveném pozemku nacházel malý hřbitov uspořádaný do pravidelných, udržovaných parcelek. Dobře skryt před zraky turistů, na poklidném místě, kam doléhalo jen jemné ššš!… ššš! vlnek narážejících na písčitooblázkovou pláž v rytmu bušení srdce, jako by chtěly odškodnit všechna ta, která zde byla pohřbena a dávno nebila. 

Hrob Jazze Simmonse by zřejmě kolemjdoucím připadal všední, ale Jake byl k němu přitahován jako železo k magnetu. A když přišel blíž: 

Jakeu, oslovila ho Zek, tohle je místo, kde odpočívá Jazz. A tohle je Jazz. 

Mohla mu ukázat Jazze, jak vypadal za života, ale neudělala to a Jake pochopil, že ten přepych si teď dovolit nemohou; stačilo, že byli tady. Je mi – potěšením? řekl a nevěděl, zda vybral ta správná slova. Ale zřejmě ano. 

Mně také, řekl Jazz a znělo to upřímně. A je mi i ctí! Ty jsi čtvrtý, Jakeu, a není nás mnoho, kteří máme tu čest setkat se se všemi čtyřmi. 

Se všemi čtyřmi…? Jake chvíli nechápal, co má Jazz na mysli, ale pak mu to došlo a řekl: Vy jste potkal všechny ostatní? 

Ano, potkal, odpověděl Jazz. Zek se s nimi setkala… ale znala je lépe než já. Já jsem se setkal s Harrym a Obyvatelem na Hvězdné straně, kde jsme všichni společně bojovali ve velké bitvě v Obyvatelově zahradě proti Vampýrům. A také jsem byl s Harrym a pobočkou E ve Středomoří, kde jsme se utkali s Janošem Ferenczym. Nikdy bych se byl nesetkal s Harryho synem Nathanem, ale Zek ho přivedla sem, takže nám pomohl dořešit některé záležitosti, k nimž jsme se za svého života nedostali. A teď jsi tady ty. Takže, pokud existuje nějaký způsob, velice rád splatím nevyřízené účty. 

Účty? nechápal Jake. 

Víš, řekl Jazz, myslím, že dlužím každému z tvých – předchůdců? – všem ostatním nekroskopům. Dlužím Harrymu za Zek, Obyvatelovi za to, že nás dopravil zpět z Hvězdné strany na Zemi, a Nathanovi za… spoustu věcí. Ale nikdy jsem neměl příležitost se s nimi vyrovnat. Takže pokud existuje něco, co pro tebe mohu udělat, stačí říct. Můžeš si to vybrat za ně. 

A Zek dodala: Já to cítím stejně, ale to ty už víš. Tak proč jsi přišel, Jakeu? Cítím, že tě něco trápí. A opravdu nechápu proč, když je jasné, že už se ti povedlo zbavit se Korata. 

Dosud měl Jake svázaný jazyk, ale jakmile slyšel to jméno, spustil: Opravdu? Opravdu už necítíte Koratovu přítomnost? Dříve jste mi tvrdila, že je jako temný stín, který se mnou cestuje. Něco v tom smyslu. 

To je pravda, přiznala Zek. Cítila jsem ho. Byl temný a oproti tvému teplu a otevřenosti uzavřený. Ale teď ne. Jak se ti podařilo se ho zbavit? 

Jake si povzdechl. Mně ne, Harrymu Keoghovi. To on jej uzamkl do prázdné místnosti v mé mysli. Uvěznil ho tam, kde mi nemůže nijak ublížit. A pak jim oběma vyprávěl celý příběh. 

Když skončil, Zek řekla: Takže tohle bylo na úvod. Ale to není to, co tě trápí. Nebo jestli ano, tak je to jen část tvého problému. 

A Jazz dodal: Klidně se nám svěř, nekroskope. 

Možná že právě o tohle jde, pokrčil rameny Jake. O tu nálepku nekroskopa. Ano, používám Möbiovo kontinuum a dokážu mluvit s mrtvými, ale pro mě je to doopravdy mrtvá řeč! Na co mi je, když mě Velká většina odmítá poslouchat? Když mi nemůžou pomoct? Nekroskop: nástroj pro konverzaci s mrtvými? Ale vždyť jen pouhá hrstka, z vás se mnou chce něco mít! Cítím se – nevím – jako bych se něčím provinil nebo jako bych byl nějaký podvodník nebo co; jako bych vás nebyl hoden. Cítím se, jako bych měl zakázáno se s nimi setkat, s těmi důležitými. Jako bych byl jen imitátor naprázdno otevírající ústa. 

Jestli jsi imitátor, jsi rozhodně ten nejlepší, se kterým jsem se kdy setkal! řekl Jazz a pak se obrátil ke své společnici a jakoby zmateně se jí zeptal: Zek, neříkala jsi náhodou, že je Jake drsňák? Jak jsi to tenkrát řekla: ‚neopracovaný diamant‘? 

Ano, a pověděla jsem to i Jakeovi, odpověděla Zek bez ostychu, avšak rovněž udiveně. A také že je – nebo spíš byl. 

A pokud jde o ten jeho chlad, o kterém ses také zmínila, pokračoval Jazz. Musím přiznat, že ho cítím. Ale ten měli v sobě i všichni ostatní: někdy byli studení jako kus oceli, přesto z nich však sálalo teplo ohňů, které by ji dokázalo roztavit. Abych se přiznal, kdybys mi neřekla, že je to Jake, přisahal bych, že je to sám Harry! 

Vidíš, řekla Zek Jakeovi, vypadá to, že jsi absolvoval další proměnu. 

Ale Jake jen zavrtěl hlavou. Kdepak. Je vidět, že už jste Jazze o mnohém přesvědčila. Což mi připomíná, že jste se zmínila, že jste o mně zrovna mluvili. Takže, můžu se zeptat na téma vašeho rozhovoru – tedy kromě mé neomalenosti, hrubosti, chladu a tak dále? 

Urazila jsem tě? zeptala se starostlivě, možná až lítostivě Zek. 

Ne, zavrtěl hlavou Jake. A pak se usmál. Vlastně se mi označení ‚neopracovaný diamant‘ docela líbí! Ale vím, že jste na mé straně – myslím mého sporu s Velkou většinou – tak jsem si myslel, že pro mě třeba máte nějaké novinky, něco, co by mi udělalo radost? 

Zek si ‚povzdechla‘ a řekla: Nerada to říkám, Jakeu, ale navzdory všemu, čeho jsi dosáhl, bdící mrtvé jsi stále nepřesvědčil. Nevím, čím to je, ale žádný dojem to na ně neudělalo. 

Všechno, čeho jsem dosáhl? (Jake si vzpomněl jen na tu spoustu násilí a destrukce!) Ale jako obvykle byly jeho myšlenky řečí mrtvých a Jazz na ně reagoval. 

To také, řekl. Ale účel přece světí prostředky, ne? Díky všemu tomu násilí jsi společně s pobočkou E vyčistil svět od toho ohavného moru. 

Nebo jste s tím alespoň začali, dodala Zek rychle. 

Vy o tom všem víte? podivil se Jake. 

Samozřejmě, ujistila ho Zek. A o tom jsme právě mluvili, když jsme ucítili tvou přítomnost: o všech těch nemrtvých, kteří jsou teď doopravdy mrtví a už nepředstavují žádné riziko. Cítili jsme, jak jich spousta přechází na naši stranu. Většina z nich byla z našeho středu okamžitě vyloučena. Velká většina nechce mít s upíry nic společného. 

Což ve zkratce přesně popisuje můj problém, usmál se Jake sarkasticky. 

Ucítil Zekino přikývnutí. Dokud se té stvůry, co máš v sobě, nezbavíš úplně, dokud si tebou hlavní představitelé naší rady, naši mluvčí, nebudou absolutně jisti, nic se nezmění. 

Jake se zamračil. Říkala jste, že většina z těch tvorů, které jsme zabili, byla vyloučena? A co ten zbytek? Které z nich jste přijali mezi sebe? 

Vždycky existují výjimky potvrzující pravidlo, odpověděla mu Zek. A protože řeč mrtvých často přenáší víc, než je řečeno, Jake věděl, jak to myslela. 

Tam na Krassu, hádal Jake. Ty ubohé jeptišky, které Vavara zneuctila. Některé z nich jste zachránili. 

A také většinu dětí z té lodi, dodala Zek. Byly jednoduše mrtvé. Ale ne všechny. A pokud jde o ty jeptišky… mnohé z nich byly už příliš prostoupeny vampyrismem. 

I tak, není to fér, řekl Jake zamyšleně. 

Co? zeptala se Zek. 

Že zatímco je v záhrobí místo i pro upíry, vysvětloval Jake, nebo možná ‚polepšené‘ upíry, já musím zůstat vyděděncem. Je to tak frustrující! Co musím udělat, abych se jim zavděčil? 

Zbav se Korata, poradila mu Zek. On je tou poslední překážkou, Jakeu. Ale až zmizí, jsem si jistá, že tě mrtví přijmou. Vlastně nechápu, proč už to dávno neudělali. Pravda je, že tady nejsem tak dlouho jako mnozí z nich. A čím mohu já, prakticky nováček, přispět k moudrosti staletí? 

Což nejspíš také znamená, řekl Jake smutně, že vám vaši mluvčí neříkají všechno a že toho ví víc, než vám říkají. Byla to čirá spekulace a Zek na to nedokázala odpovědět, ale přesto se o to pokusila. 

Velká většina se obává nákazy, vysvětlovala. To je snad jasné. Takže možná že když jste ty a pobočka E bojovali s vetřelci z Hvězdné strany…? 

A Jazz se zeptal: Stále ještě jsi u pobočky E, že ano? 

Nevím, přiznal Jake. Pracovat u takové organizace, jako je pobočka E, je stejně tak frustrující jako mluvit s mrtvými – tím samozřejmě nemyslím vás. Opravdu nevím, co se děje v jejich myslích – nebo spíše vím. Problém je, že i oni mají svá podezření. Ano, podezírají mě. 

Hmm! zamyslel se Jazz. Vím, jak to myslíš. Už je to hodně dávno, ale stále ještě si pamatuji, jak mě pobočka E naverbovala. V té době se klidně ještě mohli jmenovat pobočka P – protože o ničem jiném ani nebyla: o podvodech! A když se něco pokazilo, obvykle to byli agenti pobočky, kteří to odskákali. Já to vím moc dobře, protože takhle jsem se dostal na Hvězdnou stranu. Od té doby se mě Zek snaží přesvědčit, že teď už je to jiné, ale připadá mi, že se poměry příliš nezměnily. Pobočka E? Budeš si na ně muset dát pozor, Jakeu. Udělej svou práci a zmiz odtamtud. To je má rada. 

Tím chcete říct, že práce je na prvním místě? opáčil Jake. 

Na to se přece nemusíš ani ptát, řekl Jazz. Mluvíme přece o Vampýrech, nebo ne? Kdyby to bylo cokoliv jiného, poradil bych ti, abys odešel okamžitě. Ale ať se ti to líbí, nebo ne, jsi nekroskop, a třebaže to mrtví nedokážou ocenit, tvé schopnosti ti byly předány z určitého důvodu. Dal ti je Harry, abys bojoval s Vampýry. Co víc potřebuješ vědět? Věř mi, určitě bys nechtěl žít ve světě upírů. Kdybys někdy navštívil Hvězdnou stranu, pochopil bys. 

Jake přikývl. To chápu. Už jsem toho viděl dost na tomhle světě, ne tak na Hvězdné straně. 

Takže, až tady skončíš, zeptala se Zek, vrátíš se? 

Je to pro vás opravdu tak důležité? vyzvídal Jake. 

Ucítil, jak Zek ‚přikývla‘. Víš, navzdory tomu, že Jazz měl kdysi dávno s pobočkou spory, já znám Bena a jeho lidi a vím, že jsou v pořádku. Jsem si tím jistá, protože předtím, jsem pracovala pro ty nesprávné. A také vím, že to, co se stalo mně, nebyla jejich chyba. Takže kdybych jim mohla pomoci, udělala bych to. A ty bys měl také. Proboha, Jakeu, proto se ti také snažím pomoci! 

Ale já jsem je neopustil, namítl Jake. Možná se budu chvíli držet stranou – a vyhýbat se tak nebezpečí – budu je pozorovat zpovzdálí a sledovat, jak se jim daří, ale neopustím je, to ne. Je s nimi někdo, kdo… kdo ví, jak se mnou navázat kontakt. 

To je dobře! oddechla si Zek. A teď? Jaké máš teď plány? 

Teď? zamračil se Jake jak v mysli, tak i ve tváři. Potřebuji si ještě s někým promluvit. Ale ne tady. 

Z Jakeova náhlého zamyšleného tónu Zek vycítila, koho má Jake na mysli. S Koratem? zeptala se plná obav. Myslíš, že je to moudré? Je to spící pes, kterého bys měl nechat na pokoji, dokud nenajdeš způsob, jak se ho zbavit nadobro. Zase s tebou bude hrát ty své hry se slovy – a asi ti nemusím připomínat, co se stalo posledně, když ses s ním zapletl. 

Ne, to nemusíte, odpověděl Jake. Ale pokud jde o hry se slovy – nebo spíše hrátky s myslí – myslím, že jsem pro něj vyrovnaným protivníkem. Teď se cítím mnohem jistěji. A stejně, vím, že pokud se mi to začne vymykat z kontroly, můžu ho vždycky zase zamknout. 

Jsi si tím jistý? zeptal se Jazz. 

Doufám v to, řekl Jake. Víte, slyším, jak tam uvnitř tluče na dveře – ale slabě, takže mě to neobtěžuje. A v těch dveřích je špehýrka, kterou mohu otevřít a zase zavřít. Nemůže utéct, dokud mu neotevřu dveře, ale mohu s ním hovořit přes tu špehýrku. 

Ale proč bys to dělal? nechápala Zek. 

Protože pokud existuje někdo, kdo ví, co udělají naši vampýří vetřelci teď, vysvětloval Jake, je to Korat. Tohle je poslední eso v jeho rukávu a je nejvyšší čas, aby ho vytáhl. 

Ale pamatuj si, Jakeu – žádné další smlouvy, žádné uzavírání falešného přátelství! (Nyní k němu promluvili oba Jakeovi mrtví přátelé jako jedna velice starostlivá osoba.) 

Máte mé slovo, ujistil je Jake. Žádné další smlouvy, žádná další přátelství, žádné obchody. Alespoň nakolik to můžu ovlivnit. 

Tak kde si s ním promluvíš? zeptala se ho Zek. 

A když Jake vytvořil dveře do Möbiova kontinua, usmál se svým širokým úsměvem a odpověděl: Na místě, které mu sluší nejvíce. Tam, kde jsme se poprvé potkali. Na místě černém jako noc a stejně tak bezduchém, jako sám Korat. Na jediném místě, které znám, kde se on bojí a já jsem na koni. 

Ve stoce pod rumunským útulkem, řekla Zek a ‚zachvěla se‘. 

Uhádla jste, odpověděl Jake, ještě než se rychle rozloučil a odešel… 

Rumunský útulek nebo spíše jeho podzemní ruiny: Jake už tam jednou byl ve stavu, který byl něčím mnohem víc než jen snem. Navrátilec Harryho Keogha jej tam zavedl, aby si mohli promluvit s bývalým pobočníkem Malinariho, Koratem. Jenomže Jake nedbal Harryho varování a nyní byl Korat uvězněn v jeho mysli a byl skoro, i když ne zcela, jeho součástí; i tak mu postupně ničil život. 

Ve snu Jake jen těžko chápal princip Möbiových souřadnic; netušil, že od té chvíle je bude automaticky ukládat ve své stále metafyzičtější mysli. A nyní to pro něj bylo tak jednoduché, jako když člověk přechází z jedné známé místnosti do druhé; trvalo to jen zlomek vteřiny; vstoupil do kontinua u Jazzova hrobu a následně se ocitl v temnotě stoky, jejíž polohová energie kdysi napájela útulek. A přesto Jake stále vstupoval do kontinua s rozechvěním, pomalu, pečlivě volil kroky, připraven se v mžiku vrátit do nicoty Möbiovy dimenze. 

Důvod jeho obezřetnosti byla znalost systému stoky a fakt, že byla napájena vodou tekoucí z Carpatii Meridionali, z Transylvánských Alp na severu. Neboť to zdánlivě nekonečné evropské léto a jeho sucho už skončilo a podzim s sebou přinesl vydatné deště. Zatímco brána v Perchorsku (a zároveň i brána na Hvězdné straně) byla otevřená a suchá, bránu v Rumunsku klidně mohla zaplavit voda valící se z hor. Ale Jakeovy obavy se ukázaly zbytečné; voda tam nebyla o nic hlubší než předtím; exploze, jež zničila útulek, jí otevřela nové výpusti, skrz které odtékala do nedalekého Dunaje. 

Jakeovi chvíli trvalo, než se jeho oči přizpůsobily z té sametové, hvězdné noci řeckého ostrova tmě stoky, ale brzy byl schopen rozeznat okolí. Zjistil, že se tam nic nezměnilo; bylo to stejné jako poprvé, i když to tehdy bylo ve snu: 

Propadlý strop byl na mnoha místech zprohýbaný anebo vypouklý následkem ničivé síly výbušniny; všude trčely zhroucené podpěry, masivní bloky oceli a betonu zčernalé ohněm. A když se podíval zpět po proudu toho, co kdysi bývala podzemní řeka, spatřil, že její koryto bylo zcela zahrazeno původním stropem jeskyně, který se propadl při těch otřesech a pod svou vlastní tíhou. 

Jake se po troskách, pod kterými temně bublala voda, opatrně přesunul k tři a půl metru silné betonové stěně přehrady, v níž byla ukryta dynama a citlivé přístroje, které kdysi napájely a monitorovaly útulek. Kdysi hladký povrch přehrady byl nyní rozdrolený, popraskaný a na mnoha místech zčernalý ohněm, hráz sama však držela. Byla vystavěná, aby odolala tlaku vody při záplavách, a tak vydržela i tlak výbuchu. 

A tam, ze zdi přehrady, v místech, kde voda jako by bublala mnohem temněji a zlověstněji, trčela asi dvacet centimetrů nad neklidnou hladinou temně se lesknoucí, na horním okraji pokřivená ocelová roura: byl to jeden z přivaděčů, který kdysi napájel dynamo. Jake odhadl její světlost na nějakých čtyřicet centimetrů. Dítě nebo někdo hodně hubený, snad cirkusový hadí muž, by se tou rourou možná protáhli. 

Ale Korat, kdysi Myšlenkářův vazal, nic z toho nebyl. Naopak, býval to mohutný pobočník Vampýra. Přesto, aby ke stoce přilákal pozornost a tím si usnadnil útěk, použil Nephran Malinari, společně se svými vampýřími druhy, svou sílu a natlačili ho zaživa, řvoucího a zápasícího, hlavou napřed do té roury, aby ji zacpali; přitom mu zpřelámali kosti v ramenou, kyčlích a lýtkách a utěsnili ho vlastníma nohama! 

Koratovo maso už bylo dávno odplaveno vodou, ale jeho obnažené kosti dál ležely v rouře, neustále omývány a zmítány proudem vody, která je ohladila tak čistě, jako by je někdo uvařil… 

Jake si našel místo kousek od roury, vylezl si na suchý kus betonu spadlého ze stropu a vyhrnul si mokré nohavice. Pak se posadil, rukama si objal kolena a přemýšlel, jak začít. Nakonec ale dospěl k názoru, že není o čem uvažovat; nezbývalo mu než otevřít špehýrku ve své mysli, promluvit k té stvůře a pokusit se ji přimět, aby se vrátila do svého vodního hrobu. 

Zatímco se Jake snažil sám sebe přesvědčit, že tohle byl vlastně hlavní důvod, proč sem přišel, věděl, že přinejmenším není jediný. Byla tu ještě ta záležitost s Malinarim, Szwartem a Vavarou: chtěl vědět, jaké budou jejich další kroky teď, když jejich původní plán ztroskotal. 

Neboť i bez svých zkázonosných zahrad byli pořád smrtelně nebezpečnými vetřelci z jiných sfér a měli dost síly na to, aby proměnili zemi v pustinu, která by si v ničem nezadala s Hvězdnou stranou. A ať se to Jakeovi líbilo, nebo ne, musel přijmout fakt, že Harryho odkaz je zároveň jeho prokletím. 

Bylo to jako neviditelná síla, která jej poháněla stále vpřed a nedalo se jí vzepřít… 

XVI 

Rumunsko a Korat – Londýn a Liz – Turecko 

a Bernie Fletcher… a přátelé? 

Jake ‚naslouchal‘ tomu místu ve své hlavě, soustředil se na jednu z mnoha ‚místností‘ v domě své mysli. Ten upír byl uvnitř – jeho mentální pach byl nezaměnitelný – ale už nebušil na dveře. Možná spal, ale Jakeovi to nepřipadalo příliš pravděpodobné. 

Korate, oslovil ho, když vstoupil na to tajné, skryté území, myslím, že je nejvyšší čas, abychom si my dva promluvili. Ale protože tohle je pravděpodobně tvoje poslední šance, kdy jsem ochoten s tebou mluvit, dávej si dobrý pozor na to, co říkáš. A rozhodně by sis měl dávat pozor na to, co děláš nebo o co se pokoušíš – protože můžeš klidně vsadit svůj život na to, že tě budu hlídat. 

Já už jsem svůj život vsadil dávno, odpověděl Korat rozmrzele. A prohrál jsem. Tak co po mně ještě chceš, Jakeu Cuttere? A kam… kam jsi mě to zavedl? S touto poslední otázkou zazněl v jeho řeči mrtvých jakýsi nepokoj. 

Jake se pomalu otočil, protože věděl, že Korat uvidí to, co on, a rozhlédl se po zničené jeskyni. Pak, zcela záměrně, obrátil svůj zrak k temně lesklému ústí roury, která čněla ze zdi jako otevřená tlama velké kovové ryby, z níž proudila voda. 

To místo! ‚zalapal‘ Korat po dechu a zároveň se zachvěl i záhrobní éter. Ty jsi mě dovedl zpátky na to místo! 

Jake přikývl a pokračoval: Vím, že ti to tady moc nesvědčí, takže z toho můžu těžit. Je to moje psychologická výhoda. A když je řeč o psychologii, chci tě varovat: nezahrávej si s mými emocemi. Tam, na velitelství pobočky E, jsi mě skoro dostal – málem jsi mě ovládl – ale tohle už se nebude nikdy opakovat. Jen si zkus mě nějak obelstít, podrazit mě a já to okno zavřu, zamknu dveře a zazdím tě. A potom ti garantuji, že tvé návštěvní dny jsou sečteny. 

Humf! odfrkl si Korat arogantně, ale nevyznělo to příliš sebejistě. Ty si opravdu myslíš, že to budeš mít tak jednoduché? V žádném případě! Možná že máš nade mnou momentálně převahu, ale to nebude trvat věčně. Někdy také musíš spát, a až usneš – 

Až já usnu, skočil mu do řeči Jake, nic – ale vůbec nic – se nestane. Usadil se trochu pohodlněji na kusu betonu a pokračoval: Víš, Korate, to je automatické. Tenhle můj nový trik je stejně instinktivní jako dýchání. Nemusím na to ani myslet. Od chvíle, kdy s tebou přestanu hovořit a tohle okno zavřu, ty zůstaneš uzamčený uvnitř, hluchý, němý a slepý. A já, já si prostě dál budu žít svůj život, jako bys ani nikdy neexistoval. Dokonce můžu úplně zapomenout, že tu jsi! 

Nechal ta slova doznít, nedbale mávl rukou směrem k rouře a pokračoval: Chceš něco vědět? Nemáš ani ponětí, jaké jsi měl tam, v té rouře, štěstí. Mohl jsi naslouchat myšlenkám bdících mrtvých; nebyl jsi izolován; alespoň sis byl vždycky vědom svého odporného já. Ale zamčený v mé mysli, bez spojení s čímkoliv… jak dlouho si myslíš, že ti vydrží ta poslední špetka zdravého rozumu, tvého vědomí? Jak ses měl, jak ses cítil těch posledních několik hodin? Jsi zamčený v té nejmenší samotce na celém světě, Korate, a lepší to už nebude. 

To tedy nemám moc nadějné vyhlídky, přiznal Korat smutně. Ale pak se rozzářil. Ale my oba víme, že tohle se nestane. Tohle přece nemáš v úmyslu, protože kdyby ano, nepřišel bys mě sem navštívit. Ne, ty nejsi ten typ, který by sem přišel jen proto, aby mne trýznil a mučil mě. Ano, vidím tu psychologickou ‚výhodu‘, kterou ti poskytuje tohle odporné místo, ale pověz mi jednu věc: proč bys sem chodil, kdybys byl tak mocný, jak se tváříš? Takže, dost těch řečí a přejděme k věci. Řekni mi, co po mně chceš – a co z toho budu mít já. 

Jake si uvědomil, že jeho výhoda je tatam, takže zaťal zuby a řekl: Až se tě konečně nadobro zbavím, myslím, že mi tyhle naše schůzky budou chybět. Jsi opravdu obdivuhodné stvoření a já tě svým způsobem obdivuji. Nemáš nejmenší šanci, ale přesto se nevzdáváš. Vampýr? Byl jsi tomu hodně blízko a já jsem si jist, že to Malinari věděl. Určitě bys brzy povýšil. 

To je pravda, přiznal Korat bez okolků. Přestal jsem mu být užitečný a on cítil, že bych ho brzy mohl začít ohrožovat. Alespoň to považoval za možnost. V tomhle jsem na sebe hrdý. V každém případě si svou zradu načasoval dokonale a našel si skvělou příležitost, jak mě využít. Ale tvá slova nebyla jen lichotkou. Tím, že jsi zmínil Malinariho, odhalil jsi pravý důvod toho, proč sis chtěl se mnou promluvit, že ano? 

Částečně, přiznal Jake. Hlavní důvod, proč jsem s tebou chtěl mluvit, je, že pro tebe mám nabídku, chci ti dát na vybranou. Izolace v mé mysli, nebo svoboda – tedy, svým způsobem – v této stoce. Zato mi povíš, co mají Malinari a jeho kumpáni v plánu teď. 

Cha! vykřikl Korat. A tohle považuješ za nabídku? Pamatuji si, že Malinari dal jednou takovou ‚nabídku‘ jednomu ze svých líných, hlučných otroků: mohl buď vyskočit z okna – nebo z něho být vyhozen! 

Za to, že byl líný a hlučný? 

Ano! odsekl Korat. Otroci jsou na práci, ne aby klábosili, a už vůbec ne, aby uvažovali. Malinari nenávidí hluk – a dokonce i šepot tajných, nebo dokonce zrádcovských myšlenek – stejně jako miluje jemnou, žalostnou hudbu. Ve svém obrovském orlím hnízdě na Hvězdné straně byl zvyklý hudbu poslouchat, aby přehlušil tok právě takových myšlenek, a tak získal alespoň jakousi rovnováhu. Byla to ale velice ošidná věc, ta jeho duševní rovnováha. 

Tím chceš říct, že je blázen? zeptal se Jake. 

Samozřejmě že je, ujistil ho Korat. Stejně jako většina Vampýrů. Myslel jsem si, že to víš. 

Jake přikývl. Už si vzpomínám na tvé historky o Hvězdné straně, které jste mi, zrovna tady, s Harrym Keoghem vyprávěli. Tehdy to však pro mě bylo něco zcela nového a nevěnoval jsem tomu moc pozornosti. 

Tvoje chyba, pokrčil rameny Korat, teď už je příliš pozdě. Já už ti žádné historky o Hvězdné straně vyprávět nebudu! Teď, když je moje existence – to, co z ní zbylo – ohrožena, ti mám poskytovat cenné informace? Určitě jsi musel trénovat, Jakeu; dost ses v hrátkách se slovy zlepšil! Ale to je teď jedno, nic se nezměnilo. Já se tě znovu ptám, co je tohle za nabídku: zůstat uzamčený v tvé mysli, nebo se vrátit do stoky? Pchá! 

Takže mi nepovíš, co mají za lubem ti vetřelci – ti, kdo tě zavraždili? 

Ani kdybych to věděl, odsekl Korat. Protože dny mých dohod s takovými, jako jsi ty, jsou sečteny. Naše takzvaná spolupráce – kterou jsi ty zradil – je stejně mrtvá jako já. 

Jake se tím nenechal odradit a pokračoval: Opravdu mi chceš namluvit, že nevíš, co teď podniknou? To se ani nepokusíš hádat? 

Možná bych mohl, pokrčil rameny Korat. Ale nechce se mi. Já už jsem ti svou poslední službu poskytl, Jakeu Cuttere. 

Jake se teď dopálil. Službu? Nikdy jsi pro mě neudělal ani to nejmenší, Korate. Jediný důvod, proč ses nacpal do mé mysli, byl ten, že jsi mě chtěl ovládnout, stejně jako bys ovládl i Malinariho. Plánoval jsi, že získáš vládu nad mou myslí, postupně mě vytlačíš, až zůstane jen to, co z tebe zbylo: tvoje oplzlé já v mém těle! No, to ti nevyšlo a teď jsi ještě více v úzkých než na začátku. Takže toho pro tuto chvíli raději necháme. Přemýšlej nad svým postavením a možná – jen možná – ti později dám ještě jednu šanci. 

Později? zachechtal se Korat. Ty myslíš, že bude nějaké později? Vrátíš se, abys mi nabídl něco lepšího – teď, když tvůj plán selhal? 

Ano, vrátím se, ujistil ho Jake a snažil se zůstat klidný. Možná za hodinu nebo za týden nebo měsíc. Vrátím se. A pokud z tebe do té doby něco zůstane – pokud z toho úplně nezešílíš – možná dostaneš rozum a vypadneš odtud, dokud budeš ještě moct! 

Korat ucítil, že jej Jake opouští, takže se vzdorovitě postavil a zakřičel: Tak si běž! A neobtěžuj se přijít za mnou znovu, dokud pro mě nebudeš mít lepší nabídku! Och, cha-cha-cháááá! 

Ale jeho šílený smích se mu vrátil ozvěnou, protože Jake už odešel a zavřel za sebou špehýrku, vytvořil si Möbiovy dveře a byl pryč. Ano, byl pryč, ale ničeho nedosáhl, neboť byl nucen vzít Korata s sebou… 

Jake si nechal nějaké peníze, oblečení a další osobní věci ve svém pokoji na velitelství pobočky E. Teď se tam chtěl vrátit – přímo tam, svým osobitým způsobem – sbalit si kufr, zanechat za sebou krátký, vysvětlující dopis a někam se uklidit, kamkoliv. A protože už v Evropě na seznamu nejhledanějších osob nefiguroval, celý svět mu ležel u nohou a mohl navštívit všechna svá stará oblíbená místa. 

Přesto se však zdráhal vrátit se do Londýna. Snažil se sám sebe přesvědčit, že je ještě brzy. Ben Trask a jeho agenti budou ještě pracovat; bude tam všude spousta lidí; Jake by mohl mít nutkání povědět Liz Merrickové, jaké má plány – jenomže by se musel vymlouvat, protože ani on sám nevěděl, jaké má plány! – a tak dále. 

Liz, ano. Byla tu hlavně Liz. Pravděpodobně by na ni narazil – ne, určitě, úmyslně by do ní narazil – a to bylo něco, co nechtěl. 

Vážně? 

Ale ano, chtěl to – byl by blázen, kdyby Liz nechtěl – ale věděl, že by ho to svázalo s pobočkou a že by se Trask zřejmě pokusil jej také připoutat. Přinejmenším by naléhal. A navíc by to mohlo být nebezpečné pro Liz. 

Co by mohlo být nebezpečné? Sex s Jakeem, pokud by měl to štěs-tí… protože pak by mohla mít smůlu Liz. K čertu s tím! 

A s rostoucí frustrací si to Jake znovu promýšlel. Jeho rudé vlákno: byl to jen Korat nebo něco jiného, něco mnohem horšího? 

Traskovi hlavní muži v pobočce E byli zřejmě přesvědčeni, že je Jake čistý, ale Trask si tím jistý nebyl – a on je přece ten, který by měl poznat pravdu, nebo ne? Jenomže, jak mohl vědět to, co nevěděl ani sám Jake, a vlastně se toho zjištění obával? 

A přece, navzdory tomu, jak byl Trask opatrný, přece dnes večer ulehne do postele s Millii Clearyovou! A proč by ne, vždyť tomuhle nebezpečí už se dávno vystavil. V pobočce se všeobecně vědělo o tom, že on a Millie jsou milenci a že už byli milenci i předtím –a od té doby co se Millie ocitla ve Szwartově houbové zahradě. Takže ještě před výletem do Möbiova kontinua Trask vlastně počítal s tím, že není nakažená… nebo přijal to riziko, že by mohla být. 

A pokud šlo o Liz: zatím byla stoprocentně čistá a Jake nehodlal udělat nic, čím by tento status quo změnil. Alespoň si to neustále opakoval… 

Ale na druhé straně a podle Millie, byl Jake také přece čistý: ta rudá v jeho vláknu byla Koratova. Připomínalo mu to scénu ze starého filmu Dannyho Kaye: „Ten odstín nákazy je ve sluhovi z hradu“ (v tomto případě v pobočníkovi z orlího hnízda na Hvězdné straně), „zatímco ta nezkažená krev má barvu modrou.“ 

Takovým směrem se ubíraly Jakeovy myšlenky, které nebyly zrovna růžové, když se procházel po osamělé pláži v Algarve, kde ho písek stále ještě hřál do chodidel, po pařížských bulvárech za soumraku a deštěm se lesknoucí promenádě v Marseille. 

Až nakonec nastala noc nejen v Řecku, Portugalsku a Francii, ale v celé Evropě a daleko v Atlantiku… 

O půl jedenácté večer seděl Jake v hospůdce s dřevěným ostěním v centru Londýna, jen deset minut chůze od hotelu, ve kterém sídlila pobočka E, a měl v sobě už o tři nebo čtyři brandy více, než normálně snesl. Protože se nacházel tak blízko, nechával své mentální štíty pevně vztyčené. Bylo to preventivní opatření, které měl v úmyslu si zachovat, dokud si nevyzvedne věci ze svého pokoje. 

Alespoň o tom celou dobu sám sebe přesvědčoval. 

Ale poté, co se Möbiovou smyčkou dostal do svého zamčeného pokoje, a když si balil svůj kufr: 

Jakeu? ozval se odkudsi hlas. Nebyla to však řeč mrtvých. 

„Sakra!“ zaklel. 

Liz si však přečetla jeho mysl: Ty jsi nechtěl, abych věděla, že ses vrátil, že? Byla to Liz, samozřejmě. A nebyla daleko, za to však ublížená a rozhořčená. 

Vypadá to, že se tvůj talent den ode dne lepši, řekl Jake tónem, kterým často mluvila Liz. Buď je to tím, nebo se upevňuje naše spojení. 

To se však rozhodně nedá říct o našem vzájemném vztahu, odsekla. 

Jake se posadil na postel, povzdechl si a řekl: Toužím po tobě jako šílený – a cítím, že z toho šílím – protože soudím, že chceš i ty mě. Ty víš, co k tobě cítím. Samozřejmě že to víš, už kvůli tomu, jak jsi vždycky byla schopná si mě přečíst. Ale musíš uznat, Liz, že je tady jeden hodně silný důvod, proč… proč bychom neměli. 

Podle Millie ne, namítla Liz. Mluvila jsem s ní a ona mi vyprávěla, že podle toho, co jste viděli v kontinuu, jsi v pořádku. To by mi samo o sobě stačilo, ale je tu ještě něco jiného. 

Něco jiného? Z tónu jejího telepatického hlasu Jake poznal, že navzdory svému rozhořčení byla čímsi nadšená. 

Jsi v pořádku, Jakeu! vyhrkla. Je to opravdu tak! A kdybys neměl tak naspěch… ale kde vlastně jsi? Já vím, že jsi blízko. Můžeš ke mně přijít? 

Jake pochopil, že přesně tohle chtěl slyšet. Proto povolil své štíty, aby mohl někde poblíž cítit Liz, vnímat její vůni v psychickém éteru. 

Ale mohl se odvážit jít za ní? Bože, ano! Už jen kvůli tomu, aby zjistil, co mu chce říct. (Vážně? Jen kvůli tomu? Jen si to namlouval.) 

Byl to jeden z nejkratších skoků, které kdy podnikl, a teprve teď si uvědomil, jak nablízku mu vždycky byla. Že její místnost byla ve skutečnosti zadní částí té jeho a rozdělovala je jen slabá přepážka. 

A teď, když se na ni zaměřil a vystoupil z kontinua do normálního prostoru, nedělilo je už nic. 

Lizina lampička u postele byla ztlumená a svítila jen slabounce. Ona seděla na rozestlané posteli. Na sobě měla průsvitnou noční košilku s velkým výstřihem, takže světlo vycházející z lampy zvýrazňovalo obrys jejího levého ňadra, jako by bylo nahé. Kruhy pod jejíma očima měly mnohomluvný načervenalý odstín tvrdě pracující telepatky a také prozrazovaly, že plakala. Ani nemusel hádat, co celý večer dělala. Samozřejmě že ‚skenovala‘ éter a hledala ho, jenomže Jake byl příliš daleko a příliš dobře odstíněný. 

Posadil se k ní na postel, bezmocně pokrčil rameny a řekl: „Co ti mám na to říct? Samozřejmě že jsem tě chtěl vidět, držet tě v náručí. Chtěl jsem, abychom byli spolu, a chtěl jsem… chtěl jsem… ale nevěřím sám sobě. Vlastně sobě ano, ale ne té věci ve mně. Nebo té věci, která ve mně možná je.“ 

„Korat?“ zeptala se Liz. „Ale ten je přece bezpečně uzamčený – nebo ne?“ Na chvíli na něj zírala těma svýma pátrajícíma očima a pak dodala: „Ne, vidím, že Korata jsi nemyslel.“ 

„Korat je dobře uklizený,“ odpověděl Jake. „Určitě by si rád zahrál na šmíráka, ale to už je pro něj passé. Ale o něm jsem skutečně nemluvil. Spíš o té rudé skvrně, kterou v sobě mám. A když jsi prve říkala, že jsem v pořádku, myslel jsem, že máš na mysli právě tohle.“ 

„Ale já jsem přesně tohle myslela!“ zvolala Liz a naklonila se k němu, takže se jí košilka ještě více rozevřela. Její oči sjely tam, kam jeho, a zjistila, že je vlastně nahá, takže její první instinkt byl se zakrýt – jenže ho potlačila. „Jakeu,“ řekla hlasem tak zastřeným, že sotva dokázala vyslovit jeho jméno. „Jakeu, i kdyby sis nemyslel, že jsi v pořádku, stejně bych tě chtěla. Naše mysli jsou jako jedna nebo by byly, kdybychom se jeden druhému otevřeli naplno. A tak neexistuje důvod, proč nemohou takhle fungovat i naše těla.“ 

Jake se k ní naklonil – cítil v srdci lásku a ve slabinách touhu – pak se od ní odtáhl, zavrtěl hlavou a vstal. „Nevíš, co říkáš!“ 

„Ale vím!“ ohradila se Liz. „Říkám, že to risknu – stejně jako Ben a Millie – ale teď už vlastně žádné nebezpečí nehrozí, takže se tím nemusíme znepokojovat.“ 

„Nechceš mi vysvětlit, o čem to tu mluvíš?“ řekl Jake. „Ale prosím, rychle. Co se stalo?“ 

„Pojď sem,“ řekla a vztáhla k němu ruce. 

Jake už jí nedokázal odolat. Posadil se vedle ní na postel a sevřel ji do náruče. Ale držel ji tak pevně, že se nemohla ani pohnout. Udělal to proto, aby situace nezašla moc daleko, dokud mu všechno nevysvětlí. Takže jí nic jiného nezbývalo. 

„Právě před hodinou jsme dostali informaci od zodpovědného ministra, kterou obdržel z Porton Downu. Týkala se toho vzorku, který jste jim dodali. Plazma v něm byla… byla stále živá; nebyl mrtvý v tom smyslu, v jakém chápeme smrt, jestli víš, co tím myslím. A v dalších vzorcích našli podobnou aktivitu. Buňky v nich se regenerovaly, krev se nesrazila a tkáň – bože! – ta byla pořád živá. Všechno to pro mě bylo příliš obsáhlé, takže jsem to nestíhala vnímat. No, po provedení všelijakých testů a použití všech možných činidel vědci zjistili, že tu věc zabíjí bakterie moru!“ 

„Bakterie moru –“ Jake trochu uvolnil sevření. „Myslíš ten nový druh dýmějového moru z Číny?“ 

„Právě ten,“ přikývla Liz. 

„Cože?“ nechápal Jake. Pustil Liz a trochu se uvolnil, aby to všechno vstřebal – ale v následující chvíli zoufale potřásl hlavou, podíval se do stropu a trpce se rozchechtal. Pak ji uchopil za ramena a řekl: „No, není tohle zatraceně skvělé?“ A překvapen jejím zakaboněným čelem, jejím zmateným výrazem, se zeptal: „Liz, co je to s tebou? Nezapomněla jsi náhodou na něco? Na jeden malý, možná nevýznamný detail? Že jsme v Austrálii byli všichni proti tomu moru naočkováni? Úplně všichni – a teď už snad i všichni ostatní na celém světě! Jak se můžeš tvářit takhle šťastně a klidně mi říct, že jsme objevili další způsob, jak zabíjet upíry jen několik týdnů potom, co jsme proti tomu byli naočkováni?“ 

Teď se zasmála i Liz, takže se Jake zarazil. „Nenechal jsi mě to dopovědět,“ řekla. „To sérum, které nám naočkovali, bylo vyrobeno z mrtvých bakterií toho moru. Pro nás bylo mrtvé, ale bylo nemrtvé pro nemrtvé! Takže teď, když se do nás zakousnou – nebo do kohokoliv jiného, kdo dostal vakcínu – nebudou schopni to strávit. Ta látka se v nich probudí. Nic z jejich svinstva se do nás nedostane a to, co se dostane do nich –“ 

„– je zabije?“ To bylo pro Jakea příliš, než aby to strávil. Teď se rozesmáli oba. Upřímně – skoro hystericky – když se vrhli jeden druhému do náruče. 

Jake si ale zachoval zdravý rozum, znovu se odtáhl a řekl: „Pak je ten odstín nákazy opravdu ve sluhovi z hradu. Musí to tak být. Jedině v něm, nikde jinde.“ 

„Cože?“ zeptala se Liz, zatímco ho jednou rukou hladila po krku a druhou mu rozepínala košili. 

„Ne, počkej,“ řekl a odtáhl se od ní ještě jednou. „Něco mi tu nesedí. Není to v pořádku. Vlastně je to doopravdy špatné!“ 

„Cože?“ opřela se o čelo postele. 

„Co ti lidé z Evening Star“ řekl Jake. „Co oni? Přece také museli dostat vakcínu. A přece podlehli a nezdá se, že by to Malinarimu nebo Vavaře nějak uškodilo!“ 

„Aha, tohle!“ pochopila Liz. „No, přesně na to samé se zeptal zodpovědného ministra i Ben. Vypadá to, že Porton Down neměl dostatek času vyrobit tolik očkovacích dávek, aby to stačilo pro celou populaci, takže tuhle zakázku nabídli dalším výrobcům. A samozřejmě to všechno udělali hodně narychlo. No a také bylo rozhodnuto, že budou naočkováni jen ti lidé, kteří budou chtít vycestovat ze země nebo do ní přijedou na návštěvu. Pokud si dobře vzpomínáš, Australané udělali totéž, v přístavech a na letištích a tak dále.“ 

„Jo, na to si pamatuji.“ Přikývl Jake. „A?“ 

„Výletní loď Evening Star byla prázdninová loď,“ pokračovala Liz. „Všichni pasažéři odlétali z Heathrow, kde vakcíny dostali. Pak letěli do Limassolu, kde se nalodili. Jenže… některé z těch dávek byly vadné! Lidem, kteří je dostali, to sice neublížilo, ale ani je nechránily. No a na Heathrow se dostaly právě ty.“ 

Znovu mu začala rozepínat košili, ale Jakeovi to pořád nestačilo. 

„Dobře,“ řekl, „ale v posádce té lodi přece nebyli jen Britové.“ 

„To ne,“ přisvědčila Liz. „Ale Trask se domnívá, že stejně jako člověka odpuzuje pach zkaženého jídla, tak i upír pozná nejedlé jedince. A také říkal něco o feromonech, že Malinari a Vavara pravděpodobně cítili odpor k těm, kteří by jim ‚nevoněli.‘“ Rozepla mu poslední knoflík a začala si svlékat košilku. 

„Feromony,“ opakoval Jake a přitom pozoroval její bujné poprsí, její rozkošné, nalité bradavky jen několik málo centimetrů od svých rukou, hrudi, rtů. „No, nevím, jak fungují upíří feromony, ale ty moje teď jedou na plné obrátky!“ 

„Moje také,“ přiznala Liz. 

„Zatímco ta nezkažená krev má stále barvu modrou,“ prohlásil Jake připraven tomu konečně uvěřit. „A navíc, sluha je uzamčen na hradě.“ 

„Cože?“ nechápala Liz, která se snažila odhodit pokrývku. 

„Nic,“ řekl chraptivým hlasem, zatímco se snažil strhat ze sebe oblečení a zároveň ji sevřít v náruči. A o chvíli později, když už byli oba nazí a ona se k němu přivinula, na všechno ostatní zapomněli a přitiskli se k sobě jako dva lidské magnety. Ale byly to vřelé magnety, žádná chladná ocel. 

Pak nastala ta nejdivočejší jízda, hltali jeden druhého, milovali se a znovu po sobě toužili, dlouho do noci. Nepotřebovali skoro žádnou předehru a jen málo slov, jen zvuky rozkoše. Neboť když se takto spojí těla a mysli, výsledek je zaručen i bez těchto potřeb… 

Několik pokojů a mnoho stěn od Liz a Jakea se chystal do postele i Ben Trask. Když vyšel z koupelny a vstoupil do ložnice, Millie se posadila na postel a řekla: „Bene, chtěla bych ti něco říct – to je ale situace – ale nejdříve mi musíš slíbit, že s tím nebudeš nic dělat.“ 

Trask se na ni nedůvěřivě podíval, naklonil hlavu na stranu a zabručel: „Měl jsem opravdu těžký den, Millie. Nemohlo by to počkat?“ 

„Mohlo, ale když ti to povím až zítra, budeš se na mě zlobit.“ 

„Ne, nebudu,“ sliboval Trask. „Ne, pokud se do té doby nezboří svět. Myslím, že v tom případě bys mi to asi řekla. No tak dobrá, když na tom trváš, nebudu do toho zasahovat. Co je to?“ 

„Jake se vrátil,“ řekla a kousla se do rtu, když Trask náhle strnul. 

Dlouze se zamyslel nad tím, co mu právě Millie řekla, a pak se jí zeptal: „Kam?“ 

„Je tady na velitelství, s Liz,“ odpověděla Millie. „Přece víš, že je s Liz.“ 

Trask nad tím znovu přemýšlel a pak si pomalu vlezl do postele. Ale po chvíli se ozvalo: „Dobře!“ zachroptěl a neznělo to nijak jinak než dobře. 

„Opravdu?“ Millii to potěšilo, možná cítila trochu opatrné skepse a určitě byla překvapená: všechno dohromady. 

„Ano, opravdu.“ Trask zhasl lampu a pak ji objal. „Protože ona ho potřebuje, aby… aby byla úplná. Stejně jako já potřebuji tebe. A já potřebuji jeho – my ho potřebujeme – protože je to nekroskop. Takže, jestli je u Liz, je i můj. Ale na druhé straně si stále myslím, že si Harry mohl vybrat někoho lepšího. A totéž platí i pro Liz.“ 

Cítil, jak Millie v jeho objetí ztuhla. „Cože?“ nechápala. „Ale vždyť my už přece známe Harryho důvod: nedokončený úkol, Luigi Castellano a jeho organizace, ti upíři, o nichž jsme neměli ani ponětí, kteří přežili díky Harryho ztraceným létům. Jake a Harry mají stejný úkol, a tím se Jake stal nejvhodnější volbou! A pokud jde o Liz: nemůžeš ji vinit, že se jí Jake líbí. Je to velice přitažlivý muž.“ 

„Je to zatraceně tvrdohlavý chlap!“ zabručel Trask. „Myslí jen na sebe a od samého začátku je nekontrolovatelný. Ale teď… no, teď je naším želízkem v ohni.“ 

Millie si odfrkla a odtáhla se od něj. „A to je všechno? Takhle ty se na to díváš? Jen další eso ve tvém rukávu?“ A než mohl odpovědět, Millie porušila jejich nepsané pravidlo, vešla do jeho mysli a uviděla pravdu, která byla Traskovi přirozená jako vlastní krev a kosti. 

„Takže je to všechno!“ řekla. „Teď, když jsme my dva spolu, Liz převzala mou roli malé sestřičky. A nikdo – dokonce ani nekroskop – pro ni není dost dobrý!“ 

„Pcha!“ řekl Trask. Pak pokrčil rameny a dodal: „No, možná máš pravdu. Možná jsem až příliš starostlivý. Ale jedna věc je jistá: kdyby Liz byla opravdu mou mladší sestřičkou, určitě bys mě nepřistihla, jak ji špehuji, když se stará o hosta ve svém pokoji!“ 

Millie se znovu schoulila do jeho náruče a řekla: „Ani já bych to neudělala, ale jejich štíty byly uvolněné a oni byli tak velice… no, velice – že to bylo skoro nepřehlédnutelné. Jako psychické ohňostroje! Myslím, že se klidně můžeš vsadit, že teď už o nich ví celé velitelství.“ 

„Nejste nic než banda šmíráků!“ smál se Trask. 

„Ne tak docela,“ protestovala Millie. „A navíc, tohle je vlastně příjemné.“ 

„Co je příjemné?“ 

„Vědomí, že nejsme jediní? Že nejsme jediní milenci?“ Lehce pokrčila rameny. „No, něco v tom smyslu. A víš, že i když jsem tam byla jen chvíli – jen tak dlouho, než jsem zjistila, že jsou spolu –“ její chladná ruka automaticky vyhledala Traska, jehož zrychlující se pulz hovořil o stoupající touze „– vím, že to z nich v psychickém éteru srší jako… jako řeka plná sladkého vína.“ 

Trask chvíli ležel, aniž by se pohnul, pak se k Millii přitiskl blíže a řekl: „Já osobně necítím nic. Tedy alespoň ne od nich. Ale je mi jasné, že ty ano.“ 

„Ano,“ vydechla Millie. „A je to velice nakažlivé.“ Což bylo něco, co se Trask nesnažil nijak popírat… 

Psychické štíty Bernieho Fletchera byly pro ostatní kolegy z pobočky E vždycky tak trochu terčem posměchu; Ben Trask nebyl jediný, kdo si z něj občas tropil žerty a říkával mu, že ‚ve tmě svítí‘. A i když to zas tak hrozné nebylo, v těsné blízkosti byla Fletcherova aura – vlny, které vysílala do psychického éteru – jasně ‚viditelná‘ pro většinu ESPerů. Stejně jako byl Fletcher schopen lokalizovat jiné talentované jedince, oni byli schopni lokalizovat jeho. 

Proto jej Trask využíval jako stopaře v situacích, kdy si mohl při vyhledávání cíle dovolit odstup. Přesně takhle pracoval i v Řecku a Bulharsku, když byl vyslán, společně s Lardisem Lidescim, aby našli toho starého Cikána, Vladiho Ferengiho: Fletcher dovedl Lardise a jeho doprovod spolehlivě až do cikánské osady a Lardis se pak vydal do tábora, aby si promluvil s kočovníky. Zkrátka, Bernie byl vždycky jakýmsi ‚radarem‘ nebo ‚sonarem‘ pro mnohem mocnější ‚protiletadlové střely‘ nebo ‚hlubinné pumy‘, tedy pro ty, kteří jej následovali se zbraněmi a ohněm. 

Při těchto příležitostech byl však Fletcher ‚klíčová postava‘, sám voják v poli, jehož úkolem bylo se k cíli dostat co nejblíže a zůstat na místě, dokud nedorazí jeho podpůrná skupina a nepostará se o všechno ostatní. Tedy, ne že by byl úplně sám; jeho ochranka už na něj byla zvyklá, a navíc to byli specialisté na přímou akci; znali základní fakta o pobočce E a byli pod přísahou mlčenlivosti. 

Nyní jeden z nich, Joe Sparrow (ačkoliv sparrow znamená ‚vrabec‘, Joe byl všechno, jen ne to: statný chlap, sto osmdesát centimetrů vysoký, tvrdý jako kámen, s pěstmi jako kladivo), seděl v jejich hotelovém pokoji hned u dveří a četl si knihu. A jeho kolega, Cliff Angel (ani on nebyl zrovna anděl), v místnosti nebyl, protože se zrovna venku ve městě pokoušel najít trafiku, kde by si koupil cigarety. V tuto noční dobu ale Fletcher stejně tušil, že neuspěje. 

Ve ‚městě‘. Opravdu se to tak dalo nazvat – město? Fletcher se díval z ušmudlaného okna a přemýšlel o tisíci jiných míst, kde by zrovna teď byl mnohem šťastnější. Neboť Sirpsindigi (jak se to sakra vyslovovalo?), nacházející se blízko hranic s Řeckem a Bulharskem, bylo tak jednotvárné, jak jen si člověk dokáže představit. Město? No, mělo ulice, budovy a poblíž vedl hlavní silniční tah, ale co se týkalo všeho ostatního – na to zapomeňte! A samotné Turecko, tedy podle toho mála, co z něj Fletcher viděl – což, připouštěl, nebylo zase tolik, v ustavičném spěchu přesunů a plahočení se po mizerných silnicích třetí třídy v nějakém půjčeném vraku – alespoň že tohle pojmenování sedělo. Psáno s malým ‚t‘ je totiž v angličtině synonymem pro fiasko. 

Jistě, Fletcher věděl, že ta země oplývá historickými památkami, archeologickými poklady a podobně; byl si vědom toho, že Istanbul je Mekkou turistů a že si mnohé jeho středomořské pláže v ničem nezadají s těmi Řeckými. Jenomže – 

Jenomže jeho stopařský nos jej společně s jeho ochrankou dovedl zrovna sem, do Sirpsindigi, kde však stopa najednou mizela. A tady nebyly žádné pláže, žádné poklady, a už vůbec žádný myšlenkový smog. 

To ho mátlo, protože ten pach byl přece tak silný. ‚Věděl‘, kam jít; bylo to, jako by toto místo ‚svítilo do tmy‘ nebo spíše zářilo v koutě jeho mysli, ve kterém se ukrýval jeho esoterický talent. A proto se zaměřil na tu záři a přišel až sem, jen aby zjistil, že maják vyhasl a jemu nezbylo jediné vodítko. 

Mohlo to být samozřejmě i tím, že jeho auru někdo nebo něco odhalilo. Možná že stejně jako policejní pes ‚štěkal‘ až příliš hlasitě a tím své protivníky upozornil na svou přítomnost, takže se stáhli. Bernie netušil. Takže všechno, co mu teď zbývalo, bylo zůstat tady, snažit se znovu zachytit ztracenou stopu a čekat na Traska a spol., až se snad s trochou štěstí napojí na dosavadní stopu a vydají se po ní dál. 

Zatím však trčel v téhle Bohem zapomenuté díře – ve městě na konci ničeho, kde jezdily všehovšudy jen dva taxíky – která ze všeho nejvíce vypadala jako zastávka na cestě z postindustriální revoluce k civilizaci. Odmyslete si dlážděnou ulici s pouličními lampami, mopedy, roztřesené bicykly a páchnoucí tříkolové dodávky, místo kočičích hlav si přimyslete trochu bláta a špíny, lítací dveře a pár převalujících se chomáčů suché trávy… a klidně by se tu mohla točit scéna ze starého westernu. S tím rozdílem, že oproti tomuto městečku měly ty filmy svou atmosféru. 

„Vypadáš jako hromádka neštěstí, Bernie,“ poznamenal Joe Sparrow, který si mezitím přestal číst a pustil se do čistění, promazávání a skládání svého devítimilimetrového automatu vyrobeného z karbonových vláken a cermetu, aby byl neviditelný pro letištní rentgeny. Joe svou práci dokončil, zasunul zásobník, zamával zbraní na Fletchera a řekl: „Nechápu, proč vaši lidé nepoužívají tyhle hračky. Ty vaše browningy se špatně pašují a nadělají mnohem víc hluku než tyhle cermety.“ 

„Teď nemám dokonce ani browning,“ přiznal Fletcher smutně. „Bylo příliš riskantní pokusit se ho převézt, když tu pořád zuří nepokoje a pohraniční šarvátky s Řeckem.“ Pak se mdle usmál. „To je jeden z mála důvodů, proč jsem rád, že tady mám tebe a Cliffa. Je pravda, že hodně prdíte a na pořádek si také nepotrpíte, ale zato představujete slušnou palebnou sílu.“ 

Znovu vyhlédl deštěm smáčeným oknem do noci, prohlédl si ulici a všiml si, že se k hotelu blíží trio postav se zvednutými límci. Jedna z nich vypadala jako Cliff Angel, ale v té tmě a přes mokrá okenní skla bylo těžké to rozpoznat. „Bože!“ zvolal Fletcher a potřásl hlavou. „Tam venku to vypadá jako by měl přijít konec světa! Zatraceně, jestli Cliff nedostane z těch svých cigaret rakovinu, určitě zemře na zápal plic!“ 

Pak se znovu podíval na Sparrowa a dodal: „Důvod, proč nepoužíváme keramické pistole, je prostý: naše munice má nízkou tavicí teplotu a rychle by zničila hlavně. Ale naše upravené browningy jsou zhotovené na zakázku a vyhovují nám skvěle.“ Nezmínil se však, že munice pobočky E je vyrobena ze stříbra; protože i když jeho ochranka znala základní fakta o pobočce E, v žádném případě nevěděla všechno. Kdyby to věděli… no, bylo by zřejmě mnohem náročnější najít muže, kteří by tu práci vzali. 

Ozvalo se trojité zaklepání na dveře… 

Na chvíli se nepohnul ani Sparrow, ani Fletcher; pak vyskočili a znepokojeně se na sebe podívali. Trojité zaklepání? Jen tři zaklepání, když měla být čtyři? Oběma bylo jasné, že Cliff není ten typ, který by s nimi hrál hloupé hry. 

Fletcher přešel pěti dlouhými kroky místnost, naklonil se ke Sparrowovi a zašeptal: „Viděl jsem do hotelu vejít tři muže.“ 

Sparrow chápavě přikývl a hlasitě zavolal: „To jsi ty, Cliffe? Počkej chvíli!“ A pak tiše k Fletcherovi: „Otevři dveře – ale dělej jako by nic. Já se postavím tamhle.“ 

Když se Sparrow postavil za dveře, Fletcher se přikrčil, rozcuchal si vlasy, jako by zrovna vstal z postele, a snažil se vypadat menší. Pak ze dveří odjistil řetízek, otevřel je… ale okamžitě o krok ustoupil a překvapením vytřeštil oči. 

Na chodbě zahlédl nejdříve tvář Cliffa Angela, ta však byla bledá a protáhlá. Po jeho boku a hned za ním uviděl dva o něco vyšší, štíhlejší muže, kteří už od pohledu vypadali jako dvojčata nebo možná klony. Stáli po obou stranách Angela a drželi jej za paže. Jeden z nich mířil do místnosti pistolí. 

Jak Fletcher couval, všiml si, že ti dva cizinci vypadají stejně nervózně jako on. Začali postrkovat Angela do pokoje, ale ten se jim vysmekl a snažil se gestikulací uklidnit muže v pokoji: „To je v pořádku, uklidněte se!“ Jeho doprovod se také hned uklidnil a Angel si oddechl: „Můžeš vyjít zpoza těch dveří, Joe. Myslím, že je všechno v pořádku!“ 

Ale když to říkal, jeho hlas náhle ztvrdl a vzápětí se jeho levice vymrštila, udeřila do zápěstí jednoho z mužů a vyrazila mu zbraň z ruky. Fletcher nezaváhal ani na okamžik, přiskočil k muži, popadl ho za límec a znehybnil mu ruku chvatem z juda. Pak se otočil na patě a vší silou mrštil cizincem doprostřed místnosti. Když došlo na zápas beze zbraně, Fletcher nebyl žádné béčko. 

Joe Sparrow se mezitím vynořil zpoza dveří, namířil pistoli na krk druhého muže a varoval ho: „Žádné prudké pohyby a nic se ti nestane. Alespoň ne hned teď.“ Vtáhl muže do místnosti, přirazil dveře a potom do něho strčil tak prudce, až upadl přes svého kolegu a oba skončili na podlaze. 

Cliff Angel se mezitím zmocnil druhé pistole ležící na zemi. Zamířil jí na zmatené cizince a zavelel: „Tak, a teď mi svůj příběh zkuste povědět ještě jednou. Uvidíme, jestli mu uvěří i moji přátelé…“ 

XVII 

Sirpsindigi a Londýn – dvojité uvolnění napětí 

Oba muži – pokud se dalo spolehnout na vnější vzhled, byli bílí Evropané – seděli a civěli na Fletchera a jeho ochranku, očividně stále ještě vyvedení náhlým zvratem událostí z rovnováhy. Fletcher však zůstal ve střehu. I Joe Sparrow cítil, že to šlo až příliš snadno. 

Sparrow přivřel oči a zeptal se: „Co se to tu sakra děje, Cliffe?“ Letmo pohlédl na Angela, ale ani na okamžik nepřestal mířit pistolí na oba zajatce. „Tihle dva tě přepadli nebo co?“ 

„Ano i ne,“ pokrčil rameny Angel. „Vynořili se z uličky, když jsem procházel kolem. Ale jestli měli opravdu v úmyslu mě zajmout, počínali si jako amatéři. Myslím, že bych jim nejspíš dokázal utéct a setřást je, ještě než jsme sem došli. Dokonce jsem uvažoval, že to udělám, ale pak se zmínili o několika věcech, které mě přiměly změnit rozhodnutí. Pokud je to, co říkali, pravda, nechtěl jsem něco podělat. A kromě toho a abych byl upřímný – nechtěl jsem riskovat. Rozhodně ne s pistolí zarytou v zádech.“ 

„Zmínili se o několika věcech?“ zopakoval zamračeně Sparrow. „O čem? Co to bylo?“ 

„Jen klid, Joe,“ řekl Angel. „Nejdříve to důležité. Například bych chtěl zpátky svou zbraň. A tu má ten s tím mateřským znamínkem.“ 

Řečené mateřské znamínko – malá, tmavá skvrnka na tváři jednoho z cizinců – bylo prozatím to jediné, podle čeho se ti dva dali rozeznat. Protože bylo zřejmé, že jsou to skoro identická dvojčata. 

Angel přikročil ke zmíněnému muži, poklekl najedno koleno a sáhl mu do vnitřní kapsy pláště. Z něj vytáhl svou cermetu. Potom našel mužovu peněženku a otevřel ji. Pak vstal a řekl: „Takže, co o nich víme? Že alespoň část jejich příběhu je pravdivá. Ruský identifikační průkaz. Tenhle se jmenuje, hmm –“ 

„Vladimír Androsov,“ odpověděl muž se znamínkem, který si s výrazem bolesti ve tváři přidržoval ruku. Pak se podíval na Fletchera, zamrkal a pomalu dodal: „Asi vy vykloubit moje rameno.“ 

„S tím si nedělejte starosti,“ uklidňoval ho Fletcher. „Svého času jsem byl fyzioterapeut, takže vám to můžu napravit. A možná se mi to dokonce bude líbit.“ Podíval se na druhé z dvojčat, zavrtěl tázavě hlavou a pozvedl své rezavé obočí. 

„Ach, ano.“ Androsov si opatrně protáhl krk a s hlavou nakloněnou na stranu se podíval na svého kolegu. „To je můj bratr, Veniamin. On moc nemluvit anglicky. Takže vy muset omluvit jeho mlčení.“ 

„Poslouchejte,“ zavrčel tiše Angel, prohlédl si svou zbraň a odjistil ji. „Musíte omluvit mou netrpělivost – jsem už zkrátka takový – a povězte tady mým přátelům, co jste řekli mně.“ 

Androsov přikývl, znovu se zašklebil a začal: „No dobře. Vy být britský pobočka E. My být s ruská pobočka E, jsme muži Gustava Turčina. My odposlouchali zpráva o Evening Star, dělat na stejný případ. Turčin nám říct, že pokud my potkáme vy, už ne nepřítel, ale spojenci. Takže tady Veniamin a já, my lokátoři. Protože jsme dvojčata, my násobit naše dovednosti navzájem. To dobře, ale když my se rozdělili, tak nepracovat tak účinně. No a my jdem po stopa až sem, do Sirpsindigi. To nebylo tolik těžké; my mít ubytovnu v Bulharsko, jen kousek za hranice. Ale když my dojít až sem, ta stopa –“ 

„Zmizela,“ konstatoval Fletcher, zíraje před sebe. A pak se obrátil na Sparrowa a Angela: „Ti lidé mluví pravdu.“ 

Přistoupil k Vladimíru Androsovovi, aby mu pomohl vstát, ale ještě než k němu došel, Angel ho zarazil: „Počkej! Tak proč celé to divadlo? Proč za námi prostě nepřišli nebo se nám alespoň nepokusili zavolat?“ 

„Tohle Turecko,“ pokrčil rameny Androsov a nato znovu bolestivě zasténal. „Telefony být odposlechované kvůli problém s Řecko. A k tomu tady separatisti a pátá kolona. Dneska turecká muž nevěřit nikomu. Vy mít štěstí, že se sem dostat. Protože Turecko potřebovat peníze. Ale jestli můžu zeptat, proč vy tady, v tomhle špinavá Sirpsindigi? Proč ty zbraně? Jaká jste přišli dělat problém? My nemůžeme dovolit přijít za vy ve dne, když každý vidí.“ 

„Ale v noci?“ vložil se do toho Angel. „Proto jste na mě vyskočili z té uličky?“ 

Androsov se snažil vypadat omluvně. „My lokátoři, ne pracovat v terénu. My hledat nukleární ponorka nebo americká mobilní balistická střela. Ale když začalo tohle, Gustav Turčin změnit plány. On říká, že celý svět – nejenom Rusko – ve velká nebezpečí.“ Podíval se na Fletchera. „Vy lokátor, my to vědět. Vaše štíty, no…“ Odmlčel se, zatímco Bernie zrudl. 

„Svítím do tmy, že ano? A tak jste mě vlastně našli.“ 

„Ne, protože my vás hledat“ odpověděl mu Androsov diplomaticky. „Ale vaši přátele být… speciální policie?“ O kousek ustoupil a pokračoval: „My nebýt KGB, my neumět jejich technika. My nevíme, jak oni reagovat. My nevěděli, jak přiblížit. Tak udělali tohle. Velká chyba.“ 

„Amatéři!“ odfrkl si Angel. „Takže jsem měl pravdu.“ Pomohl Androsovovi vstát. 

Bernie Fletcher si Rusy prohlédl od hlavy k patě – což nebylo nijak náročné, protože stačilo se podívat na jednoho a viděli jste oba. Byli asi sto osmdesát centimetrů vysocí, kostnatí a hubení jako šindele. Měli tmavé vlasy, šedé oči a bledou pleť. Mohlo jim být něco přes třicet. A v žádném případě nevypadali nebezpečně. 

Vypadají jako úředníci, pomyslel si Fletcher. Kancelářské krysy, zelenáči, které stejně jako jeho hodili do širého, nebezpečného světa terénního agenta. Najednou se přistihl, že je mu jich líto. On měl narozdíl od nich alespoň nějaké předchozí zkušenosti. 

„Dobrá,“ řekl Joe Sparrow. „Tak co teď? Jsme všichni na jedné lodi, nebo co?“ 

„Ano,“ odpověděl mu Fletcher. „A tohle by mohl být ten bod zlomu, ve který jsem doufal. Když budu pracovat s těmihle chlapci, možná se nám podaří najít ztracenou stopu. Výhoda pro Traska, až sem dorazí.“ 

Angel mezitím prohledal oba Rusy. Kromě pistole, kterou zvedl ze země – Tokarev TT-33 – byli čistí. Angel si zbraň prohlédl a ušklíbl se: „Podívejte se na ten předpotopní krám. Šrot z druhé světové války. Dobrý tak na kratší vzdálenost.“ 

„Proč vyhazovat peníze za zbraně, když stejně na nic proti raketová střely?“ namítl Vladimír Androsov. 

„To je vaše filozofie, soudruhu?“ vysmíval se Angel. 

„Filozofie studená válka,“ odpověděl Androsov. „Oni – zabijáci a militaristi – považovat závody do vesmír důležitější. Ale americká SDI mýtus a mýty, ony matoucí. Naše úsilí překonat vás nás oslabilo. Ale to bylo dřív, ale časy měnit. A já myslet, že tak lepší. V současná situace my a vy už nebýt ve válce.“ 

„Tihle lidé jsou přesně to, co říkají,“ poznamenal Bernie Fletcher. „Je to jako na velitelství pobočky v Londýně: cítím s nimi jakousi spřízněnost. Já se mezi ESPery, lokátory, pohybuji často. Můžeš mu vrátit tu jeho zbraň.“ 

„Jistě,“ souhlasil Angel a podal mu pistoli – když z ní předtím vytáhl zásobník. Androsov jej při tom pozoroval a přikývl. „Důvěra přicházet pomalu,“ řekl. 

„Kašlu na ni!“ odfrkl si Angel a začal přecházet po místnosti. „Došly mi cigarety. Nedostává se mi nikotinu. Jsem celý nesvůj, to je všechno.“ 

Veniamin Androsov vstal, vytáhl krabičku marlborek a nabídl mu ji se slovy: „Proč vy neříct? Já velký kuřák. Americká značka. Černý trh. Velice drahé.“ 

Angel se na něj podíval a na jeho tváři rozkvetl úsměv. „Vaše angličtina možná není dokonalá,“ řekl, „ale každopádně dokážete vybrat správná slova!“ 

Pak už se vzájemné vztahy rychle zlepšily… 

Po chvíli se Fletcher společně s bratry Androsovými dali do práce. 

Před ochrankou pobočky Fletcher nepoužíval termín ‚upír‘; a ruští ESPeři naštěstí nevěděli, koho stopují; Turčin jim prozradil jen velice málo – jen to, že jsou tito jejich společní nepřátelé obzvláště nebezpeční. Stejně jako Fletcherovi bylo i jim doporučeno, aby pouze lokalizovali zdroj té cizí aury a pak si udržovali odstup, kontaktovali pobočku E a vyčkali jejich příjezdu. Turčin totiž věděl, že se brzy dostaví. 

Nyní, o půl třetí místního času, seděli všichni tři parapsychologové za malým stolem a soustředili se na mapu Sirpsindigi a přilehlého okolí. Legenda mapy byla v turečtině, ale i když Veniamin neuměl anglicky, dokázal docela dobře mluvit turecky. 

„Nejdříve jsme z Bulharsko lokalizovali tyhle divná – jak tomu říkat vy? Když v Londýně stoupá pára z řeky a všichni lidé kašlat – tyhle mentální ‚výpary,‘ ano?“ zeptal se Vladimír Androsov. 

„Myšlenkový smog,“ pochopil Fletcher. „Já vím, co máte na mysli.“ 

Vladimír přikývl. „Smog v mysli, ano. Ale pak my přijít sem a – ten myšlenkový smog? – rychle zmizet. Pomalu se vytrácel, až úplně pryč.“ Zabodl prst do mapy. „Bylo to tady.“ 

Fletcher se podíval na mapu, na oblast, kterou měl už zakroužkovanou, ale nedokázal si z toho nic vybrat. „Je to asi – kolik? Kilometr odsud?“ 

„Jeden kilometr,“ přikývl Vladimír. „Na jih a trochu na západ. Pak, protože myšlenkový smog pryč, my myslet, že to nebýt nebezpečné tam jít. To být ta lepší část města. Mnohem lepší než tady.“ 

„Projížděli jsme tamtudy cestou sem,“ přikývl Fletcher. „Ale já jsem se chtěl ubytovat na trochu nenápadnějším místě.“ 

„To já chápat,“ odpověděl Vladimír. „My uvažovat stejně.“ 

„Tak co jste tam našli?“ zeptal se Joe Sparrow, stojící u stolu. 

Vladimír vzhlédl. „Nic,“ přiznal. A pak se zamračil. „Ale tam být… nevím… něco. Jako špatná chuť v ústa, jenomže v mysl. Ale hned to zase zmizet.“ 

Cliff Angel protáhl obličej a řekl: „Vy psychikové jste fakticky divní! Svou práci odvádíte, to zase ano, ale ať se propadnu, jestli vím jak.“ 

„Věř mi,“ řekl Fletcher a vzhlédl od stolu, „raději to ani pochopit nechtěj.“ Pak se znovu podíval na Vladimíra. „A co fyzická stránka? Bylo tam něco, co vás nějak zaujalo – nebo deprimovalo? Zaznamenali jste si, kde jste tu špatnou chuť cítili, kde přesně to bylo?“ 

Veniamin přikývl, obrátil se ke svému bratrovi a řekl mu něco rusky. Fletcher z toho rozuměl jen jednomu slovu, kinoteátr, což si přeložil jako ‚kino‘. Znělo mu to stejně. 

„Kinoteátr?“ opakoval Fletcher. „Jako kino? Co je s ním?“ 

„Ne,“ zavrtěl hlavou Vladimír. „To místo nejenom kino. Tam filmy, ale také kabaret – jako opera, ale ne opera… varieté? Politická satira? A také břišní tanec, ano! Hlavně dívky, když tancovat.“ 

Joe Sparrow zabručel: „Já myslel, že Turkům se stejně tak líbí i malí chlapci?“ Fletcherova ochranka neměla ve zvyku brát si servítky. 

A Cliff Angel k tomu dodal: „To jako že je jim jedno, koho přeříznou?“ 

Vladimír pokrčil rameny – jako že možné je všechno – a řekl: „Nevím, ale myslím, že lepší být nahé dívky. Můj bratr říkat pravdu: to místo být centrum břišní tanec – Schauplatz?“ Odmlčel se a počkal, až Fletcher přikývne. 

Pak to německé slovo pochopil: „Divadlo.“ 

„Dobře!“ na to Vladimír. „Tohle ‚divadlo‘ být zdrojem myšlenkový zápach, ano.“ 

„Myšlenkový smog,“ opravil ho Fletcher a souhlasně přitakal. 

„No a co tam dávali?“ vyzvídal Angel. 

„Hmm?“ Vladimír se tázavě podíval na ochranku. 

„Co tam hrají?“ zopakoval Sparrow. 

„Aha!“ pochopil Vladimír. „Ty dívky, myslím. Já vidět plakáty. Velice nestydatá plakáty, ale dívky, určitě. Já myslím, že anglické dívky.“ 

„Revue?“ vyzvídal Fletcher. „Jako herecká společnost? Z Anglie?“ Bratři se na sebe podívali, ale žádný z nich si tím nebyl jistý. 

Fletcher se nad tím na chvíli zamyslel a pak řekl: „Pokud se na to cítíte, můžeme se pokusit něco lokalizovat.“ 

„Jako co?“ zeptal se Angel a vzal si z Veniaminovy krabičky na stole další cigaretu. „Teď v noci? Vy si myslíte, že někdo bude vzhůru?“ 

A Fletcher odpověděl: „Ten druh lidí, které hledáme my… pracuje hlavně v noci.“ Pak dvojčatům podal ruku. Ti pochopili, o co jde, chytili se za ruce, a utvořili tak kruh kolem stolu. 

Načež Fletcherova ochranka o krok ustoupila. Neměli ani tušení, co se děje – považovali to za jakousi seanci – ale nebyli u pobočky E první den a věděli, že teď nemají překážet. 

Fletcher své ruské kolegy polohlasem varoval: „Vladimíre, Venia-mine: žádné unáhlené nebo zbrklé jednání. A pamatujte si: nemůžeme si dovolit se tam zdržovat, jen nahlédneme, dobře? Jen letmý pohled – v okamžiku, kdy na něco narazíme, a hned se stáhneme. Nebylo by moudré někoho na svou přítomnost upozornit. Je to jasné?“ 

„Da,“ přikývli oba bratři odměřeně a pak všichni tři ESPeři umlkli. 

Ale v dalším okamžiku: 

„Uf,“ vykřikl Fletcher, vyškubl ruce ze sevření obou bratrů a vyskočil od stolu, až jeho židle odletěla a dopadla na podlahu. „Co to, sakra, bylo?“ zvolal celý roztřesený. Ale jeho otázka byla zbytečná, neboť dobře věděl, co to je. 

A ti dva Rusové to věděli také: jejich vyzáblé obličeje byly najednou ještě propadlejší než předtím, oči měli vytřeštěné a divoce jim plály. 

„Něco… velice silného!“ šeptal Vladimír. „Myšlenkový smog, ale hustý a temný.“ 

„A… plný zla?“ přidal se jeho bratr, který se konečně vzmohl na pár anglických slov. „Když my hledat nukleární zařízení, to ne zlo. Vyrobili lidé, to ne zlo, jen přístroje. Tahle věc jiná. Je to lidé – a oni být zlo!“ 

Vladimír se na něj podíval, pokrčil rameny a řekl: „Veniamin najednou mluvit… už se neostýchá.“ 

„Neostýchá?“ zopakoval Fletcher. „Tak to je jeho problém? No, já se spíš bojím – velice se bojím – toho, na co jsme tu narazili! A teď mi povězte, myslíte si, že nás to zaregistrovalo? Ví to, že jsme tady?“ 

„To?“ zopakoval Vladimír zmateně. „Vy mít asi na mysli jiné ESPery, naše nepřítel?“ 

Fletcher se odmlčel a trochu se vzpamatoval. Všiml si totiž, že stejně jako obě dvojčata, i muži jeho ochranky se nyní mračí a dívají se jeden na druhého. „Ano,“ vykoktal. „Ano, samozřejmě. Mám na mysli naše nepřátele, kteří mohou být klidně i ESPery. Myslíte si, že zaznamenali naši přítomnost?“ 

„To já nedokázat odhadnout,“ odpověděl Vladimír. „My vejít dovnitř a hned ven, přesně jak vy říct.“ 

Fletcher si oddechl. Pak, stále ještě otřesený, se znovu posadil a podíval se na mapu. „Nebylo to divadlo, ani Schauplatz, ani nic takového… myslím ten myšlenkový smog. Osobně se domnívám, že jsme zaznamenali tři nebo čtyři různé zdroje, rozprostřené po celém městě. Ale žádný nebyl blízko nás, díky Bohu!“ 

„Myslet stejně,“ přitakal Vladimír. „Ale my – Veniamin a já – my pocit, že blízko kino nebo uvnitř kino je také trochu myšlenkový smog. A my dostat nápad.“ 

„Pokračujte,“ pobídl ho Fletcher. 

„Je noc,“ vysvětloval Vladimír. „Kino momentálně zavřené. Možná že co my cítit, je – jak to vy nazývat – pozůstalost?“ 

„Pozůstatek?“ opravil ho Fletcher. 

„Pozůstatek, ano, tak,“ přikývl Vladimír. „Možná od večer. Je možná, že náš nepřátelé používat to místo, oni tam chodit během den nebo večer.“ 

Tu se Fletcher ve své židli narovnal. Najednou si totiž vzpomněl na jednu věc, která se objevila v hlášení Bena Traska z Evening Star, totiž, že Vavara a Malinari nebyli jediní, kteří upíří loď opustili. Vzali s sebou ještě někoho. 

„Dívky!“ vyhrkl. „Tanečnice! Ten lodní kabaret: celá zatracená taneční skupina!“ 

„Cože?“ nechápal Joe Sparrow. „Dívky?“ 

„Pověz nám o nich něco,“ vyzvídal Cliff Angel mlsně. 

Fletcher zapojil mozek a začal usilovně přemýšlet. Trask mu přece řekl, že pokud se někdy napojí na pevný bod – pokud si je jist svým terčem – aby se držel zpátky, jinak bude muset čelit následkům. On, Bernie Fletcher, by se měl držet hezky zpátky, protože ‚svítí do tmy‘. Ale jeho ochranka nesvítí. Ba co víc, vypadají docela nenápadně. Od chvíle, kdy opustili Anglii se neoholili; a do dalšího představení zbýval ještě celý den… takže do zítřejšího večera budou vypadat dokonale! Mohou se na tu show jít podívat a vmísit se do publika, jako by byli dva Turci. 

Když po cestě do hotelu projížděli městem, Fletcher si zdejší obyvatele prohlédl. Místní byli většinou majitelé obchůdků, malí podnikatelé a farmáři. Zen viděl jen málo. Spíš počítal s tím, že v hledišti kina žádné nebudou. A pokud věděl, pro Turky byly břišní tanečnice – nebo vlastně jakýkoliv druh tanečnic – neodolatelné. Kino zřejmě bude narváno až po strop a muži z jeho ochranky budou jen další dvě tváře v davu. Ale jestli se ty tanečnice budou nějak ‚odlišovat‘, mohli by to poznat. 

Nebo alespoň jeden z nich. Protože Fletcher si vzpomněl na ještě jednu věc, kterou mu Trask řekl: ať se nikdy nepouští nikam sám bez svých bodyguardů. A pokud šlo o bezpečí těch dvou: budou přece jen dva muži v pestrém davu, nebudou se nijak zvlášť lišit od ostatních. A v davu přece vždycky bylo bezpečí. 

„Zítra sem zřejmě dorazí šéf,“ řekl Angelovi a Sparrowovi. „Ale pokud ne, jeden z vás má štěstí, protože potřebuji dobrovolníka, který by se na tu show šel podívat.“ 

Angel se podíval na Sparrowa a řekl: „Klidně se s tebou o to poperu.“ 

Ale Sparrow zavrtěl hlavou a zašklebil se: „Kdepak! I tak už jsi dost šeredný! Zahrajeme si o to karty.“ A pak se obrátili na Rusy: „Hej, kluci, hrajete poker? Tříkartový brag? Blackjack? Tak si připravte peníze, noc je ještě mladá!“ 

„Hraju s vámi,“ řekl Fletcher, „ale nejdříve si potřebuji zavolat na velitelství a informovat je, co se tady děje.“ 

„To není dobrý nápad,“ vložil se do toho Vladimír. „Jak už já říkat, turecký telefon není bezpečný. Vy samozřejmě mluvit v kódech?“ 

Fletcher se usmál. „Samozřejmě – no, je to jistý druh kódu.“ Protože věděl, že v Londýně bude hned vedle telefonu v místnosti dozorčího stát John Grieve. A s Grievem to bude mnohem jednodušší, rychlejší a bezpečnější, než by byl jakýkoliv kód, který kdy vymysleli ti nejmazanější šifranti… 

Druhý den ráno rozdával Ben Trask na velitelství pobočky E instrukce. 

Právě se chystal začít, když se ve dveřích řídicí místnosti objevil Jake. Trask jej zastavil a chtěl vědět, jaké jsou jeho plány – jestli odchází, nebo s nimi zůstane – chtěl, aby se konečně rozhodl. Měl zkrátka opět ‚skvělou‘ náladu. 

„Zůstávám, ale budu tu hru hrát po svém,“ řekl Jake. 

To nebylo zrovna to, co chtěl Trask slyšet, a za normálních okolností by vyletěl ke stropu. Rozzlobilo ho to stejně, ale momentálně se musel soustředit na svou schůzku. A protože si opravdu nemohl dovolit Jakea ztratit, jen přikývl a řekl: „Dobře.“ A pak, když byli z doslechu ostatních agentů, kteří už seděli na svých místech, se ho zeptal, jak si to vlastně představuje. 

„Budu improvizovat,“ odpověděl Jake. 

„Zbytek sboru dělá to, co chce dirigent,“ upozornil ho Trask. „A to jsem já.“ Kývl hlavou směrem do místnosti, kde před pódiem seděl zbytek týmu. „Víš, Jakeu, tohle je něco, co moc dobře nefunguje. Ještě jsme nezačali a ty už to zdržuješ.“ 

„Tak tam jděte a dejte se do toho,“ pobídl ho Jake. „Já si najdu místo.“ 

„Ale takhle to nejde dělat donekonečna,“ zabručel Trask a zaťal zuby dříve, než mu došla trpělivost. 

„S Harrym to tak bylo vždycky,“ opáčil Jake chladně. „On si také dělal všechno po svém.“ 

„Ty nejsi Harry,“ sykl Trask a zamířil k pódiu. 

Jake mu ale položil ruku na rameno a zastavil ho. „Máte pravdu,“ řekl. „Nejsem. Ale každý den se o něm dozvídám další věci, které ale nepocházejí od vás ani od pobočky E.“ 

Trask se na něho podíval, zakroutil zklamaně hlavou, vymanil se z Jakeova sevření a zamířil k pódiu. V duchu běsnil, ale chápal, co tím Jake chtěl říct. Pravdou bylo, že pokaždé, když se na něj podíval, spatřil v Jakeovi zase o kousek více z původního nekroskopa. Nevypadal jako Harry, to ne, ale po psychické stránce… 

Po čertech se mu podobal. 

Jake se usadil vedle Liz v zadní řadě toho shromáždění. Trask jeho přítomnost ignoroval a zahájil schůzi obvyklým způsobem. Když skončila a lidé začali z místnosti odcházet, Jake znovu přistoupil k Traskovi, tentokrát společně s Liz. 

„Co je to tentokrát?“ zeptal se jich Trask. „A zkuste to zkrátit, protože jak jste si určitě všimli, máme spoustu práce.“ 

„Liz chce vědět, o čem jsme spolu mluvili,“ řekl Jake. „Zajímá ji, jestli s vámi pojedu do Turecka. Takže, nepojedu, ale ona se se mnou může kdykoliv spojit. Už jsme to vyladili k dokonalosti: když mě zavolá, uslyším ji. Myslím, že jsem schopen se na ni napojit teoreticky kdekoliv. Ale stejně by bylo nejlepší, kdybyste ji z toho úplně vynechal.“ 

„Nejlepší pro koho?“ odsekl Trask. „Podívej se, ona se pořád ještě učí. Myslím, že na Krassu a na palubě Evening Star se o sebe dokázala postarat docela dobře. Zvládne to. Beru ji s sebou. Mysli trochu: jak bychom se bez ní s tebou spojili – tedy, pokud tě budeme potřebovat?“ 

„A Millie?“ Jakeovy hluboké, hnědé oči na něj bez hnutí zíraly, jako dva kameny v řece. „Millii s sebou berete také?“ Jakeova otázka byla tak trochu rána pod pás, ale Trask měl pro něj překvapení. 

„Ta s námi pojede také,“ řekl. „Budu potřebovat každou ruku. Náš tým totiž bude postrádat jednoho velice důležitého člena: našeho lokátora Davida Chunga. Bohužel se tomu nedá vyhnout, protože Chung je expert na jiné problémy, které se nečekaně vynořily. Už se tím zabývá celé roky, a i kdybych se ho pokusil z toho odvolat, zodpovědný ministr by mi to nedovolil. Ano, mám Bernieho Fletchera – který, jak se zdá, zatím odvádí dobrou práci; jak jsi sám před malou chvílí slyšel, domnívá se, že našel dívky, které se ztratily společně s Malinarim a Vavarou – ale jsou chvíle, kdy je nám spíše na obtíž, je nebezpečný jak sobě, tak týmu. A to je další důvod, proč musíme jednat a vypravit se tam co nejrychleji: abychom Bernieho podpořili… A ty se nás zase snažíš zdržovat. Copak to nevidíš? Tohle je ten případ, kdy ‚kdo není s námi, je proti nám.‘“ 

V tu chvíli se do toho vložila Liz: „Bene, Jake je s námi. Jen má na práci něco jiného a my si myslíme, že je to stejně důležité – a možná ještě důležitější – než jakákoliv jiná práce, kterou byste mu uložil vy.“ 

„Já se s vámi nepřu, Bene,“ ozval se Jake. „To vy máte problém, ne já. Nevím… možná máte pocit, že podkopávám vaši autoritu nebo něco? A pokud ano, určitě to nedělám naschvál. Prostě mám na práci jiné věci a –“ 

„No jistě, samozřejmě že máš na práci jiné věci!“ přerušil ho Trask jízlivě. „Chlap si má stát za svým a takové ty kecy, že jo? Tak mi pověz, co to jsou za velice důležité věci, co musíš udělat – očividně mnohem důležitější než bezpečí našeho světa? Umýt si vlasy a zase si je svázat do ohonu? Nacpat si svůj zasraný žaludek? Nebo ses minule ocitl příliš blízko a uvědomil sis, že život je příliš cenný?“ 

Trask málokdy používal vulgární výrazy a zcela výjimečně na ně kladl důraz. Ale teď už se přestal ovládat a jeho vztek byl nakažlivý. 

Jake přimhouřil oči; vysunul bradu a zaťal pěsti. Postoupil o krok kupředu a na chvíli to vypadalo, že se chystá Traska udeřit… ale neudělal to. V příštím okamžiku se ten vztek, který se mezi nimi vznášel, zase rozplynul. A když se Jake obrátil a chtěl odejít, možná navždy, Liz najednou vybuchla: „Bože, jak bych si přála, abyste s tím přestali oba!“ 

Trask i Jake zůstali překvapeně zírat – Lizin náhlý a oprávněný hněv je oba vyvedl z rovnováhy. Byla v obličeji celá rudá a z očí jí skoro sršely jiskry, když se obrátila k Traskovi a začala na něho křičet: „Tak za prvé, já nejsem vaše malá sestřička! Ve svém soukromém životě se bez vaší ochrany dokážu obejít.“ Pak trochu zjihla. „Ale vy a pobočka jste pro mě něco jako rodina.“ A pak se obrátila k Jakeovi: „Oni jsou jako moje rodina, Jakeu, a dokud budu moci být jejich součástí, tak tu zůstanu. Vlastně věřím, že to je ten důvod, proč tu jsme. Je to náš smysl života. Jak tvůj, tak i můj.“ 

„Vždyť já se s tebou nehádám!“ hájil se Jake. „Já si také myslím, že je to můj smysl života – alespoň do doby, než se vyřeší ta věc s Vampýry. Ale pokud chceme mít nějakou společnou budoucnost, musím k tobě být upřímný. Pořád si nejsem jist, jestli jsem to já, kdo to všechno chce, nebo je to… no, něco – někdo – jiný. Až tahle vampýři noční můra skončí, nevím, jestli ve mně pořád ještě zůstane to nadšení. Jestli ne… budeme muset učinit velká rozhodnutí, protože je možné, že se naše cesty budou rozcházet.“ 

Trask se na ně podíval, ucítil v nich jakousi nejistotu – zmatek z neznámé budoucnosti – a něco v jeho srdci se pohnulo. 

„Vy dva se milujete?“ 

„Ano,“ odpověděli současně. A Trask věřil, že je to pravda. 

Přikývl, zhluboka se nadechl, pak pomalu vydechl a řekl: „Pak nemůžete dopustit, aby vám cokoliv stálo v cestě. Vy to dokážete. A nemyslete si, že jsem jen starý páprda, který neví, o čem mluví, protože já to vím. Byl jsem si vědom rizika, do kterého jdu – teď mluvím o Millii – potom, co prožila ty hrozné chvíle ve Szwartově odporné zahradě. Sama mě varovala. Ale něco vám povím. Já jsem na to kašlal. Jak jinak? Co by to bylo za lásku… kdybych nebyl schopen utěšit tu, kterou miluji? A stejně, bez Millie bych ani já nechtěl dál žít. Přesně tak to bylo a s vámi, pokud jeden druhého milujete, to bude stejné. Věřte mi, že vám v cestě nestojí nic, s čím byste nedokázali pohnout.“ 

Pak se obrátil k Liz. „A pokud jde o pobočku E: pobočka je jen pobočka, Liz. Není to celý smysl života, jak jsem si sám myslel. A stálo mě to už příliš mnoho. Pobočka tady byla před tebou a bude tady ještě dlouho potom, co odejdeš. Zatraceně – já také nejsem první hlavou pobočky a nebudu ani poslední! Ona tady bude i dlouho po mně!“ 

Podíval se na Jakea (a zjistil, že se Harrymu Keoghovi podobá ještě víc) a řekl: „A teď mi pověz, k čemu ti jsou tvoje schopnosti, když jim dovolíš, aby tě oddělili od té, kterou miluješ?“ 

„Zatraceně k ničemu,“ přiznal Jake ohromeně. 

„Pak to nesmíš dopustit,“ prohlásil Trask. A znovu k Liz: „Nech nás, prosím, s Jakeem chvíli o samotě. A žádné strachy, už nebudu křičet ani si rvát vlasy z hlavy.“ 

Když Liz odešla, řekl: „Je mi jedno, co říká Liz, Jakeu, pořád je to moje malá sestřička. Ale dobrá, teď jsi za ni převzal odpovědnost ty a budeš to ty, kdo ponese celou tu tíhu. A ať už budeš dělat cokoli, rozhodně ji ze sebe neshazuj.“ 

„Budu neustále na příjmu,“ sliboval Jake. „Nic víc udělat nemůžu. Ale ve vašem světě – ve světě pobočky E – to nebude snadná práce.“ Pak se usmál a řekl: „Chcete něco vědět? Vždycky jsem si o vás myslel, že jste tvrdý chlap, ale to, co jste právě řekl o vás a Millii a mně a Liz…“ 

„Nepřipomínej mi to,“ zvedl Trask ruku na protest. „A prosím, už se o tom nikdy nezmiňuj. To mi chceš zničit pověst?“ 

Oba se zasmáli. Pak Trask znovu zvážněl a dodal: „Teď už opravdu musím začít něco dělat. Ale než odejdu, pověz mi jednu věc: cože to vlastně máš na práci?“ 

„Možná že vám se to nebude zdát důležité,“ řekl Jake, „ale chtěl bych si projít všechny Keoghovy spisy, které jsem si ještě nestačil přečíst. John Grieve říkal, že je tam asi osm set popsaných stránek o původním nekroskopovi. Chci se s nimi usadit v Harryho pokoji, všechno ostatní vypustit a nasát je do sebe. A důvod je jednoduchý: čím více se o něm dozvím, tím více jako bych už věděl. Je to jako – nevím – jako bych si na něj vzpomínal, jako bych ho znal stále lépe.“ 

Trask přikývl: „A čím lépe ho znáš-?“ 

„Tím lépe budu schopen vykonávat svou práci,“ dodal Jake. „A dostal jsem se do stadia, kdy to chci dělat co nejlépe.“ 

„Pak se do toho pusť,“ vybídl ho Trask, „protože já už ti nemůžu říkat, co máš dělat. Odteď jsi svým vlastním pánem. Když se tak nad tím zamyslím, že s námi nejedeš do Turecka, je docela logické.“ 

„Ano?“ 

Trask přikývl: „Máš obrovskou sílu v médiu, které my nazýváme psychickým éterem, Jakeu. S tvým talentem tomu ani jinak být nemůže. A Malinari je zatraceně silný mentalista. My ostatní se před ním možná ukryjeme – na Krassu se nám to podařilo alespoň na chvíli – ale ty určitě ne. Okamžitě zjistí, že jsi tam. Takže je možná dobře, že zůstaneš tady a pak se přiřítíš jako kavalerie, až tě budeme nejvíc potřebovat. Prozatím to tak alespoň fungovalo nejlépe.“ 

„Myslím, že máte asi pravdu,“ přikývl Jake. 

„Tak dobrá,“ ukončil Trask diskusi. „Na tebe čekají spisy a já musím jít.“ 

A bez dalšího zdržování mu Jake podal ruku. „Dobrý lov, Bene.“ 

„I tobě,“ potřásl mu rukou Trask. „Zlom vaz, nekroskope…“ 

XVIII 

Seznámení se s Harrym – a nešťastné setkání v Turecku 

Tým sestával z Traska, Goodlyho, Paula Garveyho, Millie, Liz a Lardise Lidesciho. Tentokrát s sebou neměli žádného technika z jednoho prostého důvodu: neměl by co na práci. Na rozdíl od jejich mise v Austrálii, neměli by kde zapojit své přístroje a nikdo by jim neposkytl potřebnou součinnost – turecké úřady určitě ne. 

Obzvláště poté, co se na scéně objevil Gustav Turčin, si Trask čím dál víc uvědomoval, že jej ‚přístroje‘ pobočky E začínají pomalu zrazovat – ne technikové, ale samotná technika. Za posledních patnáct let se vyvíjela tak rychle a byla tak drahá, že bylo jak pro něj, tak pro vládu příliš náročné držet s ní krok. Proto se do hry vložily Traskovy ‚přízraky‘ a staly se základem všech jeho operací. 

Jeho přízraky, ano: muži a ženy výjimečných nadání, kterým velel, ESPeři, tvořící pobočku E. 

Složení týmu záleželo na situaci. S pomocí Millie a Paula Garveyho (a navzdory tomu, že s sebou nemohli vzít Davida Chunga) byl tento tým dokonce ještě silnější než ten, který měl Trask k dispozici na Krassu. Možná, že v něm bylo trochu více telepatů, ale pro to existoval dobrý důvod. 

Trask se totiž poučil ze zkušenosti v Austrálii a na Krassu; věděl, že proti takové mysli, jakou je Malinari Myšlenkář, bude potřebovat výjimečně silné mentální štíty, které by všem zajistily bezpečí. Liz a Millie spolu tvořily skvělý tým a Garveyho štíty možná budou dost silné na to, aby ukryly všechny tři ESPery, zatímco budou společně pracovat. Vlastně se v nedávné minulosti při několika příležitostech sám přesvědčil, že by bylo dobré vzít Garveyho do terénu, ale jeho momentální situace jej od toho vždy odradila. 

Garvey byl vysoký, dobře stavěný, a navzdory svým šestapadesáti letům měl postavu atleta. Byl pohledný… tedy býval, než se vydal proti jednomu z nejnebezpečnějších nepřátel Harryho Keogha, psychotickému nekromantovi a masovému vrahovi Johnnymu Foundovi a v boji s ním přišel o polovinu obličeje. To bylo před dvaceti lety; od té doby na něm pracovalo několik světově proslulých plastiků, takže nyní vypadal docela přijatelně. Jenže obličej nelze zcela nahradit kusy tkáně odebranými z jiných částí těla. Ano, na tváři měl kožní štěpy z vlastního těla, ale svaly na levé části obličeje (zbytky, které tam Johnny Found zanechal) nepracovaly stejně jako ty napravo. Ani po všech těch letech se nervy nespojily natolik, aby to bylo stoprocentní. Paul se dokázal ‚usmát‘ pravou stranou obličeje, ale levá to nedokázala; proto se obyčejně neusmíval vůbec, přestože na to už byli jeho kolegové zvyklí… a stejně potlačoval všechny ostatní výrazy tváře. 

To vše ale byla záležitost čistě fyzická, takže jeho práce pro pobočku E nijak neutrpěla. A ani to nebyl hlavní důvod, proč jej Trask většinou nechával na velitelství, jako člena podpůrného týmu. Šlo o to, že se Garvey před dvěma lety konečně oženil a vzal si slepou dívku, s níž utvořil ideální pár. Ona byla vnímavá vůči jeho telepatickým schopnostem a Paul jí zase poskytl nový obzor; dokázala skrze jeho oči ‚vidět‘! Navíc před ní nemusel cítit rozpaky kvůli tomu, jak vypadal, a po všech těch letech emocionálního strádání dostal jeho život zase smysl. 

Proto nad ním ‚tvrdý muž‘ Trask držel ochrannou ruku… 

Před týdnem Paulovi jeho mladá žena porodila dceru, takže teď byly společně v péči jejích rodičů, kteří bydleli blízko školy specializující se na postnatální studium a praxi pro nevidomé. A protože tam hodlala zůstat několik měsíců, Paul Garvey mohl dostat příležitost zapojit se do týmu. A právě včas, protože jej Trask potřeboval. 

A jméno ještě jednoho člena týmu se nevešlo na Traskův seznam: lokátora – nebo spíše lidského policejního psa – Bernieho Fletchera, který se ale tou dobou nacházel na místě. Spojené schopnosti obou žen, Garveyho a Fletcherovy magnetické sondy bohatě postačí… Trask v to alespoň doufal. 

A pokud šlo o Goodlyho: hubený jasnovidec měl v poslední době se čtením budoucnosti značné potíže. Ne že by to bylo něco nového. Trask už dávno vypozoroval, že když se situace začne přiostřovat, Ian Goodly se obvykle vzpamatuje. Málokdy nechal Traska se svými věšteckými schopnostmi na holičkách. 

Pak tu byl ještě Lardis Lidesci, a ten tady byl proto… prostě proto, že to byl Lardis! Ten jeho nos; jeho citlivost ke všemu, co se týkalo Vampýrů; krev předků v jeho žilách a ‚neviditelnost‘ – to, že byl stejně jako všichni Kočovníci na Sluneční straně schopen ‚ukrýt se‘ sám v sobě, když se k němu přiblížil nějaký upír. 

A konečně bratři Androsovovi, muži Gustava Turčina, o kterých Trask ještě nedávno neměl ani tušení a doposud neměl možnost ověřit si jejich doporučení ani psychický potenciál. Lokalizovat Fletchera jim zjevně moc práce nedalo… ale bylo to dobře, nebo špatně? No, spíš asi dobře, za předpokladu, že jej nenašel nikdo jiný. Trask mohl jen doufat, že pokud jde o štíty, jsou na tom lépe než Bernie. Určitě nemohl popřít fakt, že jeden z nich, Veniamin, byl nositelem ruského ekvivalentu jeho křestního jména! A pokud Androsovovi pracovali v Turecku tak dobře, jako Manolis Papastamos a jeho muži na Krassu – 

Ale to ukáže až budoucnost a ta spadá do oboru jasnovidce… 

Čímž se Trask vrátil nohama zpátky na zem, na schůdky mikrobusu na ulici před budovou pobočky E, kde kontroloval své lidi, s nimiž měl namířeno na letiště. 

Liz nastoupila jako poslední. Stála s Jakeem ve dveřích anonymně se tvářícího soukromého vchodu, který byl vyhrazen jen pro členy pobočky E. Loučili se a říkali si věci, které si milenci obvykle říkají, když se jejich cesty mají rozejít – a Trask upřímně doufal, že Liz nekroskopovi připomněla, aby měl mysl ‚neustále otevřenou‘ a byl připraven na případné volání o pomoc. 

Millie, která seděla na předním sedadle autobusu, cítila Traskovu rostoucí netrpělivost. Položila mu ruku na rameno a zašeptala: „Nech je být, Bene. Můžeme si dovolit ztratit pár minut. Teď, když jsi konečně na Jakeově straně – myslím, že je dobrý nápad tam také zůstat.“ 

Trask na ni letmo pohlédl, povzdechl si, ale vzápětí se usmál, nasadil ten svůj zamračený pohled a svým ‚obvyklým‘ způsobem zabručel: „Bože, ten zatracený chlap!“ 

Zatím Liz u vchodu do hotelu právě pošeptala Jakeovi: „Jsem těhotná!“ 

„Cože jsi?“ Nebyl si jist, jestli jí opravdu dobře rozuměl. 

Liz neplánovala oznámit mu to zrovna takhle, ale jak se tam navzájem ujišťovali, že na sebe dají pozor, nějak jí to ujelo. „Myslím, že musím být,“ řekla. „Po té včerejší noci.“ 

„Ale jak to můžeš –“ začal. 

„Prostě to vím,“ přerušila ho. 

Dlouze se na ni zadíval a pak řekl: „No, jsi zdravá žena a musím připustit, že jestli nejsi těhotná – myslím ‚po té včerejší noci‘ – pak už vážně nevím!“ 

Oba se zasmáli a objali se, ale pak ji Jake najednou uchopil za ramena a zvážněl. „To je další důvod, proč bys neměla nikam jezdit.“ 

Liz zavrtěla hlavou. „To je další důvod, proč bych měla. Tohle je náš svět, Jakeu, a bude to i svět našeho dítěte. Proto jej musíme ochránit, proto ho nesmíme přenechat těm vetřelcům, prznitelům z jiného, neznámého světa. Proto musíme pomstít bolest, kterou způsobili, škodu, kterou udělali, a nadobro je zničit.“ 

Jake věděl, že má Liz pravdu – že na její argument neexistuje odpověď – a proto jen řekl: „Tak běž. Ale pamatuj si, že tě miluji, oba vás miluji. A vrať se mi zpátky.“ 

„Ještě lépe,“ řekla. „Pokud všechno půjde dobře, zavolám tě a ty nás můžeš přinést zpátky!“ 

„A pokud to dobře nepůjde?“ 

„Pak tě stejně zavolám.“ 

„Dobře, budu čekat,“ řekl. „Stejně, ty i tým budete později potřebovat zbraně. A znáš někoho, kdo by je dokázal pašovat tak dobře jako já?“ 

„Na to jsem nepomyslela,“ přiznala Liz. „Ale jsem si jistá, že Ben ano. Řekl mi, abych ti určitě připomněla, ať jsi pořád na příjmu pro případ, že tě zavolám.“ 

„O to se vůbec nemusíš bát,“ ujistil ji Jake. „Už teď mi chybíš – a to jsi ještě neodjela.“ 

„Ale mám nejvyšší čas,“ upozornila ho Liz. 

Políbili se a Liz nastoupila do mikrobusu. Jake jí mával, dokud mu nezmizela z dohledu mezi budovami chladného ranního Londýna. 

Nelhal. Město se teprve probouzelo, ulice ožívaly, ale už teď mu připadaly prázdné… 

Když se Jake vrátil na velitelství, zamířil do archivu – byla to vlastně obyčejná místnost nacpaná plnými regály a kartotéčními skříněmi – kde společně s Johnem Grievem vyhledal hromadu důvěrných ‚Keoghových spisů‘. Grieve byl dozorčím; vlastnil elektronický klíč k uzamčeným kartotékám a archiv znal lépe než kdokoliv jiný. 

Pro pobočku E byl neocenitelný díky své tele-telepatii – a že značnou část svého života strávil jako kancelářská krysa ve službách čtyř stěn pobočky, kde mohl svůj talent využít naplno. Grievovy roky strávené potulováním se po chodbách pobočky E, dny a noci, tisíce hodin služby, z něj činily jednoho z nejvýkonnějších úředníků. A jako dozorčí vlastnil také klíč od Harryho pokoje; opravdový klíč, žádný skener oční rohovky nebo kódovaný mikroidentifikační štítek, prostě normální, kovový klíč, který zapadal do dávno už zastaralého zámku dveří toho velice speciálního pokoje. 

Vpustil Jakea dovnitř se slovy: „Pokud máš v úmyslu tady nocovat, budeš potřebovat přikrývku a polštář.“ 

„Ne, tak daleko zajít nehodlám,“ ujistil ho Jake, zatímco si na starý počítačový stůl položil své složky. „Budu spát ve svém pokoji. Jde jenom o to, že tohle místo má… nevím –“ 

„Specifickou atmosféru?“ pomohl mu Grieve. „Zvláštní prostředí? Já vím, co myslíš. Všichni to víme. Abych byl upřímný, mě by to spolehlivě odradilo. Myslím, že bych se tu nedokázal soustředit. Ale každému podle jeho…“ Pak se ale zarazil a zatvářil se trochu znepokojeně. 

„A tohle je podle mého?“ zeptal se Jake. „To chceš říct? No, nedělej si starosti. Není to tak dávno, co bych se s tebou kvůli tomu do krve přel. Ale teď… no, tohle místo mi připadá tak nějak známé. A ve skutečnosti je to přesně ta atmosféra, kterou potřebuji. Kde jinde bych lépe poznal Harryho Keogha než v pokoji, ve kterém kdysi bydlel?“ 

„Samozřejmě máš pravdu,“ přikývl Grieve. „To jenom že on byl a jak jsme nedávno sami viděli, stále je – ze všech ‚přízraků‘ pobočky ten nejmocnější.“ 

Jake se trochu otřásl a řekl: „Je tu vážně zima.“ 

„Ano,“ přikývl dozorčí. „To je normální nebo spíše obvyklé. Mohl bych ti tu přinést elektrická kamna, ale myslím, že by to stejně moc nepomohlo.“ 

„Nedělej si s tím starosti,“ řekl Jake. „Až mě to tu omrzí, vždycky se můžu přesunout do svého pokoje.“ 

„Jak chceš,“ řekl dozorčí. „A pokud jde o ty spisy: máš tam materiály, které se vztahují k samotnému počátku… Harryho spolupráce s pobočkou E. Jsou tam dokonce i spisy o Dragosanim, včetně prvního řekněme ‚rozhovoru‘? – s Alekem Kylem. A je tam i naše první ‚setkání‘ s Harrym.“ 

„Když sem poprvé přišel, ještě za svého normálního života?“ Jake právě otevřel složku, o které se dozorčí zmínil, a pohlédl na rukou psané – nebo spíš načmárané – stránky velikosti A4 zalaminované v ochranných plastových obalech. 

„Ne,“ odpověděl dozorčí, který už stál ve dveřích. „Myslel jsem jeho první zjevení, ne zaživa! Harry byl… nehmotný. Mrtvý. Myslím jeho první smrt.“ 

Jake se zamračil, podíval se na Grieva a otevřel ústa, aby něco řekl – a pak je zase zavřel. Co se na tohle dalo říct? A než se mohl začít dál vyptávat: 

„Pokud budeš cokoliv potřebovat,“ řekl Grieve, „zavolej. Sice tady není interkom, ale telefon funguje. Jo, a kdybys náhodou na velitelství narazil na premiéra Turčina, pamatuj si, prosím, že tyhle materiály jsou jen pro tvé oči. I když Turčin samozřejmě ví, co nekroskop – tedy, první nekroskop – provedl na Branickém zámku a Grigoriji Borowitzovi, nemusíme mu k tomu poskytovat důkazy. Už tak je mezi námi dost otevřených ran, které se sotva zhojily, nemusíme do nich ještě sypat sůl.“ 

Jake přikývl a Grieve vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře… 

Keoghovy spisy: 

Bylo tam všechno; všechno, čím Harry býval, a možná i něco z toho, co stále byl nebo co za sebou zanechal. A čím déle Jake převracel stránky a probíral se jimi, tím více ho do sebe vtahovaly, a jako by si víc a víc vzpomínal. Nebyly to však skutečné vzpomínky – samozřejmě že ne – ale pseudovzpomínky. 

Jakmile si přečetl jeden odstavec, okamžitě věděl, o čem bude další. Bylo to, jako by četl knihu ze svého dětství, znal ty příběhy i konec každé kapitoly, která následovala. Dávalo to nový smysl výrazům ‚déjá vu‘ a ‚paramnezie‘… což na druhé straně poskytlo Jakeovi příležitost zamyslet se nad reinkarnacemi Harryho Keogha, nejdříve v mysli malého chlapce a pak v mozku mrtvého těla Aleka Kylea. 

A nyní…? 

Ale ne, tu myšlenku zavrhl; už se neobával, že by v něm snad Harry hledal trvalé obydlí. Protože kdyby tomu tak bylo, měl už skvělou příležitost. Ne, existoval jen jeden muž nebo tvor, který měl v úmyslu zmocnit se jeho mysli. Jenomže v současnosti tomu bylo přesně naopak: Jakeova mysl se zmocnila vetřelce! 

A tak četl dál. 

O Harryho ESPerské historii a předcích, jeho mládí, o jeho službě mrtvým, o neuvěřitelné bitvě s ruským nekromantem Borisem Dragosanim a o naprostém zničení sovětské pobočky E: nejdříve, když se vypravil zabít Dragosaniho, a pak znovu, když byl v jejím čele ten seschlý maniak Ivan Gerenko. 

Jake četl o nákaze, kterou Tibor Ferenczy přenesl do zárodku Ju-liana Bodeska, o vampyrismu, který se v Julianovi vyvinul, když byl ještě mladík, a o jeho smrti z rukou bdících mrtvých, kteří povstali ze svých hrobů na místním hřbitově. Četl o Janošovi Ferenczym, pokrevním synovi Vampýra Faethora, který povstal z mrtvých z popela, aby se znovu obrátil v prach v bitvě s původním nekroskopem a hrstkou jeho thráckých ‚přátel‘. 

Přečetl si o všech těch – lidech? – netvorech a mnoha dalších – a ke svému úžasu zjistil, že si ty znalosti jen osvěžuje, jako kdyby si četl knihu z mládí. 

Jake si četl spisy a hodiny ubíhaly, a jak si tak pomalu zvykal na prostředí místnosti (nebo je spíše přestával vnímat), její zvláštní atmosféra jako by se postupně přizpůsobovala jemu. A poprvé za mnoho let nebylo v Harryho pokoji chladno. 

Pak přišlo poledne… a čas plynul dál. Ale zatímco Jake věděl, že by se potřeboval najíst, neměl na to čas, určitě ne teď. Neboť byl ponořen do četby – ať už skutečně četl nebo ‚si jen osvěžoval paměť‘ – a jeho žaludek musel počkat. Venku se pomalu rodil nový pozdně podzimní den, pak se znovu zešeřilo a jednotlivé spisy se mezitím přemístily z jednoho konce starého počítačového stolu na druhý. Takže když pak zazvonil telefon a John Grieve se zeptal, jestli je všechno v pořádku, ‚najednou‘ bylo pět večer. 

„Jdu se někam najíst,“ oznámil dozorčímu. „Vrátím se tak za hodinku. Ozval se mezitím někdo z týmu?“ 

„Ne,“ odpověděl Grieve. „Jen víme, že jejich let měl malé zpoždění no vlastně dost velké zpoždění – a na místo dorazili asi o půl druhé odpoledne. Takže teď budou kdesi v Turecku. Myslím, že se nějakou dobu neozvou; možná až se setkají s Berniem Fletcherem. Ale to může trvat celé hodiny a i pak se Trask může rozhodnout, že situace nevyžaduje kontakt s velitelstvím. Podle mého odhadu zavolají dnes večer nebo možná až zítra ráno… no, pokud dříve nekontaktují tebe.“ 

„Takže budeme muset počkat a uvidíme,“ prohlásil Jake. 

„To máš pravdu,“ přikývl Grieve. „Tady na velitelství hrajeme hru na trpělivost v jednom kuse. Ale mám tady jednu informaci od zodpovědného ministra. Podařilo se mi ji předat Traskovi na letišti, ještě než odletěli.“ 

„Vážně?“ 

„Ano. Je to policejní hlášení. Vypadá to, že se v nepoužívaném potrubí pod nástupištěm stanice metra Waterloo našlo nějaké tělo. Jak asi víš, je to přestupní stanice pro Eurostar, skrze tunel pod Kanálem do Paříže. Mimochodem, to tělo bylo tak hrozně scvrklé, že vypadalo skoro jako mumie; jako by tam leželo už hrozně dlouho. Což je velice divné, protože je podle zubního obrazu identifikovali – tedy toho muže – jako podnikatele, který se ztratil teprve nedávno. Vlastně to bylo den poté, co jsi sem dopravil Millii Clearyovou.“ 

„Szwart!“ hádal Jake. 

„Přesně to si myslíme i my,“ přikývl Grieve. „Policejní šetření ukázalo, že ten muž byl na cestě do Paříže, ale nikdy tam nedorazil. Jo, a ještě jedna věc: byl nahý a všechno, co měl u sebe, mu také někdo vzal… včetně jeho lístku na noční vlak.“ 

„Ten zatracený parchant už může být kdekoliv,“ zavrčel Jake. 

„Přesně tak,“ přikývl dozorčí. „Třeba i v Turecku…“ 

Jake se nad tím zamyslel – a vůbec se mu to nelíbilo – ale nenapadlo ho nic, co by s tím mohl udělat. Takže změnil téma a řekl: 

„Teď mám vážně hlad. Celý den jsem nic nejedl. Co ty?“ 

„Já už jsem jedl,“ odpověděl Grieve. „A mimochodem – dostal jsi kartu pobočky na večeři v hotelu?“ 

„Ano,“ přikývl Jake. „Ale myslím, že dám přednost nějaké malé restauraci v Latinské čtvrti.“ 

A po chvíli ticha se ozvalo: „V Paříži?“ Grieve byl zrovna zabrán do protokolů pobočky a ani neměl ve zvyku číst cizí myšlenky, pokud k tomu neměl dobrý důvod. 

„Kde jinde?“ opáčil Jake. 

A po další odmlce: „Až se vrátíš, už tady nebudu,“ informoval ho dozorčí typickým zdrženlivým tónem Angličana vyšší třídy (jako by to, co mu Jake řekl, nebylo nic mimořádného). „Budu sice tady v pobočce, ale myslím, že už asi budu spát. Ale nastoupí za mě jiný technik, Jimmy Harvey. Vrátím se sem zase až v jednu ráno. Pokud pak budeš něco potřebovat, zavolej mi.“ 

„Ti opravdu vědí, jak z člověka vyždímat to nejlepší, co?“ zasmál se Jake. 

Vytušil Grievovo pokrčení ramen, když odpověděl: „Asi ano. Ale na druhé straně jsou to oni, kdo vykonávají tu nebezpečnou práci, zatímco my, týlové zabezpečení, jsme tady na velitelství v relativním bezpečí.“ Vzápětí se ale rychle pokusil zamluvit to, co právě řekl, a co bylo zjevné faux pas: „Chápej, Jakeu – tohle nebylo myšleno jako reakce na tvoje vlastní postavení nebo status.“ 

„V pořádku,“ ujistil ho Jake. Ale ve skutečnosti, ať už to bylo myšleno jakkoliv, Jake pochopil a dotklo se ho to. Ale ještě než zavěsil: 

„Jakeu?“ ozval se dozorčí. „Jednou bych opravdu rád využil tvé nabídky.“ 

„Nabídky?“ 

„Najíst se v té malé restauraci v Latinské čtvrti.“ 

„No jasně!“ souhlasil Jake. „Francouzská cibulačka, tatarák s tmavým chlebem a trochou zeleniny. A všechno to spláchneš sklenkou dobrého piva.“ 

„Já jsem měl rybu a hranolky!“ zašklebil se Grieve a znělo to skoro lidsky. 

„Každý podle svého,“ prohlásil Jake, usmál se a zavěsil… 

Ve skutečnosti to bylo víc než ‚pouhé‘ zpoždění. Letadlo s kolmým startem, kterým se měli Trask a jeho tým přepravit, mělo poruchu a muselo být odstaveno, pročež se tým musel spokojit se starším a mnohem pomalejším letadlem; k tomu se samozřejmě přidružilo i zpoždění s přemisťováním zavazadel, hádky mezi letištním personálem a pasažéry a obvyklý shon, který k letišti v sezoně patří. Nakonec však nastoupili jako tým historiků a amatérských archeologů do svého letadla a zamířili do Istanbulu. 

V letounu British Airways s kolmým startem by cesta normálně trvala necelé dvě hodiny; ve starším letadle létajícím v nižší nadmořské výšce – které se při své cestě vyhýbalo Řecku, takže letělo nad Maďarskem, Rumunskem a Bulharskem – to trvalo skoro tři. Turecké vojenské úřady totiž zakazovaly přistání všech letadel přilétajících z řeckého letového prostoru. 

Pak, kvůli komplikacím se změněným letovým řádem a současným příletem mnoha dalších letů, nastalo další zpoždění, způsobené zahlcenými (a neúnavně zvídavými) celním kontrolami, a následně další zdržení, když Trask zjistil, že auto, které na ně čekalo – pozornost zodpovědného ministra – je příliš malé, pouze čtyřmístné. Museli si proto pronajmout mikrobus a čekat, až přijede, což je stálo další půlhodinu v nedýchatelné, páchnoucí letištní hale, jejíž vybavení bylo naprosto nevyhovující. 

„Měli jsme si zabalit sendviče a něco k pití,“ povzdechla si Millie, když se konečně pohnuli z místa, opustili letiště a zamířili na severozápad po dálnici do Edirne u hranic s Bulharskem. 

„Sendviče?“ zabručel Trask kousavě. „Teď už by stejně byly okoralé! Za další půl hodinu bude tma.“ 

„To jsem nevěděla, že mě považuješ za tak přízemní,“ odpověděla mu šibalsky, i když věděla, že si ve skutečnosti nic takového nemyslí. „Já jsem žertovala, Bene!“ 

„No, to jsem rád, že alespoň někdo tady má ještě smysl pro humor!“ zabručel Trask. „Zastavíme u první čerpací stanice, kde si koupíme něco k snědku, a já se zkusím spojit s Berniem Fletcherem. Určitě už si o nás dělá starosti.“ 

„Jake by nás sem dopravil první třídou,“ ozvala se Liz ze zadního sedadla mikrobusu – a vzápětí se kousla do jazyka, když se na ni Trask podíval tím svým přísným pohledem. Ale než jí mohl cokoliv říct: „Já vím, já vím,“ pokračovala rychle. „Kdyby nás tu přistihli bez pasů nebo s pasy bez náležitých razítek, měli bychom co vysvětlovat.“ 

„Ale co je důležitější –“ začal Trask. 

„Co je důležitější,“ skočila mu Liz do řeči, „nechtěl jste, aby Jake příliš rozvlnil psychický éter… alespoň prozatím. Ne, pokud je někde nablízku Malinari.“ 

„Nebo Vavara nebo vládce Szwart,“ přikývl Trask. „Protože se domníváme, že teď jsou všichni tři opět pohromadě…“ 

O deset minut později, asi ve tři čtvrtě na osm večer místního času, odbočil jasnovidec Ian Goodly z dálnice k benzinové pumpě, kde si ostatní mohli v automatu tamní ‚kavárny‘ koupit podezřele vyhlížející sendviče. Trask se zároveň snažil dovolat Berniemu Fletcherovi do jeho hotelu v Sirpsindigi. S hotelem se sice spojil, nicméně v recepci mu bylo řečeno, že: ‚Mister Fledger a ostatní muž být ven na jídlo, sorry.‘ 

„Jmenuji se Trask,“ oznámil Trask neuvěřitelně pomalé osobě na druhé straně linky. Dokonce mu své jméno odhláskoval. „Prosím, řekněte panu Fletcherovi, že jsem volal. Vysvětlete mu, že jsme měli zpoždění, ale že jsme na –“ A dál se nedostal, neboť linka byla náhle přerušena. 

„Do prdele!“ zaklel Trask a práskl za sebou dveřmi telefonní budky. 

U stolu kavárny zatím Paul Garvey hleděl do mapy. „Do Edirne je to možná dvě stě kilometrů. A pak musíme jet po vedlejší silnici do Sirp – co je to sakra za jméno? Pokud se nebudeme zdržovat v téhle odporné ‚restauraci‘ a Ian pojede alespoň stovkou, budeme v Bernieho hotelu – cože?“ 

„Tundža,“ napověděla mu Millie. 

„– něco málo po půl jedenácté.“ 

„Dobře,“ řekl Trask. „Takže se tady moc nezdržujme, vážení. Najezme se, napijme, poveselme, protože zítra –“ 

„– může být jídlo ještě horší,“ dořekla za něj Millie. 

„Vlastně si myslím, že by nám ty tvoje sendviče přišly vhod, třeba i okoralé,“ řekl Trask. 

V deset večer v Sirpsindigi: Bernie Fletcher ležel oblečený na své posteli a spal. Muži z jeho ochranky měli vedlejší pokoj s přístupem skrze spojovací dveře, avšak Cliff Angel byl samozřejmě v Bernieho pokoji stejně jako Vladimír Androsov. Angel seděl na židli hned u zavřených dveří; hlava mu padala na masivní hruď, takže sebou pokaždé polekaně trhl a probral se. 

Androsov byl však ostražitý a znepokojeně přecházel po malé místnosti sem a tam. Každých několik minut se zastavil u špinavého okna, aby si prohlédl noční ulici. Už dávno přestalo pršet, ale okna byla stále vlhká, takže přes ně všechno bylo vidět rozmazaně. Ulice dole byla navíc špatně osvětlená a skoro opuštěná, její lesknoucí se dlažba se pomalu začínala zahalovat do husté přízemní mlhy. Jen zřídka kolem tiše projelo nějaké auto, které svými koly prořízlo v mlze koleje. 

Androsov byl neklidný kvůli svému bratrovi Veniaminovi, který doprovázel druhého člena ochranky, Joea Sparrowa, na jeho ‚misi‘ na dívčí revui. Veniamin ovládal základy několika jazyků včetně turečtiny, což jim pomohlo při koupi lístků a tak podobně. Ale show už určitě dávno skončila a oni už měli být na cestě zpět. Potíž byla v tom, že si tím Vladimír nebyl jist; nevěděl to jistě. 

Byli dvojčata nejen fyzicky, ale i mentálně: oba si ‚uvědomovali‘ jeden druhého už od narození, dokonce ještě předtím, než tento fakt dokázali pochopit. Oba čerpali klid z vědomí, že je ten druhý v pořádku, i když je třeba dělila velká vzdálenost – a dokonce i ve spánku. Nebyla to telepatie, ale vedlejší aspekt jejich společného nadání: prostě automaticky ‚lokalizovali‘ jeden druhého. A přesto teď… 

Poslední půlhodinu Vladimírova mysl – jeho podvědomí – neměla ani tušení, kde se jeho dvojče nachází. Nebyl si dokonce jist ani jeho existencí. A to bylo něco, co se mu v minulosti stávalo jen velice výjimečně. Vladimír, hluboce znepokojen, se rozhodl počkat ještě několik minut a pak probudí Fletchera – kolegu lokátora – a poví mu o svých obavách. Teď však znovu přistoupil k oknu a vypustil do temné noci svou sondu. Přitom přitiskl na sklo obličej a rozhlížel se všemi směry, jestli na ulici náhodou nespatří Veniamina nebo Joea Sparrowa. 

Najednou spatřil, jak se v tmavém vstupu do obchůdku cosi pohnulo! Byla to však žena – možná náhodná kolemjdoucí? – která na někoho čekala. A tam dole, na jejich straně silnice, se ve stínech těsně u zdi ukrývali… dva muži? Přicházeli jejich směrem? Ano! Jejich pohyb byl divný, vrávoravý; že by měli vypito? 

Možná to byli bodyguard a Veniamin. Ale jestli ano… pak bratr používal své štíty jako nikdy dřív. Držel je vztyčené tak usilovně, že k němu nemohlo proniknout ani jeho dvojče. 

Z čehož Vladimír usoudil, že k tomu musí mít opravdu dobrý důvod. Proto okamžitě stáhl svou sondu, aby ji neodhalil někdo nebo něco, před čím se Veniamin tak usilovně snažil ukrýt. 

Jeho dech zamlžil okno; Vladimír jej otřel rukávem a znovu přitiskl obličej na sklo. Nikdo tam už nebyl. Ani ta žena. Na ulici se převalovala pouze mlha, jako řeka mléka… 

A najednou se Vladimírovi zježily chloupky vzadu na krku a on si uvědomil, že všechno je špatně! Bylo to jako zásah elektrickým proudem, tak silné, že se několik dlouhých chvil nedokázal ani pohnout, ale pak se vzpamatoval, dopotácel se k posteli a zatřásl Fletcherem. „Vstávat, Angličane! Vstávat!“ 

„Ehm? Cože?“ Fletcher se částečně probudil a posadil se na posteli. Pak si protřel oči a vypoulil je na bledého Vladimíra. „Co se stalo?“ 

Jenomže mezitím se ten pocit zlé předtuchy vytratil, záhadně zmizel a nahradilo jej vědomí, že je všechno v naprostém pořádku. 

„Já… nevím!“ zakoktal Vladimír s bledým, nechápavým výrazem ve tváři. „Já myslet, že vidět muže na ulici. Myslet, že to můj bratr a Joe. Ale tam moc mlha. Možná já mýlit.“ 

„Cože? Mlha?“ opakoval Fletcher, pomalu vstal a rukou si zakrýval zívající ústa. Pak se mu zúžily oči a znovu zopakoval: „Mlha?“ Tentokrát to slovo zazvonilo v jeho mysli jako nakřáplý, hrozivý zvon věštící cosi zlého. Rychle přiskočil k oknu a utrousil: „Co to, sakra… proč by tam měla být mlha?“ 

„Ona od řeka,“ pokrčil rameny Vladimír s pocitem, že je vše v pořádku. „Téct tady blízko. Hotel mít stejné jméno: Tundža.“ 

„Řeka?“ opakoval Fletcher zíraje na ulici. „Jen řeka?“ Ve skutečnosti si však teď, když už byl zcela probraný, nemyslel, že je něco v nepořádku. Naopak, stejně jako Vladimír cítil, že je vše tak, jak má být. 

„Cože? Ehm? Ehm?“ probudila se s leknutím jejich ochranka. „Říkal někdo něco?“ 

„To byl jen Vlad,“ ujistil Fletcher s přihlouplým úsměvem Angela, který se vrávoravě zvedal ze své židle u dveří. „Myslí si, že někoho tam dole v mlze zahlédl. Možná to byl Joe a Veniamin, že?“ 

„Cože?“ zabručel Angel. „Jsi v pořádku, kámo?“ 

A než mohl Fletcher odpovědět, na prknech za dveřmi zazněly kroky a ozvalo se zaklepání na dveře – čtyři zřetelná klepnutí – naznačující, že jde o přítele. 

„To je Joe,“ prohlásil Angel a najednou si tím byl zcela jistý, když odemykal a otevíral dveře. V tu chvíli se ozvalo další zaklepání – nebo spíše rána – ale tentokrát od okna! 

Tři minuty předtím se dole v omšelé hale probral recepční, kterého polekalo cosi, o čem si nejdříve myslel, že je to hustý koberec bílého kouře valícího se pode dveřmi z ulice. Hořelo snad v sousedství, možná dokonce nebezpečně blízko? Zdálo se to jako jediné možné vysvětlení: někde musel hořet dům! 

Pokud ano, musí varovat Angličany a jejich hosty nahoře. Byla by zatracená škoda, kdyby jeho jediní platící hosté za posledních šest měsíců shořeli přímo v postelích! 

Napůl invalidní stařík se vyšoural zpoza svého stolu, pomalu se dobelhal zaprášenou halou ke dveřím a otevřel je do noci. Ale jak se belhal tou mlhou, uvědomil si, že to není žádný dusivý kouř, ale vlhká, zvláštně přilnavá mlha. Pak vyhlédl na ulici… 

A užasle vytřeštil oči. Neboť za celý svůj život ve funkci vlastníka, ředitele, hlídače a poskoka rozpadajícího se hotelu Tundža nikdy nic podobného nespatřil: kam až dohlédl, viděl převalující se, několik centimetrů vysoký koberec mastné, světélkující mlhy! Protože i když noc byla vlhká a tmavá, zdálo se, že ta mlha světélkuje jako by zevnitř: byla to hnilobná záře zetlelého pařezu, která sálala z toho lenivého přílivu přelévající se špíny. 

Cože? Je možné, že se řeka vylila ze břehů? Tolik přece zase nepršelo. Nebo to bylo nějaké průmyslové znečištění, nějaké škodlivé chemikálie, které vypustili ti zatracení farmáři? Fuj! 

Stařík se rozhodl dveře zavřít a zamknout, ale vtom mu cestu zahradila vysoká postava v plášti, která se vynořila z mlhy. „Cože? Hm?“ Stařík o krok ustoupil. 

A ten cizinec vešel dovnitř – a potom se za ním tiše vynořily další dva stíny. Bok po boku vešli do haly, přičemž se pohybovali trochu jako nějací roboti, a ten v plášti za nimi zavřel dveře. Starého muže zcela ignorovali. 

„Ehm? Cože?“ blábolil majitel hotelu, když ti dva zombiové zamířili přímo ke schodišti. Jednoho z nich – toho v čele – stařík poznal: byl to určitě jeden z jeho anglických hostů. Ale oči měl vytřeštěné, ústa otevřená dokořán a z koutků mu kapaly sliny! 

„Počkat!“ vykřikl stařec. „Co se to tu děje?“ 

Dvojice kráčející do schodů se zastavila a ten druhý muž se otočil a zadíval se na třesoucího se majitele hotelu. Jeho oči plály v chabém osvětlení haly jako ohně. Pohled do těch nestvůrných očí způsobil, že majitel hotelu zděšeně ucouvl – tím pohybem ale padl rovnou do náruče muže v plášti! 

Pak ten s rudýma očima promluvil na toho v plášti: „Buď tak hodný a postarej se o to tady dole.“ Potom se otočil a pokračoval nahoru po schodech. Vypadalo to, jako by tu slintající postavu před sebou podepíral nebo vedl. 

A muž v plášti řekl hlasem, který šuměl jako kovářský měch: „Nic se neděje, starče. Nic, co by vás mohlo zajímat.“ 

„Ale… něco být špatně!“ trval na svém majitel hotelu, trochu se napřímil a tváří se obrátil k cizinci. „Tundža, to můj hotel a něco… moc špatně!“ 

Pak vzhlédl a podíval se nahoru na muže, který stál před ním. Ale uvnitř pláště, v místech, kde by měla být mužova hlava, uviděl jen černočernou skvrnu – jako by se tam usadil kousek nejtemnější noci – a oči, které na něho odtamtud hleděly, plály jedovatě žlutou, ze které jako by odkapávala síra! 

„Špatně?“ zazněl znovu ten hlas, tentokrát doprovázený neuvěřitelným zápachem. „Jen to světlo, ty starý hlupáku. Nic tu není špatně kromě světla.“ 

A pak se z pláště vynořila ruka – natáhla se, neuvěřitelně se natáhla – až nahoru, k borovicí obloženému stropu, kde uchopila elektrický kabel a neuvěřitelnou silou jím škubla. 

Světla v hale zhasla a nastala sametová tma, do níž zářily jen Szwartovy hnisající oči a odporný světélkující dech deroucí se z jeho šílených čelistí. 

A z nich, z hloubi jeho hrdla, se jako hejno nenasytných, chapadlovitých rukou rozvinuly savé úponky, které se vrhly na starcovu hlavu jako nějaká masožravá rostlina nebo odporná, smrtící chobotnice… 

XIX 

Hrůza v Tundže – budoucnost: psaná ohněm! 

Pod Vavařiným kouzlem, její hypnotizující aurou, do níž se zahalila a která se od ní šířila na všechny strany, byli muži v hotelovém pokoji naprosto zaskočeni. Jejich reakce se zpomalily, stejně jako pohyby, takže dokázali jen civět s ústy dokořán, když Malinari do pokoje hodil Joea Sparrowa a Vavara vtrhla dovnitř rozbitým oknem. A co se Vavary týkalo: 

Když Fletcher uslyšel první tlumené zaklepání na okno, nedokázal uvěřit svým očím: ta těstovitá, šupinatá ruka velikosti talíře, celá pokrytá přísavkami, kterými se přidržovala skla. A ten obličej za ní, který se jim zjevil, když se Vavara připlazila po zdi blíž jako chameleón. Nebyla v metamorfóze nijak zdatná, přesto pro ni nebylo lezení po zdi nikterak náročné. Měla navíc spoustu zkušeností z Krassu, kde byla nucena šplhat po strmých útesech, aby unikla hněvu pobočky E. 

Ale to byl Krassos, zatímco tady – 

Tady teď bylo všechno v režii vládce Nephrana Malinariho. Aby jim ani jeden z lokátorů nebo jejich hlídačů neunikl, aby jim nenechali ani skulinku, rozhodli se, že Malinari a vládce Szwart vstoupí do hotelu dveřmi, zatímco Vavara rozbije okno a použije svou hypnotickou auru, aby omámila smysly těch, co jsou uvnitř… hlavně však lokátorů, Fletchera a Androsova. A zatímco se Szwart zabýval situací dole v hale a hlídal, aby nikdo neuprchl tamtudy, Malinari a Vavara měli za úkol se postarat o muže nahoře. 

Vavařiny pohnutky pro vraždění – za kterým sem přišli – byly prosté: odplata! Pomsta za to, co jí, jejímu orlímu hnízdu, jejímu sesterskému řádu a její ‚nádherné‘ zahradě pod Palataki na ostrově Krassos udělala pobočka E a její ESPeři. Podobně na tom byl i Vládce temnoty, ten neustále se proměňující vládce Szwart: ten by udělal všechno, aby potrestal ty, kdo zničili jeho dílo pod Londýnem. Malinari své vampýří spojence ujistil, že tohle je nejlepší způsob: odstranit tyhle lidi pěkně jednoho po druhém a použít ty, které už vyřídili, jako návnadu pro ostatní. 

Ale pokud šlo o samotného Malinariho: ten kromě pomsty toužil i po vědění. Po informacích o muži jménem Jake Cutter. Neboť to nebyl žádný obyčejný muž (dokonce ani mezi svými výjimečnými kolegy z pobočky E), nýbrž obrovská síla v psychickém éteru, jehož signatura byla neuvěřitelný vír neustále se měnících symbolů, čísel a algebraických rovnic. Tajemství Cutterovy metafyzické mysli mohlo Malinarimu poskytnout vše, co potřeboval v boji proti podobné síle vládnoucí na Sluneční straně: proti výjimečnému nadání muže jménem Nathan. 

Neboť po svém neúspěchu na Zemi měli ti tři namířeno právě tam: zpátky do upířího světa, na Sluneční/Hvězdnou stranu, která se nacházela v paralelním vesmíru pod branou v Perchorsku. Ale Malinari tam nehodlal odejít, dokud nezíská, co potřebuje. 

Přesně na tohle myslel, když postrčil nyní mysli zcela zbaveného Joea Sparrowa do pokoje. Malinari už z něj totiž stačil vysát tu trochu vědomostí, které o pobočce E kdy měl – společně se vším ostatním – a nyní se pohyboval jen díky té strašlivé ruce, kterou Malinari vsunul dovnitř jeho těla a jejíž chlupaté, červovité prsty se natáhly a svými senzory zaryly do míchy, zatímco jiné se prodraly až do mozku a poskytly podporu jeho odumírajícímu motoru. Sparrow byl už jen pouhá loutka – a Malinari loutkář. 

Sparrowa sem tedy nepřivedl jako rukojmí, ale jako klíč – pro případ, že by nastaly problémy. Ale protože se žádné neobjevily, stal se nepotřebným. Takže když Malinari vytáhl ruku z rozervané, krvavé díry ve Sparrowově kabátě, ostnatá vlákna nebo sondy, které byly zakousnuty do mozku a prořezávaly se meziobratlovými destičkami jeho páteře… byly postupně odpojeny, vypnuty. A Sparrow, který proti tomu nemohl vůbec nic dělat, prostě zemřel. Sklouzl z Malinariho rudé ruky a sesunul se na podlahu. 

A mezitím: 

Fletcher konečně zareagoval na tu věc, která pomocí své přísavko-vité ruky vylomila tabulku skla z jejich okna a odhodila ji dolů na ulici. Zareagoval – o krok ustoupil a zamumlal neartikulované varování – ale to už ruka, nyní opravdová ruka, sáhla skrze rozbité okno dovnitř a snažila se nahmatat kliku. Okno však bylo zaseknuté, doslova přilepené nánosem barvy a špíny, a Vavaře brzy došla trpělivost. 

Cosi bradavičnatého – tělo stejně hrozné jako jeho hlava a obličej – se odtáhlo od okna, aby se to zhouplo jako kyvadlo proti křehkému mřížoví, a vzápětí se na podlahu pokoje vysypalo sklo a roztříštěné dřevo. Vavara, která se přetransformovala do podoby nelidské zrůdy, dopadla na obě nohy přímo před Fletchera, který ještě stále potácivě couval. 

Mezitím se ve dveřích Malinari pustil do Cliffa Angela a jediným nedbalým úderem hřbetem ruky jej odhodil stranou. Protože pokud ještě před chvílí byla Malinariho ruka spletí kroutících se červů, potřísněných Sparrowovou krví, nyní se proměnila v pěst jako kladivo, z jejíchž kloubů trčely několik centimetrů dlouhé chitinové trny. Důsledkem toho bylo, že pravá strana Angelova obličeje byla sedřena až na kost, kůže mu visela v rudých cárech a v ráně mu prosvítala kost čelisti. Angel se zmohl jen na krátký, bublavý výkřik a dopadl na podlahu. 

To všechno se stalo víceméně najednou a Vladimír Androsov, který se mezitím přesunul doprostřed místnosti, to viděl, zpracoval a konečně zareagoval. Zaklel a sáhl po své pistoli Tokarev TT-33. Zamířil na Vavaru a vystřelil… což ale byla veliká chyba. Neboť, jak před asi dvaceti čtyřmi hodinami výstižně poznamenal Cliff Angel, Tokarevy byly zastaralé, nespolehlivé zbraně, které často selhávaly. Jako například teď. 

Zbraň zřejmě nebyla nijak poškozená, zato náboje ano. Možná, pomyslel si Androsov, když z jeho zbraně vyšel tlumený, tupý výstřel a kulka se zasekla Vavaře přímo mezi obočí, avšak nedostala se hlouběji, takže Vampýrka jen překvapeně trhla hlavou, možná že náboje byly vyrobeny ve stejném roce jako ta zbraň! A když stiskl spoušť podruhé, jeho odhad se potvrdil, protože tentokrát se neozvalo ani to tupé bum! – jen prázdné cvaknutí kohoutku. 

Zato Vavara vztekle vyprskla, odhodila Fletchera stranou, sáhla si na čelo a vytáhla si z lebky pokryté tenkou kůží tu protivnou kulku. Pak se vrhla na Vladimíra, zatímco po jejím kožnatém, scvrklém obličeji stékala krev. 

„Tenhle je už teď mrtvý,“ zasupěla, odhodila Vladimírovu zbraň stranou a popadla muže za hrdlo. „Upřímně doufám, že jsi ho neměl v úmyslu vyslýchat, Malinari? Protože jestli ano, máš smůlu. Způsobil mi nepříjemnost a za to zaplatí.“ 

„Posluž si,“ opáčil Malinari. „Je to jen průměrný mentalista, lokátor z cizí organizace. Tohle je lokátor pobočky E!“ A zamířil k Fletcherovi. 

Dosud nedotčený Fletcher spatřil jeho mlsný pohled, tu nezkrotnou žravost v Malinariho obličeji a planoucích očích. Zaječel hrůzou a dvěma roztřesenými skoky se dostal k rozbitému oknu. Jeho záměr byl očividný: jelikož by v boji muže proti muži s Malinarim – nebo s kterýmkoliv Vampýrem – jen těžko obstál, rozhodl se vyskočit do noci. Raději bude riskovat, že si zlomí vaz, než aby se vzdal tomu, co pro něj měla ta stvůra připraveno. 

Ale jakmile položil ruku na okenní rám, Malinari jej popadl za zátylek a přidržel si ho. 

„Cože?“ řekl Malinari Myšlenkář. „Tak ty mě chceš opustit, a vypálit mi tak rybník? Kdepak, ubožáku, já ti chci položit otázky, na které znáš odpověď jen ty. No, alespoň prozatím.“ 

Fletcher ucítil dotek Malinariho rukou, jejich nelidský chlad, který mu pronikal až do mozku. Otočil se, velice pomalu, jak mu připadalo, a ochromeně zíral do toho lačného obličeje a do planoucích očí, a ačkoliv na tom závisela celá jeho existence, nedokázal se odvrátit. V příštím okamžiku zaslechl jako by z velké dálky nechutné křupnutí a koutkem oka spatřil, jak Vavara drtí zuby kousky Vladimírovy rozbité lebky. Pak se ale Malinariho ruce přesunuly k jeho hlavě a Fletchera zaplavila agónie nedobrovolného přenosu myšlenek. 

Malinari jej vysával – ne jeho krev, ale myšlenky, vzpomínky, tajemství – a obsah Fletcherova mozku přitom nebyl kopírován, ale mazán, odstraňován a vyprazdňován. Všechno pro něj bylo navždy ztraceno, zůstala jen prázdnota a krutý chlad po rukou, které ho okradly. Malinari to všechno nasál do své mysli, do jejích bezedných záhybů. Mozek je úžasná nádoba a žádný člověk ji nikdy nenaplnil až po okraj. Ale Malinari Myšlenkář nebyl obyčejný člověk a vládl obrovskou mocí. Přesto i on měl své limity. 

Nosil v sobě vzpomínky mnoha lidí; ‚pamatoval‘ si všechno, co věděli oni. Ale zároveň byly zdrojem jeho záchvatů šílenství – těch nepříčetných chvilek, které k němu zčistajasna přicházely – běsnících nočních můr, jež se mu čím dál častěji vymykaly z kontroly. Na Hvězdné straně to příliš nevadilo, ale tady na Zemi to občas byl problém. 

Věděl, že stačí, aby se odevzdal svému hněvu, a jeho protivníci toho okamžitě využijí. A nejen jeho lidští nepřátelé. Vavara ho nenáviděla z celého svého černého srdce, a pokud šlo o vládce Szwarta… kdo mohl nahlédnout do hlubin jeho nitra? Byli koneckonců Vampýři; a jako všichni jejich druhu toužili po moci nad ostatními, a pokud by se naskytla vhodná příležitost, měli k tomu prostředky a doba byla příhodná, vždycky byli připraveni zničit ‚přítele‘ stejně tak jako protivníka – jednou provždy. 

A tenhle Fletcher… nosil v hlavě taková tajemství, že by to dokázalo přimět jakéhokoliv nepřítele, aby si nechal zajít chuť – tajemství o pobočce E a jejích členech: o Traskovi, Goodlym, Chungovi, a hlavně o Jakeu Cutterovi – a Malinari to prostě musel mít. Možná mu to způsobí skoro stejnou bolest jako jeho svíjející se oběti; bolelo to, ve spáncích mu pulzovalo tak silně, až měl pocit, že se mu každou chvíli rozskočí hlava – ale on svou práci musel dokončit! 

Ach, ano, ano, tady to je! Jake Cutter – nekroskop? Ale co to znamená? Muž, který dokáže hovořit s mrtvými a vyvolat je z hrobů? Muž, který zná magické runy prostoru a času, jenž má moc se v mžiku přemístit z místa na místo, aniž by udělal jediný krok? Žádný čaroděj, ne, protože ti přece nikdy neexistovali, ale muž, který… muž, který… cože? 

Až doposud byl zcela zabrán do toho strašného procesu vysávání Fletcherových myšlenek – s vibrujícími panožkami prstů zaraženými hluboko do uší své sténající oběti – avšak najednou si uvědomil, že něco není v pořádku. Uprostřed pokoje se čarodějnice Vavara, napůl žena a napůl netvor, skláněla jako velký černý netopýr nad roztrhaným tělem Vladimíra Androsova. Ale za ní, u zdi byla ještě jedna postava, která se právě snažila zvednout z podlahy a kleknout si. 

Byl to strážce Cliff Angel, jehož obličej byl jeden velký krvavý cár, rozervaný na kost úderem Malinariho ruky. A v jeho rukou uviděl smrtící zbraň, Keramique, se kterou uměl dobře zacházet. 

„Nevím, kdo nebo co jsi, ty zkurvená stvůro,“ chrlil ze sebe spolu s krví, crčící z roztrženého koutku jeho úst, „ale chlap, který praští Cliffa Angela musí očekávat odpověď! Nic mě nepostaví na nohy rychleji, než když mě někdo srazí k zemi. Takže doufám, že jsi připravený na tohle, ty svině, protože tady to máš.“ A pak zmáčkl spoušť. 

Vavara si Angela také všimla; viděla jeho zbraň, vyjekla, přikrčila se a pak se s napřaženými pařáty vrhla proti němu. Z její strany to byl pud sebezáchovy – instinkt – jenže na ni Angel nemířil. To Malinari zůstal zcela nekrytý a ve chvíli, kdy Angel vystřelil, byl ideálním terčem. 

Jenomže Malinari ve stejném okamžiku zareagoval a rychlostí blesku – se vší zuřivostí a prohnaností Vampýrů – strčil do dráhy kulky Fletcherovu hlavu. 

Cliff Angel měl jako vždycky pravdu: Tokarev se Keramique prostě nevyrovnal. 

Kulka proletěla Fletcherovým pravým okem, přičemž mu usmažila mozek a vyletěla ven temenem, do nějž prorazila díru velkou jako pěst. Na Malinariho tvář vystříkla krev a zbytky mozku a jeho prsty ucítily žár té kulky, která změnila objekt jeho zájmu v kaši, a tím ho odřízla od informací. 

Lokátor Fletcher byl nyní už jen ‚prázdný obal‘. Malinari ho odhodil stranou, vztekle zařval a přitiskl si potřísněné ruce ke spánkům. 

„Ne, ne, ne!“ křičel a hlas se mu chvěl zuřivostí. „Tolik vědomostí taková tajemství, Vavaro – všechno je to pryč! Tihle hloupí… tvrdohlaví… lidé!“ 

Pak se uklidnil a ukázal třesoucím se prstem na Cliffa Angela klátícího se ve Vavařiných spárech: „Je po něm? Jestli ne, dorazím ho sám a bude to pomalé!“ 

Vavara otočila Angelovo tělo k Malinarimu a ukázala mu tepny vytržené z hrdla. „Vypadá, že je po něm?“ Zašklebila se a ukázala své ostré tesáky a černé, kožnaté rty. A pak se její čarodějnické rysy roztekly a ona se změnila v krásnou ženu. „A co my?“ pokračovala. „Co jsi zjistil, Nephrane? Už jsi skončil? Patrně ne.“ 

Malinari se zhluboka nadechl a narovnal se. „Vezmi si jeho zbraň,“ řekl. „Teď už máme dvě a mohou se nám hodit. A co se týče tohohle: ano, tady jsme skončili. Přestože jsem nezískal to, co jsem chtěl – a navzdory tomu, že tihle lidé jsou teď mrtví a nepoužitelní – pořád můžeme využít alespoň jednoho z nich jako návnadu pro ostatní. Protože tohle byly jen malé ryby a ty velké na nás pořád čekají tam venku. Ty a Szwart ještě dostanete příležitost se pomstít, Vavaro, a já dostanu, co chci.“ 

„A teď?“ Nyní už byla zcela přeměněná a znovu zářila svou klamnou krásou. 

„Teď pojďme dolů,“ odpověděl. „Vládce Szwart už na nás jistě čeká a ostatní lidé z pobočky E nejsou daleko. Už je cítím.“ Zavětřil ve vzduchu. „Jejich zvláštní signatury nasycují éter. Mají sice vztyčené štíty, ale stejně je cítím. Protože teď už je znám, ty lidi. I přes ten mrtvolný pach je cítím. Běž tedy a postarej se o náš vůz, zatímco já se tu s vládcem Szwartem postarám o všechno ostatní. Než odejdeme, necháme za sebou naše znamení, takže pobočka E bude okamžitě vědět, kdo to udělal.“ 

„A pak se za námi pustí?“ Vavara ohrnula nos. „Jaká je v tom logika?“ 

„Důvěřuj mi, Vavaro,“ řekl Malinari, zvedl tělo Bernieho Fletchera, hodil si je lhostejně přes rameno a zamířil ke dveřím. „Já chci, aby se za námi pustili. Přesně tak, chci, aby nás následovali – až do pekla!“ 

Asi o dvacet minut později vjel Ben Trask a jeho agenti do ulice, kde stál hotel Tundža oddělený od ostatních budov úzkými dlážděnými uličkami, které vedly hlouběji do ponurých, chudinských čtvrtí města. 

Ale jakmile se tam ocitli, Ian Goodly byl nucen zajet k pravému okraji cesty, vyjet na nízký chodník a zastavit, neboť je dohnalo stařičké hasičské auto a za ním jel vůz policie se zapnutou sirénou a majákem. 

Na ulici se shromáždilo několik lidí; vzrušeně gestikulovali a ukazovali si na hořící budovu naproti. Vývěsní štít, který visel nad vchodem, nesl nápis Tundža v turečtině i v angličtině. 

Z druhé strany přijíždělo třetí vozidlo, které se vyhnulo hasičům i policii – byl to černý stejšn – projel smykem křižovatku, zrychlil a zmizel za rohem do noci. Ale když projížděl – 

„Cože?“ zalapala Liz po dechu a zamračila se. „Je možné, že to hoří Tundža?“ 

„Vypadá to tak,“ řekl Trask a usmál se na ni. 

A Lardis Lidesci, který seděl vedle Liz, se najednou zatvářil zmateně, husté černé obočí se mu stáhlo v překvapeném výrazu. „Hmm? Copak jste se oba zbláznili?“ 

Liz a Trask – oba v podivně povznesené náladě – se na něho užasle podívali; a stejně tak i jasnovidec, Millie Clearyová a Paul Garvey. A všichni si mysleli totéž: cože to u všech všudy starého Lidesciho tak naštvalo? 

Lardis si to přečetl v jejich tvářích a pokračoval: „Musí to být Tundža, určitě, a právě tam se přece měli ubytovat Bernie Fletcher s těmi svými hrdlořezy!“ 

„To bude v pořádku, Lardisi, uvidíš,“ konejšil ho Paul Garvey s klidným výrazem ve tváři. (Neboť Paul Garvey měl ve tváři vždycky klidný výraz.) „Copak to nechápeš? Všechno je… v pořádku?“ Ale pak zmlkl, vytřeštil oči a spadla mu brada. 

Atmosféra v mikrobusu byla najednou nabitá elektřinou, jak všech šest ESPerů ucítilo postupné pohasínání Vavařiny aury, a Trask vykřikl: „Ne, to tedy sakra není! Nic není v pořádku!“ A byl první, kdo vyskočil z mikrobusu a rozběhl se podél zavřených obchůdků a bytů k hořící Tundže. 

Zbytek týmu jej doběhl ve chvíli, kdy ho zastavil uniformovaný policista. Tou dobou už si hasiči prorazili cestu do přízemí hotelu a jejich hadice tvořily divnou změť vedoucí k jeho dveřím. Už teď ale bylo jasné, že s hotelem je konec. Ze všech oken na obou podlažích šlehaly plameny a z podkroví se valil kouř. 

„Jsou tam ubytováni naši přátelé,“ snažil se Trask vysvětlit policistovi. „Mohli by ještě být uvnitř!“ A jak zoufale rozhazoval rukama, Millie jej zatahala za rukáv, aby upoutala jeho pozornost. 

„Počkat tady,“ řekl ten policista a doprovodil svá slova výmluvným gestem. „Prosím, vy čekat.“ Naštěstí mluvil docela dobrou angličtinou. Pak zavolal cosi na nejbližšího hasiče a ten mu odpověděl přes řvoucí plameny. 

„Ten oheň někdo založit úmyslně,“ řekl Traskovi. „Vy cítit petrolej? Moc petrolej. Takové stará místo používat petrolej pro… hmm, generátory? Špatná elektrika. Často kazit.“ Pokrčil rameny. „Váš přátelé: jestli oni být tady, myslím, že oni vyskočit z okna. Možná už ne tady. Já doufat, že ne tady! Vy bydlet v Tundža?“ Podíval se tázavě na Traska. 

„Ne,“ zavrtěl hlavou Trask. „Právě jsme sem dorazili, abychom se s nimi setkali. Přijeli jsme sem kvůli vašim… no, vašim starověkým památkám?“ 

„Ach! Staro-titnosti!“ řekl policista. 

„Cože?“ Trask to nejdříve nepochopil. Ale pak mu to došlo a řekl: „Aha! Starožitnosti! Ano – ano, samozřejmě.“ 

„Prosím, vy prominout,“ řekl policista. „Počkat tady, prosím.“ A odešel, aby si zavolal policejní vysílačkou. 

Konečně se Millii podařilo získat Traskovu pozornost. „To černé auto, to, které nás minulo, zrovna když Ian zastavoval: Liz říká, že to byli oni. Říká, že to byla Vavara v jednom ze svých převleků.“ 

Trask okamžitě pochopil, o co jde, a řekl: „Samozřejmě že ano. A kdo jiný by to měl poznat než Liz? Vždyť to na vlastní kůži zažila na Krassu. A pokud jde o Lardise: je to Szgany. Ti mají přece vrozený obranný mechanismus proti vampýřímu mentalismu, a proto to na něj nepůsobilo. Ale kde je Liz teď?“ 

Ohlédl se zpátky k mikrobusu a našel Liz, jak se opírá o stěnu obchůdku a očividně se snaží udržet rovnováhu. A když viděl, jak se rukama drží za spánky, okamžitě věděl, co to dělá. 

„Zatraceně!“ zaklel a dlouhými kroky zamířil k ní. 

Jenomže Paul Garvey a jasnovidec u ní byli dříve a Garvey řekl: 

„To je v pořádku, Bene – my ji ochráníme svými štíty. Ona se snaží vystopovat ty zatracené stvůry.“ 

„Já sakra vím, co se snaží udělat!“ vybuchl Trask. „A také vím, že pokud v tom bude pokračovat, dostane se do velkých problémů!“ 

Millie spěchala Traskovi v patách. Použila svou telepatii a připojila své štíty ke Garveyho. „To je v pořádku, jen klid… on své sondy nevysílá. Necítím tam nikoho, jen tady.“ Měla na mysli Malinariho, samozřejmě. Ať už byl momentálně kdekoliv, svůj mentalismus nepoužíval; nezachytila ani stopu po telepatickém proniknutí. 

Trask se ale chytil něčeho jiného, o čem se Millie zmínila: že něco cítí ‚tady‘. „Myšlenkový smog?“ zeptal se. „To jsi myslela? Kde?“ 

„Jen tady,“ Millie se podívala zpátky k Tundže, která nyní vypadala jako hořící peklo. „Kromě toho požáru se nijak neobtěžovali zakrýt stopy. To místo je jimi načichlé. A Bene, byl tady on!“ Zachvěla se. 

„Szwart?“ 

Millie přikývla. „Nemůžu se mýlit. Byla jsem té příšernosti až příliš blízko. Jeho signatura odporně páchne!“ 

Zatímco mluvila s Traskem, Ian Goodly zavrávoral a slabě vyjekl. 

Byla to jen chvilka, než se znovu vzpamatoval, ale Trask opět ihned věděl, co to znamená. 

„Co je?“ zvolal a podepřel lana, aby neupadl. „Co jsi viděl?“ 

„Oheň!“ zalapal Goodly po dechu. „Viděl jsem Bernieho tvář – mrtvou tvář, Bene – obklopenou plameny. Tavil se a hořel!“ 

„Tundža!“ vydechl Trask, otočil se a rozběhl se směrem k hořícímu hotelu. Ale Goodly jej zastavil: 

„Ne, tam ne. Tam on není, Bene. Už ne.“ 

„Tak kde?“ Traskův obličej byl rudý, ozářený plameny ohně. 

„Já… já nevím,“ řekl Goodly. „Bylo to jako scéna z noční můry. A byly tam… stály za ním dívky, za těmi plameny. Dívky, Bene, a smály se a tancovaly takový zvláštní, zamrzlý tanec!“ 

„Cože?“ Trask nevěřícně zavrtěl hlavou. „Co to, k čertu znamená?“ 

Na to však jasnovidec nedokázal odpovědět; jen omluvně pokrčil rameny a zamrkal svýma smutnýma očima pohřebáka, očima, jež plály světlem zítřka. 

Pak k nim přispěchal policista. „Inspektor Burdur,“ představil se. „Ali Bej Burdur. Potřebovat popis vaše přátele, jména a tak dále. Vyjít se mnou na policejní stanice. Ale žádné obava, to nebýt velký problém. Vy následovat moje auto? Po cestě my udělat jedna zastávka.“ 

Trask se tomu podsaditému, tmavému policistovi také představil a řekl: „Ano, samozřejmě, budeme se snažit vám pomoci ze všech sil. Ale teď vám musíme něco říct. Je možné, že jsme zahlédli ty lidi, kteří to udělali. Věříme, že jeli v tom autě, které odjíždělo zrovna, když jsme sem dorazili.“ 

Burdur přikývl. „Ten černý stejšn? Já ho vidět také. Možná ta řidička jen byla ohleduplná a uvolnit nám místo, a možná ne. Ale… ona jet příliš rychle.“ Znovu přikývl, velice zamyšleně. 

„Byla to žena?“ zeptal se Trask. „Vy jste ji viděl?“ 

„Krásná žena, ano, pane Trask. Ale nyní, možná, že ona mít problém, že? Vy znát tu osobu?“ 

„Ne,“ odpověděl Trask tak přesvědčivě, jak jen to dokázal – třebaže lhaní nenáviděl. „Neznáme ji. Ale… říkal jste, že má problém? Jaký problém?“ 

Burdur zavrtěl hlavou. „Žádné další otázka. Teď my muset jet, rychle. Na druhé straně města, tam další požár.“ Podíval se na Traska. „Na náměstí, blízko městského divadlo hoří černý stejšn. Aha! Vidím, že vy rozumět!“ 

„Můj Bože!“ zabědoval Goodly potichu a jeho ruka položená na Traskově rameni se roztřásla. 

„Pojedeme hned za vámi,“ řekl Trask chmurně a Ali Bej Burdur zamířil ke svému vozu. 

A pak tiše dodal k bledému, třesoucímu se jasnovidci: „Teď si můžeš odpočinout, starý příteli. Já budu řídit…“ 

Než se dostali k náměstí, kde dohořívalo černé auto, dorazil na místo další zastaralý hasičský vůz a zrovna začínal hasit požár. Uvnitř hořícího auta seděla na zadním sedadle strnulá postava, jejíž hlava volně spočívala na opěrce. Byla to lidská postava a hořela jako svíce. A z roztříštěného okna vedle ní se valily modrožluté plameny. Nemohl to být nikdo jiný než Fletcher, neboť to předpověděl sám jasnovidec. A v takovýchto situacích se Ian Goodly nemýlil skoro nikdy. 

A navzdory tomu, že byla noc, kolem se shromáždil malý, povětšinou tichý hlouček přihlížejících, takže Alimu Beji Burdurovi nedalo mnoho práce najít svědka nehody. Byl to starý muž, který pracoval v omšelém divadle přes cestu. 

Rychle si řekli cosi v turečtině, takže tomu lidé z pobočky E nerozuměli a pak se Burdur obrátil zpět k Traskovi a vysvětlil mu: „Tohle být velice hrozná věc. Ten starý muž, on pracuje tady v divadle. Pracoval pomalu, uklízí, zamyká dveře a pak vyšel ven. Stát tamhle, ve stínu vchod. Přijelo auto. Tři lidé vystoupili ven. Nikdo tady, jen ten starý muž. Ti lidé vylili petrolej na auto a kolem. Starý muž strach. Vidět muže v autě. Chce křičet, ale ti tři velice zvláštní. Jeden žena – on myslí. Pak oni zapálit oheň a zmizet. To vše.“ 

Trask zavrtěl hlavou, neřekl nic, ale jeho ztrhaný pohled hovořil za něj. Ale jasnovidec sténal: „Ubohý Bernie. Ubohý Bernie…“ 

„Ti lidé, kteří založit ten požár,“ zeptal se Burdur s pohledem upřeným na Traska. „Oni vaši nepřátelé?“ 

„Už jsem vám přece říkal,“ řekl Trask, nucen znovu lhát, „že jsme sem právě dorazili. Nemáme tu žádné nepřátele. Možná to byli zloději a tímhle způsobem se snažili zakrýt stopy.“ 

„A ten v tom auto, ten ubohá, mrtvá muž?“ 

„To je náš přítel, tedy alespoň si to myslíme. Jeden z našich přátel. Nejsme si jisti. Ale vypadá jako muž jménem Bernie Fletcher.“ 

Goodly se posadil na vlhký patník malého ostrůvku křižovatky uprostřed náměstí a řekl: „Je to Fletcher, Bene. Na sto procent je to Bernie Fletcher.“ Byl velice rozrušený, takže si nevšiml, že se Trask snaží ze všech sil do toho své lidi nezatahovat. 

„Ten vysoká muž vypadat velice jistě,“ zamračil se Burdur. 

Trask uchopil inspektora za paži a odvedl jej od Goodlyho co nejdál, zatímco Millie a ostatní zůstali na místě, aby jej ‚utišili‘. 

„Vy to nechápete, Ali Beji,“ řekl Trask. „Bernie a ten vysoký muž byli velice dobří přátelé. A tohle je pro něj velký šok. Pro nás všechny.“ 

„A tenhle Bernie sem přijít – s kolik dalších? – aby studovat staro--titnosti?“ 

„Se dvěma dalšími Angličany,“ odpověděl mu Trask. „Oba to byli muži. Chtěli si najít levný hotel, který by použili jako svou základnu.“ 

„No, oni ho najít,“ prohlásil Burdur. „Ale špatná část město. Teď já muset se pokusit najít ostatní. Vy pomáhat na policejní stanice?“ 

„Samozřejmě,“ přikývl Trask. 

„Dobře. A pak my vám najít hotel – v dobrá část město, myslím.“ 

„Tak pojďme,“ pobídl ho Trask. „Čím dříve s tím skončíme, tím lépe. Máme za sebou dlouhou cestu a jsme velice unavení.“ 

„Bene!“ zavolala znepokojeně Millie. Trask s Burdurem se zastavili a ohlédli se. 

Z auta zbyl už jen kouřící, ohořelý vrak. Jen uvnitř dohasínalo několik plamínků. Na ostrůvku v křižovatce se Traskovi lidé snažili pomoci Goodlymu, který se zřejmě zhroutil. 

Trask přispěchal k nim, klekl si najedno koleno a pomohl jim jasnovidce zvednout. Ale než vstal – když se znovu podíval na dohořívající auto, na svraštělou siluetu uvnitř a poslední plameny, které občas vyšlehly ze zadního sedadla – konečně spatřil, co viděl Goodly hned dvakrát. 

Skrze zčernalé, prázdné okenní rámy auta prosvítala reklama visící nad vchodem divadla – byl to plakát o rozměrech dvakrát pět metrů a lákal na aktuální představení: soubor spoře oděných tanečnic převlečených za upírky. Všechny se lstivě usmívaly a samozřejmě tančily ‚zamrzlý tanec‘, neboť se nacházely v polohách, jak je vyfotografoval fotograf! 

Jenomže Trask znal pravdu. Věděl, že tyhle dívky nejsou vůbec nalíčené a v kostýmech. A už vůbec nepózovaly… 

Benu Traskovi se zdál sen. 

Jak se často stává, několik chvil před probuzením se mu vybavil kaleidoskopický sestřih událostí z posledních čtyřiadvaceti hodin: cesta do Turecka a do Sirpsindigi letadlem a mikrobusem, požár hotelu Tundža, hrůzostrašná kremace Bernieho Fletchera a nakonec on sám sedící na pochmurné policejní stanici s inspektorem Alim Bejem Burdurem, sestavujícím obšírné hlášení. 

Naštěstí mu to prohlášení – tohle jediné – stačilo; podle Burdurova názoru k tomu totiž ostatní členové týmu neměli víc co dodat. Inspektor pak strávil několik minut na telefonu, našel hotel, kde se skupina Angličanů může tu noc ubytovat, vysvětlil jim, jak se k němu dostanou, a propustil je se slovy, že je možná ještě bude ráno volat k výslechu a určitě je bude chtít seznámit s výsledky vyšetřování. Takže v každém případě nesmí opustit hotel, aniž by o tom Burdura informovali. 

Zkrátka, byl velice vstřícný a uznalý. 

Celému Traskovu snu dominoval obraz hořícího stejšnu se siluetou Bernieho Fletchera spálenou na uhel ve šlehajících plamenech a s plakátem těch tancujících upírek v pozadí. Trask cítil, že tohle musí mít nějaký hlubší smysl – že v tom je něco víc než jen záblesk strašných událostí – a usilovně se snažil tomu přijít na kloub. 

A v poslední chvíli, těsně před probuzením, najednou poznal a pochopil celou nevyhnutelnou ‚pravdu‘. Prudce se posadil na posteli, zalitý studeným potem, a chvíli přemýšlel, zatímco se všechny ty propletené události postupně vytrácely v realitě všedního dne. Až na jednu. Zlobil se sám na sebe, že mu to nedošlo hned. Protože teď, když to pochopil… bylo to tak jasné! 

Probudil ho telefon. Starý, černý bakelitový přístroj, jehož naléhavé, nervy drásající volání znělo do ticha pokoje. Přesto jej Trask nechal ještě chvíli vyzvánět, až se mu nakonec podařilo utřídit si myšlenky. Mezitím se z koupelny vrátila Millie a zvedla sluchátko. 

„To je pro tebe,“ řekla a podala ho Traskovi, který mezitím vstal. „Je to ten policista.“ 

„Inspektore?“ řekl Trask do telefonu. „Tady je Trask.“ 

„Ach, pan Trask,“ ozval se hrubý mužský hlas. „Špatná zpráva, bohužel. My najít lidská ostatek v Tundža hotel. Pět tělo… vlastně pět ostatek, vy chápat. Jeden v přízemí, asi majitel a čtyři nahoru v pokoj. A ten muž v auto, mít peněženku. Zvenku ona ohořet, uvnitř ne tak špatné. Tam být karta v nehořlavý obal. Karta do restaurace na jídlo? Tam být jeho jméno: B. Fletcher. Takže pan Goodly mít pravdu.“ 

„A ti ostatní?“ Trask si byl docela jist, kdo ti dva mohou být, stále však doufal. 

„Příliš shořelí,“ informoval ho Burdur. „Také tam moc nebezpečné. Hned jak my vytáhnout těla, podlaha propadla. Identifikovat jedině podle zubní snímek. Takže vy dát mi jména – a také telefonní číslo do Londýn – my na tom pracovat. Já čekám fax. Moc dobré, že vy mít konexe s britská policie. Oni být moc nápomocný. A také oni mě požádali, abych já vám asistovat jak jen moci.“ 

„Myslel jsem si, že vás o to požádají,“ přikývl Trask. „V naší archeologické společnosti je, hm, hodně policistů.“ 

„Vaše společnosti? Aha! Kopající lidi. Staré památky a takové.“ 

„A také historici,“ dodal Trask. 

„To divné,“ řekl Burdur s náznakem sarkasmu v hlase. „V mojí země policista se zajímat o kriminalita. On nemít čas na koníček.“ 

„Přesně tak,“ potvrdil Trask a rychle přemýšlel. „My se zajímáme o kriminalitu: kriminalitu prastarých nájezdníků.“ Což byla v podstatě pravda. 

Na chvíli bylo na druhé straně telefonu ticho, až Ali Bej Burdur řekl: „No, tohle všechno být mimo můj, hm –“ 

„Okruh zájmu?“ 

„Přesně.“ A pak dodal: „Tak, pane Trask, já vás neustále informovat. Vy jít do města, jestli chtít, ale prosím, vy oznámit recepce, kam jít.“ 

„A jak dlouho počítáte s tím, že se budeme muset zdržet v Sirpsindigi?“ 

„Nanejvýš den nebo dva.“ 

„Díky za vaši pomoc,“ řekl Trask. 

„To nic nedělá,“ ujistil ho Burdur. A pak, ještě než zavěsil: „Pane Trask, vy být policista? Nebo něco podobné? Možná vyšetřovatel?“ 

„Jen ve spojení s… hmm, zvláštními starými věcmi,“ odpověděl Trask. „Věcmi z dalekých míst a časů.“ 

„Samozřejmě,“ řekl Burdur a Trask měl pocit, jako by cítil přikývnutí, ale také podezřívavé přimhouření očí. „Vy myslet staro-titnosti, ano?“ 

„Ano,“ zalhal Trask. „Starožitnosti.“ A jelikož už Burdur nic neřekl, zavěsil… 

XX 

Stopování Vampýrů – hrůza na křižovatce 

Ve tři čtvrtě na devět ráno byl celý tým pobočky E v jídelně tříhvězdičkového hotelu, aby se nasnídal. Jídlo bylo celkem obstojné; údajná ‚kontinentální‘ snídaně se skládala z croissantů, sýra, zavařeniny a kávy nebo čaje. Ale čaj nebyl podle Milliina gusta a káva chutnala něco mezi kalnou tureckou kávou a druhořadou instantní. 

„Granule,“ poznamenal Paul Garvey jako obvykle bez jakéhokoliv výrazu tváře, takže se nedalo poznat, jestli žertuje, nebo to myslí vážně. 

„Nerozpouštějí se. Jen se usadí na dně šálku a změní se v bahno.“ Takže zřejmě nežertoval, protože to jednak byla pravda a jednak se nikdo z přítomných neměl náladu smát. 

„Ale alespoň je horké,“ řekla Liz. „A s trochou cukru je dokonce sladké.“ 

„Omlouvám se za minulou noc,“ řekl Goodly. „Ten můj talent… někdy ho nenávidím! A celá ta záležitost s Berniem a tak. Prostě jsem nebyl ve své kůži.“ 

„Zkus na to zapomenout,“ utěšoval ho Trask. „Nechci vypadat bezcitně, ale když se k tomu budeme stále vracet, nijak nám to nepomůže. A mimo to, jestli se kvůli Fletcherovi cítíš hrozně, já jsem na tom podobně. Vždyť jsem tam jeho a ty chlapce z ochranky sám poslal. Možná to není zrovna ideální útěcha, ale alespoň byl mrtev dříve, než zapálili to auto.“ 

„Ano,“ přikývl jasnovidec. „Tím jsem si jist. Když jsem ho uviděl – tedy, když jsme dojeli k hotelu Tundža – věděl jsem, že už je mrtev. Ale nechápu, proč dva oddělené útoky. Co dělal Bernie sám venku?“ 

„Nemyslím si, že byl sám venku,“ řekl Trask. „Myslím, že ho zabili v Tundže společně s ochrankou a muži Gustava Turčina a pak ho úmyslně odvezli k divadlu.“ 

„Ty tanečnice?“ zeptala se Millie, a aniž by se o to snažila, přečetla si jeho mysl. 

„Soubor z Evening Star, ano,“ přikývl Trask. „Teď to jsou Vavařiny služebnice. Majetek Vampýrů.“ 

„Malinari věděl, že najdeme to auto a v něm Fletchera,“ poznamenal Paul Garvey. „I že tam uvidíme ten plakát. To nám chceš říct?“ 

Trask znovu přikývl. „Je si sám sebou tak jist – naprosto jistý, že tohle vyhraje – že nás za sebou vede. Vsadím se, že když se odhlásíme z hotelu, zjistíme, že se pohnuli i oni. Malinari chce, abychom jej následovali a šli tam, kam on. On, ty další dvě zrůdy a ty ubohé dívky. A proč? Napadá mě jen to, že nás chce chytit do pasti. Ale Bernie byl jen jeden a nás je mnoho, víme, kdo jsou, a jsme vyzbrojeni.“ 

„Otázka je, jak jsme vyzbrojeni,“ řekl Lardis Lidesci. „Trochou česneku a znalostí? A další otázka: je rozumné dělat, co chce on? Máme je pronásledovat?“ 

„Ty víš, že musíme,“ řekl Trask. „Víš sám, že tohle je ta stopa, po které se musíme vydat, protože jsme jediní, kdo to může udělat. No, teď už na tom bude pracovat i zodpovědný ministr v Británii. On a další civilní orgány, všechny bezpečnostní složky… Bože, a pokud jsem dobře informován, i armáda! Budou hledat a prověřovat spáče – pokud tedy ještě nějaké najdou, ale doufejme, že ne – ale pokud ano, budou je sledovat a zkoumat. V Porton Downu se tím budou zabývat mikrobiologové a celá armáda vědců bude hledat odpovědi. Nemůžeme se prostě spokojit s tím, že zmutovaný dýmějový mor odkudsi z Číny zabíjí Vampýry. Ze šesti a čtvrt miliardy lidí na této planetě čtyři miliardy vůbec nepřišly s touto nákazou do styku, a navíc už začíná mizet, ztrácí se. A minimálně polovina populace z chudších zemí není ani naočkována. Takže tihle tvorové mají potravy – bože! – víc než dost. A jak už jsem jednou řekl, je možné, že cítí, koho mohou sníst, a koho ne.“ 

„Feromony,“ poznamenala Liz. 

„Něco v tom smyslu,“ přikývl Trask. „Nebo možná zdravý nebo nezdravý rozum. Vampýří smysly jsou mnohem citlivější než smysly obyčejných lidí. Omlouvám se, že to říkám takhle u jídla, ale políbili byste někoho, komu páchne z úst jako ze stoky, teče mu z nosu a má plesnivé rty? Nebo to řeknu takhle: poznáte, když máte v lednici zkažené maso? Takže je pravděpodobné, že i tyhle zatracené stvůry dokážou ten mor vycítit.“ 

„V tom případě,“ řekl Garvey, „no, alespoň víme, že nás nekousnou. My jsme svou vakcinu dostali. Všichni jsme zkažené maso.“ 

„To je možná pravda,“ ozval se Lardis. „Nekousnou nás, ale rozhodně jim to nezabrání, aby nám neutrhali ruce a nohy!“ 

„Já se jen snažím říct,“ pokračoval Trask, „že to, co se děje doma, se nemusí dít všude. Samozřejmě že zodpovědný ministr předá tuto zprávu našim přátelům v Austrálii a našemu starému známému Manolisi Papastamovi, který vede vyšetřování v Řecku… Kdo ví? Možná ho řecké úřady vyslechnou a něco udělají, aby Krassos izolovali. Musíme doufat, protože po tom, co se stalo u nás doma – jestli je to tak vážné, jak si myslíme, a já osobně se domnívám že ano – už si nemůžeme být jisti, co vlastně se dostalo ven.“ 

„Ale my přece známe zdroj,“ namítla Millie. 

„To ano,“ přisvědčil Trask. „A také víme, že minulou noc v Sirpsindigi to byla jejich odporná práce. A protože to zatím nemůžeme vyhlásit do celého světa –“ 

„Je to na nás,“ konstatoval Goodly, jehož zvláštní, hluboké oči nyní žhnuly, zářily jako nikdy předtím. „Protože máme informaci, kterou nemá až na výjimky nikdo jiný, musíme to udělat sami.“ Podíval se na starého Lidesciho. „Jsme mstitelé, Lardisi. Je tohle odpověď na tvou otázku, jestli bychom je měli následovat‘? Protože když ne my, kdo jiný? Malinari, Vavara a Szwart nám hodili rukavici. Já říkám, abychom ji zvedli a narvali ji těm třem do chřtánu!“ 

Z tenkých, zkřivených úst jasnovidce to znělo o to působivěji. 

„No dobře,“ zabručel Lardis. „Vypadá to, že už je rozhodnuto! Protože pokud to, co jsi právě řekl, nebyla přísaha, pak jsem ještě nikdy žádnou neslyšel. Takže se ty i Ian Goodly teď můžete považovat za čestné členy Lidesciho Szganyů a já vás s potěšením přijímám za své. A pokud jde o mou otázku, žádné postranní úmysly jsem jí nesledoval. Jen jsem chtěl vědět, co si o tom myslí ostatní, to je všechno. A sám za sebe říkám: nevím, proč tady takhle nečinně sedíme a mastíme si ptáky, když už máme ty parchanty na dosah ruky!“ 

„Mastíme si ptáky?“ zamračil se Trask. 

„Jake Cutter,“ zabručel Lardis. „Párkrát jsem ho to slyšel říct, když byl mrzutý. Je to snad urážlivé?“ 

Trask zavrtěl hlavou. „Poněkud explicitní, to je vše. A ohledně toho, proč tady sedíme a mastíme si ptáky: tak je to proto, že tady musíme zůstat, dokud nás inspektor Ali Bej Burdur nepropustí. Ale máme dovoleno zajít si do města, což znamená, že přece jen můžeme něco udělat. Za prvé, můžeme si ověřit, jestli je moje teorie správná a ty dívky z Evening Star opravdu odjely na další štaci.“ 

„Bože!“ vydechla Liz. „Ale co to trio loutkářů, co je doprovází!“ 

„A ještě je tu ta druhá Lardisova připomínka,“ ozvala se Millie. „Zatím nemáme žádné zbraně. Až se s těmi stvůrami konečně setkáme, nechci se ocitnout ve stejné situaci jako minule. Tváří v tvář tomu hroznému netvorovi Szwartovi, a zcela bezbranná? Ani na to nechci pomyslet.“ Přikrčila se a zachvěla. 

„Mám v úmyslu se vyzbrojit hned, jak se tu zabydlíme,“ ujistil ji Trask. „Ve zbrojnici na velitelství máme zbraní víc než dost. Všechno je to připraveno, zabaleno a čeká to jen na můj rozkaz.“ 

„Ale s Alim Bejem Burdurem za zadkem…“ namítl Garvey. 

„Přesně tak,“ přikývl Trask. „Takže budeme muset počkat, až odsud vypadneme – přemístíme se na další stanoviště, ať už je to kdekoliv. Teprve pak můžeme vytáhnout naši tajnou zbraň.“ Podíval se na Liz. 

„Jake,“ řekla. „Měla jsem nutkání jej včera večer zavolat. Když jsme byli u Tundže. A pak znovu na náměstí u kina.“ 

Trask se ze všech sil snažil se na ni nemračit: „No výborně!“ řekl sarkasticky. „Jasně! Báječný nápad! Umíš si to vůbec představit? Jake Cutter se tu zčista jasna zjeví, a navíc bez dokladů? To by měl asi náš kamarád policista o čem přemýšlet!“ 

„Já vím.“ Liz si hryzla ret. „Ale byla jsem rozrušená, a navíc jsme byli těm stvůrám tak blízko. Jsem na tom podobně jako Millie, Bene… také už jsem s nimi jednou byla v přímém kontaktu. A stejně, neudělala jsem to.“ 

„Ne,“ souhlasil Trask, „místo toho ses snažila je najít – což bylo skoro stejně šílené, protože byli tak blízko! Musíš mi slíbit, že už to nikdy neuděláš. Alespoň ne bez mého vědomí. Poslouchej, Liz, až budu připraven dát vám volnou ruku – až to bude nevyhnutelné a já budu opravdu potřebovat vaše talenty – věř mi, vy se to dozvíte jako první, všichni. Ale bude to pravděpodobně naše společné úsilí, účastníme se toho všichni rovným dílem. A až ten čas nastane, chci, abyste byli všichni živí a zdraví.“ 

Snídaně skončila, nikdo toho mnoho nesnědl. Paul Garvey nalil trochu horké vody na sedlinu na dně svého šálku, přidal cukr a zeptal se: „Tak co bude teď? Já to vidím podobně jako Lardis: teď, když jsme tady – a když se věci daly do pohybu – jsem si jistý, že mi nečinnost nijak neprospěje.“ 

„To nikomu z nás,“ řekl Trask. „Dobrá, uděláme to takhle. Je den a my jsme relativně v bezpečí. Takže utvoříme dva týmy. Já, Lardis a Ian: navštívíme to kino a zjistíme, jestli se potvrdí moje teorie; a pokud ano, zkusíme zjistit, kde jsou ta děvčata – jestli jim tak ještě vůbec můžeme říkat. Zbývá Paul a vy dvě, nebojácné telepatky. Společně se vrátíte do pokoje, vezmete si podrobnou mapu tohoto regionu a pokusíte se zachytit stopu.“ Pak se zamračil na Liz a dodal: „Ale žádné hloubkové sondování. To zakazuji. Mluvím jen o stopě, o cestě, kterou odtud utekli, pokud opravdu zmizeli. Já vím, že nejste žádní lokátoři, ale když budete pracovat v týmu… uvidíme, co dokážete. A ještě jednou zdůrazňuji: jakmile zachytíte myšlenkový smog, okamžitě se stáhněte a nechte to na pokoji. Jo a ještě jedna věc: pokud by se vás Ali Bej Burdur rozhodl navštívit, dělejte, že se zajímáte o místní ‚staro-titnosti‘ jasné?“ 

Vstal od stolu. „To je pro tuto chvíli všechno, vážení. Iane, Lardisi, jste připravení?“ 

Oba byli… 

Na náměstí našli ohořelý vrak automobilu obehnaný policejními páskami a překrytý celtou. Kolem něj a pod ním odváděl svou hrůznou práci tým kriminalistů v rouškách a bílých pracovních pláštích. Nad dvojitými dveřmi divadla už ten plakát nevisel. Dva muži na křehkém lešení tam právě pečlivě lepili nový. Vypadalo to, že Traskova domněnka byla správná. 

Všichni se usilovně snažili nedívat se na to hrozné místo – nemyslet na Bernieho a jak zahynul. Aby vypadali co nejnenápadněji, vmísili se do davu Turků čekajících ve foyeru kina u pokladny. Ten malý dav nebyl zrovna dobře naladěn a Trask brzy zjistil proč: revue byla zrušena a představení, které proběhlo minulou noc, bylo poslední. Dívky, které zde měly vystupovat ještě tři dny, prostě zmizely, a všichni ti muži se domáhali vrácení peněz. 

U okýnka se Trask zeptal, jestli náhodou neví, kam dívky odjely. Jaká měla být jejich další zastávka? Unavený zřízenec divadla mu nerozuměl, což jej rozladilo natolik, že jej poslal pryč. Ale Turek, který stál v řadě za skupinkou z pobočky E, Traskovu otázku zaslechl a řekl: „Oni pryč. Nikdo nevědět kde. Prostě pryč. Moc špatné. Velmi dobrý show. Sexy anglická dívky. Upíří ladies, ano?“ 

„Ano, přesně tak,“ odpověděl Trask tomu zubatému, usmívajícímu se Turkovi. „Velká škoda, že jsme je nezastihli.“ 

Když byli zase venku, jen s vypětím sil se dokázali nepodívat na to kritické místo naproti divadla. Ale když se zastavili u obrubníku, zastavilo vedle nich policejní auto a z něj vystoupil Ali Bej Burdur. 

„Ach! Konečně vás najít,“ zvolal. 

„Byl jste v našem hotelu?“ zeptal se ho Trask. 

„Tam měl namířeno, ale vidět vás tady.“ 

Goodly přikývl a řekl: „Chtěli jsme mu vzdát poslední poctu. Jelikož tady nebudeme na…“ Ale už to nedořekl. 

„Na kremace?“ zeptal se Burdur. „Chápu. Jedna kremace víc než dost, ano?“ 

„A doufám, že tahle se bude konat brzy,“ dodal Trask. 

Burdur přikývl. „My mít jeho identitu. To být Fletcher. A ještě něco… divné.“ Podíval se kriticky na Traska. 

„Ano?“ Trask se snažil, aby to neznělo příliš znepokojeně. 

„Ten Fletcher nemít žádná rodina?“ 

„Myslím, že má jenom nějaké vzdálené příbuzné,“ odpověděl mu Trask. 

„To vysvětluje… možná,“ řekl inspektor. 

„Co?“ 

„Že oni chtít kremace tady… a vy o tom vědět? A aby to být brzy, což vy také chtít.“ 

Trask byl znovu nucen uvažovat rychle. „V mnoha zemích teď lidé své mrtvé spalují – a dělají to ve spěchu – kvůli tomu moru,“ řekl. „Už se z toho stává skoro standardní postup.“ 

„Ach! Ten mor,“ vzpomněl si Burdur. „Ale ten nebožtík Fletcher určitě neměl mor?“ 

„Ne, samozřejmě že ne,“ ujistil ho Trask. „Ale proč riskovat? Nemá žádnou rodinu a je mrtev, takže proč neudělat kremaci tady?“ 

„Hmm!“ uvažoval Burdur. „To samé mi říct vaše lidi v Londýn.“ 

Ale Trask se tak jednoduše nevzdal. „Moji lidé?“ 

„No, já mít na mysli anglická úřady.“ 

„Aha,“ přikývl Trask. „Pak si myslím, že britské úřady také náležitě uhradí všechny výdaje.“ 

„Tomu já rozumět,“ přikývl Burdur zamyšleně. A pak rychle změnil téma: „Ještě jedna věc. Šéf turecká bezpečnost v Ankara – big boss – se mnou dnes ráno hovořit. On poručil, abych já být co nejvíce k dispozici mister Trask a jeho skupina. Vy mít důležité přátele!“ 

„Opravdu?“ podivil se Trask a tentokrát to ani nemusel příliš předstírat. Díky bohu za zodpovědného ministra! pomyslel si, protože tentokrát se úplně překonával. Bylo jasné, že musel získat nové pole působnosti a uzavřít jakousi alianci s tureckou špionáží, která byla po mnoho let kvůli stavu lidských práv v Turecku izolována. A Trask se musel nutně zamyslet nad tím, kolik toho asi ministr prozradil, aby získal toto spojenectví. 

„Ano, opravdu,“ ujišťoval ho inspektor. „Ale já se sám sebe ptát, bezpečnost? Big boss pro bezpečnost? O co tady jít, no?“ 

Trask pokrčil rameny a řekl: „Nemyslím, že je v tom nějaká záhada. Není zase tak neobvyklé, že když nějaký Angličan zemře v zahraničí, naše ministerstvo zahraničí udělá, co je v jeho silách, aby bylo nápomocno.“ 

„To ano,“ přikývl Burdur. „Ale oni být nápomocni rodině od ten mrtvý, ne?“ 

Trask už toho měl dost – takže inspektorovi odpověděl možná až příliš ostře: „Otázka stojí – pomůžete nám, nebo ne?“ 

Ali Bej Burdur o krok couvl. „Nemám na vybranou,“ řekl. „Ale také doufám, že i vy pomoci mně.“ 

„Já vám mám pomoci? A jak?“ 

„Vlastník hotel Tundža mrtvý také,“ vysvětloval Burdur. „A on být Turek. Charita začínat doma, ne? A také další Angličani a další dva, které my neznat v Tundža. A nakonec majitel ten shořené auto. Auto ukradli minulá noc. My najít majitel. On mrtev, my se domnívat, že to být vražda… moc strašné, moc divné.“ 

„Proč divné?“ nechápal Trask. 

„On mladý muž,“ vysvětlil inspektor. „Mladý, silný, zdravý. Ale my ho najít starý a zkroucený. Jak to vy říkat…?“ Vsál do sebe tváře a přikrčil se, aby naznačil slovo, které měl na mysli. 

„Svraštělý,“ napověděl mu Trask. 

„Přesně tak!“ A když Trask nic neříkal: „Prosím, pan Trask,“ pokračoval Burdur, „vy mě poslouchat, teď já k vám upřímný. Já jít za vámi, když vy opustit hotel. Vy přijít tady, vejít do kino a ptát se na dívky. Proč? Já nevěřit vašemu staro-titnosti příběh – ale ani nemyslet, že vy zločinec. Ne, já myslet, že vy být speciální policista, je pravda? A já také myslet, že já potřebovat vaše pomoc. Jestli tady být něco špatně, v Sirpsindigi, já potřebovat vědět. Takže, vy povědět Ali Bej Burdur, co se tu dít?“ 

„Ali Beji Burdure,“ začal Trask, „nejsem policista. Ale mám co do činění s bezpečností. Bezpečností mé země a občas i celého světa. Momentálně jde o bezpečí celého světa. Nic víc vám říct nemohu. Ale já a moji lidé potřebujeme odjet ze Sirpsindigi. Pokud ne dnes večer, tak určitě zítra ráno. Kdybyste nám uvolnil cestu, možná bych vám mohl povědět něco víc.“ 

„Dobře,“ přikývl inspektor. „Zítra vy jet. Cokoliv vy potřebovat, klidně mě požádat.“ 

„Dobrá,“ souhlasil Trask. „A nyní pojedeme zpátky do hotelu. Zastihnete mě tam zítra brzy ráno.“ 

Burdur přikývl. „Já to určitě udělat. A pokud já vás nevidět zítra ráno…“ Podal Traskovi svou velkou ruku. 

Trask mu ji stiskl – a v ruce mu zůstala Burdurova vizitka. Strčil si ji do kapsy. Policista zamířil ke svému autu a Trask a jeho lidé zase do mikrobusu… 

Když se vrátili zpátky do hotelu, našli Paula Garveyho, Liz a Millii sedět ve foyeru. Trask se hned ptal, co se stalo, a Garvey mu vysvětlil, že se sem uchýlili, aby unikli stísňující atmosféře Lizina pokoje. Aby se trochu nadýchali čerstvého vzduchu a natáhli si nohy; pak mu oznámil, že spojili své schopnosti, zaměřili se na stopu Vampýrů a myslí si, že něco našli. 

Avšak ve veřejném foyeru, kde seděli i jiní lidé a četli si noviny nebo popíjeli kávu a kudy sem tam procházeli zaměstnanci hotelu, nechtěl Garvey nic víc říkat. 

V rozviklaném výtahu, cestou zpět do Lizina pokoje, se Trask zeptal, proč jsou všichni tak tiše a nervózní. A Garvey mu odpověděl: „Telefon v Lizině pokoji vypověděl službu, tak jsem zašel dolů se zeptat, jestli ho můžou spravit – a také sehnat nějakou kávu a sendviče. Jejich pokojový servis je přímo úděsný. No ve foyeru jsem uviděl muže, který na mě neustále zíral. Bylo mi jasné, že mě sleduje; cítil jsem, jak mě jeho oči probodávají. Však to znáš.“ 

„Ano,“ přisvědčil Trask, „i když ne tak jako ty. Tvůj talent to ještě umocňuje.“ 

„No, tak jsem ho šel prověřit,“ pokračoval Garvey. „Podařilo se mi dostat se přímo k němu. Snažil jsem se mu podívat do očí – stačil by mi jen letmý pohled – ale on se mi vyhýbal. Tolik se snažil předstírat, že mě nesleduje, až mi připadalo, jako by měl vztyčené štíty! Tak jsem si myslel, že je to třeba upíří otrok, a dost jsem se vyděsil. Ale riskl jsem to a ‚nešťastnou náhodou‘ jsem do něj narazil. No a pak jsem spatřil jeho oči. Na jednu stranu to byla úleva, ale na druhou –“ 

„– tě to znepokojilo,“ hádal Trask. „Ale raději policista než upír, ne?“ 

Když vystoupili z výtahu, Garvey řekl: „No, je vidět, že jsi krok přede mnou. Takže teď je řada na tobě: co se děje? Co jste zjistili v divadle? A proč nás sleduje turecká policie a pravděpodobně i odposlouchává naše telefonní hovory? Tedy, já vím, proč nás sledují – samozřejmě že to vím – ale kolik toho vědí?“ 

„Ne tak rychle,“ řekl Trask, když je Liz vpustila do svého pokoje. „Ještě jste neskončili. Co jste zjistili? Zdálo se mi, že pro mě něco máte.“ 

Teď se slova ujala Millie. „Myslíme si, že ano,“ řekla. „Ale pokud jsou naše domněnky správné, vypadá to na další potíže.“ 

„Povídej,“ pobídl ji Trask, když se všichni usadili. 

Teď byla řada na Liz. „Když jsem se na Krassu stala Vavařivou zajatkyní,“ začala, „měla jsem příležitost pozorovat její zvláštní schopnosti. Možná bych to měla nazývat její ‚talent‘. A také jsem si všimla, co s jeho pomocí ukrývá: odpornou, vrásčitou čarodějnici. Něco jsem se tam naučila. Něco, čeho jsme si měli všimnout už dávno, ale ani já jsem tomu nevěnovala pozornost. Ale dnes ráno, když jsme začali hledat, mi to najednou došlo. Když jde Malinari mezi lidi, vypadá jako muž; což mu nečiní velký problém, protože on je muž. Vlastně se ani nepotřebuje nijak převlékat. A co se týče té stvůry Szwarta: ten žije ve stavu nepřetržité metamorfózy, takže je pro něj zcela ‚přirozená‘. Svou vůli používá jen pokud je to absolutně nezbytné. Ale když jde mezi lidi ta čarodějnice Vavara, vypadá jako krásná dívka nebo žena. Je ješitná a tohle je pro ni velice důležité.“ 

„Ano,“ přikývl Lardis. „To je pravda – ale zároveň nesnáší krásu druhých, proto také znetvořuje ženy. Hlavně ty skutečně krásné.“ 

„Už asi chápu, kam tím míříte,“ hádal Trask. „Vavara si musí udržovat svůj vzhled. Je nucena používat svůj talent neustále. Nikdy nepovolí!“ 

„Pokud není vzteklá, rozzlobená,“ pokračovala Liz. „Proto jsem ji mohla spatřit, jak vypadá doopravdy. Není to zrovna hezký pohled.“ 

„Znáš její auru,“ přikývl Trask. „Jsi schopná rozpoznat její psychickou signaturu.“ 

„Myslím, že ano,“ přikývla Liz. „Víceméně.“ 

A Paul Garvey se ujal slova. „Seděli jsme tamhle kolem toho malého konferenčního stolku a měli jsme spojené ruce. Pak jsme se soustřeďovali na různé oblasti na mapě, kterou jsme měli uprostřed stolu. Oblasti, které leží vně města. Hledali jsme samozřejmě myšlenkový smog – jakýkoliv náznak – který by nám naznačil, že tudy Vampýři prošli. A protože pravděpodobně použili silnici – jak jinak by mohli uniknout? – zaměřili jsme se právě na ně: na silnice a hraniční přechody.“ 

„Hraniční přechody?“ opakoval Trask. 

Garvey přikývl. „Když se podíváš na mapu, zjistíš, že jsme hodně blízko hranic jak s Řeckem, tak s Bulharskem. Pokud Vampýři opustili Sirpsindigi – a my jsme si docela jisti, že ano – mohli se vrátit zpátky do tureckého vnitrozemí nebo odjet do Řecka nebo Bulharska.“ 

„Řecko by si podle mě nevybrali,“ hádal Trask a prohlížel si při tom mapu. „Hranice s Tureckem jsou zavřené… kvůli územním sporům a tak. A stejně, Vavara už tam jednou byla a utekla odtamtud. A navíc ona i Malinari vědí, že tam máme dobré přátele.“ 

„To jsme si také říkali,“ přisvědčil Garvey, „takže jsme se západem zabývali jen zběžně. Ale pokud jde o sever, jih a východ: tam jsme to prohledali podrobně. Ale to by nám nejlépe vysvětlila Liz nebo Millie.“ 

Millie se ujala slova: „Něco jsme našli na severu – v Bulharsku – ale nevěnovali jsme tomu velkou pozornost,“ začala Millie. „Jsem na tom stejně jako Liz. Doba, kterou jsem strávila u Szwarta, poskvrnila mou psychiku. Cítila jsem, nebo si myslím, že jsem cítila, že tudy prostě prošel. Bylo to, jako by oblast na severu ležela ve stínu, který se postupně ztrácel. No, jak sám vidíš, cesta na sever je úzká, většinou silnice druhé třídy – a navíc turecké silnice – vede souběžně s řekou Tundža a míří do Bulharska. Na mapě je také znázorněn hraniční přechod. Pokud se opravdu vydali tím směrem, museli by projít přes něj.“ 

„A ty si myslíš, že tudy šli?“ zeptal se Trask. 

„K tomu se ještě vyjádřím,“ vložila se do toho Liz. „Ale než to udělám, co jste zjistili v kinu? Bylo by jen fér, kdybyste nám to teď řekli, Bene. Opravdu odjeli – nebo ne? Ráda bych věděla, jestli jsme tady náhodou neseděli zbytečně a jen si něco nenamlouvali?“ 

„Tím chceš říct, že to nevíte?“ opáčil Trask a prohlížel si obličeje všech tří telepatů, kteří se rozpačitě koukali jeden na druhého. Pak se ironicky, nevesele zašklebil a řekl: „Dobře, za daných okolností chápu, že jste nemohli čekat. Takže, abych sjednal jasno, ano, odešli.“ A pak jim rychle vyprávěl, co zjistil o taneční skupině a jejich odjezdu a také o rozhovoru s Alim Bejem Burdurem, a nakonec dodal: „Tak a teď pokračuj zase ty, Liz. Co jste podle tebe cítili na té severní trase do Bulharska?“ 

„Ale to je přesně ono,“ řekla Liz. „Jde o to, co jsem necítila! Ze všech ostatních směrů jsem vnímala pohyb, cestování, směsici pocitů lidí, inteligencí a myšlenek. A Paul a Millie cítili totéž… telepatické pozadí, mentální statický šum všech těch lidí. Naše spojené talenty nám umožňují cítit pozadí lidství, všechna jejich vítězství, zklamání a neštěstí. Ale na severu… to bylo jiné. Vládl tam dokonalý klid, Bene, a já jsem věděla, že to není pravda.“ 

„Vavara,“ přikývl Trask. „Cesta, kterou odsud odešla, je jako stopa slizkého slimáka.“ 

„To jsem si také myslela,“ přiznala Liz. „Ale víš, jak na tu stopu někdy zasvítí slunce a najednou vypadá docela hezky? V tomhle případě je to ta obludná krása. Nemohu se mýlit. Tím směrem odešli a tam jsou teď: v Bulharsku.“ 

A Millie k tomu dodala: „Myslím, že Liz má pravdu. Je to zvláštní, ale když spojíme své talenty, jako bychom dosáhli mnohem většího účinku, než kdybychom pracovali každý zvlášť. Já vím, že mezi ESPery pobočky je to běžná praxe, ale tentokrát, jako by to fungovalo nad očekávání lépe. Já jsem se opravdu cítila mnohem… mocnější? Teď mluvím o svém nadání.“ 

„Já také,“ přisvědčila Liz. „Najednou bylo všechno tak jasné jako nikdy předtím, ale na sever mě zavedla negativní stránka toho.“ 

Trask se obrátil na Paula Garveyho, jestli k tomu něco dodá, ale ten jen pokrčil rameny s obličejem prostým jakéhokoliv výrazu. 

„Je to všechno na těchhle dámách,“ řekl. „Možná jsem posílil jejich sondy, ale všechny zásluhy jsou jejich. Nejspíš je to tak, jak řekly: předchozí setkání jim poskytlo zcela novou zbraň. Odteď si David Chung bude muset dávat pozor na konkurenci.“ 

Trask vstal a řekl: „Pokud ty tři stvůry ukradly další auto, celníci na hranicích si mohli zapamatovat jeho značku. Třeba budou dokonce vědět, kam měli namířeno. A pokud ano, mohli by nám to říct.“ 

„A to nás přivádí zpátky k těm problémům, o kterých jsme se zmínili,“ ozvala se Millie. „Naše dokumenty nám dovolují pohybovat se jen po Turecku. Já vím, že Turci nemají žádná omezení pro vycestování do Bulharska, ale my nejsme Turci, jen hosté v jejich zemi.“ 

Trask z kapsy vytáhl vizitku Aliho Beje Burdura, přistoupil ke starému telefonu na Lizině nočním stolku a začal vytáčet inspektorovo číslo. „Ano,“ řekl. „To je velice dobrá připomínka. Na tuhle by nám mohl odpovědět Burdur.“ 

Trask se spojil s neochotnou a nesrozumitelnou recepční, představil se a požádal o spojení s Burdurem. A pak: 

„Vy mít štěstí, že mě zastihl, mister Trask,“ řekl unavený hlas o chvíli později, když jej kdosi zavolal k telefonu. „Já zpátky dvě nebo tři minuty a teď já zase na odchod! Moc práce. Prosím, být stručný. Co potřebovat?“ 

Trask vysvětlil Burdurovi své podezření: že ti zabijáci z minulé noci pravděpodobně opustili Turecko a přes málo používaný hraniční přejezd odjeli do Bulharska, a požádal ho o dokumenty, aby je mohl pronásledovat. Ale jakmile se zmínil o hranicích, inspektor přestal reptat na kohosi na druhé straně drátu a ztichl. Dokonce se zdálo, že přestal dýchat. A než mohl Trask pokračovat: 

„Vy znát cesta na hranice?“ V Turkově hlase se ozvala nepopiratelná naléhavost. 

„Z mapy,“ pokrčil rameny Trask. 

„Já jet k vy,“ zabručel Burdur. 

„Kdy?“ zeptal se Trask překvapeně. 

„Teď! Vy si sbalit věci, pan Trask. Vy chtít odjed ze Sirpsindigi, opustit Turecko, možná? Vy odjet.“ 

„Ale –“ 

„My se setkat na hranice,“ přerušil ho Burdur. „Vyjet rychle, mister Trask. To být velice špatná záležitost.“ 

Traska okamžitě napadl ten nejhorší scénář a řekl: „Jsem na cestě.“ Ale linka už byla hluchá… 

„Ta scenérie je středomořská,“ prohlásila Millie hledící z okénka mikrobusu. „A krajina tak málo obydlená. Bydlí tu hlavně farmáři. Ten včerejší déšť byl pravděpodobně první, který tady spadl za celou sezonu. Jen se podívejte, jak všechno vypadá svěže.“ 

„Příjemné klima,“ uznal Trask. „Kdyby Tundža bylo moře, a ne řeka, možná bych i uvěřil tomu, že jsem na nějakém egejském ostrově. Věčná škoda, že se Řekové nesnášejí s Turky. Na obou stranách jsou tak příjemní lidé.“ 

„Nenucená konverzace,“ poznamenal Paul Garvey. „Měla by uvolnit napětí.“ 

„Ale nějak to nefunguje,“ opáčila Liz. „Napětí se naopak stupňuje pokaždé, když znovu špatně zahneme. Jenomže ty polní cesty vypadají všechny stejně a mapa má příliš malé měřítko, takže se na ni nedá spolehnout.“ 

Liz seděla na předním sedadle vedle Iana Goodlyho a navigovala; Trask s ostatními seděli vzadu, kde to s nimi házelo a naráželi do sebe. Vinu na tom neslo částečně špatné pérování vozidla a částečně mizerný stav silnice. 

„S takovou se tahle stará plechovka brzy rozpadne!“ zabručel Goodly bojující s volantem. 

„Mám návrh,“ ozval se Lardis Lidesci, který bojoval o holý život. „Liz, proč tu mapu nezahodíš a nedovedeš nás svou myslí? Vždyť tu schopnost máš. A Iane: ty přece víš, nebo alespoň můžeš zkusit hádat, kterou cestou se vydat, nebo ne? Budoucnost přece nemůže být tak nevyzpytatelná.“ 

Trask se podíval na starého Lidesciho, otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale hned je zase zavřel a zamračil se. A nakonec řekl: „Víte, že může mít pravdu? Liz, odlož tu mapu. A ty, Iane, ty prostě jeď. Kam tě napadne.“ 

„Na první křižovatce zahni doprava,“ řekla Liz a Millie skoro jedním hlasem. Ale jasnovidec už to mezitím udělal. 

„Zatraceně!“ zaklel. „Vypadá to, že Lardis má pravdu!“ 

Teď už se dostali na trochu lepší silnici. Minuli malé vodní nádrže pstruzí farmy a začali stoupat do kopce. A tam, jen asi necelých dvě stě metrů před sebou spatřili u okraje silnice dřevěnou budovu s červenobíle pruhovanou závorou se značkou STOP! uprostřed. Hned vedle ní stála dvě policejní auta a u jednoho z nich uviděli inspektora Burdura, který na ně mával. 

Když mikrobus zastavil a všichni začali vystupovat, Burdur zamířil dlouhými kroky k nim a popadl Traska za paži. „Jak vy to vědět?“ zeptal se. 

„Že jeli tudy?“ 

„Ano. Jak vy to vědět?“ 

„Myslíme si, že mají namířeno do Rumunska,“ lhal Trask – a pak se zamyslel nad tím, jestli to opravdu je lež. Neboť koneckonců, odtamtud přece přišli. Proč by se tam ale chtěli vracet? 

„Vy vědět hodně o těchto kriminálníci,“ řekl inspektor nazlobeně, a tím jej vrátil do reality. „A mně neříct skoro nic!“ 

„Nejdříve povězte vy mně,“ opáčil Trask. „Co se tu stalo?“ 

„Co tu stalo?“ zopakoval Burdur. „To vy chtít vědět? Podívat se dovnitř a vidíte sami.“ Utřel si pot z čela a kývl směrem k otevřeným dveřím budovy hraničního přechodu. 

U dveří stáli dva nervózní, roztřesení strážníci, kteří se neustále ohlíželi dovnitř. Očima se snažili proniknout šerem, které vládlo uvnitř – ale zase ne moc. Trask se na ty zavalité, ozbrojené, přesto však silně otřesené muže podíval, přistoupil ke dveřím, ale pak se zastavil a ohlédl se po svých lidech. Ti se zase dívali na něj, jako by nevěděli, co mají dělat. Millie se rozhodla jít za ním, ale Ali Bej ji zastavil se slovy: „To nebýt pro dámy, vůbec ne,“ řekl nevrle. 

A Trask poručil Garveymu: „Paule, zůstaň s Liz a Millii.“ 

Lardis zamířil k budce. 

„Vy?“ zeptal se inspektor. 

„Myslím, že už jsem viděl horší věci,“ zabručel Lardis. 

Burdur se podíval hluboko do jeho očí a přikývl. „Myslet? Já také. Vy, mister Trask… já se domnívat, že vy všichni vidět horší věci. Že to být součást vaše práce. Ale já: já být policajt třicet sedm let a nikdy nevidět nic takové, nikdy! Ještě se vy chtít podívat dovnitř?“ 

Místo odpovědi zamířil Lardis rovnou ke dveřím a Burdur jej následoval. 

Trask mezitím vstoupil do celnice. Vyrušil tím hejno masařek, které mu kolem hlavy vylétly dveřmi ven, přičemž se mu jich několik zamotalo do vlasů a narazilo do obličeje. S odporem je odehnal a ponořil se do šera místnosti. 

Bylo tam jen jedno okno obrácené směrem k silnici se závorou; bylo špinavé a zaneřáděné od much, takže dovnitř nepropouštělo mnoho světla. V přístavku vzadu byla toaleta a umyvadlo. Dveře byly otevřené… a někdo tam seděl s kalhotami spuštěnými ke kotníkům. Polovina místnosti byla ukrytá za vysokým pultem, kde v židli seděl druhý muž s hlavou spadlou dozadu, jako by spal. Trask ale věděl, že nespí a také, že ten muž sedící na toaletě… žádnou potřebu nevykonává. 

Neboť zatímco se Traskovy oči stále ještě přizpůsobovaly šeru, jeho talent už znal hroznou pravdu. 

„Můj bože!“ vydechl, když to konečně spatřil. Jeho zvolání – exploze hlasu do tiché, zapáchající celnice – zvedlo z obličejů, nebo spíše ze zbytků obličejů, těch mrtvol další oblak much. 

Neboť tělo na toaletě obličej postrádalo úplně – zůstala z něj jen syrová, řvoucí maska – jak mu někdo strhl kůži až na lebku. Košile na jeho hrudi pod rozepnutým sakem uniformy byla jedna velká, lepkavá, rudá skvrna, kolem níž se hemžily masařky, jako by se nechtěly vzdát té pochoutky a možnosti naklást vajíčka. 

Pokud šlo o kolegu prvního mrtvého, ten seděl zhroucený na židli za stolem, obličej mu pokrývala zaschlá krev a z očních důlků mu trčely dvě propisovací tužky. Hrdlo a dýchací trubici měl vyrvané a volně mu visely na hrudi… 

Traskovi za zády se ozval Lardisův hlas: „Byli tady.“ Byla to naprosto zbytečná poznámka, ale co jiného měl v téhle situaci říct? 

„Ano,“ řekl inspektor Burdur stojící ve dveřích. „Byli. A teď vy mi, prosím, povědět, kdo tady byl. Myslím, že mi to dlužit, mister Trask…“ 

XXI 

Lovci upírů, špatně načasované vzpomínky 

Traskovi se točila hlava a bylo mu víc než jen trochu zle, když spolu s Lardisem a Burdurem vycházel z celnice. Ta závrať (přesvědčoval sám sebe) byla pravděpodobně způsobena tím, že se od chvíle, kdy ucítil pach toho místa, snažil zadržet dech. Krev a smrt jsou přesně takové – každá má svůj typický, nezaměnitelný zápach – a násilná smrt má pach dokonce ještě výraznější a mnohem pronikavější. A násilnější smrt, než byla tahle, zřejmě asi neexistovala. Navíc se ti muži těsně před smrtí pokáleli, ale jen jeden z nich při tom byl na správném místě. 

„Takže?“ zeptal se Ali Bej Burdur, když se znovu ocitli na čerstvém vzduchu. 

Trask si sundal kapesník z obličeje a schoval jej zpátky do kapsy. Odkašlal si a otevřel ústa, aby něco řekl, zatímco starý Lidesci – který za svůj život strávený na Sluneční straně často vídal horší věci, než bylo tohle – dlouhými kroky došel k ostatním členům týmu a tlumeným hlasem jim vyprávěl, co viděli. 

„Mister Trask?“ naléhal Burdur. „Prosím, já potřebovat rozumět, co tady děje.“ 

„Nemůžu vám říct všechno,“ začal Trask. „Je možné, že moji lidé v Londýně už předali nějaké informace tureckým úřadům v Ankaře, ale nevím, kolik jim toho prozradili.“ 

„Když ne všechno, řekněte alespoň něco, dobře? Já to muset vědět, mister Trask. Ti muži tam mají rodina.“ 

„To chápu,“ přikývl Trask. „Povím vám, co budu moci, což ale není mnoho. Ne o tom, co se stalo, ale co se může stát.“ 

„Něco se chystat?“ zeptal se Burdur úzkostlivě. „Poslouchám.“ 

„Ale nejdříve potřebujeme naše dokumenty,“ prohlásil Trask. „Potřebujeme razítka, abychom mohli přes hranice. Pokud v Bulharsku při kontrole zjistí, že nemáme patřičná –“ 

„To zařídím,“ ujistil ho Burdur. „Ti muži tam uvnitř to celníci. Oni sem přišli vystřídat ti mrtví muž. Dají vám razítko a víza. Ale já potřebovat vědět, co stalo. Já musím vědět teď!“ 

„Potom mě pozorně poslouchejte,“ řekl Trask. „A až skončím, na nic se mě neptejte. Protože to, co vám povím, je vše, co vám k tomu mohu říct. Ti lidé, kteří tohle udělali… ne, ty stvůry, které tohle udělaly – které zabily Fletchera a ostatní, včetně majitele toho auta a tyhle celníky – přenášejí chorobu. Ale není to obyčejná choroba, a navíc je extrémně nakažlivá.“ 

„Choroba?“ nechápal Burdur. „Nemoc? Pak ona muset způsobovat šílenství. Žádná normální člověk tohle by neudělat.“ 

„To máte pravdu,“ přikývl Trask. „Jsou šílení a to šílenství přenášejí i na ostatní. Tak se to šíří. Proto je musíme najít a zničit.“ 

„A co ta tancující girls?“ zeptal se Burdur. „Ta s tím také souviset, že ano?“ 

„To jsou oběti,“ vysvětloval Trask. „Nevinné oběti. Ale nyní mají také tu nemoc a není jim pomoci.“ 

„To něco společného s mor v Asie,“ hádal Burdur. „Nová virus – mám pravda?“ 

„Ne,“ zavrtěl hlavou Trask. „Je to mnohem horší než asijský mor.“ 

„Ale… jak já poznat tu nemoc, až ji uvidět?“ Burdur frustrovaně rozhodil rukama. „A ona být v Turecko, ta hrozná nemoc?“ 

Na tohle mohl Trask odpovědět po pravdě, protože v tuto chvíli si byl jistý, že se ta nemoc už vyskytuje i v Londýně. „Možná ano,“ řekl. A pak ho něco napadlo. „Vy tady máte vzteklinu, že ano?“ 

„Vzteklina? Ano. Teď už moc málo, ale pořád. Co tím naznačujete? Je ta věc vzteklina?“ 

„Je to… jako vzteklina,“ vysvětloval Trask. „A nepřenášejí ji psi.“ 

„Tak jak se ona přenášet?“ naléhal Burdur. Trask už řekl příliš, než aby se z toho dokázal vykroutit. 

„Jak se přenáší vzteklina?“ odpověděl otázkou. 

„Cože?“ zamračil se Burdur – a pak zalapal po dechu. „Vy tvrdíte, že – že oni kousat? Kousat jako upír? Jako ta stará pověra? Stará legenda? Ach!“ Zvedl obočí. „Staro-titnosti!“ 

Trask už neřekl nic. 

„To pravda?“ Burdurova tmavá pleť poněkud zbledla. „Já tomu mám uvěřit?“ 

Trask stále mlčel. Ale Burdur se na něj podíval a jaksi věděl, že mu ten cizinec nelže. 

„Tohle se dít v noci,“ řekl. „Tyhle hrozná věc, všechno se to dít v noci. Upíři, oni jsou tady! Jak říkat váš muž, Lardis – jsou tady!“ 

„Postaráte se o naše dokumenty?“ zeptal se ho Trask. „A potvrzení, že toto auto můžeme používat v Bulharsku?“ 

„Ano, ano,“ přikyvoval Burdur s vytřeštěnýma a skoro nepřítomnýma očima, zatímco se snažil strávit nemyslitelné. „Vy mi dát vaše dokument. Razítko, no, vybavení – gumové razítko – být tam.“ Podíval se směrem k celnici a mimoděk se zachvěl. Trvalo to jen malou chvíli, pak se vzpamatoval, popadl Traska za paži a řekl: „Vy a vaše přátelé – co vy dělat – vy být stateční lidé, mister Trask. A já mám něco pro vás.“ Vrávoravě zamířil ke svému autu a Trask ho následoval. 

„Tady,“ řekl Burdur a z přihrádky v autě vytáhl tenkou, hnědou obálku. „Tohle přijít fax v noci. Big boss Security v Ankara mi říct, že já to očekávat. On mi poručit, aby to zalepil do obálka a dal vám. Ale… já to mít tady, abychom my uzavřít obchod.“ Zvedl obočí a pokrčil rameny. „Teď… my už žádný obchod nepotřebovat.“ 

Trask si vzal obálku a zeptal se: „Od koho?“ 

„Váš lidé z Londýn, myslím. To být zakódovat.“ 

„Takže jste se na to díval?“ 

Burdur zamrkal a řekl: „To být fax, mister Trask. Jak mohl nevidět? Ale rozumět, dekódovat, přeložit do turečtina, to ne. Doufám, že to pomůže udělat vaši práci jednodušší.“ 

„Já také,“ řekl Trask. Ale jaksi tušil, že tomu tak nebude. 

O deset minut později, když se členové pobočky E s Burdurem rozloučili, nastoupili do mikrobusu a pod zvednutou závorou vyrazili na cestu do Bulharska, se z dálky, někde na jihu ozvaly první žalostné tóny sirén. 

To přijížděly sanitky – naprosto zbytečné, ale alespoň mohly dovézt těla do márnice – společně s týmem kriminalistů, které sem přivolal Burdur. 

A pokud šlo o samotného inspektora: ten stál na silnici a mával, dokud se neztratili z dohledu… 

Za volantem mikrobusu seděl Ian Goodly a hned vedle něj Trask, který otevřel obálku a prohlédl si papír se zakódovaným textem. Pak jej podal dozadu Paulovi Garveymu. „V kufříku mám dekodér,“ řekl. „Až se dostaneme na lepší silnici, hoď to, prosím tě, do něj a uvidíme, co z toho vyleze.“ 

A zatímco Garvey usilovně pracoval, Trask se obrátil ke Goodlymu a zeptal se: „Co teď?“ 

„Ptáš se mě, co nás teď čeká?“ jasnovidec se na něj podíval koutkem oka. „Můžu se pokusit hádat, zkusit zachytit nějaká vodítka a extrapolovat, pokud ti to bude stačit. Ale pokud jde o předpověď budoucnosti: čím víc o ní přemýšlím, tím více se před ní má mysl uzavírá. A abych byl upřímný, myslím, že svou schopnost ztrácím. Možná je to záměrné. Možná už tuhle hru hraji příliš dlouho. ‚Myslím, tedy jsem?‘ Možná se bezděčně bráním přemýšlet nad hroznými věcmi – a tak raději nechci myslet vůbec.“ 

„Hm!“ řekl Trask. „A to je stejný člověk, který se pustil do Lardise, když se zeptal, proč v tom musíme pokračovat?“ 

„Ne,“ zavrtěl hlavou Goodly. „Tohle je člověk, kterému už je špatně z toho, jak se pořád musí dívat na strašné věci, o nichž ví, že přijdou a že s tím nic, ale vůbec nic nemůže udělat. Člověk, který vidí věci, ale často není schopen je vysvětlit a který ví, že jednoho dne spatří svou vlastní smrt a smrt svých přátel a bude vědět, že je to nevyhnutelné a absolutně nezvratné.“ 

Trask se nad tím na chvíli zamyslel a pak řekl: „Nechtěl jsem se ti vysmívat. Omlouvám se, jestli to tak vyznělo. Jen nechci, abychom uvízli na mrtvém bodě. Nechci, aby se hrůza stala samozřejmostí. Nesmíme na tom přestat pracovat a nakonec to porazíme.“ 

„To je v pořádku. Vždyť víš, že já jsem pro věc stejně zapálený. Jen mi to někdy připadá jako boj, který nemůžeme vyhrát. Za ta léta jsme ztratili příliš mnoho přátel, Bene. Příliš mnoho milovaných osob. Ta naše bitva mi připadá nekonečná. Připadá mi, že na to, kolik jsme toho vykonali, jsme se moc daleko neposunuli. Normálně děláme dva kroky kupředu a jeden zpátky, ale teď začínám mít pocit, že děláme dva kroky vpřed a tři zpátky! Prostě nevítězíme.“ 

A ze zadní části mikrobusu se ozvalo: „Což znamená, že se musíme o to více snažit.“ To zabručel, tentokrát velice odhodlaně, Lardis Lidesci. 

„Anglie je možná zamořená,“ připomněl mu Goodly, aniž by se ohlédl. „A to nemluvím o Austrálii, Turecku, Krassu? Ano, zamořená. Ne Vampýry – zatím ne – ale jejich oběťmi. Obyčejnými upíry, jako byli ti ubozí lidé na Evening Star. Ne tvory, kteří si uvědomují důležitost setrvání v anonymitě, ale lidmi, kteří nemají tušení, co se z nich stává, kteří nemohou rozumět těm divným, novým instinktům a emocím, co v nich neuvěřitelnou silou narůstají. A až zjistí, jakou mají šílenou sílu a monstrózní hlad, poddají se jim… a co pak?“ 

„Každý sám za sebe,“ řekl Paul Garvey, který se stále ještě snažil opsat Traskovu zprávu do dekodéru. 

„Já, legenda,“ řekla Millie tiše. 

„Cože?“ Trask se na ni podíval. 

„Tak se jmenovala kniha, kterou jsem kdysi četla,“ odpověděla. „Bylo to sci-fi nebo fantasy, horor: hrůzný román o posledním muži ve světě plném upírů. Bývalý hrdina, který se stal hrozbou; on byl ten legendární netvor!“ 

„Myslím, že to chápu,“ řekla Liz. „Na ostrově mutantů, třínohých lidí se dvounožec, který tam ztroskotá, stane zrůdou. Je to divná, morbidní myšlenka: že čím déle přežijeme, tím vzrůstá pravděpodobnost, že se staneme zrůdami, stvůrami. Tedy z jejich pohledu.“ 

„Až příliš morbidní,“ řekl Trask. „Nemyslitelné. Pokud jde o Vampýry, nikdy nezůstane jen jeden poslední člověk, stejně jako tu pro nás nezůstane poslední kráva nebo kuře. A stejně, chci slyšet nápady, rady… ne plačky nad lidskou rasou!“ 

„Já ti žádnou radu poskytnout nemohu,“ řekla Millie. „Možná jen svůj názor.“ 

„Tak do toho,“ pobídl ji Trask. 

„Měl jsi pravdu. Malinari a ostatní nám záměrně nechávají stopu, podle které je můžeme sledovat. Možná nás tak chtějí jednoho po druhém dostat, dokud k tomu mají příležitost a než se o nich dozví celý svět. Protože koneckonců, my jsme ta největší hrozba, se kterou se tady musí potýkat. Jediní, kteří o nich vědí a kteří vědí, jak se jim postavit.“ 

„Nikdo o nich neví všechno,“ ozval se Lardis. „Ani já ne.“ Nevy-chloubal se ani tím nechtěl Millii shazovat, jen chtěl tu skutečnost připomenout. „Celý svůj život jsem s nimi bojoval a stále o nich nevím všechno. Ale chápu, jak to myslíš. Když se zbaví pobočky E, je to, jako by napůl vyhráli svou bitvu.“ 

„Já osobně si myslím,“ dodala Liz, „že je na čase, aby náš zodpovědný ministr převzal zodpovědnost a pověděl příslušným úřadům – tedy svým nadřízeným – o co tady vlastně jde. A pak by o tom ti nadřízení měli povědět zbytku světa, vykřičet to ze všech rádií a televizních obrazovek. Protože pokud má Ian pravdu, že jsme se dostali do bezvýchodné situace, pak čím dříve se o tom všichni dozví, tím lépe. Já osobně bych raději uvítala dav sedláků vyzbrojený loučemi, česnekem, ostrými kůly a stříbrnými kulkami – přestože by určitě začalo docházet i k nežádoucím omylům v podobě honů na čarodějnice jako z temného středověku – než aby tyhle stvůry postupně, tajně, zákeřně získávaly vládu nad naším světem.“ 

„Chápu, co chceš říct,“ přikývl Trask, „a nechci tvůj názor zpochybňovat. Ale uhodila jsi hřebík přímo na hlavičku. Nový temný středověk, ano: takhle by to mohlo skončit – a rychle – pokud to začneme roztrubovat na všechny strany. Ale dobře, přijmeme fakt, že nás vedou a že na nás chystají nějakou past. Takže otázka zní: co s tím uděláme?“ 

„Zavoláme na pomoc Jakea,“ vyhrkla Liz. „Pro nás je to příliš velké sousto, ale s nekroskopem –“ 

„S Jakeem,“ skočil jí do řeči Trask, „budou mít výhodu oni, protože budou neustále vědět, kde jsme, a hlavně kde je on. Pořád. Jakeova psychická signatura je určitě jeden z nejsilnějších zdrojů metafyzické radiace na celém světě. Vždyť jsi sama slyšela, jak jej popisuje David Chung. Jako kdyby stál vedle psychického dynama.“ 

„Ale Jake má také neuvěřitelné štíty,“ namítla Liz. 

„To nestačí,“ namítl Trask. „Přece víme, jak to funguje: když nemůžeme najít myšlenkový smog, hledáme jeho neexistenci. V případě Vavary zaměříme místo, které se nám zdá nejklidnější. Když Jake šlápne na brzdy své aury, vsadím se, že Nephran Malinari cítí, jak se na odvrácené straně Měsíce pálí jeho pneumatiky! Ale –“ dodal, než k tomu mohla Liz cokoliv namítnout „– tím nechci říct, že s tebou nesouhlasím. Jen ho chci držet stranou až do poslední chvíle.“ 

„Ale doufám, že ne do naší poslední chvíle?“ ozval se Ian Goodly. „Jen mě znepokojuje, že těch několik varování, která jsem za poslední dobu obdržel – několik záblesků budoucnosti, včetně toho z minulé noci – bylo tak krátkých. V Austrálii, když jsme byli na té jednokolejce, jsem dostal varování jen několik vteřin před tou událostí. A včera v noci to bylo stejné: viděl jsem pohřební hranici Bernieho Fletchera v momentě, kdy ji oni zapalovali. Připadá mi, jako bych doháněl budoucnost! A příště… co když už bude příliš pozdě? Co když už se to děje a co když se to děje nám?“ 

Trask přikývl a řekl: „Dobře, přijmu rozhodnutí většiny. A od této chvíle – při prvním náznaku problémů – zavolá Liz Jakea.“ Podíval se na ni. „Vlastně by bylo možná nejlepší, kdybys ho kontaktovala při naší příští zastávce. Pořád ještě nejsme ozbrojení a mám takový pocit, že se věci začnou hýbat velice brzy. Takže, zatím nechci, aby se k nám přidal, ale mohl by nám alespoň donést zbraně a my jej při té příležitosti seznámíme se situací a požádáme ho, aby byl s tebou neustále v kontaktu – řekněme, aby se ozval každou hodinu?“ 

Úleva, kterou Liz pocítila, byla v jejím hlase zřetelně slyšet, když odpovídala: „Dobře, hned, jak zastavíme, pokusím se s ním spojit.“ 

A pak se všichni na chvíli odmlčeli a zaposlouchali se do chraptivého hluku motoru mikrobusu a tlumeného píp píp píp úderů Garveyho prstů na klávesnici dekodéru. Když se dostali na rovnější a ne tak hrbolatý úsek silnice a mikrobus se přestal houpat a nadskakovat, staly se ty zvuky pravidelnějšími a kilometry začaly ubíhat rychleji, stejně jako práce na šifře. 

V Bulharsku bylo jedenáct čtyřicet pět dopoledne místního času – 

Avšak v Anglii bylo o dvě hodiny méně, když se Jake Cutter probudil z odporné noční můry! 

Co to sakra…? divil se, srdce mu bušilo jako o závod a na tělo se mu lepila upocená deka. Kde to jsem? Kdo jsem? Co to, kruci, jsem? 

Pak si ale uvědomil realitu a znovu si položil hlavu na polštář, zlé sny se rozplynuly a jeho dech se uklidnil. Ale ty sny! 

Jake se znovu prudce posadil a vědom si toho, že některé věci by si měl pamatovat, učinil zoufalý pokus soustředit se na to, co ve svém snu viděl, cítil a zažil. 

Marně, protože už to bylo pryč. Sny už byly nadobro vymazány z jeho paměti, z té části, kde se rodí a zanikají, jsou rozemlety a použity jako materiál pro nové. Jediné, co si pamatoval, byl ustrašený šepot Velké většiny a rozhovor s velice vzdáleným, nezřetelným Harrym Keoghem… ze kterého mu v paměti zůstal jediný útržek: 

Nikdy jsem s tím nepřestal bojovat. Možná to byla ta moje tvrdohlavá povaha. Ale za mého života ta hrozba ještě neměla takový rozsah… myslel jsem si, že jsem udělal všechno, co bylo třeba, ale pak jsem zjistil, že boj jen pokračuje v jiném světě. A můj svět, tedy Země… když jsem ji opouštěl, připadala mi čistá a bezpečná, jenže to už teď není pravda. Ty budeš muset bojovat s dvojnásobným úsilím. Pamatuj si tohle, Jakeu: abys chytil jednoho zloděje, potřebuješ druhého. A pokud s nimi nedokážeš vést boj za svých podmínek, pak… s nimi… bojuj… za – 

A to bylo vše. 

A pokud šlo o zdroj hrůzy v tom snu, jeho děsivou stránku: ta spočívala v šepotu bdících mrtvých, v tom, co mu docela srozumitelně naznačovali. Ale jakkoliv Jake ve snu (pokud to byl vůbec sen) věděl, co bylo příčinou jejich hrůzy, ta vědomost se s probuzením také rozplynula. 

Od toho okamžiku uplynuly pouhé vteřiny. Ozvalo se další váhavé zaklepání na jeho dveře (ne, na dveře Harryho pokoje) a on si uvědomil, co jej probudilo. Měl by asi otevřít, ale namísto toho si přál, aby ten za těmi dveřmi šel pryč, ať už to je kdokoliv; přerušil tok jeho myšlenek a chabé, křehké vzpomínky na sen, který se mu tak rychle ztrácel… do nenávratna. 

Teď už to byla jen noční můra. 

„Dále,“ zavolal Jake, jenomže v ústech měl sucho, takže to vyznělo jako sotva slyšitelné zakrákání. Odkašlal si a zkusil to znovu, zatímco se jeho mysl vracela k minulé noci: 

Möbiovým kontinuem se vrátil z Paříže a zjistil, že postel v Harryho pokoji je připravená ke spaní. Možná ji připravil Jimmy Harvey, technik, který zastupoval Johna Grieva. Tak či tak, Jake ulehl do čistých peřin a pustil se do dočítání Harryho spisů. Alespoň to měl v úmyslu. Přemohla jej však kombinace četby s plným žaludkem; cítil se hrozně unavený. Poslední, co si pamatoval, byl pohled na hodinky a zjištění, že je něco po osmé hodině. 

Tak kolik bylo teď? 

A jak Gustav Turčin s Johnem Grievem vcházeli do pokoje, podíval se na hodinky znovu… pak na ně poklepal! 

„Půl desáté,“ potvrdil mu Grieve. „Když jsem sem nahlédl prve, byl jsi v limbu, ale protože to nebylo nic, co by nepočkalo, nechal jsem tě spát. Teď už je ale čas, abys vstal a začal fungovat. Během noci totiž přišlo několik zpráv, které bys měl vidět. A navíc s tebou chce mluvit premiér.“ 

„Zpráv?“ mumlal Jake a snažil se trochu vzchopit. „Premiér?“ 

„Gustav Turčin,“ představil se ruský premiér a nabídl mu ruku. Jake odhodil přikrývku a trochu zavrávoral, když se snažil postavit na nohy. 

„Dávám přednost neformálním schůzkám, ale jelikož ještě nejste zcela vzhůru –“ 

„Kávu,“ zachroptěl Jake a stiskl Turčinovi ruku. „Jen potřebuji doplnit kofein, to je vše. Nikdy mi to moc nemyslí, dokud si nedám svůj šálek.“ 

„Možná že dole ještě podávají snídani,“ řekl Grieve. „Můžu jim říct, že tam za chvíli přijdeš, ať máš čas se upravit a trochu opláchnout.“ 

„Díky, udělej to prosím tě,“ požádal ho Jake, pak se omluvil a odešel do koupelny. 

Když se vrátil, Grieve tam byl sám. „Turčin je dole v restauraci,“ řekl. „Čeká na tebe.“ 

„Dobře,“ přikývl Jake. „Jdu za ním. A díky, že jsi mě přišel probudit. Musel jsem být vážně totálně groggy! Asi to bylo všemi těmi spisy.“ 

Grieve se zamračil a upřeně se na něho zadíval. „Opravdu jsi v pořádku?“ 

„Kofeinový deficit,“ Jake se pokusil o úsměv. „To se spraví.“ 

„No dobrá,“ na to Grieve. „Ale dávej si pozor, co řekneš Turčinovi. Pořád tady okolo slídí – už jsem ho nachytal na několika místech, kde nemá co dělat – těžko by mohl celé ty roky dělat v Moskvě svou práci, kdyby se přitom nepřiučil pár trikům.“ 

„Tak proč bych s ním měl mluvit?“ zeptal se Jake. 

„Ze zdvořilosti,“ vysvětlil mu Grieve. „Ben Trask je jediný z nás, který ho opravdu zná, a teď, když je pryč, je Turčin víceméně bezprizorní. A také vím, že Turčin s Benem na něčem pracují, takže předpokládám že mu alespoň do té míry musíme důvěřovat.“ 

„A ty zprávy, o kterých ses zmínil?“ 

„To může počkat až po snídani. Stejně s tím nic nezmůžeš.“ 

„Takže to není důležité?“ 

„To jsem neřekl,“ zavrtěl hlavou Grieve. „Prostě to nelze změnit. Tedy, alespoň momentálně ne.“ 

„Dobře, přijdu za tebou po snídani,“ slíbil Jake. 

„Už jsem vám objednal,“ oznámil Turčin Jakeovi o několik minut později, když se proti němu usadil ke stolu ve výklenku, který byl rezervován pro členy pobočky. 

„Co jste mi objednal?“ 

„Šunku, vejce a hranolky. No a přirozeně hrnek kávy.“ 

„Na tom není nic přirozeného,“ usmál se Jake, navzdory náhlé bolesti hlavy. „Je to závislost!“ 

„Všichni máme nějakou tu závislost,“ pokrčil rameny Turčin. „U mě je to politika. Už od útlého dětství.“ 

„Tady, na západě,“ vysvětloval Jake, „nám ruská politika připadá poněkud krvavá.“ 

„Následky komunismu,“ přikývl Turčin. „Ideologie, která ztroskotala, díky Bohu! Byla nesmyslná, protože je zjevné, že vždycky budou existovat tací, kteří si budou chtít být rovnější než ti ostatní. A… stále má své přívržence. A to je jeden z důvodů, proč jsem tady.“ 

„Tady, za tímhle stolem?“ to si Jake nemyslel. 

„Tady v Anglii. Tady na pobočce E.“ 

„Máte problémy s poněkud nedemokratickými politiky u vás doma, co?“ 

„Uhodl jste napoprvé,“ přikývl premiér. „S tím rozdílem, že se problém netýká jenom mě, ale celého světa.“ 

„Pak to vypadá, že máme zřejmě podobný problém,“ uvažoval Jake. 

„Já o tom vašem vím,“ přiznal Turčin a naklonil se k Jakeovi blíže. „A ten můj se s tím vaším – i když zatím vypadají odlišně, velice brzy spojí v jeden…“ Pak jim přinesli jídlo a Turčin se odmlčel. 

„Proč mi to říkáte… ať už se z toho vyvine cokoliv?“ zeptal se Jake mezi sousty. 

„Protože vy jste nekroskop,“ přiznal Turčin bez okolků. „A protože mi pomůžete – nám, pobočce E, světu, pokud na tom trváte, což byste měl – dát věci zpět do pořádku.“ 

Jake polkl sousto, protáhl obličej, zapil to douškem kávy a zpříma se posadil. „Nekroskop?“ 

„Ale no tak, no tak!“ zavrtěl hlavou Turčin. „Já nejsem malé dítě. Osobně jsem se setkal s Nathanem Kikluem, kterému Trask říká Keogh, synem původního nekroskopa. A pokaždé, když jsem vás potkal na chodbě nebo vás někde zahlédl, bylo to, jako bych ho viděl znovu. Ne, vy nejste on – to vůbec ne – ale ten pocit přetrvává. Jako když jsem v blízkosti Liz Merrickové, Millicent Clearyové nebo Johna Grieva a vím, že jsem ve společnosti telepatů. Ten růžový nádech kolem jejich očí hovoří za vše. A vy –“ 

„Co prozrazuje mě?“ zeptal se Jake. 

„Vy sám,“ na to Turčin. „Prostě máte tu vlastnost. Není to ta růžová kolem očí, to ne, protože ta je tam z nedostatku spánku nebo z jeho nadbytku? Ale v očích to máte zcela jistě. Viděl jste podivné věci, Jakeu Cuttere. A věci, které dokážete jsou… ještě podivnější.“ 

Jake zavrtěl hlavou. „Na to vám neskočím. Když se na sebe dívám, vidím muže, jen muže. Určitě vám nemůžu připadat zas tak rozdílný?“ 

„Ale nepopřel jste to,“ poukázal Turčin. „No dobrá, něco vám povím. Včera v noci jsem přišel do vašeho pokoje, abych si s vámi popovídal. Vy jste tam nebyl, ale dveře byly otevřené.“ 

Jake přikývl. „Zapomněl jsem je zamknout.“ 

„To chápu,“ řekl Turčin. „Dveře jsou něco, na co můžete často zapomínat – když uvážím, že je nepotřebujete. Ale nechte mě to dopovědět. Zaklepal jsem, vešel jsem dovnitř a viděl jsem ty spisy. Nebojte se, nečetl jsem je. Ale viděl jsem je, vím, co to je, a také vím, že pobočka E má nového nekroskopa. Takže jsem z vaší místnosti odešel, zabavil se podle svého a čekal jsem na váš příchod. Jelikož jste pořád nešel, znovu jsem vešel do vašeho pokoje – jen letmo nahlédnout, ale jen opravdu letmo, rozumíte – do těch spisů. No a vy jste ležel v posteli, oblečený jako teď a spal jste. No, nechtěl jsem vás rušit. Ale nejsem hlupák, Jakeu, a protože jste opustil Harryho pokoj a vrátil se zpět bez použití dveří… dvě a dvě jsou čtyři. Musíte být nový nekroskop Bena Traska.“ 

Jake přikývl a dodal: „On vám říká starý lišák.“ 

Turčin pokrčil rameny a pousmál se. „Jenomže každý lišák, který se dokáže dožít stáří, musí být nutně moudrý, nemyslíte?“ 

„Asi ano,“ souhlasil Jake. „Ale za svého života také zabije spoustu slepic.“ 

Turčin na to opět jen pokrčil rameny a odložil příbor. „Taková je politika. Ale… už jste se nasnídal?“ 

Jake odsunul talíř. „Je to hnusné,“ zašklebil se. „Asi jsem se včera večer zmlsal – v Paříži.“ 

„V Paříži?“ Turčinovi to chvíli nedocházelo, ale pak otevřel úžasem ústa. „V Paříži! Ach! Takže jsem se nemýlil!“ 

„Tatarský biftek,“ pokračoval Jake. „Zatraceně, ten byl dobrý!“ 

„Jakeu, prosím, poslouchejte mě,“ naléhal Turčin, když si Jake dolil kávu. „Musíme si vážně promluvit.“ 

„Poslouchám,“ přikývl Jake. A pak mu Turčin zopakoval svůj příběh. Ten, který před dvěma dny vyprávěl Traskovi. „Takže problém je v tom,“ dokončil své vyprávění, „že zatímco teď už mám prostředky, jak miliony tun kamene jednou provždy zablokovat Perchorskou bránu, nemám tam jak dopravit svou zbraň. Trask tohle všechno ví – a také ví, jak málo času nám zbývá – a já jsem si jist, že už by vás dávno požádal o pomoc s touto záležitostí, kdyby ho tolik nezaměstnávalo zlo, kterému musí čelit. Navíc váhá spojovat své problémy s těmi mými a přitom nevidí, že by tak mohl zabít dvě mouchy jednou ranou. Chce zablokovat Perchorsk sám, což je záslužné, ale tím pádem jsem já stále ohrožen.“ 

„Dvě mouchy jednou ranou?“ opakoval Jake. „Měl jsem zato, že vaši nepřátelé jsou tři – tři politické nebo dříve armádní existence – které vám stojí v cestě?“ 

Turčin znepokojeně zavrtěl hlavou. „Ale to jejich stání mi v cestě znamená, že posunuli Rusko o třicet let zpátky a znovu stupňují mezinárodní napětí. A stojí v cestě i vám, protože když Perchorská brána zůstane otevřená a lidé se o ní dozví…“ 

„Pořád to nechápu,“ přiznal Jake. „Pokud projdou tou branou, je s nimi konec – už pro ně není cesta zpátky. Tím pádem vás už nemusí zajímat, už pro vás nebudou představovat žádnou hrozbu.“ 

„Jen za předpokladu, že se tam vydají všichni společně,“ odpověděl Turčin. „A co když si s sebou vezmou celou tu armádu kriminálníků, která nyní Perchorsku vládne? A všichni budou po zuby ozbrojení? Jak k tomu pak přijde Nathan Kiklu a jeho upíří svět? Ano, ti lidé tam budou nuceni zůstat a je pravděpodobné, že tam budou chtít i vládnout!“ 

„Musím si to nechat projít hlavou,“ prohlásil Jake. „A v každém případě k tomu potřebuji Traskovo svolení.“ 

„To může být celá věčnost!“ zaúpěl premiér a rozhodil rukama. „Nemáme moc času a musíme se připravit – chci říct, vy se musíte připravit – a udělat to musím já!“ 

„Připravit mě?“ Jake přimhouřil oči. 

Turčin přikývl. „Potřebujete vědět, kde je ta zbraň. A také jak ji použít. Znáte plán perchorského komplexu? Ne? Pak vás budu muset seznámit i s ním, abyste tu zbraň mohl co nejúčinněji nastražit. Já v tom nevidím problém, ale Ben Trask… ten vidí jen svou pomstu za to, co ti vetřelci udělali jeho ženě!“ 

Jake se zamračil a řekl: „Chytristika.“ 

„Cože?“ zeptal se Turčin, který tohle slovo neznal. 

Jake jej na druhou stranu znal velice dobře ve spojení s Koratem, bývalým Myšlenkářovým vazalem. Hra se slovy. Klamné argumenty. Věrohodná, avšak lživá stanoviska. „Je to, jako když zloděj volá chyťte zloděje,“ řekl. 

„Nechápu.“ Turčin vypadl zmateně. 

„Mluvil jste o Traskovi a pomstě,“ vysvětloval Jake, který o pomstě věděl všechno, „ale Trask má alespoň pro to, co dělá, pádný důvod. Zachraňuje životy lidí – možná nás všech – zatímco vy se jen hodláte zbavit politické konkurence.“ 

Turčin znovu rozhodil ruce. „Pokud to vidíte takhle, nebudu se s vámi déle přít. Zůstanu v Anglii jako utečenec a moji nepřátelé – pokud ne ti tři, kteří o Perchorsku vědí, pak jiní – převezmou nadvládu nad Ruskem. A celý svět se poveze do pekla, až se sem z Hvězdné strany dostanou další upíři!“ 

Jake zavrtěl hlavou. „K tomu nedojde. Zdá se, že Nathan svou bitvu na Hvězdné straně vyhrál.“ 

„O tom už mě Ben Trask informoval,“ opáčil Turčin. „Ale jak dobře víme, historie má ten protivný zlozvyk, že se opakuje. Nebylo by to poprvé, co Trask špatně odhadl nebo podcenil nebezpečí upířího světa.“ 

S tím musel Jake souhlasit. „To máte pravdu.“ 

„Jistěže mám,“ zvolal premiér. „A ptám se: necháte Perchorskou bránu otevřenou, nebo ji chcete nadobro uzavřít? Tohle uskutečnit totiž není v mých silách. Je to na vás. Já mám balík a vy ho musíte doručit na místo. Ale bez naší vzájemné spolupráce se status quo – velice neblahý status quo – nezmění. Tedy alespoň do doby, než přeroste v celosvětovou katastrofu.“ 

„Mluvíte stejně jako Korat,“ řekl Jake. 

„Kdo?“ 

„Jeden můj přítel. Ten byl dokonce ještě nebezpečnější a mnohem přesvědčivější než vy. Ale už je neškodný – no, víceméně.“ 

Turčin vstal. „Tohle nikam nevede a já očekávám zprávu od svých lidí z domova. Dvacet čtyři hodin po této zprávě už může být příliš pozdě začít jednat. Pokud jste schopen spojit se s Traskem, chci vám navrhnout, abyste to okamžitě udělal a poradil se s ním.“ 

„Čekám, až Trask kontaktuje mě,“ odpověděl Jake. „Ale jak jsem řekl, zamyslím se nad tím, co jste mi řekl.“ 

„Ale nepřemýšlejte příliš dlouho, proboha!“ prosil ho Turčin. 

„Nejdříve si dopiji kávu,“ řekl Jake. „Pak si půjdu promluvit s Johnem Grievem a potom nad tím budu uvažovat.“ 

„Pche!“ odfrkl si Turčin, pak se obrátil a odešel… 

Jake vyjel výtahem zpátky na velitelství pobočky E a ohlásil se v kanceláři dozorčího. Když Grievovi vylíčil svůj rozhovor s Turčinem, požádal ho o radu. „Co si o tom myslíš?“ 

„Vím, že Trask a Turčin o něčem takovém hovořili,“ řekl Grieve, „ale nevěděl jsem přesně, co to bylo – až teď. Tlumočil jsem jakýsi pochybný telefonní hovor Turčina s Traskem, ale navzdory mému talentu mi nebylo úplně jasné, o co jde. Ale chápu, proč se Trask zatím nerozhodl. Vypadá to jako velice riskantní podnik.“ 

„A co?“ zeptal se Jake, který právě myslel na něco jiného. 

„Co?“ zamračil se Grieve. „To si děláš legraci?“ A znovu se zeptal: „Jsi si jist, že je s tebou všechno v pořádku, Jakeu? Cítíš se dobře? Víš, tohle je vážně výmluvné. Máš nechat vybouchnout nukleární bombu na území někoho jiného – tomu já říkám riskantní podnik!“ 

„Jo, tohle.“ Jake se cítil trochu hloupě. „Myslel jsem, že mluvíš o té druhé věci: že mi chce prozradit, kde má tu bombu a poučit mě, jak s ní zacházet, ukázat mi plán perchorského komplexu… a tak.“ 

Grievovi se pomalu rozjasnila tvář. „Takže, pokud jde o ten plán, na ten se můžeš podívat kdykoliv. Máme jeden, který vznikl hned na začátku, po otevření komplexu. Něco jsme dostali od Zek Föenerové, další materiály pocházejí od Iana Goodlyho a Traska – kteří tam strávili nějaký čas jako hosté Turkura Conova – no a pak další kvanta informací od Harryho a Nathana. Pokud tam neproběhly nějaké zásadní změny, máme kompletní dokumentaci.“ 

„Ano,“ řekl Jake s pohledem upřeným na Grieva – vlastně ne, Grieve si uvědomil, že se díval skrze něj. Neboť Jakeovy oči pozorovaly něco jiného; jeho oči ani mysl tady nebyly. Grieve se nyní cítil plně oprávněn porušit jedno z nejstarších pravidel pobočky E a nasměroval telepatickou sondu přímo do nekroskopovy mysli. 

Jake nepoužíval štíty; v jeho mysli se rozplétala směs podivných, neklidných vzpomínek a scén – ne jeho, ale někoho jiného. Perchorský komplex, ano. Ale nákres… ne, ani v nejmenším. Žádný projektant by to tak nedokázal nakreslit, bylo to opravdové. Mnohem lepší než jakýkoliv plán nebo nákres ve velkém měřítku. Tohle byl nebo býval samotný Perchorsk. Býval – za časů Harryho Keogha – ale tak si jej Jake nyní ‚pamatoval‘. 

Grieve to viděl na vlastní oči: 

Obrovskou oblast nad perchorskou přehradou, s neuvěřitelně masivními olověnými ochrannými kryty. Samotnou přehradu, pohánějící turbíny komplexu; mocné proudy vody tryskající ze stěny přehrady a dopadající dolů do koryta staré řeky. Silnici skrze Perchorský průsmyk s přípojnou rampou vinoucí se dolů z hor až ke vchodu komplexu, kde spatřil obrovská kovová vrata visící na kladkách, otevřená dokořán a za nimi světélkující záři, která omývala zdi rokle modrým přísvitem. 

Grieve sledoval Jakeovy myšlenky – a Harryho vzpomínky – až do perchorského komplexu. A byl to vůbec komplex? Nebo labyrint? Měl kruhový půdorys, šest podzemních pater a snadno dokázal pojmout až tisíc dělníků, kteří tady v dobách jeho rozkvětu pracovali, ještě než experiment selhal a oni o svou práci přišli. 

Důkazy tohoto selhání bylo vidět na každém kroku: Nátěry v mírně ohnutém, trubkovitém koridoru s gumovou podlahou a sežehnutými, černými stěnami a stropem hyzdily puchýře a na mnoha místech, kde se mateřská hornina roztavila, se prolomeným stropem tlačily dovnitř ošklivé lávové boule. Gumové čtverce na podlaze shořely až na kovový podklad nebo byly vytrhány a rozházeny kolem. V prvních okamžicích po nehodě musela tahle oblast zasažená tlakovou vlnou, žárem a vším ostatním připomínat tlakový hrnec. 

Jake chodbou rychle ‚prošel‘. Grieve si všiml, že několik vedlejších tunelů, vedoucích jako loukotě kola dovnitř, bylo opatřeno výstražnými trojúhelníkovými značkami varujícími před radiací nebo ohrožením života. Do těchto míst byl vstup zakázán, jednalo se o nebezpečné prostory, kde zvýšená radioaktivita dosahovala smrtelných hodnot. Teplota tady nebyla vysoká, o nic vyšší než v termálních lázních. Ale byl to jiný druh tepla. 

Když mu to došlo – ne Grievovi, ale Jakeovi a skrze Jakea i Grievovi – ihned se odtud přemístil na jiné místo: na perchorská lávová pole. 

Grieve se náhle snášel po širokém, těžkými prkny obitém schodišti do krajiny čiré fantazie. Kam se podíval, viděl šerá zákoutí divokého zmatku a šíleného chaosu. Osvětlení bylo velice slabé, možná záměrně, neboť i to málo, co viděl, bylo značně znepokojivé, ba dokonce děsivé. Skrze změť zdeformovaného plastu, roztavené horniny a zkroucené oceli, kterými se Grieve prodíral, viděl pozoruhodně zachovalé, hladké tunely široké možná metr, které se vinuly a kroutily jako chodbičky červotočů ve starých dřevěných trámech, s tím rozdílem, že tyhle byly vyhlodány do horniny a pomačkaných ocelových nosníků. A Grieve stejně jako Jake – věděl, že se tady něco, nějaká strašná síla, pokusila zavést nezemskou homogenitu, stavit všechno v jedinou formu, nebo to naopak úplně zničit. 

Nepřipadalo mu, že všechny ty materiály byly roztaveny obrovským žárem; spíše vypadaly, jako by je kdosi zmačkal. Byly jako uhnětené přísady mramorované bábovky nebo rozmačkaná plastelína v rukou monstrózního dítěte… a Grieve záhy zjistil, že skutečnost je ještě horší. 

Pod ochozem z trámoví uviděl podivně chaoticky hrbolatou podlahu. Různé materiály se tu spojily v jeden, takže se nedalo poznat, jaká byla jejich původní podoba. A skrze tu pevnou masu pozemského, přesto však nerozpoznatelného materiálu, se zmateně vinuly ty červotočí chodbičky připomínající doupata mořských korýšů, s tím rozdílem, že dosahovaly gigantických rozměrů. 

Teď se Grieve začal pohybovat kamsi do temnějších oblastí a tušil (protože Jake to věděl), že se mu tam nebude líbit. Ale protože se tam Jake potřeboval podívat, musel se mu podřídit i telepat. Buď to, nebo přerušit svůj kontakt s Jakeem. Ale tahle ‚cesta s průvodcem‘ byla tak morbidně fascinující, že Grieve zůstal… i když si o chvíli později přál, aby raději odešel. 

Neboť ve zborcené, děsivě vyhlížející jeskyni, jakou by si člověk dokázal představit snad jen v nejšílenější noční můře, najednou zjistil, že kov, plasty a hornina nebyly jedinými materiály, které se tu v nekontrolovaném výbuchu cizí energie, jež zničila Perchorský projekt, slily v jeden. Ne, protože uviděli lidi, vědce. Tak nějak to muselo vypadat v Pompejích – i když asi jen z pohledu paleontologů ohledávajících fosilie – s tím rozdílem, že zmučené lidské bytosti v Pompejích zůstaly i nadále lidmi. Nebyly deformované, slisované, protažené… nebo dokonce převrácené naruby, se všemi orgány vyhřezlými ven z těla! 

Stali se součástí magmatu. Teď už toho měl dozorčí dost… 

Vrátil se zpět do svého těla sedícího za stolem. Vymanil se z Jakeovy mysli jako kousek utržené gumy. 

„Bože!“ ulevil si. „Bože!“ Právě teď nebyl tím sebejistým bývalým armádním důstojníkem, ani netečným anglickým gentlemanem. „Ty… ty… ty to místo znáš!“ zalapal po dechu. 

Rovněž Jake se vrátil do reality a přikývl. „Ano,“ odpověděl užasle, s očima stále ještě vytřeštěnýma. „Ano, znám ho. A také znám souřadnice.“ 

„Bylo to v těch spisech?“ zeptal se vcelku logicky Grieve. „Muselo to tam být.“ 

„Něco ano,“ odpověděl Jake. „Ale ne takhle. Tohle bylo opravdové. Jako bych si to postupně vybavoval.“ 

„Vybavuješ si to, co znal Harry?“ 

„Vypadá to tak,“ přikývl Jake. A pak se i on vzpamatoval. „Neztrácej čas úvahami o tomhle fenoménu, Johne. Já už jsem to také dávno vzdal. A vůbec, nechtěl jsi náhodou, abych se podíval na něco, co přišlo včera v noci?“ 

Dozorčí mlčky otevřel zásuvku a podal Jakeovi dekódovanou zprávu, kterou zodpovědný ministr poslal Benu Traskovi… 

XXII 

Zprávy z Porton Downu – absolutní konec 

Jake: rozpomínání 

V restauraci jedné bulharské benzinové pumpy na půl cesty mezi Topolovgradem a Jambolem po proudu řeky Tundže na sever se Ben Trask a jeho skupina zastavili, aby si odpočinuli a občerstvili se. Slunce bylo na blankytně modré obloze vysoko, den byl příjemně teplý a Trask využil příležitosti, aby si přečetl dekódovanou zprávu od zodpovědného ministra bez toho, aby jej neustále rušilo drncání mikrobusu – alespoň v to doufal. Ale pokud šlo o rušení: 

Sotva se jeho tým usadil za dřevěným stolem se slunečníkem v zahrádce benzinové pumpy s výhledem na řeku, objevil se číšník a ptal se: „Je tady nějaký pan Trask?“ 

„To jsem já,“ odpověděl Trask. „Děje se něco?“ 

„Telefon,“ sdělil mu s úsměvem číšník. „Mám číslo. Prosím volat pana Burdura.“ 

Trask se podíval na ostatní a řekl: „Ali Bej. Mohlo by to být důležité. Objednejte mi prosím něco.“ A pak se vydal za číšníkem dovnitř k telefonu. 

Burdur zřejmě čekal, až Trask zavolá, protože sluchátko na druhém konci zvedl hned po prvním zazvonění. „Mister Trask? Bene, jste to vy?“ Byl to Burdurův hlas; Trask cítil jeho rozrušení. 

„Ano, co se děje?“ zeptal se. 

„Bene, včera v noci, další auto ukradeno. Viděli na cesta k hranice. Já domnívám, že to je vaše, hm, kořist?“ 

„Výborně!“ řekl Trask. „Máte značku a číslo?“ 

„Číslo, ano,“ přikývl Burdur a Trask si ho rychle zapsal. „A značka… to nejít zaměnit. Vy zapomenout na značka, příteli, protože poznáte ten vůz, hned jak uvidět. Okamžitě vy to vědět. To velký černý pohřební vůz!“ 

„Pohřební vůz?“ opakoval Trask slova inspektora a v mysli si to auto představil. Dlouhý, široký, černý vůz – vlastně limuzína – vzadu s křesly pro pohřební zřízence a vdovu zahalenou do černého sametu. Takový dopravní prostředek je ideální, zcela jistě pro potřeby Malinariho, Vavary a Szwarta. A je v něm dost místa – i když jen tak tak – i pro jejich čerstvé rekruty, dívky z vampyrizované výletní lodi. A pokud jich je teď z jakýchkoliv důvodů už o něco méně… vůz jim zcela jistě postačí. 

„Ben?“ ozval se Burdurův hlas znovu. „Ben Trask, vy slyšet? To pohřební auto, ten ukradená vůz.“ 

„Slyšel jsem vás,“ přikývl Trask spíš pro sebe. „Pohřební vůz, jak příznačné.“ 

„Hodně štěstí, můj přítel,“ popřál mu Burdur. „Doufám, že můj problém pryč s –“ ztišil hlas a skoro šeptem dodal: „s upíři!“ 

„Také doufám,“ ujistil ho Trask. „Nashledanou.“ 

„Nashledanou,“ řekl ještě Burdur a Trask slyšel, jak zavěsil… 

Trask se vrátil zpět ke stolu v zahrádce, a když ostatním pověděl o svém hovoru s Burdurem, znovu si vzal zprávu zodpovědného ministra. 

Na velitelství pobočky E v Londýně ji v tu chvíli Jake Cutter četl skoro současně s ním: 

Trasku 

Právě jsem se vrátil z Porton Downu, kde na tom od začátku pracovali všichni dostupní mikrobiologové, a zjistil jsem následující: 

Jejich původní odhad byl správný jen částečně. Velké dávky bakterií moru ty tvory zničí, ale až po delší době. První testy byly totiž uskutečněny na neúplných vzorcích – na těch, co jste přivezli z Evening Star – a tam se právě stala ta chyba. Tkáň oddělená od přenašeče (ergo bez vůle) podléhá mnohem rychleji a absolutně. 

Spáči, které jsme navštívili v Bleakstonu: jeden z nich byl právník a ti idioti psychiatři jej pustili, protože nechtěli riskovat žalobu! Takže je na svobodě. A ten druhý spáč: jakmile začal reagovat na námi doporučené prostředky, poslali jej do Porton Downu a udělali z něj skvělý testovací vzorek. Omlouvám se, jestli to zní příliš drasticky. Tak či tak je živý, ale v současné době velice nebezpečný, takže jej zavřeli do klece. 

Bohužel není v Porton Downu jediný. Jak asi víte, vložily se do toho civilní úřady a za posledních dvacet čtyři hodin objevily mnohem více takových spáčů – a ještě horších! Přesto však jsme se opět mýlili v úsudku. Někteří z těch ‚nemocných‘ jedinců, které jsme objevili, vůbec ‚nespali‘, zatímco ostatní usnuli až dlouho poté, co se podle našich předpokladů v londýnském metru setkali s nákazou. 

Co je však nejhorší, máme první případy – omlouvám se, že se stále ještě zdráhám použít ten termín, který budeme muset brzy přijmout jako oficiální – přenosu z člověka na člověka. Koušou, Bene, a tak to přenášejí dál. A nejen v Británii. Kontaktoval jsem naše přátele v Austrálii a ti už mají také první případy. Také pan Papastamos na Krassu si potvrdil svá podezření. Mohu jen předpokládat, že se nám brzy ozve i Turecko a další země, ve kterých pronásledujete ty šiřitele. Takže je musíte najít a zničit, neboť oni jsou zdrojem téhle pohromy. 

5. No a nakonec, s odvoláním na bod 1. Až do této chvíle jsme si mysleli, že jsme díky očkování anti-Pasteurela pestis v bezpečí. To už ale neplatí. Přítomnost protilátek ve vašich tělech mohou sice nepřítele odradit, ale nezastaví je to, a už vůbec je to nezničí. A navíc, tahle séra nebyla vždy spolehlivá. Kromě těch neúčinných sér, asi dvacet procent lidí na ně nemá žádnou reakci – sérum na ně prostě neúčinkuje. Jednoduše si to na sobě můžete ověřit tak, že se sami sebe zeptáte: „Způsobila mi má dávka svědivý puchýř, který mi zanechal na kůži malou jizvičku?“ Pokud ne, pak se u vás minulo účinkem a vaše krev je čistá… a velice chutná. 

To je prozatím vše. Nic víc pro vás nemám. Pokud máte vy něco pro mě, bedlivě vybírejte způsob, jak mi to zašlete. Ne všichni na tomhle světě jsou tak důvěryhodní, jak bychom si přáli… 

Přeji úspěšný lov 

Zodp. m. 

Trask přečetl zprávu ještě jednou, tentokrát nahlas, avšak tlumeným hlasem, aby jej neslyšel někdo cizí. Začínalo mu docházet, jaké důsledky to bude mít pro něho… a pro ostatní, kteří s ním seděli za stolem. 

„Kde je Liz?“ zeptal se, když zpozoroval její nepřítomnost. 

Millie pokynula hlavou směrem k řece a řekla: „Je tam za těmi stromy. Potřebovala trochu soukromí, aby mohla kontaktovat Jakea… aha, už je tady.“ 

„Cože?“ zamračil se Trask a podíval se směrem, kam Millie ukazovala. „Nikoho nevidím.“ 

„Ani já ne,“ odpověděla Millie a také se zamračila. „Nevidím je, ale slyším. Už není sama.“ 

A když se Liz a Jake objevili, Paul Garvey se podíval na Millii a řekl: „Zatraceně, ty jsi vážně dobrá!“ 

Millie se však stále mračila a ani se na něj nepodívala. 

Všichni se s Jakeem pozdravili tak zdrženlivě, jak jen mohli, a on si k nim přisedl. Liz už mu podle všeho stačila mnohé povědět a seznámila ho se situací, protože jeho první slova zněla: „Takže už jste jim zase na stopě.“ Neznělo to nijak nadšeně. 

„Přesně tak,“ přisvědčil Trask. „A nastal čas, abychom se ozbrojili. Ne tady, ale na nějakém klidném, odlehlém místě. Když pojedeš s námi, budeš mít přesné souřadnice a nebudeš se muset spoléhat na Liz.“ 

„Dobrá,“ přikývl Jake nepřítomně. 

„Děje se něco?“ zeptala se ho Liz. Chtěla si ho přečíst, ale neudělala to; už dříve ji totiž požádal, aby respektovala jeho soukromí, a navíc používal své štíty. Ale proč, v přítomnosti tolika přátel? 

Liz se to záhy dozvěděla – nebo si přinejmenším mnohé domyslela – když se Jake najednou zeptal: „Dostali jste zprávu od zodpovědného ministra?“ 

Trask zachmuřeně přikývl. „Ano, dostali. Svět co nevidět vzplane pekelnými ohni a my máme jen kbelík vody na to, abychom ho uhasili. No, alespoň už v tom nejsme sami. Podle všeho bude třeba seznámit se situací ostatní. Kdo ví – možná jsme to měli celému světu říct hned na začátku.“ 

Jakeův tón ani výraz tváře se nezměnily, když řekl: „Takže víte i o těch sérech.“ Pak, protože chtěl, aby to věděli, odhodil své štíty a podíval se na Liz, Millii a Paula Garveyho. Bylo to pozvání a oni ho přijali a nahlédli do jeho mysli. 

Millie okamžitě zbledla, ale pak řekla: „To stále ještě nic nedokazuje, Jakeu.“ 

A Liz jej chytila za ruku a řekla: „Vůbec na to nemysli!“ 

„Nemysli na co?“ zabručel Trask, který tušil, že tady něco nehraje. 

Jake otevřel ústa, aby promluvil, ale Millie ho zadržela. „Jakeu, dovol, abych mu to vysvětlila.“ 

Jake však zavrtěl hlavou. „To já jsem ten, kdo tady zřejmě má problém. Takže to musím říct já.“ 

„Ale nejsi jediný, kdo ten problém má,“ nedala se Millie. A po těchto slovech sňala z Jakeových beder obrovskou tíhu – tíhu samoty – neboť věděl, co má na mysli a co si do této chvíle vlastně neuvědomil. 

„O čem to tu, sakra, všichni mluvíte?“ utrhl se starý Lidesci. A Trask na to: 

„Zatraceně, tak už to vyklopte!“ 

Millie se mu zahleděla do očí a začala: „Mluvíme o tom očkování a svědivém puchýři, které mělo způsobit. No, já jsem ho neměla.“ 

„Ani já ne,“ řekl nekroskop. 

Traskovi najednou došla celá ‚pravda‘ a konečně pochopil, o čem to oba celou dobu mluví, avšak neodvážil se si to připustit. A ani teď, když to všechno vyšlo najevo, nechtěl dovolit, aby jim to jakkoli překáželo v práci, kterou tu měli rozdělanou. 

„Co to všechno znamená?“ vztekal se. „Co se tím změní, co? Nic. Prostě jste věřili, že jste byli alespoň částečně chráněni, a teď víte, že to tak nebylo. No a co? Proti těm odporným stvůrám vám přece nic nezaručí úplnou ochranu!“ 

„O to nejde, Bene,“ řekla Millie. „To ještě není všechno, je to jen část problému. A ty to přece víš.“ 

I tohle byla pravda. Když se Millie s Jakeem poprvé vydali do Möbiova kontinua, dozvěděli se o své imunitě získané očkováním, které podstoupili, Jake v Austrálii a Millie v Londýně. To je uklidnilo. Ale teď… teď to vypadalo, že jejich dávky byly vadné. Klid byl ten tam – a pravděpodobně i klid všech ostatních. 

Trask se schoulil ve své židli – a také v duši – a řekl: „Jakeu, co z toho vyplývá? Zjistil jsi to?“ 

Jake přikývl. „Cestou sem. V Möbiově kontinuu to netrvalo ani zlomek vteřiny. Zastavil jsem se na prahu dveří do budoucnosti, podíval se do nich a uviděl své modré vlákno života, jak se ode mě odvíjí směrem k zítřku.“ 

„A?“ zeptal se Trask. 

„A… já nevím,“ rozhodil rukama Jake. „Moje vlákno je pořád modré. Ale ta rudá skvrna… nejsem si jistý. Možná se zvětšila. Nemám, jak bych to změřil.“ 

„No, byl sis dostatečně jistý na to, abys přišel až sem mezi nás!“ namítla Liz a popadla jej za ruku. 

A Ian Goodly k tomu dodal: „Ty jsi ale do těch dveří nevešel, že ne? Nevydal ses do budoucnosti?“ 

„Ne,“ zavrtěl hlavou Jake. „Už vím, co to obnáší a jak jste to myslel. Vy i Harry Keogh. Proč vyhledávat potíže, kterým se stejně nemůžu vyhnout?“ 

„Přesně tak,“ přikývl jasnovidec. „Je to k ničemu.“ 

„Ale existuje způsob, jak svou mysl jednou provždy uklidnit,“ ozvala se Millie. „A pokud ne tu tvou, pak mou.“ 

Nyní zasáhl Trask, který tušil, co myslí: „O to už jsme se jednou pokusili, a nic se neprokázalo.“ Přestože byl jeho hlas drsný, nyní v něm zazníval strach, a dokonce zoufalství. 

„Ale to bylo předtím,“ namítla Millie. „Od té doby uplynulo dost času, takže by stálo za to ověřit to znovu. Já jsem tam dole byla mnohem déle než Jake, takže je mnohem pravděpodobnější, že jsem se nakazila. Další krátký výlet s Jakeem do Möbiova kontinua by nám sjednal jistotu. Mohli bychom znovu nahlédnout skrze dveře do budoucnosti – a tentokrát si prohlédnout mé vlákno. A pokud jsem stále čistá já, musí být i Jake.“ 

V té chvíli Goodly cosi neartikulovaně vykřikl a zhoupl se ve své židli, až se pod ním překotila a on se svalil na zem. Naštěstí byl nablízku Garvey a pomohl mu se posadit. 

„Co se stalo?“ Trask okamžitě poklekl vedle zmateného jasnovidce a dožadoval se odpovědi: „Co jsi viděl?“ 

Goodly potřásl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit, zamrkal na Garveyho a Traska a pokusil se vstát. Millie mu nabídla ruku a usadila ho do svého křesla. Trask se posadil vedle něj a uchopil jej za paži. 

„Něco jsi viděl, vím to,“ řekl. „Co to bylo, Iane? Co pro nás budoucnost připravuje tentokrát?“ 

Z Goodlyho obličeje se pomalu vytratil zmatek. Jasnovidec uchopil Traska pevně za ruku, ale ještě než stačil cokoliv říct, přišel číšník s tácem plným sendvičů a nápojů. 

„Ach, nehoda!“ řekl a položil tác na stůl. „Já to vidět! Špatná židle! Moje omluva!“ 

„Nic se nestalo,“ ujistil ho Trask. „Bude v pořádku.“ A když číšník odešel, zopakoval: „Iane, ty jsi něco viděl, že ano?“ 

„Ano,“ přikývl Goodly očividně otřesený. „Viděl jsem absolutní konec, Bene. Viděl jsem to, co byl… co byl pravděpodobně můj konec!“ Už od přírody bledý jasnovidec byl nyní sinalejší, než jej Trask a jeho lidé kdy viděli. Jeho obličej byl ponurý jako posmrtná maska, kterou někdo zbavil zlatého povlaku. 

„Absolutní konec?“ zopakoval Trask. „Tvůj? Co se nám to snažíš naznačit, Iane? Popiš nám, co jsi viděl.“ 

V zahrádce byly ještě další stoly; několik návštěvníků vidělo Goodlyho pád a zvědavě si prohlíželi Traska a jeho tým: skupinku podivných, vážně vyhlížejících lidí tlačících se za jedním stolem. 

„Měli bychom si vzít to jídlo a zmizet odtud,“ prohlásila Liz. „Pozoruje nás tu příliš mnoho zvědavců. Slyším je.“ 

„Já také,“ přidala se Millie. „Tamhle – ta čtyřčlenná skupinka – je to bulharský policista se svou rodinou. A cizince nemá zrovna v lásce. Momentálně není ve službě, ale stejně přemýšlí o tom, že si nás zkontroluje. Mohlo by se to zkomplikovat.“ 

„Zatraceně!“ zabručel Trask. „No dobrá, zaplatíme a vypadneme odtud.“ 

„Zaplatíme?“ zopakoval Garvey, přičemž si zvědavě prohlížel Liz a Millii, jako obvykle beze známek jakýchkoliv emocí. „Asi myslíš bulharskou měnou? Jenomže my máme jen turecké liry! Ještě jsme je nestihli směnit. A platba kartou nás zdrží.“ 

Mezitím se však objevil číšník a uviděl, jak Trask hledí na svazek tureckých bankovek ve své ruce. „Nic nebát,“ řekl, vzal si od něj bankovky, několik si jich odpočítal a zbytek mu vrátil. „Výměna není problém.“ 

„Díky,“ oddechl si Trask a podal mu spropitné. 

V několika napjatých chvílích – které se zdály být nekonečné – se jim podařilo odvést jasnovidce ze zahrádky restaurace a přes parkoviště do mikrobusu… 

Paul Garvey se ujal řízení a Jake a Liz se posadili vedle něj, zatímco ostatní seděli vzadu. Po chvíli se Trask Goodlyho znovu zeptal: „Můžeš nám teď říct, co se to tu děje, Iane? Co tě tak vyděsilo, že jsi spadl ze židle? Absolutní konec? To zní zlověstně. Co přesně jsi viděl?“ 

„Přesně?“ zopakoval jasnovidec, nyní už trochu klidnější. „Takhle to nefunguje, Bene, alespoň ne vždycky. A navíc jsme byli na temném místě – nebo spíše ve stísněném prostoru. Mně to tam rozhodně temné připadalo. A pokud jde o to, co jsem viděl: viděl jsem věci! Ale také jsem slyšel zvuky. A přestože to všechno bylo hrozně zmatené, bylo to tak opravdové, že jsem je skoro… skoro cítil!“ 

„Je?“ zeptal se Trask. „Vampýry?“ 

Goodly přikývl. „Ale hlavně jeho, Malinariho!“ 

„Pokračuj,“ vyzval ho Trask. „Slibuji, že tě nebudu přerušovat.“ 

A tak jasnovidec vyprávěl, co si z toho vidění pamatoval: 

„Bylo tam temno a těsno, tedy alespoň tak jsem to vnímal. Ale nespoléhej na to; mohlo to být jen v přeneseném slova smyslu nebo symbolické. Cítil jsem, že jsme tam všichni – tam – pěkně pohromadě. Ale byli tam i Vampýři, všichni tři.“ 

„A co ty zvuky?“ zeptal se Trask, který mezitím na svůj slib zapomněl. „Co jsi slyšel?“ 

„Výkřiky,“ odpověděl Goodly. „Ozývaly se odněkud zblízka, ale byly zdeformovány… tím labyrintem? Rohy? Každopádně to byly výkřiky smrti, Bene! Zvuky lidí umírajících v agónii. Bylo to jako… jako oživlá tma, ale byla oživlá smrtí. Zní to šíleně, já vím, ale tak jsem to cítil: jako bychom byli chyceni do pasti ve tmě blázince, ve kterém jsou všichni maniaci volní a bez dozoru.“ 

„Pokračuj,“ pobídl Goodlyho Trask, když se jasnovidec odmlčel, aby si navlhčil rty. 

„Pak se všechno náhle změnilo,“ pokračoval Goodly a letmo pohlédl na Liz sedící na předním sedadle. „Slyšel jsem střelbu… ale nebyla to obyčejná střelba. Byla hlasitá, ohlušující, ničivá. Malinari měl Liz; ona s ním bojovala, zoufale se mu snažila vyrvat ze sevření.“ 

„A kde jsem byl já?“ zeptal se nekroskop pohlížející na jasnovidce s neskrývanými obavami. „Byl jsem tam vůbec?“ 

„Byl jsi tam… a nebyl,“ odpověděl Goodly. 

„Cože?“ vybuchl Jake. Bál se o Liz a cítil, jak v něm roste hněv. „Co to má, sakra, znamenat? Buď jsem tam byl, nebo ne. A pokud ne, kde jinde bych měl být?“ 

„Není to moje vina, Jakeu!“ bránil se Goodly. „Neviděl jsem všechno. A to, co jsem viděl, se stalo – já nevím – v podivném, rychlém, kaleidoskopickém sledu. Je tak jednoduché splést si pořadí událostí. Budoucnost nelze číst jako knihu. Kapitoly se mohou přeházet a často se stane, že první stránku obrátíš jako poslední!“ 

Jake se trochu uklidnil a řekl: „Tak pokračuj. Řekni nám více.“ 

„Já… myslím, že tě Szwart lapil do pasti,“ vysvětloval jasnovidec. „To bylo předtím… ještě předtím, než jsi tam nebyl.“ 

„Myslíš, že mě někam odvedl?“ Jake se mračil a usilovně se snažil to pochopit. 

„Možná,“ odpověděl Goodly. „Možná že ano. Domnívám se, že to tak bylo, ale nevím! Byly tam ta střelba, šílenství, chaos – bylo to jako nějaký strašný sen.“ Mentálně vyčerpaný Goodly si povzdechl a klesl na sedadlo. Ale ostatní ještě neskončili. 

„Hej, Iane,“ oslovil ho Paul Garvey s očima upřenýma na silnici. „Jakou v tom všem hraji roli já?“ 

„Vím jen, že jsi tam byl,“ řekl Goodly. „A mám pocit, že ses dostal do nějakých problémů, ale to je vše. Promiň.“ 

„No super!“ řekl telepat třesoucím se hlasem. 

„Už jsi skončil?“ zeptal se Trask. 

„Asi ano,“ pokrčil rameny Goodly. „Pak si pamatuji ještě Malinariho. Nazval mě ‚proutkařem‘, vysmíval se mi, že jsem to všechno, navzdory svému údajnému talentu, nevytušil předem. Myslím, že asi krvácel, ale nebylo to nijak vážné. A také mě potřísnil svou krví. Myslím, že mě něčím uhodil. No, uhodil nebo možná kousl… to nevím. A pak už byla jen tma a potom nic… vůbec nic. Musel jsem omdlít, protože to jsem se zrovna převrátil se svou židlí.“ 

„Bože!“ řekl Trask tiše. 

Ale Jake vyzvídal dál: „Když jsi říkal, že mě Szwart ‚lapil do pasti‘, je to také jen ‚v přeneseném slova smyslu nebo symbolické‘? Nebo mi chceš říct, že tohle nepřežiju?“ 

„Na takové věci se mě nesmíš ptát, Jakeu.“ Goodly potřásl hlavou. „Promiň, ale já budoucnost takhle odhadnout neumím…“ 

„Kdy?“ zeptal se Trask. „Dnes v noci? Zítra? Máš ponětí?“ 

„To nedokážu určit přesně,“ řekl Goodly, „ale určitě k tomu dojde brzy. Ano, velice brzy.“ 

A Lardis, který až doposud mlčel, se zeptal: „Byl jsem tam i já, jasnovidče?“ 

Goodly se na něj podíval: „Ano, všichni jsme tam byli.“ 

Teď se starý Lidesci obrátil k Jakeovi: „Synu, od samého začátku jsem tě měl rád. Připomínáš mi ostatní nekroskopy. Jistě, jsi jiný, přesto však stejný. Mrtví je žádali o pomoc, ale tebe očividně ještě tak dobře neznají, jako znali Harryho, Nathana a Obyvatele. Takže jsem to já, živý, kdo tě nyní žádá o pomoc. Protože právě ty máš z nás všech největší šanci přežít, slib mi jednu věc: pokud se z toho dostaneš ven živý, řekni mé Lisse, že jsem ji miloval a vždycky budu. Protože tak to je, že? To, co jsme dělali v životě, budeme dělat dál i po smrti?“ 

„Ale nikdo tady přece nemusí zemřít!“ zvolal náhle Ian Goodly, jehož normálně pisklavý hlas byl teď ještě pronikavější. „Můžeme to zastavit, otočit se a vrátit se zpátky, odkud jsme přišli!“ 

„Ano?“ zeptal se Trask. „Tak takhle to funguje? Opravdu to vyšlo ze tvých úst, Iane? Ty, ze všech lidí na světě, jasnovidec, ten, který vždycky prohlašoval, že to, co se stane, jako by už se stalo, a to, co jsi spatřil, je neodvratné? Nebo z tebe jen promluvilo zoufalství?“ 

A z předního sedadla mikrobusu se ozval Paul Garvey: „Stejně se teď nemůžeme vrátit. Už tak jsme u toho chlápka vzbudili podezření.“ 

„Cože?“ zeptal se Trask. „Co tím myslíš? U koho jsme vzbudili podezření?“ 

Millie sedící u okna mu odpověděla za Garveyho: „No, u toho policisty z penzionu. U něho a jeho rodiny. Jedou za námi v tom starém, otlučeném volkswagenu. A pořád si ještě neujasnili, co jsme vlastně zač.“ 

„Já nemám pas,“ poznamenal Jake. „A i kdybych ho měl, neměl bych v něm razítko.“ 

„Tak to bys odsud měl zmizet,“ řekl mu Trask. „Pokud nás zastaví, budeme předstírat, že o tobě nevíme. A pokud nás ten čmuchal napočítal sedm a teď nás bude jen šest – no, nejspíš se přepočítal.“ 

„Dobře,“ přikývl Jake a trochu se ve svém sedadle schoulil. „Ale až příště poručíte Liz, aby mě zavolala, raději to udělejte na bezpečnějším místě. A já s sebou přinesu zbraně.“ 

„Domluveno,“ přikývl Trask. „Ať už se věci vyvinou jakkoliv, bude to ještě před setměním. A teď už odtud raději zmiz. To auto se nás snaží předjet.“ 

„Tak domluveno,“ řekl Jake a ještě více se schoulil, aby mohl pod palubní deskou mikrobusu vstoupit do dveří Möbiova kontinua. A než zmizel, ještě se stačil podívat na Liz, která jej políbila na tvář. 

Potom se odtáhla a Jake byl pryč. A podobně jako u kočky Šklíby v Alence v říši divů se jako poslední vytratil Jakeův napůl úsměv a napůl úšklebek. 

Starý volkswagen je začal předjíždět. Jeho řidič si přísným pohledem prohlížel Paula Garveyho sedícího za volantem mikrobusu. Garvey se na oplátku podíval na policistu, zajel blíže ke krajnici a gestem mu naznačil, že jej pouští před sebe. Auto kolem nich projelo, zrychlilo a začalo se vzdalovat. 

„Uber plyn, ale jen lehce,“ poručil mu Trask. „Nech ho jet.“ 

A Millie se přidala: „To je v pořádku. Je spokojený, že nakonec nevypadáme tak divně a podezřele, jak se mu na první pohled zdálo.“ 

„To nás Jake nemusel opouštět,“ řekla Liz smutně. 

Ale Trask, který byl rád, že se zvídavého policisty zbavili, jí řekl: „Ale ne, je to dobře. Už tak musíme být hodně silným zdrojem v psychosféře. I bez Jakea. A stejně – jak nám Ian tak malebně vylíčil – Jake bude při té velké akci s námi. I když možná ne celou dobu.“ 

„Při velké akci?“ zabručel Lardis. „Pamatuji si, že už jsi kdysi velkou akci předpověděl.“ 

Trask přikývl. „To bylo na Sluneční/Hvězdné straně,“ řekl sklíčeně. Ale pak se rozzářil a dodal: „Tenkrát jsme neměli nejmenší šanci, ale stejně jsme to zvládli.“ 

A jasnovidec dodal: „Byl bych vám vděčný, kdybyste zapomněli, že jsem navrhoval, abychom se vrátili. Máš pravdu, Bene, mluvil ze mne strach, zoufalství. Zpanikařil jsem a cítil jsem se zahnaný do kouta; instinktivně jsem hledal cestu ven, i když rozumem vím, že takhle to nefunguje. A to, co jsem viděl, se stane.“ 

„Možná dříve než si myslíte,“ ozvala se Liz z předního sedadla. 

„Co jsi říkala?“ zeptal se Trask. 

„Tam, před námi,“ ukázala Liz. „Možná kousek na severovýchod – nevím – o nějakých čtyřicet nebo padesát kilometrů dál? Tam se ukrývají.“ 

„Máš pravdu,“ přisvědčila Millie clonící si oči, čelo zvrásněné soustředěním. „Ano, jsou to oni. A nepohybují se.“ 

„Cože?“ podivil se Trask. „Co to s vámi dvěma je? To jste najednou lokátoři nebo co?“ 

„Možná je to tím, že jsme tak hodně pracovaly v tandemu,“ odpověděla mu Liz. 

„Ano, možná je to tím,“ přisvědčila Millie. „Ale ať už je za tím cokoliv, určitě jsme v tom čím dál lepší!“ 

A Paul Garvey za volantem dodal: „Vidím, že brzy přijdu o práci. 

V porovnání s vámi dvěma jsem učiněný amatér.“ 

Trask najednou ucítil náhlý chlad – jasné znamení nebo symptom, že je jeho talent v akci – ale nevěděl, odkud to přichází nebo co to znamená. Věděl jen, že je tady kdesi ‚pravda‘ a že by ji neměl propásnout. 

Jenomže ji propásl, možná proto, že si ji nechtěl připustit… 

V Jambolu měli jedinou hlavní křižovatku ve tvaru Y a na ní se silnice rozbíhaly na severozápad a severovýchod. To ale nebyl problém; Liz a Millie byly ve svém rozhodnutí zajedno, a když se s nimi telepaticky spojil Garvey, musel s jejich volbou směru jen souhlasit. „Je to severovýchod,“ řekl. 

Trask se podíval na mapu a dodal: „Karnobat.“ 

„Cože?“ zabručel Lardis Lidesci. „Co jsi to říkal?“ 

„To je jméno města,“ vysvětloval Trask. „A odpovídá to vzdálenosti, kterou odhadla Liz.“ 

„Karnobat?“ opakoval Garvey za volantem. „Nejen to, navíc je to velice popisné. Carnivorous bat – masožravý netopýr. Vlastně tři!“ 

„No, každopádně jsou tam,“ řekly Millie a Liz jedním hlasem. „A pokud jde o jejich myšlenkový smog, ani se nesnaží jej ukrývat. Je jasné, že za sebou pro nás nechávají stopu.“ 

„Iane,“ Trask se obrátil na jasnovidce. „Říkal jsi, že tam byla tma – myslím ve tvé předpovědi.“ 

„Řekl jsem, že jsem tam cítil tmu,“ opáčil Goodly. „Ale to mohla být jen má domněnka, barva mé mysli, mé duševní rozpoložení, nepřekonatelná hrůza, kterou na mě ta vize působila.“ 

„No, podle mě, tma je tma,“ namítl Trask. „Takže ať to bylo cokoliv, zřejmě se to stane v noci. Takhle to vidím já.“ 

„Tak to tedy promiň,“ odsekl Goodly chvějícím se hlasem, „ale já to takhle v žádném případě ‚nevidím‘. Osobně bych na to nejraději zapomněl!“ 

„A také jsi řekl, že to bude brzy,“ připomněl mu Trask. 

„Ale já nedokážu říct, jak brzy to bude,“ bránil se jasnovidec. 

„Klidně se to může stát už dnes v noci,“ prohlásil Garvey, aniž by se na ně podíval. „Mám návrh: i když s námi Jake momentálně nemůže být, myslím, že bude nejlepší, když se co nejdříve ozbrojíme.“ 

„Na tom jsme se už dohodli,“ řekl Trask. „A také – za předpokladu, že se Liz a Millie nemýlí a Vampýři jsou opravdu někde tam, před námi – myslím, že bychom měli zpomalit a přibližovat se k nim s větší opatrností. Možná tam odpočívají a sbírají síly na noc. Je možné, že to, co viděl Ian, je uskutečnění jejich plánu. A i když vím, že budoucnost je neměnná, neznamená to, že bychom měli být fatalisté. Předem varován rovná se ozbrojen.“ 

„Takže,“ ozvala se Liz, „pokud vyjdeme z předpokladu, že ti tři v tuto chvíli spí – odpočívají, dokud nezapadne slunce – nevidím důvod, proč nezavolat Jakea, aby nám při nejbližší příležitosti předal zbraně –“ 

„Třeba v tom lesíku u silnice tady před námi,“ upozornila Millie. 

Trask se naklonil dopředu, poklepal Garveymu na rameno a řekl: „Zastav, Paule. Tady se utáboříme, sníme ty sendviče, které jsme ještě neměli čas ani ochutnat, a protáhneme se. Abych byl upřímný, jsem opravdu unavený. Minulou noc jsem špatně spal – myslím, že to my všichni – a navíc se už nějaký čas trmácíme v téhle rachotině, takže nás bolí celé tělo. Hodinka nebo dvě spánku nám udělá dobře.“ 

Mezitím už Garvey odbočil ze silnice a zajel co nejhlouběji do lesíku. Nakonec zastavil u hustého ostružiní, které ukrylo jejich mikrobus před zraky všech potencionálních zvědavců. 

Trask se vypotácel z mikrobusu, celý rozlámaný, a řekl: „Chlapci a děvčata, odpočiňte si. Co mě se týče: příroda volá a já její volání musím vyslyšet. Ale ještě před tím –“ Vzal si Liz kousek stranou. „Liz, tu předávku zbraní si představuji trochu jinak,“ oznámil jí. „Já vím, jak moc ho miluješ, ale teď na to není vhodná doba. Ty víš stejně dobře jako já, že ve dne se nemáme čeho obávat. To znamená, že zatím ty zbraně nepotřebujeme.“ 

„Ale –“ Liz chtěla protestovat, ale Trask jen mávl rukou. 

„Žádné ale,“ uťal ji. „Podívej se na to z téhle stránky: už tak jsme vzbudili podezření u jednoho policisty. Co kdyby nás z nějakého důvodu zastavili nebo jsme měli poruchu? S mikrobusem plným zbraní? To bychom asi těžko vysvětlovali. A pokud ty tři stvůry spí, nechci, abychom narušovali jejich sny Jakeovou psychickou aurou. Je to tak trochu paradox, já vím, ale jsme příliš blízko na to, abychom mohli Jakea zavolat, zároveň však příliš daleko. Jakea budeme potřebovat v naší nejtěžší hodince, a ne dřív. Takže láska musí stranou.“ 

A pak, ještě dříve než zašel mezi stromy, zavolal na ostatní: „Vrátím se za chvíli. Zatím navrhuji, abyste si odpočinuli a udělali si pohodlí.“ 

Liz se odebrala sama do ústraní, posadila se na tlející kmen středo-mořské borovice, a přestože věděla, že Trask má pravdu, dalo jí práci netvářit se rozmrzele… 

O hodinu dříve na velitelství pobočky E v Londýně se Jake ujal plátěného pytle plného zbraní, které pro něj připravil John Grieve. A pak, zatímco čekal, až jej Liz zavolá, se vrátil do Harryho pokoje, kde se pustil do poslední hromádky Keoghových spisů – včetně zprávy Bena Traska o Harryho odchodu z tohoto světa – když na jeho dveře zaklepal Gustav Turčin. 

„Co se děje tentokrát?“ zeptal se ruského premiéra poté, co ho pozval dále. 

Turčin byl velice vzrušený. „Ta zpráva, na kterou jsem čekal, právě dorazila,“ oznámil. „Čas běží a já potřebuji vaše rozhodnutí hned.“ 

„Já vám ho dát nemůžu,“ řekl Jake, aniž by Turčinovi přiznal, že na jeho problém zcela zapomněl, neboť měl plnou hlavu svých vlastních zájmů. „Není v mé kompetenci. Ale je velmi pravděpodobné, že se za krátkou dobu setkám s Benem Traskem, takže vám mohu slíbit, že se mu o tom zmíním. Teď vám můžu říct jen jedno: o plány perchorského komplexu nemusíte mít obavy. Já… já myslím, že jsem si ho tak nějak zapamatoval.“ 

„Cože?“ zamračil se Turčin. „Vy jste si ho zapamatoval? Od té doby, co jsme spolu naposledy mluvili? A z těchhle spisů? To je výměna informací u pobočky E opravdu tak dobrá?“ 

Jake se lišácky usmál a odpověděl: „Ano, to tedy je. A já… já se opravdu rychle učím.“ 

Turčin to chtě nechtě musel přijmout jako fakt; stejně s tím nemohl nic dělat. A tak jen zabručel: „Dobrá, takže mně nezbývá než vám ukázat, kde je ukrytá má bomba a jak s ní nakládat.“ 

„Předpokládám, že je v Rusku?“ hádal Jake. „Jak mě tam chcete dostat?“ 

„Cože?“ zatvářil se Turčin zmateně. „Ale vždyť naopak vy tam přece dostanete mě! Jste nekroskop. Máte k dispozici to… to Möbiovo kontinuum.“ 

„Vy toho o něm asi moc nevíte, co?“ usmál se Jake. 

„Nemám ani tušení, jak funguje!“ odsekl Turčin. „Jen vím, co jsem viděl: že když mě Nathan Kiklu přišel navštívit, objevil se zčistajasna. A když zase odcházel, prostě zmizel. On, i s tím svým podvyživeným, uslintaným vlkem z Hvězdné strany, kterého nazýval synovcem! Co já bych mohl vědět o Möbiově kontinuu, branách a nekroskopech, kteří mají za příbuzné vlky z divočiny? Já jsem politik, žádný zatracený kouzelník!“ 

„Souřadnice,“ řekl Jake klidně. „Nemohu se přemístit tam, kde jsem nikdy nebyl, protože neznám souřadnice. Nemluvím o mapě nebo geografických souřadnicích, ty pro mě nic neznamenají. Mluvím o souřadnicích, které nosím tady, ve své hlavě,“ poklepal si prstem na spánek. „Což znamená, že jelikož jsem nikdy nebyl v Rusku, nemohu vás tam bohužel vzít. Možná bychom to mohli zkusit metodou pokus omyl – malými skoky v Möbiově kontinuu – ale to by mohlo být nebezpečné a zabralo by to spoustu času. Kromě toho čekám, že mě každou chvíli zavolá Ben Trask, možná už v příštích minutách. Takže… možná byste si to měl promyslet ještě jednou.“ 

„Tohle je k vzteku!“ rozhazoval rukama Turčin. „Touto dobou jsou už možná mí nepřátelé na cestě do Perchorska – je to moje jediná šance, jak se s nimi nadobro vypořádat, a ideální příležitost, jak zavřít Bránu – a Trask je pryč. Slíbil, že mi pomůže; já jsem svou část dohody dodržel, a on mě nechal na holičkách. To už neexistuje žádná čest?“ 

„Mezi zloději možná,“ řekl mu Jake. „Ale očividně ne mezi vrahy.“ 

„Ale já jsem vám přece říkal, že to vražda nebude!“ odsekl Turčin. „Chci se zbavit šílenců, Jakeu, kteří ohrožují celý svět. Poskytl jsem Benu Traskovi jistou informaci a ten na jejím základě poslal vašeho lokátora Davida Chunga, aby zachránil oceány před katastrofálním znečištěním – aby zachránil britská loviště ryb, pobřeží Ameriky a veškeré vody mezi nimi. Udělal jsem ze sebe psance, přišel jsem sem, abych vás varoval a předal vám cenné informace. Poslal jsem svého muže na Sicílii, kde byl zabit, když se snažil vypátrat Luigiho Castellana, abyste se mu, vy osobně, mohl pomstít. Na to už jste zapomněl? Tohle jsou oběti, které jsem přinesl já. Takže se mě neodvažujte obviňovat z osobní pomsty. Podívejte se na sebe a Bena Traska. Ale to je něco jiného, co? Tak já tedy myslím, že není. Tak proč bych měl ustupovat?“ 

Jake se nad tím zamyslel. Nejen nad tím, co Turčin řekl o pomstě, ale hlavně nad zmínkou o muži, kterého poslal z Ruska na Sicílii, a tím mu podepsal rozsudek smrti. Jmenoval se Georgij Grusev a byl to ten muž, který vstal ze svého hrobu, aby ve sklepeních Castellanovy pevnosti Jakeovi zachránil život. Na to Jake pro všechny své současné problémy už opravdu zapomněl. Až doteď. 

„Georgij Grusev,“ řekl. 

„Ano,“ přikývl Turčin. „Byl mrtev dřív, než jste se ke Castellanovi dostal. Nikdy jste se s ním nesetkal, ale to neznamená, že se vám nesnažil pomoci.“ 

„Ale já jsem se s ním setkal,“ zašeptal Jake. „Byl mrtev – to máte pravdu – ale i přesto mi pomohl. A já jsem jeho dlužníkem. Což vlastně znamená, že jsem zároveň i vaším dlužníkem.“ 

Turčinovi se najednou rozzářily oči: „Takže to uděláte?“ 

„To vám nemohu slíbit,“ odpověděl Jake. „Nevím, jaký na to má názor Trask. Ale určitě bychom se na to měli připravit. Jedna věc je jistá: nukleární exploze v útrobách Perchorska by Bránu určitě nadobro uzavřela.“ 

Turčin pohodil hlavou a zhluboka se nadechl. „Konečně začínáte uvažovat rozumně!“ oddechl si. „Dobrá, tak jak to provedeme? Jak použijeme tu věc, to vaše Möbiovo kontinuum?“ 

Jake zavrtěl hlavou a řekl: „Kontinuum není ‚věc‘, ale místo. Ve skutečnosti to není ani místo. Je to všude. Všude a vždycky.“ 

„Hm? Cože?“ 

„Můžu použít Möbiovo kontinuum, abych se dostal, kam chci,“ snažil se to jednoduše vysvětlit Jake. „Ale musím vědět, kam mám namířeno. Tak kde je ta bomba? Dokud to nebudu vědět, nemůžu udělat nic.“ 

Turčin si olízl rty a začal: „K tomu se právě dostáváme. Místo úkrytu bomby je samozřejmě tajné. Pokud by se to dostalo ven – pokud by se nepraví lidé dozvěděli, co jsem udělal, nebo dokonce i ti praví – pak by se mnou byl amen. Ale dobrá: bomba je v mé dači v Žukovce nedaleko Moskvy.“ 

„Žukovka?“ Jake to místo znal; dočetl se o něm v Keoghových spisech. „Na zalesněném břehu nad řekou Moskvou je několik takových dač. Nejste první hlavou ruské pobočky E, která ji tam má. Grigorij Borowitz tam také jednu měl. Zemřel tam, zavražděný Borisem Dragosanim…“ 

Náhle se nekroskop odmlčel a zamračil se, když viděl, jak Turčinovi pomalu spadla čelist. Teď ale ruský premiér ústa znovu zavřel a řekl: „Tohle je úžasné! Traskova informovanost je opravdu skvělá! Bydliště Grigorije Borowitze bylo opuštěné, dokud jsem se ho neujal já, a zařídil jsem si jej podle svých představ. Ano, ano – vlastním přesně tu daču, o které mluvíte!“ 

Najednou se Jakeovi začala točit hlava, připadalo mu, že se o něj pokouší závrať. Zavrávoral a dosedl na postel. A pak, z ničeho nic, si vzpomněl – 

Vzpomněl si… 

XXIII 

Přeměna 

Dača Georgije Borowitze. Ano, Jake si ji ‚pamatoval‘ velice dobře. Ale teď, když se na všechno díval z patřičné perspektivy – teď, když věděl, že to vůbec nejsou jeho vzpomínky, ale vzpomínky původního nekroskopa – a navzdory tomu, že mu tyto záchvaty paramnézie způsobovaly dočasné pomatení mysli a závratě – je konečně byl schopen přijmout jako to, čím byly. 

Což znamenalo, že už se jich nebál, a tudíž byl schopen se z nich učit. 

Borowitzova dača (nyní dača Gustava Turčina) byla zařízena ve stylu rakouské nebo švýcarské horské chaty. K této dřevěné, jednopatrové budově se přicházelo po klikaté, oblázkové stezce. Po cestě se Jake občas ohlédl na líně se převalující řeku Moskvu pod nimi, v níž Borowitz s oblibou nelegálně lovil nádherné duhové pstruhy. Pak odbočil ze stezky a po kameny dlážděném chodníku zamířil k rustikálním, dubovým dveřím. Na chvíli se zarazil pod okapem – váhal. Něco mu říkalo, že to, co jej čeká uvnitř, nebude zrovna příjemné; zavětřil v modrém, vonném kouři vycházejícím z blízkých dač, který visel v mrazivém vzduchu, jako by tam zamrzl. Skoro cítil, jak mu v nose praskají chloupky. Samozřejmě, neboť když sem Harry tenkrát přišel, byla zima. 

Dveře byly pootevřené. Jake se vzchopil, vešel dovnitř, prošel krátkou, tmavou chodbou a pak skrze korálkový závěs do malého, dřevem obloženého pokoje. Na jedné straně toho pokoje, pod oknem se záclonou, které dovnitř propouštělo jen trochu matného světla, ležela tiše na nízké, čalouněné lavici ve své leštěné truhle Nataša Borowitzova. 

Dlouhá léta byla Grigorijovou ženou a nyní tu ležela mrtvá. Zemřela však přirozenou smrtí. 

Na druhé straně pokoje seděl na pohovce samotný generál… ten však přirozenou smrtí nezemřel. 

Jake na něj zíral a Gregor Borowitz zase svýma nevidoucíma, skelnýma, hnisajícíma očima zíral na něj. Seděl tam vzpřímeně, tuhý jako špalek a na pohled jevil známky silného infarktu. A tak tomu i bylo; dostal infarkt, ale ne přirozený. Způsobil mu jej valašský nekromant, Boris Dragosani – zabil ho svým zlým okem – aby se dozvěděl všechna tajemství pobočky E, která tehdy ještě v Sovětském svazu působila. 

Jake už viděl dost; nepotřeboval vidět více, jen si chtěl potvrdit to, co už věděl – že opravdu zná souřadnice dači na Žukovce! 

Vyšel z ní ven – vrátil se zpátky do Harryho pokoje a do současnosti – a bezděčně vykřikl. Ne strachy, ale překvapením. Protože najednou pochopil, že nyní může znát všechno, co věděl Harry; stačí jen, aby někdo zmáčkl to správné tlačítko, zamíchal vzpomínkami a spustil mechanismus. Harryho odkaz pak vykoná zbytek a Jake… Jake se to dozví! 

„Co se stalo?“ zeptal se Turčin očividně znepokojený. „Co se to s vámi děje? Vaše oči, obličej… byl jste někde jinde. Na malou chvíli jsem si dokonce myslel, že jste někdo jiný!“ Turčin stál vedle nekroskopa a zíral na něj s rukou na jeho rameni. 

„Borowitzova dača,“ řekl jen Jake a vzhlédl. „Říkal jste, že teď patří vám?“ 

„Ano,“ přikývl Turčin. „Byla to stará zchátralá ruina, musel jsem ji nechat opravit. Teď tam bydlí moje neteř. Co je s ní?“ 

„Znám souřadnice,“ oznámil mu Jake. 

„Cože?“ premiér nechápavě potřásl hlavou. „Jak je to možné? Říkal jste, že jste tam nikdy nebyl.“ 

„Ale znám – znal jsem někoho – kdo tam byl,“ odpověděl Jake. „A právě jsem si vzpomněl.“ 

„Tak to ne!“ řekl premiér se vztyčeným prstem. „Takhle ne, Jakeu. Viděl jsem, co jste právě dělal. To nebylo nic jiného než telepatie. Mluvil jste s někým… s někým, kdo to ví.“ 

„No, něco v tom smyslu,“ přiznal Jake. „Ve skutečnosti jsem se díval očima někoho jiného. Každopádně, teď znám souřadnice.“ 

„Takže,“ řekl Turčin, který očividně pookřál. „Můžeme se tam dostat! Ale… nemohli bychom to udělat rovnou?“ 

Jake zavrtěl hlavou. „Ne, ale až se vydám za Traskem a jeho týmem do Bulharska, vezmu vás s sebou. Pak se s ním můžete domluvit.“ 

„A myslíte, že to bude brzy?“ 

„Jsem si jist, že ještě před setměním.“ 

„V Bulharsku je tma o dvě hodiny dříve než u nás,“ poznamenal Turčin. 

„Přesně tak.“ 

„Takže, řekněme, za dvě hodiny?“ 

„Nebo až Trask zavolá,“ pokrčil rameny Jake. 

„A vy Traska slyšíte, když vás zavolá?“ Turčinovi připadalo, že se na něj podivná nadání členů pobočky E valí ze všech stran. „Copak on je také telepat? Můj Bože, není divu, že jste nás nechali za sebou!“ 

Jake neviděl důvod, proč by mu měl lhát: „Zavolá mě Liz Merricková. My spolu máme takové spojení.“ 

Turčin však zvedl ruku a řekl: „Už nic neříkejte. Víc už toho stejně nestrávím! Dobrá tedy, půjdu do svého pokoje a počkám tam, ale budu netrpělivý. Nezapomeňte na mě, až Liz Merricková… až vás zavolá.“ 

„Máte mé slovo,“ slíbil mu Jake… 

O necelou hodinu později Jake dočetl poslední stránku Keoghových spisů. Měly sice nadpis, ale nebyly očíslovány, takže je Jake četl zpřeházeně, jak mu přišly do ruky. Tenhle poslední spis byl zápis Bena Traska o případu Janoše Ferenczyho. Tehdy se Harry nakazil výtrusy Faethora Ferenczyho a proměnil se v upíra. Ale nyní, když Jake znal celý příběh, také věděl, že se tomu Harry nikdy nepoddal, nepodlehl nevyhnutelnému. Ano, byl v pokušení, ale nevzdal se. A to byl fakt, který Jakea držel nad vodou, povzbudil jej, utvrdil jej v jeho rozhodnutí. 

Kdyby – jen kdyby – se mu mělo přihodit totéž (nebo kdyby jej to – chraň Bůh – už potkalo), Jake přísahal, že bude následovat Harryho příkladu. V žádném případě se nehodlal vzdát. Jake Cutter bude bojovat až do úplného konce, jak v životě, tak i po smrti. Teď‘ už tuto koncepci přijal. Ale co v neživotě? 

A co bude s Liz? 

Tohle byly strašné myšlenky a Jake se jimi nemínil zabývat. Liz a Millie… byly jeho oporou; ony si jím byly jisty – tak proč by si neměl být jistý on? Jenomže ony necítily to, co on. Tu divnou, znepokojující moc, která v něm rostla. A tu žízeň… nebo to byla jen jeho fantazie? 

Tuhle myšlenku také zapudil, objednal si kávu a o pět minut později mu ji David Chung přinesl. 

„Davide?“ oslovil ho zamračeně, když ustoupil stranou, aby mohl vejít dovnitř. Pak počkal, až položí tác na stůl a nalije kávu do dvou hrnků. „Myslel jsem, že jsi někde v terénu a stíháš ruské vandaly?“ 

„Byl jsem,“ přikývl Chung. „A zase se tam vrátím, asi za hodinu, až mě tady vyzvednou. Náš vrtulník měl cestou z Tórshavnu na Faerských ostrovech poruchu, tak jsme se doplahočili domů do Stornowaye. Doufali jsme, že zachytíme naši kořist na cestě z Norského moře a trochu je postrašíme ze vzduchu, aby věděli, že po nich jdeme, a měli šanci to otočit a vrátit se domů, aby se tak vyhnuli mezinárodnímu incidentu, ale to už je teď passé. Takže jsem si na edinburském letišti našel letadlo a letěl jsem domů. Dnes večer se opět vypravíme do terénu, tentokrát ve vrtulníku pobřežní hlídky z Glasgow. Budeme toho našeho přítele hledat poblíž Rockallu, pokud už se dostal tak daleko. Ale je to trochu jako hledat jehlu v kupce sena… mají totiž na palubě spoustu antidetekčních zařízení. Vyzvednou mě ze střechy MOD helikoptérou, kterou pro mě opatřil zodpovědný ministr.“ 

Jake se stále mračil. „Počkej okamžik, prosím tě. Musíme si to ujasnit. Kdo jsou ti ‚my‘, o kterých pořád mluvíš, co je to za loď, kterou sledujete, a co je to ten Rockall?“ 

Chung se usmál. ,,,My‘ jsme ti, kdo dokáže odhalit světu pravdu. Můžeme tu loď nebo lodě vyfotografovat a zajistit tak nevyvratitelné důkazy toho, o co se ti šílenci z ruského námořnictva pokouší. Můžeme do moře vyslat potápěče, změřit radioaktivitu té vyřazené ponorky a zeptat se jich, co to k čertu vyvádějí, když tvrdili, že tahle kraksna je už deset let vyřazená z provozu a byla bezpečně zlikvidována v severomořských docích v Barentsově moři.“ 

Jakeovi to stále nedocházelo. „A to všechno, aniž byste vyvolali mezinárodní incident?“ 

„Ale my to přece nechceme zveřejnit,“ opáčil Chung. „Ty důkazy předáme hlavám států – včetně těch představitelů ruské armády, kteří nebyli informováni tak dobře jako třeba Gustav Turčin – a tím přeneseme veškerou zodpovědnost na ně. Pak jim stanovíme datum, do kterého budou muset tu spoušť uklidit, a pokud to neudělají, pak teprve naše důkazy zveřejníme a postaráme se, aby dostali přísné sankce. Když uvážíme v jakém stavu je momentálně jejich ekonomika, myslím, že si to rozmyslí.“ 

„Nádherně politicky vymyšleno,“ poznamenal Jake. 

„Ano,“ přisvědčil Chung. „A efektivně. A pokud jde o ty ‚my‘ – tedy lidi, kteří jsou do této akce zapojeni – no, na mne se obracejí, když selžou dalekohledy, vysílačky, radary, pozorovací letouny a špionážní satelity. Protože já se s radioaktivními materiály prostě nesnáším. Můj talent je mnohem efektivnější, když se potýkám se smrtelným zářením.“ 

„Myslel jsem, že jde o drogy?“ řekl Jake. 

„Ty také,“ pokrčil rameny Chung. „Opiáty a plutonium. Pro mě je to všechno víceméně totéž.“ 

„A ostatní lidi ve tvém týmu?“ zeptal se Jake. 

„Námořní výzvědná služba,“ odpověděl Chung. „Greenpeace a jiné významné ekologické organizace, mořští biologové a americký nukleární fyzik.“ 

„Takže je to vážná věc,“ hádal Jake. 

„Velmi vážná, ano,“ přikývl Chung. 

„Říkal jsi loď nebo lodi. Kolik jich bude?“ 

„Jen tahle jedna,“ odpověděl lokátor. „Nebo spíše jedna na povrchu – ale další, která nás zajímá hlavně, pod hladinou.“ 

„Tohle zase nechápu,“ přiznal se Jake. 

„Mají speciálně upravené plavidlo, jakousi oceánskou výzkumnou loď,“ vysvětloval Chung. „Na zádi má dvojici ramen směřujících dolů k mořské hladině a mezi nimi je instalováno závěsné lešení, no a v tom, aniž by to někdo tušil, sedí ta jejich ponorka. Jakmile dosáhnou kýženého bodu, provrtají ponorku a uvolní závěsy a pak, princi můj maličký, spi.“ Poslední slova se pokusil zazpívat. 

„A to mi říkali, že je Elvis mrtev!“ ušklíbl se Jake. 

Chung pokračoval: „No jo, tak se tedy omlouvám – nikdy jsem neměl hudební sluch. A pokud jde o Elvise: jeho hudba je pořád dost populární. Někdy by sis s ním měl promluvit, říct mu, že na něho svět nezapomněl.“ 

Jake se vrátil zpátky k původnímu tématu a zvážněl: „A co ten Rockall?“ 

„To je skála v moři, asi dvě stě padesát kilometrů na západ od Saint Kildy,“ odpověděl lokátor. „Ale podle Turčina je to blízko trasy, kam mají namířeno naši vandalové. Rockall: možná jej tak pojmenovali záměrně, i když osobně nechápu, proč se tím obtěžovali. Bůh ví, že je tam všude velká spousta skal.“ 

Opět pokus o humor v situaci, kdy nebylo čemu se smát. Ale nyní měl Jake poprvé pocit, že se lokátor snaží svou rozvernou náladou cosi maskovat. Cosi mnohem vážnějšího. Za svým širokým úsměvem byl nervózní jako kočka. 

„Co se děje, Davide?“ otázal se Jake tiše. „Určitě ses neodtrhl od své důležité práce, jen aby sis se mnou mohl popovídat. Proč jsi přišel? Co se děje?“ 

Chung se podíval na Jakea a z jeho typicky čínské tváře se pomalu vytratil nervózní úsměv. „Nevím, co se děje,“ přiznal. „Myslel jsem si, že když se sem vrátím, dozvím se to.“ 

„Tak o co ti jde?“ vyzvídal Jake dál. 

„O tebe,“ řekl lokátor. „Mimo jiné.“ 

„To mi musíš vysvětlit,“ naléhal Jake. 

„Co ti mám vysvětlovat?“ na to Chung. „Nebo – jak ti to mám vysvětlit? Je to můj talent, Jakeu – pořád mě na tebe upozorňuje!“ 

„Na mě?“ Jakeovi se to vůbec nelíbilo. „Copak jsem radioaktivní zářič nebo kupa heroinu? Jak to myslíš, že tě na mě upozorňuje?“ 

„Přesně tak, jak to říkám,“ opáčil Chung. „Ale ne úplně. Tedy, chci říct, že jsi pořád tam. Jako kdybych v sobě měl nějaký kov a ty jsi magnet, který ho přitahuje.“ 

Jakeovy oči se zúžily. „Myšlenkový smog?“ zeptal se. 

Chung otevřel ústa, zavřel je, odvrátil pohled. Jake jej popadl za rameno a donutil jej znovu se na něho podívat. „Myslíš myšlenkový smog?“ opakoval svou otázku. „To mi chceš naznačit?“ 

„Ne… ano… možná,“ koktal lokátor. „Ale ten tam byl vždycky, od samého začátku – od okamžiku, kdy sis do své mysli vpustil Korata.“ 

„Jenomže teď se to zhoršilo, co?“ zeptal se Jake. 

„Možná ano,“ ošíval se Chung a snažil se vymanit z jeho sevření. „Nejsem si tím jist. Ale není to jenom myšlenkový smog, Jakeu.“ 

„Tak co tedy?“ Jake jej pustil a posadil se na postel. „Když to není ‚jenom‘ myšlenkový smog, co ještě?“ 

„Poslyš,“ řekl Chung. „Když jsem tě viděl poprvé – ten den, kdy ses tu objevil, přímo tady v Harryho pokoji – hned jsem věděl, co jsi. Věděl jsem, že se vrátilo něco z Harryho. S Nathanem to bylo stejné. Každý z vás má v sobě něco, jako byste měli své vlastní psychické podpisy, nezaměnitelné a odlišné od všeho ostatního, s čím jsem se kdy setkal. Například Traskova aura je sotva rozeznatelná, vidí ji pouze ti, kteří vědí, co dokáže. Signatury telepatů jsou skoro všechny jedna jako druhá; Millie je stejná jako Liz a ta je skoro jako Paul a ten zase úplně jako John Grieve. A totéž platí pro lokátory. Jakýkoliv rozruch, který v takzvaném psychickém éteru způsobím, se bude velice podobat tomu… tedy tomu, který způsoboval Bernie Fletcher. Jediný rozdíl je v tom, že já používám své štíty. Ale ty –“ 

„Ano?“ zeptal se Jake. „Co já?“ 

Chung zmateně potřásl hlavou. „U tebe to není jen podpis, Jakeu. Už ne. Roste to s tebou. Víš, od Harryho jsem měl starý kartáč na vlasy. Byl to jen postříbřený dřevěný kartáč plný štětin.“ Sáhl do kapsy a vytáhl deset centimetrů dlouhý kartáč a řekl: „Tohle je všechno, co z něj zůstalo. V posledních asi dvou dnech se tak třásl, že z něj zůstaly jen zbytky.“ 

„Třásl…?“ nechápal Jake. Přesto však bylo evidentní, že se kartáč v Chungově ruce chvěje, třese se jako chřestítko. 

„Za to může můj talent,“ vysvětlil mu lokátor. „V temném středověku by to nazvali sympatetickou magií. Je to něco z tebe, co mě s tebou spojuje, dává mi zprávy o tom, kde jsi a co se s tebou děje. Když si ho vezmu do ruky, tohle přesně dělá. Je to jako proutkařská virgule.“ Odložil kartáč stranou. 

„Vždyť ale nepatří mně,“ namítl Jake. „Nikdy mi nepatřil.“ 

„To je pravda,“ přikývl Chung. „Ale patřil Harrymu Keoghovi.“ 

„Jeho vliv na mě roste? To mi chceš naznačit? Hm!“ odfrkl si Jake. „Kdyby ses mě na to zeptal, řekl bych ti to sám.“ 

Ale lokátor zavrtěl hlavou. „Nemyslím si, že je to jeho vlivem. Spíše sílíš jako nekroskop. Tolik jsi zesílil, Jakeu. A důvod, proč se ten kartáč rozpadl na kusy? Protože pokaždé, když jsem si na tebe vzpomněl, musel jsem se ho dotknout – tak moc jsi byl v mé mysli. A proto jsem se vrátil… abych se přesvědčil, že jsi v pořádku.“ 

Jake vstal, upil trochu kávy, která už začínala chladnout, a řekl: „V pořádku… nejsem tak úplně v pořádku. Dělám si starosti – dělám si o sebe velké starosti – a myslím, že vy všichni byste si je měli dělat také.“ 

Chung se na Jakea podíval. Byl vysoký (a možná dokonce vyšší?), jak si ho pamatoval. Vlasy, nyní už na spáncích prošedivělé, měl sčesané dozadu. Měl orlí nos a rty tenké a studené. Ale jeho oči, ty pronikavé oči… díky Bohu, byly pořád ještě tmavě hnědé! 

„Jakeu,“ řekl Chung. „Pokud se ti cokoliv stalo, není to tvoje vina, nýbrž naše. Když jsi poprvé… přišel sem, mohli jsme tě nechat jít, ale měli jsme pocit, že pro nás budeš tak velkým přínosem, že –“ 

„– že mě Trask narekrutoval,“ zabručel Jake. „Teď když se v tom vezu s vámi a vím, proti čemu bojujeme, mu to už ani nemám za zlé. Nic z toho, co se stalo, nebyla jeho, tvoje nebo moje vina. Může za to Harry Keogh. On mě do toho namočil a teď mě dostane ven.“ 

„Poslouchej,“ řekl Chung, který už byl na cestě ke dveřím. „Když Harry zjistil, že je po všem, udělal správnou věc.“ A než mohl Jake odpovědět, sáhl si do kapsy, vytáhl zlámaný zbytek kartáče a hodil jej napříč místností. 

Jake jej zachytil se slovy: „Já neodcházím, Davide.“ 

„Já vím, že ne,“ přikývl lokátor. „Alespoň dokud nebudeš muset. Ale ty jsi jako dynamo, Jakeu, které neustále zrychluje a ozývá se hlasitěji. Teď už ten kartáč nepotřebuji, když tě budu chtít najít. Ale –“ 

„Ale?“ 

„Možná jej budeš potřebovat ty, abys našel mě. Mám ten starý kartáč od doby, co nás Harry opustil. Teď už zná i mou signaturu. Stačí, aby sis na mne vzpomněl, a jsem si jistý, že já to budu vědět.“ Chung otevřel dveře a vyšel na chodbu. 

„Proč bych tě měl potřebovat?“ zavolal za ním Jake. 

„Znám tisíce míst,“ odpověděl Chung. „Jsem koneckonců lokátor. Jsou v mé mysli zakořeněny tak pevně, jako tvé souřadnice ve tvé mysli. Kdo ví, může nastat chvíle, kdy budeš chtít odejít… někam jinam?“ 

„Proč bys to pro mě dělal?“ Jake vyhlédl na chodbu za Chungem. 

A Chung na něj zavolal: „My všichni jsme měli Harryho rádi, Jakeu. Ale jen Ben Trask měl tu možnost mu pomoci. Takže teď, pokud by se věci vymkly kontrole, chtěl bych využít příležitosti a přispět svou troškou do mlýna.“ 

„Kvůli mně nebo kvůli Harrymu?“ otázal se Jake, když se lokátor zastavil u dveří dozorčího. 

„Jaký je v tom rozdíl?“ opáčil Chung a ani se neohlédl. A pak dodal: „Hodně štěstí, nekroskope…“ 

Na vrchovině Močurica několik kilometrů západně od Karnobatu stál v přítmí kruhové místnosti vládce Nephran Malinari a díval se skrze rozbité okno k východu. Stín jeho vysokého, rozpadajícího se útočiště – jeho, Vavařina a vládce Szwarta – se sunul po zemi venku jako prst. Prst ukazující na východ. 

„Na co se to díváš?“ otázala se Vavara sedící schoulená v tmavém koutě, kde se ukrývala před bodajícími slunečními paprsky, které se prodíraly skrze díry po sucích prkny západní stěny. 

„Přemýšlím,“ odpověděl. „Plánuji naši cestu z tohohle všeho.“ 

„Cože? Ale ať přemýšlím, jak chci, z tohohle vede jen jedna cesta,“ řekla. „A je to tatáž, kterou jsme sem přišli. Pořád se obáváš, že jsme tady uvízli?“ 

Malinari zavrtěl hlavou. „Tohle místo je past, Vavaro. A já nepřemýšlím nad naším okamžitým odchodem, ale o tom, jak opustíme Burgas.“ 

„Ach, ano,“ pochopila a její oči se v přítmí zaleskly. „Tvůj skvělý plán.“ Z jejích slov čišel sarkasmus. 

„Alespoň nás nenechám sežehnout skoro k smrti!“ odfrkl si. „Narozdíl od tebe, která jsi nás nechala plavit se v otevřené loďce nechráněné před sluncem!“ 

„Měla baldachýn,“ poznamenala. „Byli jsme skoro pořád ve stínu.“ 

„Opravdu?“ opáčil Malinari jízlivě. „Říkáš, skoro pořád ve stínu? No, pokud si dobře pamatuji, žalostně jsme trpěli. Kdyby nás nezachránila ta loď, ještě hodinu a už by nebylo co skrývat ve stínu. Naopak, z nás by se staly stíny, odebrali bychom se do říše stínů, spálení na popel v opravdové smrti… a že by to byla velice bolestivá smrt!“ 

„Přežili jsme to,“ odsekla Vavara. „Naše práce přišla nazmar – hlavně kvůli tobě – ale my jsme to přežili. A já jsem si z toho odnesla jednu zkušenost. Několik zkušeností. Za prvé: nikdy nevěř Nephranu Malinarimu. Za druhé: nikdy nevpouštěj druhého velkého upíra do svého sídla, ani kdyby tě o to prosil. A za třetí: nikdy neuzavírej dohody a starej se výhradně jen o sebe, i kdyby to mělo znamenat tvůj konec. Ha! Bylo by mi mnohem lépe, kdybych zůstala na Hvězdné straně, ale já jsem se od tebe nechala přemluvit a šla jsem sem. Nenávidím tenhle svět – všechno to slunce a krátké noci. Pokud ten tvůj plán vyjde, budu velice šťastná, až se zase vrátím na Hvězdnou stranu – a ještě radši, když mi zmizíš ze života!“ 

„Mohu tě ujistit, že tvé pocity opětuji,“ opáčil Malinari uštěpačně a stará prkna podlahy zavrzala, jak odstoupil od okna. 

Načež se nahoře, nad nimi na půdě cosi pohnulo. 

„Vidíš,“ řekla Vavara tiše a rukou si zakrývala své rudé oči před oblakem zvířeného prachu. „Teď jsi vyrušil vládce Szwarta.“ 

A její slova se ihned potvrdila: 

„Proč ztrácíte čas hádkami?“ ozval se sípavý, chraptivý hlas z narychlo vytvořených plic a hlasivek. „Slunce je na obloze a my bychom měli odpočívat. V jednom s tebou ale, Vavaro, musím souhlasit: tenhle svět je odporný. To je tím světlem, tím mučivým světlem. Je ho tu příliš mnoho.“ 

„Aha,“ řekla Vavara tiše. „Posloucháš, Malinari? Měl bys. Protože tam, kde jedna ohavnost odsoudí druhou, tomu věřit musíš.“ 

„Hm!“ zabručel Malinari. 

„Běžte spát, oba,“ zasípal Szwart. „A vzbuďte mě, až slunce zapadne.“ A nahoře na půdě, kde se pod věžovitou střechou setkávaly krovy, se pohnula podivně tvarovaná, zploštělá věc, aby přizpůsobila svou podobu stísněnému prostoru. Jen přes okraj zůstal jako nějaký nechutný cár viset kus protoplazmické, těstovité hmoty, ze které se na malou chvíli vylouplo rudé oko a zamžouralo. Prohlédlo si zaprášený prostor pod sebou, pak se zavřelo a zmizelo. 

„Má pravdu,“ řekla Vavara tlumeným hlasem. „Měli bychom si odpočinout.“ 

„Tak proč neležíš?“ zeptal se Malinari. 

„Protože když jsi vzhůru ty, chci být i já,“ odpověděla. 

„Pak se musíš naučit mi důvěřovat,“ prohlásil. „Přesně tak; proto, že tě potřebuji – ano, a Szwarta také – stejně jako vy dva potřebujete mne. Jsme v tom všichni společně, Vavaro. Ale až bude po všem, klidně můžeme být zase nepřátelé.“ 

„Ano, jsme v tom všichni společně,“ opáčila Vavara podrážděně. „A všichni pracujeme na jediném plánu… na tvém plánu. A to je to, co se mi nelíbí, Nephrane Malinari: že musíme všichni dělat, co nám řekneš, i když jen ty znáš všechny podrobnosti. Takže se prosím obtěžuj a vysvětli mi to ještě jednou.“ 

„Ach, Vavaro,“ povzdechl si Malinari. „Ty možná unavená nejsi, ale já ano. Jsem unaven naší studenou válkou, neustálým útěkem před svými nepřáteli, dokonce mě unavuje i tahle Země, která by, nebýt pobočky E, byla – och, tím nejkouzelnějším místem. A pokud jde o tvou nedůvěru, tak ta mě unavuje ze všeho nejvíce. Až domluvím – ano, protože ti to znovu vysvětlím – pak bych rád využil příležitosti a trochu se prospal. Jsem však i hladový, takže se schoulím do náručí dívek tam dole – a možná tady trochu upiji, tam zasunu, trochu si vezmu a něco dám, chápeš? – a tak se ukolébám k sladkým snům.“ 

„Jak je libo,“ odsekla Vavara. „Co je mi do toho? Stejně nebyly nic než poběhlice, které vyhazovaly nohy a předváděly svá ňadra a zadnice. A ty jsi nadržený starý upír. Takže si posluž, neomezuj se… ‚napij se do sytosti a vyšoustej se ze své chlípnosti‘, jak říká staré pořekadlo Hvězdné strany. Ale nejdříve –“ 

„Ano, já vím,“ přikývl Malinari a znovu si povzdechl. „Nejdříve můj plán. Tak tedy poslouchej: 

Psychický éter je momentálně nehybný. To znamená, že dělají to, co bychom měli dělat i my: spí. To je od nich velice moudré: nabírají energii. Před chvílí jsem za nimi vyslal sondu – velmi slabou, zkušební sondu – abych zjistil, jestli mohu tajně sledovat jejich sny, aniž bych je upozornil na svou přítomnost. A přestože jejich sny byly mlhavé, zjistil jsem, že je pronásleduje strach, děs a pochybnosti… a ve většině z nich jsme samozřejmě hráli hlavní roli my. Jinak to bylo všechno zmatené, zamlžené… no, kromě té dívky, Liz. Té, která byla na Krassu skoro tvoje. 

Její sny byly vlahé, jako vánek vanoucí ze Sluneční strany od Hraničních hor. Achich! Tak sladké, ba dokonce opojné! Neboť ona snila o svém milém, o tom Jakeu Cutterovi. 

Vavaro, já vím, jak tě musí bolet, že na tom ostrově unikla tvým spárům, ale na druhou stranu je to dobře. Ona se stane návnadou. Protože Jake Cutter je mocný! Je stejný jako ten szganský parchant na Sluneční straně, ten, který zmařil veškeré naše úsilí a nechal je ležet v troskách našich starých orlích hnízd. Co víme, je pořád ještě tam a bojuje s tím, co jsme za sebou zanechali: s našimi pobočníky, otroky a dalšími stvůrami. A tak se tě ptám, nač se vracet do bitvy, kterou nemůžeme vyhrát? Do boje, který jsme opustili právě včas? Bylo by to k ničemu – pokud se ovšem nevrátíme s mocnými zbraněmi. A znáš nějaké lepší zbraně než ty, které proti nám používal ten Nathan, co? 

Takže, ten člověk – ano, pouhý člověk, i když je to nemyslitelné – ten člověk, který zničil moji zahradu pod rekreačním střediskem v Xanadu, který zachránil své druhy před jistou smrtí, již jsem jim tam připravil, a který se objevil znovu, aby zničil Szwartův projekt pod Londýnem – má slabinu! Ta slabina se jmenuje Liz, Vavaro. Když jej zavolala v Xanadu, přišel. Ben Trask je sice vůdcem pobočky E, ale Jake Cutter je její hlavní pilíř. 

Potřebují má slova důkaz? Myslíš, že mám nějaký postranní motiv? Pochybuješ o tom, že tenhle Jake Cutter má obrovskou moc? Pokud ano, pak se sama sebe zeptej, jak se tomu ‚pouhému člověkovi‘ podařilo proniknout do podzemí vládce Szwarta, o kterém si sám Szwart myslel, že je neproniknutelné? A nejen že tam ten smrtelník pronikl, on přežil explozi, která to podzemí zničila, sabotáž, již sám způsobil. On přichází a odchází v jediném okamžiku. V jednu chvíli je tady a vzápětí zmizí, stejně jako Nathan. A kdo ví, jakými schopnostmi ještě oplývá? 

To budeme vědět, až jej chytíme. A až se vrátíme na Hvězdnou stranu, jeho tajemství si vezmeme s sebou. Já, Nephran Malinari, mu je ukradnu z jeho mysli. A každý z nás, Vavaro – ty, já i Szwart – si ke své vampýří energičnosti, síle a houževnatosti přičte ještě schopnosti, které se vyrovnají schopnostem toho Szganyho Nathana. Jen si to představ. 

Prohrávali jsme v naší poslední válce o krev, v naší bitvě proti Sluneční straně, ale tentokrát…?“ Odmlčel se a nechal svou otázku viset ve vzduchu. 

A po chvíli se ozvala Vavara: „Maluješ nám tu nádherné obrazy, Nephrane. Doufejme, že to nejsou jen obrazy. Mně ale v každém případě postačí, když se znovu zmocním té dívky. Měla jsem s tou její krásnou tvářičkou takové plány!“ 

„Ale nezapomeň,“ řekl Malinari rychle, „ona bude naší návnadou v pasti, vábničkou, která Jakea Cuttera vyláká z úkrytu. Nesmíš jí ublížit. Jen se jí dotkni – vampyrizuj ji – a je po všem. Jake upíry zabíjí; považuje to za své poslání, svůj smysl bytí. A já jsem si jist, že by společně s pobočkou E Liz zabili, kdyby se stala jednou z nás.“ 

„Takže ten Jake Cutter se ukrývá?“ zeptala se Vavara. „Ukrývá se před námi? Pak si myslím, že z něj nemusíme mít strach!“ 

„Cože?“ obořil se na ni Malinari. „A ty jsi ho snad na Krassu viděla? Ne, ale on tam přesto byl. Nakonec jsem ho tam cítil. Jeho signatura… je nezaměnitelná. A ta dívka, Liz: myslela sis, že je mrtvá – zamčená v kufru tvého auta, které podle tvých slov zmizelo v moři, když jsi z něj vyskočila. Tak mi pověz: jak si myslíš, že přežila? Kdo si myslíš, že ji zachránil?“ 

„Přijímám tvé argumenty,“ řekla Vavara, která teď doslova předla, ale ne radostí, nýbrž slastnou předtuchou a krutým, nepřirozeným chtíčem. „Z mé strany se nemusíš ničeho obávat. Ne, protože my dva spolu uzavřeme poslední obchod. Ty si necháš Jakea Cuttera – ano, přesně podle tvého plánu – ale ta dívka bude moje. Na oplátku ti slibuji, že jí neublížím… alespoň ne dokud se nevrátíme na Hvězdnou stranu. A pokud jde o ty schopnosti, o které se chceš se mnou a vládcem Szwartem podělit: s tím přirozeně počítáme. Jen si zkus nedodržet svůj slib a vrhneme se na tebe oba dva. Možná že na mě máš, Nephrane Malinari, ale na Szwarta? A když se oba spojíme? Pochybuji.“ 

„Tak se stane,“ souhlasil Malinari. Jemně se uklonil a zamířil k dřevěnému schodišti. 

Vavara se za ním dívala, jak mizí v šeru. Krok za krokem klesal níž z jejího dohledu. Ale ještě než zmizel úplně, jejich rudé pohledy se setkaly. V jeho myšlenkách si nepřečetla nic, co by bylo v rozporu s tím, co právě řekl a slíbil. 

Jenomže, tohle byl Malinari – Malinari Myšlenkář – a jeho mysl byla jedinečná. 

A také jedinečně nevyzpytatelná. 

Ano, tak se stane, opakovala po něm Vavara, zatímco se všemožně snažila nechat si tuhle svoji myšlenku pro sebe. Ale ještě jednou se mě opovaž podvést a můžeš si být jist, že to bude naposled. To je zase můj slib, Nephrane Malinari. Můj… a také každé stvůry, která v sobě ponese jedno z mých četných vajíček. Na to dohlédnu osobně… 

Ale o malou chvíli později, když usnula: 

Jen spi, pomyslel si Malinari a byl si jist, že alespoň jeho myšlenky jsou neproniknutelné. Spěte oba, Vavaro a Szwarte, a nechte mě v klidu plánovat. Ty, Vavaro, s tou svou tajnou armádou čekající na své zrození – a ty, amorfní tvore, vládče Szwarte, jenž miluješ temnotu a děs – měl bych vám dát dar, který právem náleží jen mně? Ne, myslím, že ne. Já, který jsem objevil pravdu o tom Jakeovi, si ho raději nechám pro sebe a použiji ho, abych se takových, jako jste vy, zbavil. V minulosti, kterou už si málokdo pamatuje, Sluneční/Hvězdná strana trpěla, neboť ji obývalo mnoho vládců a vládkyň a ti samozřejmě měli i příliš velké požadavky. Stačil by jen jediný vládce. Nephran Malinari. A tak to také bude. 

A pak znovu vyslal mentální sondy, tentokrát, aby prozkoumal a propátral něco, co bylo neobyčejně podivné a zvláštní: skutečnost, že se signatura pobočky E za poslední hodinu změnila a stále ještě se mění a sílí. 

Mohlo to být samozřejmě tím, že se připravovali, mentálně se soustřeďovali na nadcházející boj, jejich nevyhnutelný střet. Anebo to znamenalo, že když se spojili do jediné skupiny, jejich talenty se znásobily a jejich metafyzické schopnosti značně vzrostly. 

Ale ať už to bylo jakkoliv, jejich štíty teď byly silnější… určitě štíty některých z nich. Ta dívka například, Liz, a ta druhá žena: byly to telepatky, a jejich mysli by tudíž měly být mnohem přístupnější, ale to teď rozhodně neplatilo. V rekreačním středisku Xanadu se Malinari dostal do Liziny mysli, poslal jí mylnou informaci, která mu pomohla lapit ji do své pasti. Teď by to už nedokázal; i ve spánku měla Liz štíty vztyčeny, a kdyby nebyly její milenecké sny tak silně zaměřeny na Jakea Cuttera, Malinari by z nich jen těžko dokázal vůbec něco přečíst. A stejně na tom byla i žena Bena Traska, ta Millicent. Rozprostřela proti vnějším narušitelům svou – co? Mentální mlhu? Malinari dokázal určit identitu těch žen a odlišit jejich signatury od zbytku skupiny, ale jejich mysli byly skoro uzavřeny. 

A pokud šlo o samotného Traska: s tím by to mělo být nejjednodušší ze všech. Jeho mysl znala ‚pravdu‘ věcí. A protože pravda mu byla instinktem, měl tendenci zůstávat odhalený. Ať už to chtěl, nebo ne, cokoliv skrývat mu bylo proti mysli. Jelikož nebyl schopen přijmout lež, připadalo mu skoro až odpudivé se takto chránit. Přesto, i on teď byl zakrytý štítem. 

A pak tu byl další – ten starý, neuchopitelný muž – jehož podpis byl jako kouř hořícího dřeva unášený větrem na všechny strany a zakrývající jeho identitu, a dokonce i samotnou jeho existenci. S někým, jako je on, se Malinari naposled setkal na Sluneční straně během honu. Neboť v upířím světě náležely tyto schopnosti Szganyům. No, možná ten muž je Cikán, potomek upířích sluhů ze Sluneční strany. 

A pak už zbývali jen poslední dva: lokátor – jeho signatura byla nová, nebylo pochyb, že vystřídal toho hlupáka, který zemřel v Sirpsindigi – a muž, který nahlížel do budoucnosti. 

Co se toho týkalo: zvláštní bylo, že se jeho signatura vůbec nezměnila! Ani ta, ani Malinariho neschopnost porozumět jeho sdělení. Nebylo tam nic z minulosti, co by mu prozradilo něco z Goodlyho počátků, nic z přítomnosti, co by mu mohlo alespoň naznačit, co se chystají udělat. Viděl jen vír zárodečných, nedokončených obrazů, které odmítaly splynout až do chvíle, kdy se skutečně staly. A staly se, teprve když dostihly budoucnost. 

Ale jakpak by ne? Budoucnost je přece nevyzpytatelná. To platí i pro Goodlyho. 

Tři z těchhle pronásledovatelů, z těch mstitelů se tedy změnili. Vlastně čtyři, když k nim připočetl i Jakea Cuttera. Protože zatímco ten s nimi momentálně nebyl fyzicky přítomen, jeho aura – jeho psychická signatura – byla stále aktivní a pulzovala v psychosféře životem víc než kdy předtím. 

Byla to hádanka s několika možnými vysvětleními a Malinari by musel být slepý, kdyby neviděl alespoň jedno z nich. Ale musel by být blázen, kdyby své fantazii dovolil zajít tak daleko – opravdu? Protože kdyby tohle byla pravda… pak by tenhle hon nedával absolutně žádný smysl a vedení pobočky E by mělo na práci mnohem důležitější věci… 

Jedna z těch dívek se pohnula, zasténala ze spaní. 

Malinari natáhl ruku, aby pohladil její nahé stehno a zašeptal pár konejšivých slov. Jeho lví hříva ležela v klíně další z otrokyň a on cítil její pohlaví, které vonělo jako vzácné cukroví pečící se v troubě na Hvězdné straně. Na chvíli jej napadlo si ji vzít – nebo dokonce všechny – ale pak si to rozmyslel. 

Svou sílu by tváří v tvář událostem, které jej čekaly, ještě mohl potřebovat. Past, kterou nastražil pobočce E… problémy, jež se mohou vyskytnout v Perchorsku… další potíže, které se jistojistě objeví později s Vavarou a Szwartem… 

Ne, lepší bude, když teď bude spát, dokud se to prokleté slunce neschová za obzor na západě. Je čas vyspat se, nabrat síly a snít o Hvězdné straně a všech těch časech a moci, která na něj čeká. 

Nastal čas vítězství – možná nad dvěma světy – a pak se upíří svět rozšíří do obou. A on bude oplývat nezměrnou mocí, která bude jen a jen jeho… 

O tři hodiny později: 

Malinari se s úlekem probudil. Zavětřil a vyslal letmou, avšak silnou telepatickou sondu směrem k Vavaře a Szwartovi: Už se setmělo a oni přicházejí! 

Když ucítil, jak se jeho tak zvaní kolegové probouzejí a začínají se mentálně soustředit, probudil i spící dívky. Zůstávalo z nich už jen šest; ty ostatní byly zanechány po cestě. Nedávno byly ještě známy jako Val’s Vamps – bohužel to bylo v jiném světě na nádherné lodi jménem Evening Star – nyní to však byly obyčejné upírky, které se kdesi v Turecku musely postarat samy o sebe. A pokud šlo o ty ostatní: Malinari pochyboval, že budou mít stejné štěstí. 

A když se probudilo i těch šest: „Poslouchejte,“ promluvil k nim Malinari. „Ty časy, před kterými jsem vás varoval, právě nastaly. Vy víte, kým jste – co jsme z vás udělali – a také kdo nás pronásleduje. Jestli vás dopadnou, nebudou váhat vás zabít.“ 

Jeho slova vyvolala povzdechy, naříkání a úzkostné mumlání. V šeru bylo vidět nahá kroutící se těla; dívky na sebe navlékly své cáry a mezi zbytky shnilých pytlů a plesnivého obilí se pomalu zvedaly; stály tam jako šest podivných loutek čekajících, co udělá jejich loutkář. Svýma trojúhelníkovitýma, žlutě planoucíma očima dokazovaly své podřazené postavení otrokyň. 

„Zabijí vás,“ zopakoval Malinari. „Ale jen když je necháte. Ale vy už jste teď silnější! Jako tanečnice jste byly v kondici a plné síly, nyní jste na tom ještě lépe. Neboť nyní je naše síla i vaše. Dali jsme vám ji, abyste se mohly bránit. Pamatujte si: krev je život a stejně tak i síla. A ti pronásledovatelé… přímo přetékají lahodnou, silnou krví!“ 

„Achchch!“ vydechly v odpověď a jejich kdysi sladké rty odhalily lesknoucí se bílé tesáky a obličeje se změnily v sinalé, vrčící masky. 

„Teď půjdu za ostatními,“ pokračoval Malinari. „Pokud se naši nepřátelé dostanou až k nám, budeme vědět, že jste zemřely. Ale snažte se a vybojujete si svou svobodu. Ano, svobodu – abyste mohly vyrazit do světa a podmanit si jej! Je vám to všem jasné?“ 

„Anóóóó, vládce,“ odpověděly hlasy, které jako by vyšly z jediného nemrtvého hrdla. 

„Výborně,“ pochválil je Malinari. „Dobře! Nyní se musíte co nejlépe skrýt. Zamotejte se do těch pytlů nebo se schovejte do stínů a pavučin v temných koutech, jak chcete. Bude to pro vás snadné, neboť nyní jste už navždy – nebo dokud budete naživu – tvorové noci. Já vás teď opustím, ale měly byste vědět tohle: máte mé požehnání. Nechť jsou noc a temnota co nejdéle po vašem boku.“ 

Pak, když se vytratily a jejich zvířecí oči ve tmě zhasly, vystoupil po vratkých schodech nahoru do patra. Ale ve svém černém z nejčernějších srdcí Malinari věděl, že jeho požehnání bylo jen bezcenné rouhání a že ani noc, ani temnota s těmito děvčaty příliš dlouho nesetrvá… 

XXIV 

Boj s větrným mlýnem 

Stíny houstly skoro nepozorovaně, možná déle než hodinu se prodlužovaly, až se nakonec slily v mlhavý soumrak. Veškerá konverzace v mikrobusu – už tak skrovná a tlumená – s nadcházejícím večerem ustala docela. 

Karnobat byl jen dva nebo tři kilometry daleko. Ze severní strany lemovaly silnici purpurové kopce, které jako by se vznášely v jemném oparu. Provoz byl slabý, těch několik aut projíždějících kolem, jen zablikalo svými světly a znovu se ztratilo v tom nepřirozeném tichu. Dokonce i dunění motoru jako by ztichlo a Ben Trask sedící za volantem mikrobusu trochu zpomalil. Instinkt mu říkal, že už jsou velice blízko. 

„Teď zahni doleva,“ zvolala znenadání Millie sedící vedle Traska. „Jsou někde tam nahoře v kopcích.“ 

„Pak tedy zahni doleva a zastav!“ zabručel zezadu starý Lidesci. „Ještě tak kilometr a budeme v té mlze. Ale je mlha a mlha. A tuhle chci prozkoumat.“ 

„Teď bychom měli zavolat Jakea,“ navrhla Liz, které se chvěl hlas i přesto, že vůbec nebylo chladno. „Rozhodně bychom měli zavolat Jakea.“ 

Trask se na ni dozadu podíval, pozvedl obočí, ale neřekl nic. Zablikal a přes prázdný pruh v protisměru odbočil doleva na rozjezděnou polní cestu. Tam pod řadou starých, zkroucených olivovníků mikrobus zastavil. Mlha valící se dolů z kopců zde byla řídká, a když tým vystoupil z mikrobusu a shromáždil se venku v houstnoucím šeru, vinula se jim v načechraných obláčcích kolem kotníků. Na západě zatím pohasínaly poslední zbytky světla. 

Millie byla v obličeji zarudlá – stejně tak Liz, takže se Trask zeptal: „Je všechno v pořádku, vy dvě? Možná jste se trochu spálily. Vypadáte malinko narůžovělé… nebo to jen svědčí o vašem dobrém zdraví?“ 

Tohle bylo pro Lardise něco nového: „Dobré zdraví?“ nechápal. „To jako když máš silné větry a hodně prdíš? Pokud ano, pak já už mám dobré zdraví celé roky.“ 

„Myslím, že jsem trochu zrudla na slunci,“ přiznala Millie. „Jak jsme předtím zastavili na té mýtince, snažila jsem se mu vyhnout. Vlastně je mi ten chladnější vzduch tady mnohem příjemnější.“ 

Liz neřekla nic, ale Trask si stejně všiml, že se obě ženy na sebe podívaly… no, přinejmenším zamyšleně? 

Paul Garvey pomohl Lardisovi pokleknout na zem, aby mohl starý Lidesci zavětřit v přízemní mlze jako podezíravý policejní pes. Pak se nadechl z plných plic, postavil se, zavrtěl hlavou a řekl: „Je to jen mlha. Ale když vidím, jak se z hor takhle valí, no, vždycky mi to připomene staré časy. Když jde o upíry, jeden nemůže být nikdy dost opatrný.“ 

Ian Goodly si prohlížel asi kilometr vzdálené nízké vrcholky. „Větrné mlýny,“ prohlásil. „A dost velké. Většina z nich už je opuštěná a zpustlá. Tedy alespoň na pohled.“ 

Trask se podíval tím směrem a přikývl. „Vypadají stejně jako větrné mlýny v Řecku. Není divu, vždyť jsme ještě pořád velice blízko Středozemnímu moři.“ 

„A ještě blíže Černému,“ dodal Goodly. „Jsou postaveny tak, aby zachytávaly východní větry vanoucí z moře – a také by jej zachytávaly, kdyby z jejich lopatek nezůstaly jen trosky. Zdá se, že v provozu zůstal už jen jeden z nich. Ten nejblíže k nám.“ 

„Ano,“ řekla Millie tiše. „Ale mě zajímá ten nejvzdálenější.“ 

„I mě,“ přikývla Liz. Obě ženy se zamračily, přimhouřily oči a zadívaly se směrem k mlýnu: jeho polámané lopatky visely jako vykloubené paže nějakého strašáka. Okraj nejvyšší z věžiček ještě stále olizovaly rychle pohasínající poslední paprsky mdlého slunečního světla. Dvě nejvyšší okna připomínala slepě zírající oči a třetí pod nimi jamku nosu v úzkém obličeji, který na ně hleděl. A jak ho tak pozorovaly, mlýn se stále více měnil v pouhou černou siluetu proti tmavnoucí obloze… 

Trask i Garvey se zadívali tam, kam směřovaly i zdánlivě zahloubané pohledy Liz a Millie. Oba s nimi museli souhlasit: „Ano, jsou tam. Raději odtud zmizíme. Cítím, že jejich myšlenkový smog řídne. Probouzejí se a automaticky se chrání svými štíty.“ 

„Zmizíme okamžitě!“ poručil Trask a popadl obě ženy za paže, aby je odtamtud odvedl. 

„To je v pořádku, Bene,“ řekla mu Millie a jemně se mu vysmekla ze sevření. „Nemusíš mít strach. My víme, co děláme.“ 

„A v každém případě,“ dodala Liz, „pokud nadchází ta velká noc, kterou předpověděl Ian, stejně se tomu nelze vyhnout. Ale jak jste řekl: musíme se na ni připravit. Takže – mám zavolat Jakea?“ 

„Ne,“ prohlásil Trask. „Pokud je Malinari a ostatní – a myslím, že teď musíme počítat i s těmi dívkami – pokud jsou tam nahoře už vzhůru, okamžitě budou vědět, že je Jake tady. On je jediné eso v našem rukávu a já ho chci vytáhnout jako poslední. Pokud stále ještě ucítíme myšlenkový smog, až dorazíme k tomu mlýnu, pak Jakea zavoláme. Ale nyní jen ztrácíme čas.“ 

Nastoupili zpátky do mikrobusu a Trask se s kodrcáním a nadska-kováním po hrbolaté cestě snažil dostat co nejdříve až k úpatí kopce, kde zahnul na další cestu a po vrstevnici dojel až k jeho zploštělému vrcholku. 

Větrný mlýn stál za děravým plotem na nějakých čtyřech akrech, společně se zchátralými přístavky a plevelem zarostlou přístupovou cestou. A Trask si pomyslel: Není tu ani známka života – 

„Zato spousta známek neživota!“ prohlásila Liz, když Trask vyřadil rychlost a zastavil v dlouhém stínu zchátralého mlýna. 

„Já vím,“ odpověděl jí s pohledem upřeným z okna na ponuré průčelí polorozpadlé budovy. „Také to cítím, až na to, že tentokrát to nefunguje, nesnaží se mě to oklamat. Tedy, ona se mě nesnaží oklamat.“ 

„Dobrota,“ komentoval to Paul Garvey. „Vyzařuje z té budovy ve vlnách. Přísahal bys, že tohle místo je posvátné.“ 

„Na ostrově Krassos to bylo také posvátné místo,“ připomněl mu jasnovidec tiše. „Nebo bývalo. Měl to být klášter, tak to alespoň připadalo nám. Ale ve skutečnosti to byla Vavara – její lživá aura – mentální maska zastírající ten zrůdný děs uvnitř. A přesně tak se mi to jeví i tady. Venkovská idylka: Větrný mlýn za soumraku, namalovaná vládkyní Vavarou. Cha!“ 

„Za tahle slova by tě zabila,“ řekl Lardis. „Dokonce i kdyby sis je jen myslel! Vládkyně? Ne, protože tahle ví své a zavrhuje všechna takováto oslovení. Vavarrra bylo její jméno. Znělo jako zavrčení nějakého divokého zvířete. Ale ne vládkyně – nikdy!“ 

„Ta tvá venkovská idylka je jedna velká zatracená lež!“ prohlásil Trask. Zařadil rychlost a v oblaku prachu objel mlýn dokola. Když dokončil kruh, zastavil. „Je jen jedna cesta dovnitř,“ řekl chraplavě. „Tamhle těmi polorozpadlými dveřmi. A podle těch rozbitých oken má budova několik pater. Je to velká stavba a uvnitř bude spousta prostoru. Dobře, Millie a Liz – kde se skrývají ty zrůdy a o čem přemýšlí?“ 

„Jsou nahoře na půdě,“ odpověděla Millie. „Hučí to tam jako ve vosím hnízdě. Za tím vším myšlenkovým smogem cítím… strach? Paniku? Zmatek? Jsou jako – já nevím – jako krysy v pasti.“ 

„Souhlasím s Millii,“ přikývla Liz. „Vypadá to, že je máme přesně tam, kde jsme je chtěli mít.“ 

Ale Trask zavrtěl hlavou. „Ne, to by bylo příliš jednoduché. Cítím tam trochu jiný druh krysy. Něco se mi snaží namluvit, že je všechno, jak má být, a to samo o sobě znamená, že je všechno úplně jinak. Liz, ty jsi už dávno chtěla Jakea zavolat. Ještě než jsme přejeli přes hranice. Myslím, že už je nejvyšší čas. Potřebujeme jeho i naše zbraně. Vystupte si z auta.“ 

Všichni vystoupili a Liz zavolala Jakea… 

Na velitelství pobočky slyšel Jake Lizino volání čistěji než kdy předtím. Skoro jako by byla v Harryho pokoji s ním. Nicméně, byli tam s ním jen Gustav Turčin a John Grieve. 

Jake zrovna ležel na posteli s rukama pod hlavou, celý v černém, když uslyšel to volání. Jakeu? Potřebujeme tě tady, okamžitě. A také zbraně. 

„Liz?“ zavolal a rychle vstal. Cítil v jejím hlase naléhavost a věděl, že nemá času nazbyt. 

Turčin s dozorčím seděli u paty postele a hovořili spolu tlumenými hlasy; nyní se odmlčeli, ruský premiér vstal a přikročil k němu. „To bylo ono?“ Oči měl najednou vytřeštěné a plné úzkosti. 

„Ano,“ odpověděl mu Jake, zatímco se snažil hodit si na záda pa-desátikilový pytel se zbraněmi. „To bylo ono. Ale může to tam být nebezpečné.“ 

A John Grieve dodal: „Pane? S tímhle se dá zacházet velice jednoduše. Jen doufejme, že to nebudete potřebovat.“ 

Turčin se na něj podíval a uviděl upravený devítimilimetrový automat Browning, který mu Grieve podával. Vzal si jej od něj a strčil ho do kapsy spolu se třemi zásobníky stříbrných nábojů. 

„Jste připraven?“ zeptal se Jake. „Pořád ještě chcete jít se mnou?“ 

„Ano – tedy, ne – vlastně nemám na vybranou,“ pokrčil bezradně rameny Turčin. 

„Tak pojďme,“ zavelel Jake. „Chytněte se mě za ruku a pevně se držte. Zavřete oči a udělejte krok vpřed a –“ 

„Achchch!“ vykřikl Turčin a zalapal po dechu. Bylo to jen slabé zasténání, nicméně v Möbiově kontinuu to zaburácelo. 

– nekřičte, dokončil Jake větu o vteřinu pozdě. V kontinuu není třeba mluvit. Postačí myšlenky – ty přenesou všechno, co chcete říct. 

Telepatie? Turčin se učil rychle. Ale od hlavy ruské pobočky E se to dalo čekat. 

Něco v tom smyslu, odpověděl Jake. Já tomu rozumím tak, že na místě, kde není vůbec nic kromě toho, co sem přinesete, mají váhu i myšlenky. 

Ale já vůbec nic nevážím! namítl Turčin. Bože můj, nacházím se ve stavu beztíže! 

Teď už ne, ujistil ho Jake, který ho zrovna vedl ven z Möbiových dveří. 

Turčin klopýtl, ale Jake ho přidržel, dokud premiér neotevřel oči. Noční šero po jasně osvětleném Harryho pokoji způsobilo, že znovu zavrávoral. Tentokrát mu na pomoc přispěchal Trask a hned spustil: „Jakeu, co se to tu sakra děje? Gustav Turčin? Co tady dělá?“ 

„Myslím, že mu hodně dlužím,“ odpověděl Jake, položil pytel se zbraněmi na zem a objal Liz. „A vy také.“ 

„My… měli jsme dohodu,“ bránil se Turčin. „Jsem tady, abych se ujistil, že dodržíš svůj díl.“ A pak se zamračil; v jeho očích jako by se odráželo jakési divné světlo. A pokud ne v jeho, pak určitě v očích ostatních. Trask, Millie a Liz – a hlavně Jake – jejich oči jako by svítily a v přítmí vypadaly jako oči divokých zvířat. Nebo to snad způsoboval měsíc v úplňku vycházející za kopci? 

„Na tohle teď není čas,“ odbyl ho Trask a obrátil se k nekroskopovi. „Jakeu, ti Vampýři – myslíme si, že všichni tři – jsou tady v tom větrném mlýně, pravděpodobně nahoře v patře. Liz a Millie si myslí, že se tam cítí zahnaní do pasti, pravděpodobně námi. Ale já si tím nejsem tak jist. Podle mě je to Malinariho hra, jakou na nás zkoušel i v Xanadu. Ale ať je to, jak chce, jsme tady, abychom je zničili nebo pro to alespoň udělali maximum. Ian Goodly předpověděl, jak by se to asi mělo vyvíjet. Zatím ale nedokážeme říct, jestli to bude teď nebo až později, takže ani netušíme, jestli v tom budeme hrát roli všichni. Teď půjdeme ty, já, Ian a Paul dovnitř. Tak nezůstaneme spolu a vyhneme se tomu, co jasnovidec viděl… doufám! A pokud jde o to, co můžeme očekávat uvnitř –“ 

„Jsou tam i ty dívky,“ řekla Millie, oči stále upřené na ztemnělý mlýn. „Jsou vystrašené, silně vzrušené a mimořádně nebezpečné! Jsou Malinariho první obranná linie. Abychom se dostali k němu a dalším dvěma, musíme nejdříve projít kolem nich. Ale nemůžeme je už považovat za lidské bytosti. Zabitím jim prokážeme laskavost.“ 

„Takže to bychom měli,“ řekl Trask. „Lardisi a Gustave –“ Zarazil se a pohlédl na Turčina: „Zatraceně – ty a ty tvoje politické plány. Pleteš se nám tu, sakra! Zůstanete dole s Liz a Millii. Všichni čtyři budete hlídat dveře. A pokud z nich vyjde cokoliv, co nebude někdo z nás –“ 

„My víme, co máme dělat,“ ujistil ho Lardis s nebezpečně vyhlížející mačetou v jedné ruce a v druhé s devítimilimetrovým browningem. 

„Dobře,“ přikývl Trask. Vzal si granáty a speciálně upravený automat. „Jdeme.“ 

Všichni ostatní si také vzali zbraně, ale když ta čtyřčlenná ‚zásahová jednotka‘ vykročila k polorozpadlým dveřím větrného mlýna, premiér Turčin za nimi zvolal: „A co baterie? Tam uvnitř bude tma. Budou vám snad stačit laserové zaměřovače na vašich zbraních?“ 

Trask na to nepomyslel – vlastně ani nepotřeboval – protože mu vůbec nepřipadalo, že by byla tma. Ale ozvali se Paul Garvey a jasnovidec, skoro jednohlasně. „Má pravdu,“ řekli a Goodly vytáhl kapesní baterku. „Jo, a jen abys věděl – takhle to nefunguje.“ 

„Co?“ nechápal Trask, který už mířil k mlýnu. „Co takhle nefunguje?“ 

„To, jak se chceš vyhnout budoucnosti,“ odpověděl jasnovidec. Ale stejně se vydal za nimi. 

A Jake dodal: „A pokud jde o tu tmu uvnitř, zapomeň na ni. Já mám dost světla pro všechny tady.“ Zvedl trysku svého plamenometu, lehce stiskl spoušť. Zasyčelo to a tmu nastávající noci rozřízl jasný plamen. 

„Raději to moc nepoužívej,“ varoval ho Trask. „Mohli bychom to tu celé zapálit!“ 

A o chvíli později bylo vidět už jen rudé laserové zaměřovače zbraní křižující dusnou, zaprášenou tmu uvnitř, jak prošli dveřmi… 

Nahoře nad nimi se Malinari obrátil k čarodějnici Vavaře – která teď nebyla maskována svým přestrojením – a vládci Szwartovi, jenž měl také daleko k lidské podobě, a řekl: „Funguje to – dokonce lépe, než jsem předpokládal – už jdou nahoru. Až o jedno patro níže začne boj, vydáme se tam… ale po vnější straně! Ty nejslabší totiž nechali venku.“ 

„Ano?“ Szwart použil svůj nepřirozený hlas. „A co s těmi nejsilnějšími? Setkal jsem se s jedním z nich v jeskyni, kterou jsem považoval za svou pevnost, lidmi už dávno opuštěnou a zapomenutou. Měl zbraně toho pekelného Nathana a dokázal je velice efektivně používat! To je ten muž, kterého chceš, jeden z těch čtyř, kteří teď jdou sem za námi?“ 

„Ano, ten bude můj,“ prohlásil Malinari. „Ale ne tady a ne teď. Už jsem vám vysvětlil, jak to uděláme. Opravdu máte tak krátkou paměť?“ 

Ta poslední slova neměl říkat. Nebylo moudré hovořit s někým, jako byl Szwart, takovým nevybíravým, ponižujícím způsobem. 

„Pamatuji se, jak skončily tvé minulé plány!“ zasyčel z nejtemněj-šího kouta a vztyčil se nad ním v celé své velikosti. „Pamatuji se na staletí strávená na Ledových ostrovech, na zkázu, která na nás čekala na Hvězdné straně, když jsme se nakonec vrátili, poté, co Nathan Kiklu zničil výsledky našeho mnoholetého ústili, a na náš let sem na tohle místo. Co mi řekneš k tomu, Nephrane Malinari? Moje vzpomínky na to jsou velice živé!“ 

„Teď není čas na hádky,“ namítl Malinari. „Čas pomsty je skoro na dosah, vládce Szwarte… ale nemsti se na mně! Ten, kdo je z velké části zodpovědný za mé neštěstí – kdo se podílel na neúspěchu Vavary a kdo je zcela zodpovědný za tvou porážku v jeskynní tvrzi pod Londýnem – bude brzy v naší moci. A já tě ujišťuji, že rád obětuje své bezpečí, ano a dokonce i sebe, pro tu ženu, Liz. A pokud jde o ty ostatní… no, pro ty už jsme připravili past, která brzy sklapne. Tam dole to páchne petrolejem, i když jsme to v jejich myslích zablokovali a dali jim pocit nepřemožitelnosti… no, možná kromě Traska. Já však věřím, že to přežijí, stejně jako to přežili v Xanadu, ale alespoň to zakryje náš únik. Až budeme připraveni, naposledy se jim ukážeme, načež se za námi ten Jake – nekroskop – vydá, aby zachránil svou milovanou Liz. Achchch!“ 

„Opravdu mám vám dvěma důvěřovat a svěřit se vašim rukám?“ zeptala se Vavara. „Jsme hodně vysoko a já jsem nikdy nebyla dobrá v metamorfóze. Když mě upustíte… mohla bych se vážně pochroumat.“ 

„Ale my tě neupustíme, sestro,“ ujistil ji Malinari. „Protože tě neponeseme!“ 

„Cože!?“ polekala se. „Ale já jsem myslela, že odtud dolů poletíme?“ 

„Také že ano,“ odpověděl Malinari. „Vládce Szwart a já.“ 

„Ale –“ 

„Musíme udeřit jako blesk!“ pokračoval Malinari. „Nemůžeme se zatěžovat tebou; ty musíš sešplhat sama. Já přece vím, Vavaro, že si tvé schopnosti v tomto ohledu s ničím nezadají! Na Krassu jsi zvládla ty útesy skvěle, když tě shodili do moře. A ten hotel v Turecku… byla jsi přilepená na zdi jako ještěr!“ 

„Pchá!“ Vavara se vrhla k oknu. „Jediný ještěr jsi tady ty, Nephrane Malinari – tohle ti nezapomenu! Ale když musím, tak musím. A začnu hned.“ 

„Ne,“ zvolal vládce Szwart a zastoupil jí cestu. „Ti, kteří čekají tam dole, by tě mohli spatřit. Mají zbraně, rozplácli by tě jako mouchu na zdi.“ 

„Szwart má pravdu,“ řekl Malinari. „Až tam dole vypukne boj, teprve pak můžeš jít… vládkyně!“ 

„Ty mentalistický parchante!“ sykla a oči jí zasvítily, když se přitiskla na děravé okenice na zdi u okna. 

„Ale, zmlkni!“ zašklebil se nervózně Malinari. „Jestli už něco musíš dělat, raději použij svou schopnost podvádět; nasaď jim do hlavy, že se ‚bojíme‘; naroubuj ten štiplavý zápach našeho strachu do jejich myslí a povzbuď je. Ale nekňuč nám tady, Vavaro – jsi pak ještě ošklivější.“ 

„Ty mentalistický parchante!“ zasyčela znovu a nahrbila se, kost a kůže a ostré tesáky, vzteky se třásla po celém těle. Ale udělala, co jí řekli, protože v tom spočívala její spása… 

Dole pod nimi prohledali Trask se svou jednotkou přízemí, avšak nenašli nic než několik hromádek shnilého obilí, starých, rozpadajících se pytlů a rezavé kusy železa a roztřepeného dopravního pásu – nefunkční zbytky vybavení mlýna. Na vratkém schodišti však byly ve vrstvě prachu patrné čerstvé šlápoty; všechny vedly nahoru a žádná se nevracela dolů. Do nejvyššího podlaží zbývala ještě nejméně tři patra a dalších šedesát schodů. 

„Necítíte něco?“ zeptal se Trask tlumeně, když se pustil po schodišti nahoru. 

„Jen strach,“ odpověděl mu telepat Paul Garvey. „Možná že měly Liz a Millie pravdu a ty zrůdy tam nahoře se opravdu třesou strachy. Proč se ptáš? Co cítíš?“ 

„Stroje, motory, olej,“ hádal Trask. „Nejsem si jistý. A také cítím ten strach… ale jako by zakrýval cosi jiného. Možná že cítím lži. Vavara je mistryně maskování a Malinari nemá v umění mentalismu sobě rovného.“ 

„Už se k nim blížíme,“ namítl nekroskop napůl cesty mezi Traskem a Garveym, s Goodlym v těsném závěsu. „Pokud jsou tam nahoře, mají se čeho bát. Szwart ví, co ode mě může očekávat, a vy jste zase na Krassu dali lekci Vavaře. No a teď jsme tady.“ 

„Ale tohle není velká akce,“ namítl Goodly. „Tohle místo je temné, ano, ale není to ta temnota, kterou jsem já viděl. Ne, protože tam byla tma jako… jako ve faraónově hrobce.“ 

„Jakeu,“ ozval se Trask tiše, „pojď sem, postav se vedle mě. Jsme v dalším patře a já nemíním vystrkovat hlavu, dokud mě nebude někdo jistit.“ 

Jake opatrně přešel po vrzajících prknech, postavil se vedle Traska a zmáčkl spoušť plamenometu, aby osvítil prostor před nimi. 

„Opatrně s tím!“ připomněl mu Trask, když ucítil horký zápach Jakeovy zbraně. „Všechen ten prach a zetlelé obilí by se snadno mohly vznítit. Za určitých okolností se chovají jako metan – vybuchnou jako bomba!“ Vešel do další místnosti, znovu zavětřil a zamračil se: „Možná je to ten tvůj plamenomet, co tu pořád cítím.“ 

Jake se postavil stranou a uvolnil místo pro Garveyho a jasnovidce. Jejich lasery opět prořízly tmu, přelétly po dřevěné podlaze a zdech. Uviděli spoustu rozsypaného obilí, několik myší utíkajících do bezpečí svých hnízd a všude plno pavučin. Ale to bylo všechno. 

„Iane,“ řekl Trask. „Vidíš něco?“ 

„Budoucnost je prázdná,“ zavrtěl hlavou jasnovidec. „Ale obvykle to tak bývá, když se příliš snažím.“ 

„Pak se tedy přestaň snažit a soustřeď se na přítomnost,“ poradil mu Trask. „Podle mě máme před sebou ještě dvě patra.“ 

Vnitřní prostor se teď kvůli mírně kuželovitému tvaru mlýna zúžil. Centrální šachta v podlaze a stropě – tmavé čtvercové díry, ve kterých byl v minulosti umístěn řemenový náhon – byla nyní prázdná. Ale když se tým vydal po schodech nahoru, Goodly naposledy osvítil místnost… a uviděl, jak skrz dřevěný strop padá k zemi tenký proužek prachu a několik zrníček obilí. Ve světle svítilny se třpytily, jako by byly zlaté. 

„Podívejte se!“ zašeptal a ostatní se otočili tím směrem. 

„Něco se tam nahoře pohnulo,“ řekl Garvey. Nad nimi zavrzalo prkno podlahy, jako by chtělo jejich domněnky potvrdit. 

„To jsou ty tanečnice,“ řekl Trask hlasem připomínajícím šustění suchého listí. „Millie říkala, že se s nimi setkáme nejdříve. No, bude to špinavá práce, ale… jdeme na to!“ 

A bez dalšího čekání vyrazil po skřípajících schodech. 

Jake mu byl v patách. Když dorazili nahoru, oba se přikrčili. Garvey a Goodly se drželi hned za nimi a osvětlovali jim přes ramena místnost svými zaměřovači. Hledali cíle, ale žádné nenašli. Alespoň zatím ne. 

Jasnovidec ozářil prostor svou baterkou. Uviděl girlandy pavučin… zaprášené pytle visící na trámech… hromadu haraburdí v rohu… kupu shnilého obilí… oči myší svítících ve světle baterky – a další oči. Divoké, planoucí oči, které byly příliš vysoko nad podlahou, příliš velké a příliš daleko od sebe, než aby mohly být myší! 

„Achchchch!“ ozval se vzdech, nářek, zavrčení – přímo nad jejich hlavami! 

Nad nimi se z příčného trámu na řetězech spustily dvě spoře oděné dívky. Měly dokořán otevřená ústa, v nichž svítily dlouhé, bílé tesáky ostré jako žiletky! 

Paul Garvey zachytil jejich myšlenky. Byly rudé a dychtivé. 

Lidské srdce, a stále bije – syrové rudé maso! – síla! – život! – kreeev! – krev je život! 

Garveyho reakce byla instinktivní a smrtelná. Natáhl ruku s automatem a vypálil salvu, která zastavila jednu z dívek přímo v letu. Krupobití stříbrných kulek ji odmrštilo zpátky a ona s vřískotem dopadla v oblaku zvířeného prachu na zem. Její společnice se však spustila na podlahu a s nenávistným vrčením a nataženými spáry běžela k nim. 

Trask a Goodly vypálili společně, pulzující záblesky dvojité dávky je zachránily od nejhoršího: pohledu na dívčinu hlavu explodující jako přezrálý meloun. V mžiku bylo po upírce, svalila se na zem a stala se minulostí. 

Jenomže to nebyl konec. Vypadalo to, jako by najednou všechny stíny ožily a hnaly se na ně ze všech stran… 

Vavara se nacházela na půl cesty dolů, přilepená na stěně mlýna. 

Pohybovala se jako krab, takže sešplhávala šikmo, skrytá za rohem pětihranné budovy, aby unikla zrakům těch, kteří čekali dole. Byli stejně zaneprázdněni hlídáním dveří. Ve stínech vrhaných jasným měsícem se přidržovala zprohýbaných a často práchnivých prken, proklínala aroganci toho mentalistického červa, Nephrana Malinariho, a přísahala, že se mu za všechny ty urážky a újmy, kterými ji zahrnul, strašlivě pomstí. 

Pokud šlo o její ‚kolegy‘: Szwart a Malinari čekali u prázdných oken, ze kterých měli v úmyslu se spustit do noci, hned jak pod nimi, o patro níž, ustane střelba. Oba experti na metamorfózu (Szwart naprostý mistr, pro nějž neustálá modifikace nepředstavovala žádnou námahu) si vytvoří křídla, vylétnou ven a snesou se na nic netušící skupinku pod nimi. Černí ve tmě noci – zejména Szwart – budou až do poslední chvíle neviditelní. 

A tak se i stalo. Jakmile hřmot zbraní utichl a pach petroleje prosákl až k nim, oba na sebe pohlédli: 

„Teď!“ zavelel Szwart a společně s Malinarim se vrhli dolů. 

Jejich volný oděv se nafoukl – kůže a svaly se napnuly – mezi pažemi a boky se jim utvořila blána, stejně jako mezi nohama, a dokonce i mezi třicet centimetrů dlouhými prsty na obrovských placatých dlaních. Vylétli z okna jako dva pterodaktylové a ladně se snesli dolů, nadnášeni vánkem vanoucím od vzdáleného oceánu. 

Malinari, který z těch dvou více připomínal člověka, byl obzvlášť groteskní. Zato vládce Szwart připomínal tvora z nočních můr. Lasturová miska, netopýr bez těla, list s hbitým, kormidlujícím ocasem a rybími ploutvemi vepředu… byla to stvůra zrozená z hrůzy a temnoty! 

Oba prolétli vzduchem, obrátili se a snesli se dolů. 

A ti čtyři, co tam čekali, si jich ani nevšimli… 

Byl to Lardis, kdo jako první ucítil závan větru a vzhlédl – načež byl sražen Malinarim, který se ve vzduchu otočil a starého Lidesciho odkopl nohama. Lardisova zbraň vyletěla do vzduchu; stejně tak Tur-činova, když do něj Lardis narazil. Oba muži se svalili na zem, Lardis se navíc svíjel se zlámanými žebry bolestí, Turčin zase v šoku zděšeně lapal po dechu, když spatřil, co se na ně ze tmy řítí. 

Millie ucouvla – a narazila do Liz, která se snažila zaměřit Malinariho svým Baby Browningem – ale než mohla Millie vytáhnout svou vlastní zbraň, Szwart ji uchvátil a překryl jako živá přikrývka. 

Znala jeho pach – ten mastný, dusivý vjem, který vzbuzoval – a vykřikla. Ale její výkřik umlkl, neboť ji Szwart překryl zcela, zavinul ji jako do pavučiny a odřízl jí přívod vzduchu. Millie nebyla schopná se nadechnout, zběsile zápasila, kopala, snažila se jej ze sebe shodit. Ale Szwart ji držel pevně a nyní ji ještě více sevřel. 

A Liz – tiše klela a poskakovala z jedné nohy na druhou – nebyla schopna na Szwarta vystřelit, protože se bála, aby nezasáhla Millii. Nedalo se odhadnout, kdo je kdo; byli skoro jako jeden! 

Zazněly tři tlumené výstřely a Szwartovo ploché tělo se otevřelo a vyplivlo Millii, která se svalila na zem; kouřící pistole jí vypadla z ruky. Ze Szwartova těla se také kouřilo, neboť ho její výstřely zasáhly a sežehly. 

Všichni tři Lizini přátelé teď leželi na zemi a jen ona zůstala stát. V jejím zorném úhlu byli jak Malinari, tak Szwart a ona svírala v natažené ruce zbraň. Stačilo jen jedinkrát zmáčknout spoušť – nebo dvakrát nebo třikrát, nebo tolikrát, až by jí došly náboje – pak ale byla její šance pryč, dřív, než ji stačila využít. 

Neboť odkudsi ze tmy se najednou vynořila Vavara, čarodějnice z nejhlubšího pekla s očima jako lucerny a spáry, které Liz skoro zlomily zápěstí, když jí z ruky vyrazily pistoli. 

„Tak, moje krásko!“ zaskřehotala ta odporná babizna a znovu ji udeřila – tentokrát do spánku – a poslala ji tak do černé studny bezvědomí. „Zase spolu.“ 

„To stačilo!“ křikl Malinari a rychle se rozhlédl kolem sebe. 

Lardis ležel nehnutě tam, kde dopadl… Gustav Turčin se snažil odplazit pryč, šklebil se hrůzou a jednou rukou si zakrýval obličej. Millie a Liz byly bezmocné. 

„Měli bychom je dorazit,“ odfrkla si Vavara. 

„To by byla jen ztráta času a plýtvání silami,“ namítl Malinari. „Protože tohle jsou ti nejslabší a neznamenají pro nás žádné nebezpečí. Ale tam nahoře,“ podíval se vzhůru a očima přejel po nejvyšších oknech mlýna, „ti mají opravdovou sílu. A ten… ten Jake, nekroskop – ten zvláště. Pokud nám tentokrát unikne… pak budu s jistotou vědět, že nás může učinit nepřemožitelnými. Na nic jiného teď není čas –“ 

Přiskočil k vratkým dveřím, sáhl dovnitř, vzal kanystr benzinu, který měl schovaný pod hromadou pytlů, a hodil ho dovnitř na hromadu zetlelého obilí. Pak ze svého potrhaného oblečení vytáhl Keramique, ustoupil, zamířil, vystřelil a pak znovu, víceméně proto, aby se zastřílel, a pak se do třetice trefil do černého. 

Síla exploze Malinariho zaskočila. V žádném případě nebyl odborník přes těkavé látky, takže polil stěny uvnitř trochou petroleje a nyní použil benzin, aby to všechno zapálil. Výsledný výbuch vyrval celý větrný mlýn ze základů. Dvě z pěti zdí se vyduly směrem ven a úlomky prken se rozletěly na všechny strany. Těžké dveře vyletěly z rezavých pantů a vzápětí se z nich vyvalily plameny, takže se Malinari s ostatními museli krýt před tím žárem a létajícími úlomky. 

Uvnitř budovy běsnil divoký požár, po dřevěných schodech se v žlutých, rudých a oranžových plamenech vyvalil do vyšších pater. 

„Tak,“ prohlásil Malinari, když se znovu narovnal a tvářil se, jako by přesně tohle měl v úmyslu… což byla v podstatě pravda. „A můžeme jít. Přiveďte tu dívku.“ 

„Výborně!“ ušklíbl se Szwart. „Světlo ohně zraňuje mé oči a ta vratká budova se každou chvíli může zřítit. Čím dříve odsud zmizíme, tím lépe.“ A zvedl omráčenou Liz svýma provizorníma lanovitýma rukama. 

Malinari se však ještě zastavil u mikrobusu, odporně se zašklebil, zamířil svou pistolí a prostřelil pravou přední pneumatiku. „Jen pro jistotu,“ řekl. Pak se rychle přemístil na druhou stranu vozidla, zamířil na levou přední pneumatiku a znovu vystřelil – jenomže se ozvalo jen cvaknutí, jak úderník dopadl na prázdnou komoru. 

„Cha!“ ušklíbla se Vavara. „Není tak spolehlivá jako bojová rukavice, co, Nephrane?“ 

„To máš pravdu,“ souhlasil s ní a odhodil zbraň. „Ale to nevadí. Svůj účel splnila.“ 

Když odcházeli, tiše se ztrácejíce do noci, Lardis Lidesci a Millie stále ještě leželi bez hnutí na zemi, nebezpečně blízko hořící budově. A po ruském premiérovi, který se skryl v jednom z přístavků mlýna, nebylo ani vidu, ani slechu… 

Jen o tři minuty dříve se Trask a jeho skupina snažili vypořádat se skupinkou čtyř zbylých upířích dívek. Ty však příliš dlouho neodolávaly. Pod přívalem zničujících plamenů a sprškou stříbrných kulek se jedna po druhé skácely k zemi, až nakonec padla i ta poslední, která se krčila v tmavém rohu plném pavučin. 

Navzdory jejímu ‚vyděšenému‘ ječení a prosbám se Paul Garvey nenechal zmást. Ano, bylo mu jí líto… ale za žádnou cenu by ji neušetřil, neboť její myšlenky byly krvavé a nezasloužily si slitování. Stříbrná kulka z jeho zbraně byla nelítostná – a paradoxně milosrdná – když jí proletěla čelem a vyrazila jí mozek ušima. 

Mezitím se nejvyšší patro větrného mlýna vyprázdnilo a už tam nebyla živá duše – nebo spíše nemrtvá – to však muži z pobočky E netušili. A tentokrát to byl Jake, kdo vedl zbytek týmu nahoru po schodech; velice tiše, chladně s tříštivým granátem, který se mu houpal na kroužku pojistky v zubech a se syčícím plamenometem připraveným k použití. 

Nahoře vanul dovnitř skrze okna otevřená do hvězdnaté oblohy chladný noční větřík; Goodlyho baterka přejela kuželem světla po místnosti, mnohem menší než předchozí; rudé paprsky zaměřovačů ji křižovaly sem a tam, pátraje po živých i nemrtvých cílech, a nekroskop dokonce olízl nejtmavší kouty plamenem, neboť díky ventilaci zde byl vzduch o něco méně zatuchlý a nemusel se bát, že se tak lehce vznítí. 

Jenomže tam nebylo nic a nikdo. 

A tehdy… tehdy pochopili. 

Jakmile Trask uslyšel tlumenou střelbu, rozběhl se k oknu. Tam dole ve tmě se pohybovaly stíny, střetávaly se a zase oddělovaly. Ale bylo jich více než čtyři. 

„Do horoucích pekel!“ zaklel Trask a obrátil se k ostatním, ve tváři bledý jako křída. „Všichni ke mně! Jakeu, rychle. Chci, abys –“ 

Ale dál se nedostal, neboť podlaha jim pod nohama náhle nadskočila a zdi se zachvěly. Všechny pavučiny a prach se tím výbuchem sesypaly k zemi. Dole se vzedmula vlna pekelného žáru, která se rychle valila nahoru po schodišti a centrální šachtou; ohnivé plameny před sebou tlačily černý kouř. Trask okamžitě pochopil, kolik uhodilo, už mu bylo jasné, co to prve cítil; petrolej nebo benzin – nebo kombinace obojího – ale maskovaný Vavařinou aurou a Malinariho mentální mlhou. 

Jake se hnal k Traskovi, ale pohyboval se příliš rychle a nedával pozor. Dupl na jedno ze ztrouchnivělých prken a pravá noha mu propadla skrz podlahu. Svalil se s bolestným výkřikem, když mu dřevěný odštěpek projel zezadu stehnem těsně nad podkolenní jamkou. Chvíli trvalo, než se vzpamatoval z bolesti, která mu zastřela smysly. Pak upustil zbraň, zapřel se oběma rukama a pokusil se vytáhnout nahoru. 

Když to Goodly a Garvey uviděli, přispěchali mu na pomoc; prkna pod nimi však znovu zapraskala, podlaha se zhoupla a oni ztratili rovnováhu. 

Ben Trask byl u Jakea jako první. Naštvaný sám na sebe, že se svými lidmi opět vlezl do pasti – a zároveň ochromený panikou a strachem, co se děje tam dole ostatním – neovládl své emoce, popadl Jakea pod paží a jediným trhnutím ho vytáhl z díry v podlaze, až třísky létaly na všechny strany. Síla, kterou nekroskopa zvedl do vzduchu a postavil na nohy, byla tak fenomenální, že se mu tomu ani nechtělo uvěřit. 

Plameny už zachvátily celé schodiště a z centrálního otvoru šlehal sloup ohně, který olizoval strop a rozevíral se jako květ nějaké podivné orchideje. Konečně se všichni čtyři muži připlazili k sobě, krčíce se pod náporem toho bizarního květu a jeho rudých okvětních lístků. 

„Udělej to!“ zakřičel Trask. „Jakeu, odnes nás sakra odtud, dolů za ostatními, než se celá ta zatracená budova zhroutí!“ 

Všichni čtyři se semkli dohromady, uchopili se za ruce a kolem ramen a Jake vytvořil Möbiovy dveře. „Teď mě pusťte,“ křikl do řevu burácejících plamenů, když je vystrčil ven ze známého vesmíru. 

Okamžitá temnota a ztráta tíže… náhlý šok ze vznášení se v absolutní prázdnotě, v té úžasné a nekonečné nicotě Möbiova kontinua – 

O zlomek vteřiny později se jim však nohy podlomily, jako by byly z gumy; gravitace se znovu ujala vlády. Jake, kterému se trs patnácticentimetrových třísek zabodl ještě hlouběji do stehna, se znovu svalil na zem. 

Byli mezi zaparkovaným autem a hořícím mlýnem. Millie ležela tam, kde upadla, a starý Lidesci si jednou rukou zakrýval obličej před ohněm a druhou se ji snažil odtáhnout pryč. Noční vánek naštěstí mezitím zesílil ve vítr, který hnal plameny směrem od nich, přesto byl žár skoro nesnesitelný. 

Paul Garvey se rozběhl pomoci Lardisovi, a než se jim společně podařilo odtáhnout Millii, přišla k sobě. 

Trask se k ní okamžitě vrhl a vyptával se: „Millie, co se stalo s Liz? Kde je Liz?“ 

Ale Millie si jen olízla rty a upřeně zírala do noci. 

Goodly už seděl za volantem mikrobusu. Nastartoval a zavolal z okénka: „Nastupte si – rychle! Ten mlýn se za chvíli zřítí!“ 

A protože to byl jasnovidec a málokdy se mýlil, nikdo se s ním nepřel… 

XXV 

Odhalení, výhrada, rozhodnutí 

Jako poslední přiběhl k mikrobusu Paul Garvey. Klopýtal, neboť podpíral Jakea. Za normálních okolností by nekroskop použil Möbiovo kontinuum, avšak jak se mu třísky zarývaly hlouběji do masa a hrozilo, že mu poškodí kolenní šlachy, bolest mu zabraňovala se soustředit. 

Garvey doběhl až k zadním dveřím mikrobusu právě včas, aby zaslechl jasnovidcovo ječení: „Už to padá!“ Myslel tím větrný mlýn. 

Pak se z mikrobusu vynořily netrpělivé ruce, které vtáhly Jakea dovnitř, a mlýn se začal kácet. 

Traskovo předchozí varování, aby byl Jake se svým plamenometem opatrný, se teď ukázalo být skoro stejně jasnozřivé jako Goodlyho předpovědi. 

V prvním patře větrného mlýna se tím žárem vysušilo veškeré obilí, začalo vířit vzduchem, a vytvořilo tak podmínky pro druhou explozi, která odstřelila zdi patra a vymrštila hořící úlomky na všechny strany. 

Jedno těžké prkno roztočené jako vrtule proletělo vzduchem, narazilo jedním koncem o zem, ohnulo se a odrazilo, znovu vylétlo do vzduchu a přitom udeřilo nekroskopa zezadu do hlavy. Když Trask a starý Lidesci v příštím okamžiku Jakea popadli, strhli ho z Garveyho atletických ramen a zatáhli do mikrobusu, byl už v bezvědomí. 

Garvey naskočil zadními dveřmi, jasnovidec šlápl na plyn a vozidlo se smykem rozjelo pryč od hořící budovy. Z nimi se horní patra budovy zřítila do žhnoucího kotle v přízemí a pak se celá budova zhroutila právě tam, kde ještě před okamžikem stáli, a do vzduchu se rozlétly miliony hořících úlomků. 

Jenomže mikrobus jel jaksi líně a Goodly zasténal: „Jako bychom už tak neměli dost problémů, teď to ještě ke všemu vypadá, že jsme píchli!“ 

Když se dostali dost daleko od toho ohnivého pekla, Goodly zastavil. Vtom se odkudsi vynořil premiér Turčin; klopýtal, mával rukama, ve světlech mikrobusu bledý jako stěna. 

„Lardisi, postarej se, prosím tě, o Jakea a Millii,“ řekl Trask, když vystupoval z mikrobusu. „Paule, Iane… my musíme vyměnit kolo. Ten požár bude vidět na kilometry odtud. Nechci tady být, až se začnou sbíhat čumilové.“ Pak se obořil na Turčina. „Ty – kde jsi sakra byl? Jak to, že jsi utekl, když byli ostatní v úzkých a… a co se stalo s Liz!“ Divoce se rozhlížel kolem sebe. „Viděl jsi, co se stalo s Liz?“ 

„Vzali ji s sebou,“ lapal po dechu Turčin. „A ano,“ přikývl, „utekl jsem. Kdybych to neudělal, byl bych teď mrtvý! Nevěděl jsem, proti komu jdete, Trasku. Neměl jsem ponětí – ani ve snu by mě nenapadlo – co jsou to za stvůry. Jedna věc je o nich slyšet, ale když se s nimi setkáš tváří v tvář… Zpanikařil jsem, to přiznávám.“ 

„A co Liz?“ Trask jej popadl a zalomcoval jím, a přestože byl Turčin poměrně podsaditý, skutečně jím třásl. A ruský premiér, třeštící oči na Traskův obličej, v němž narůstá vztek, viditelně zbledl. 

„Oni… oni měli velké auto,“ koktal. „Limuzínu. Myslím, že byla schovaná v přístavku. Slyšel jsem, jak ji nastartovali, a viděl, jak odjíždějí… Předtím hodili Liz dovnitř. Na mou duši, Trasku, to auto vypadalo úplně jako pohřební vůz!“ 

„To je pohřební vůz.“ Trask jej pustil. „Jake je zraněný – Millie také – a ti podělaní parchanti nám zase utekli a ještě s sebou vzali Liz.“ 

Garvey a jasnovidec mezitím vytáhli rezervu zavěšenou pod přední částí mikrobusu a dali se do práce. A když se Trask s odporem odvrátil od Turčina, Millie se vybelhala ven a prakticky mu padla do náruče. 

„Díky Bohu, že jsi v pořádku!“ Objal ji – ale opatrně – jako něco velice vzácného. „Bože,“ vydechl, „je to špatné. Vzali Liz. Ale kdyby vzali tebe… nevím, co bych dělal tentokrát.“ 

„Liz?“ ozvalo se zmatené, úzkostné zamumlání z otevřených zadních dveří mikrobusu. „Nikde jsem ji neviděl. Myslel jsem si, že třeba utekla.“ A pak nazlobeně: „Bene Trasku, jsi to ty, tam venku? Co se stalo s Liz, Bene?“ 

Trask přikročil k zadním dveřím a podíval se dovnitř na Jakea a Lardise. Starý Lidesci seděl velice tiše co nejdál od něj, na předním sedadle, skoro jako by se tam ukrýval, jako by tam nechtěl být. Nekroskop si mezitím roztrhl zadní část nohavice svých černých kalhot, opřel si nataženou nohu o protější sedadlo a pokoušel se vytáhnout si dlouhé, zakrvácené třísky z rozdrásaného masa vzadu nad kolenní jamkou. 

Ale ten výraz v jeho tváři, zatímco to dělal – ten byl úplně jiný. Jakeovy vlasy teď byly na spáncích skoro bílé a jak byly sčesané dozadu a spletené do krátkého copánku, propůjčovaly mu trochu vlčí vzezření. Obličej měl vyzáblejší, kostnatější a zlostnější. Na čele se mu leskly stříbřité krůpěje potu a soustředěná ústa odhalovala zuby zaťaté do spodního rtu. Když vytahoval dlouhé, ostré třísky, pěkně jednu po druhé, a házel je na podlahu, pokaždé si jen s úlevou oddechl, ale nedal najevo žádnou bolest, kterou určitě musel cítit. 

Ale možná ji necítil, protože ji potlačil. A Trask si pomyslel: Oni to přece dokážou… že? 

A pak tu byly Jakeovy oči, ty planoucí oči…! 

Milie stála vedle Traska; viděla to, co viděl on, a myslela si totéž. Jake se na ně náhle ostře podíval, uviděl jejich výrazy a mlčky přikývl. Pak se ironicky, nevesele zasmál, vytáhl poslední třísku ze své krvavé, rozdrásané nohy a řekl: „Opravdu? Tak vy si myslíte, že vypadám tak trochu divně, co? No tak dovolte, abych vám něco řekl – měli byste se podívat na sebe!“ 

Jak Trask, tak i Millie věděli, že nemá smysl to popírat. Byl to ten boj, zaujetí, nasazení, co to vyvolalo… 

Gustav Turčin stál opodál. Teď se velice tiše přesunul ke Goodlymu a Garveymu, kteří přitahovali poslední šrouby vyměněné pneumatiky. A nemohl si nevšimnout, že i oni vypadají ustaraně – ne, vypadali naprosto ztrhaně – jak pracovali horečnou rychlostí, a přesto až příliš tiše. Tato práce jim poskytla první skutečnou příležitost promluvit si v soukromí. 

Když skončili a otřeli si ruce o špinavý hadr, Trask, Millie a Jake se objevili za mikrobusem; a za nimi starý Lidesci, který se jednou rukou držel za zlámaná žebra… a v druhé měl mačetu! 

„Lidi –“ začal Trask, ale pak se zarazil, když se Garvey naklonil na přední sedadlo mikrobusu a vytáhl dva automaty a jeden z nich podal jasnovidci. 

„Dobrá,“ řekl telepat velice nejistě a vystrašeně třesoucím se hlasem. „Ty jsi řekl ‚lidi‘, Bene. Tím jsi myslel mě, Iana, Lardise a premiéra Turčina. My jsme lidi, to ano, také je to na první pohled jasně vidět – a stejně tak je jasné, že vy tři nejste! Teď už ne! A jsme si zatraceně jistí, že ani Liz nebyla člověk.“ Zatímco Garvey mluvil, starý Lidesci je zeširoka obešel a postavil se vedle Garveyho a ostatních. 

Několik nekonečných chvil bylo naprosté ticho… až Millie promluvila: „No, tak do toho – skoncujte to s námi.“ Řekla to naprosto klidně a tiše, avšak její slova zněla jako hromobití a přehlušila i řev a běsnění požáru. 

Pak Lardis prohlásil: „Pokud mě necháte odejít, myslím, že raději půjdu. A rád.“ 

Trask se na něj podíval a řekl: „Ty? Vsadil bych se, že po tom všem, co jsi viděl a udělal, budeš první, kdo se do toho pustí. A i když se mi to nelíbí, pochopil bych to.“ 

Lardis však schoval svou zbraň a odpověděl: „Ano, pamatuji si na hrozné časy, ale byly i dobré. A pamatuji si na Harryho. On byl jiný.“ 

„Já si také pamatuji na Harryho,“ řekl Trask. „A vím, že zas tak jiný nebyl. Ne na konci. Ale nechal jsem ho žít.“ 

A pak promluvil jasnovidec. „Celý život jsem svůj talent považoval za prokletí – až do téhle chvíle.“ Obrátil se ke Garveymu a pokračoval: „Odlož svou zbraň, Paule. Myslím, že jsi na něco zapomněl – stejně jako jsem na chvíli zapomněl i já – že v tom budeme všichni až do konce. Budeme tam všichni dohromady.“ 

„Ale já chci zůstat stejný, jaký jsem,“ namítl telepat, který se třásl navzdory tomu, že jej spaloval žár ohně. 

„Pak čti v našich myslích,“ pobídl ho Trask. „A pokud v našich myslích objevíš jedinou zlou myšlenku, zmáčkni spoušť.“ Otočil se k Millii, znovu ji objal a zeptal se: „Jak je možné, že tak dychtíš zemřít?“ 

„Nedychtím,“ odpověděla. „Ale jak budeme žít? A pokud je tohle náš konec – a pokud musíme odejít – pak chci odejít důstojně.“ 

Jake se trochu naklonil dopředu – a zmizel! Vzápětí se vynořil z Möbiova kontinua vedle Garveyho a neuvěřitelně rychlým, spíš vampýřím než lidským pohybem mu z ruky vytrhl zbraň. Vytáhl zásobník, prohlédl si ho, zamračil se a zavrčel: „Prázdný?“ 

„Přesně tak,“ řekl telepat a o krok ustoupil. „Protože jsem se bál, že bych ji mohl použít, aniž bych vám dal šanci… no, cokoliv vysvětlit.“ 

„Co máme vysvětlovat?“ nechápal Jake. „Spíše bys měl něco vysvětlit ty mně: proč jsi mě zachraňoval, když ses chystal mě později stejně zabít? A mimochodem, proto jsem nezabil já tebe?“ Pak se znovu podíval na tu zbraň: „Máš druhý zásobník?“ 

„Ano,“ odpověděl telepat, sáhl do kapsy a ukázal Jakeovi plný zásobník. 

„Tu máš,“ podal Garveymu jeho zbraň. „Na co by ti sakra byly náboje, když nemáš pušku!“ Pak zasténal, padl na kolena, rukou si sáhl na zátylek, podíval se na své rudé, lepkavé prsty a řekl: „Lidi – a teď opravdu myslím, lidi, vy všichni – myslím, že se na chvíli budete muset obejít beze mě.“ 

A s těmi slovy dopadl na obličej… 

Nekroskop ležel s otřesem mozku na zadním sedadle mikrobusu, Goodly se o něj staral a Garvey přihlížel, zatímco Lardis seděl přikrčený v rohu a tvářil se vážně. Premiér Turčin, očividně naprosto vyčerpaný, seděl na sedadle a spal s hlavou klátící se na prsou. 

Ben Trask, neúnavný vůdce, seděl za volantem a řídil vůz tmou, pronásleduje pohřební vůz a jeho nemrtvé pasažéry jako samonaváděcí střela – kolik už kilometrů? – navigován Millii, která seděla vedle něj. 

Po nějaké době se těch pět, kteří byli vzhůru a při smyslech, dalo do řeči. Nejdříve nesměle, ale postupně se vpravili do staré rutiny dávno zažitých frází, která se mezi nimi za ty roky přátelství a… vzájemné důvěry? vytvořila. 

Takhle to alespoň vždycky bývalo. 

A přestože měli stále na paměti – jak by mohli zapomenout? – zoufalou situaci, v níž se nacházeli, snažili se ze všech sil nedávat to najevo. 

Jake je jako by z velké dálky slyšel… jenomže on slyšel i jiné věci, které nebyly přístupny nikomu jinému. Šepot hlasů mrtvých, které na něj dorážely jako mlžný příboj, neustávající bušení v jeho hlavě a sotva slyšitelné výkřiky zklamání, zoufalství – skoro až mentální degradace, šílenství – odněkud z nitra… ale nebyla to Jakeova bolest, ani zoufalství. 

Tak co tedy – jeho šílenství? 

Ne, to také ne, i když byla jeho duše jako by roztržená napůl a každá polovina byla zmítána opačným směrem. 

A jak začal postupně ty záhrobní hlasy rozeznávat, chvíli jim naslouchal. Ty, které znal, byly utlumeny, překřičeny – nebo přešeptány – Velkou většinou, která teď už skutečně většinu tvořila, neboť všichni ti, kteří byli až dosud v nekroskopově případu nerozhodnutí, byli nyní přesvědčeni, vítali jeho selhání a přišli si vyslechnout konečný verdikt. A Jake, ten, který tu byl souzen, měl být usvědčen. Protože všechny jejich nejhorší obavy se potvrdily a jediné světlo v jejich nekonečné noci, jediná nit, která je spojovala s tím, co kdy prožili – se světem, který znali – ztratila svůj modrý nádech a zářila teď rudě. 

Přesto, přese všechno – Zek Föenerová – Zek Simonsová – Zek Trasková – Jakea hájila. A Keenan Gormley a George Hannant a bývalý voják jménem Graham ‚seržant‘ Lane, který při mnoha příležitostech hájil také Harryho a jeho syna Nathana; ti všichni nyní hájili Jakea. ‚Všichni‘ ano… v porovnání s Velkou většinou politováníhodná hrstka. 

A mezi nimi zněl tichý, avšak odhodlaný hlas – slabý, plačtivý šepot – z velké dálky hřbitova v Hartlepoolu na severovýchodě Anglie, kde vyrůstal Harry Keogh. 

Nekroskop byl můj přítel, řekla… Cynthia, která zemřela jako dítě a zůstala dítětem navzdory tomu, že už uplynulo pět studených let. Jake ji neznal – 

Ale Nathan mě znal, řekla mu Cynthia a všichni ostatní nyní ztichli a poslouchali, co říká. On byl nekroskop, pokračovala, a já jsem byla nikdo. Navždy bych tady plakala nebýt jeho. Moje matka a otec také; oni nemohli vědět, že tohle místo existuje, nemohli vědět, že já tu budu i nadále a budu na ně vždycky čekat. Ale Nathan to věděl a řekl jim to. A oni přestali plakat a já s nimi. 

Hrál si na Boha! zahřímal dav. 

Byla to jediná věc, kterou uměl! (Zekin hlas.) 

A stejně (drsný hlas Grahama Lanea), kde je ten Bůh? A mimochodem, kde je to jeho nebe? 

Nebe čeká na ty, kdo věří! křičela Velká většina proti těm, kteří mluvili jako rouhači – ačkoli mnozí z nich už sami dávno věřit přestali. 

Já věřím! křičel na ně Keenan Gormley. A chtěl bych také uvěřit, že nekroskopi jsou jeho andělé! Neodmítejte Jakea, jako jste odmítali Harryho. Neudělejte znovu stejnou chybu. Protože pokud odmítnete Jakea… On se pak může obrátit zády k vám! A k vašim dětem. A jejich dětem! 

Keenan má pravdu! (znovu Zek.) A Cynthia také. Cože? Opravdu je zapotřebí očí malého dítěte, abyste uviděli světlo v této nekonečné tmě? Jste zvědaví, vy všichni – máte pochybnosti, stejně jako Graham Lane – ale narozdíl od něho je ukrýváte hluboko ve svých srdcích. Tam přemýšlíte o pekle, v němž se nacházíte namísto toho, abyste byli v nebi, které nám slibovali. Ale možná je to všechno jen zkouška a jen ti, kteří si to zaslouží, uspějí a půjdou dál, zatímco ostatní zůstanou zde. 

Znovu se však proti ní ozvala Velká většina. Ne! Ne! Tak to není! Nemůžeme sympatizovat s upíry. Jsou morem pro živé a prokletím pro mrtvé. My přijímáme život a smrt… ale nikdy neživot! Nemůže vložit naši důvěru do rukou upírů! 

Já ano, protestovala malá Cynthia, která měla pouhých sedm let a už nikdy nezestárne ani o den. Já mu svou důvěru dám. A pak sáhla ven z té tmy – dotkla se Jakea – a zeptala se: Nekroskope? Jsi tam? 

Nemohl jí odolat. Možná že až k tomu dojde, ona se od něj s hrůzou odvrátí a uteče – možná se ukáže, že to na ni bude příliš; ucítí temnotu a odmítne ho jako všichni ostatní – ale svým způsobem byla ona jeho poslední naděje. A když se to tak vezme, byla poslední nadějí i pro ně. 

Ano, odpověděl Jake, jsem tady. Ale ty mě opravdu neznáš. A oni mají možná pravdu, když tvrdí, že by ses mě měla bát. 

Jsi nekroskop, namítla a přistoupila k němu blíž. A stejně tak Nathan, když tady ještě byl. Nechci se tě bát. Cítím tě stejně jako jeho. Nevadí mi chlad, který v tobě je. Není to tvoje chyba a to teplo v tobě ho potlačí. 

Cynthie, poslouchej mě, řekl jí Jake varovně… pak se odmlčel, neboť nevěděl, co říct. Protože ji najednou poznal, vzpomněl si na Cynthii, aniž by se s ní kdy setkal! 

Nekroskopovi se zatočila hlava, tentokrát to však nebylo bolestí, a když se před ním na malou chvíli objevil kaleidoskop postav, všech nekroskopů, jejich vtělení – Harry, Obyvatel, Nathan – a také všech jejich vzpomínek, které se zároveň štěpily a rozpadaly, překrývaly se mu dny a noci, tma a světlo, takže skoro všechno zapomněl ještě dříve, než se to stačilo rozpadnout. Skoro všechno. 

Ale jedna z těch vzpomínek mu zůstala a Jake se k ní přimknul. 

Tenhle je za Nathana, řekla Cynthie a Jake cítil, jako by se jeho tváře dotklo křídlo motýla. A tenhle je pro tebe. Znovu ho políbila a zmizela. 

Ale Jake věděl, že si bude navždy pamatovat – stejně jako si to pamatoval‘ nyní – tu jemnou, smutnou vůni mýdla a slz a nevinnosti. 

A také věděl, jak se dál budou věci odvíjet. Cítil, jak se jeho zraněná duše hojí, jak znovu nabírá správný směr. Zřetelně viděl, jak jednoduché a nesprávné by bylo se vzdát a jak těžké a správné bude následovat radu dítěte: 

Aby vzal do hrsti všechno, co mu zůstalo z jeho životní síly a tepla, z té jiskry, která z něj činila člověka, a použil ji k potlačení a snad i zahnání chladu a vetřelce v něm. 

Byla to jen otázka vůle – svobodné vůle – a ničí vůle nebyla svobodnější než Jakeova. 

Bylo to jako přísaha, nekroskopova záhrobní přísaha, a on přísahal s takovým přesvědčením, že se Velká většina zarazila, ztichla, rozprchla se do nekonečné, mentální mlhy a čekala, co se bude dít. Jejich verdikt ještě nebyl vyřčen, zatím ne. Avšak bdící mrtví nebyli jediní, kdo čekal, co se bude dít… 

Jake zasténal a převrátil se na zadním sedadle mikrobusu, kde se jej Ian Goodly snažil přidržovat, na druhý bok. Stále však slyšel hlasy. Byly slabé, avšak dolehly k němu – převážně to byla tlumená konverzace jeho ‚kolegů‘ v mikrobusu a znělo to jako ozvěna v tunelu – ale také bušení a nářek něčeho nebo někoho jiného. 

To byla práce Korata, kdysi Myšlenkářova vazala, a nekroskop už ho měl víc než dost. 

Otevřel špehýrku v těch speciálních dveřích své metafyzické mysli a zavolal: Korate? Co to s tebou sakra je? Už tak dost trpím i bez tvého povyku. 

Pokud očekával nějakou odpověď, nedočkal se jí, ne hned. Místo toho uslyšel funění, vzlykání, neartikulované drmolení, kterému nerozuměl. Ale protože to byl Korat, Jake necítil žádnou lítost. Vlastně si nebyl jist, jestli je jí ještě schopen. 

Korate? zavolal znovu. Jestli se snažíš upoutat mou pozornost, tak se ti to podařilo. Ale musím ti říct, že bych se bez toho momentálně obešel. Na tvém místě bych si dobře rozmyslel, jestli mě chceš naštvat ještě víc, než jsi mě naštval teď. Slyšíš mě? 

Drmolení ustalo – vzlykání a posmrkávání, kterým bylo doprovázeno také – a na několik vteřin zavládlo ticho. Pak Korat promluvil, ale už to nebyl ten jeho dřívější arogantní hlas nasáklý falší, na který byl Jake zvyklý. Až doposud pro něj byl Korat jen obtěžování, přítěž, rádoby voyer… a nakonec tvor usilující o návrat do ukradeného života v Jakeově těle, poté co mu to tělo nejdříve ukradl. 

Nyní byl něčím jiným. Něčím zlomeným, co už nelze napravit nejen v životě, ale i ve smrti. Tvor z temnoty, neschopen pohybu a ztracený v neproniknutelné tmě tajného pokoje v hloubi nekroskopovy mysli. A co bylo vůbec nejhorší, horší než jakákoliv polstrovaná cela: nikdo jej tam nechodil navštěvovat. Jeho vězení bylo temnější než tma, nebylo tam světlo ani barvy, ani pachy, ani chutě, ani doteky, ani zvuky. Byla to naprostá izolace – mohlo by to klidně být i Möbiovo kontinuum – a když Korat ‚bušil‘ svým křikem, ten křik byl všechno, co slyšel. Jinými slovy, své vlastní myšlenky. A když má někdo pouze své vlastní myšlenky, netrvá to dlouho a obrátí se do svého nitra. 

Korat se propadal do šílenství a věděl to o sobě. 

Víš, řekl tiše, když se konečně alespoň trochu vzchopil, řekl jsem ti někdy, že si můj bývalý pán, Malinari Myšlenkář, často stěžoval, jak pořád slyší vášnivé myšlenky druhých – jejich neustálé blábolení –a že se z nich jednoho dne zblázní? No, stěžoval si, ano. A musel je potlačovat, odhánět je, jinak by se z něj skutečně brzy stal běsnící šílenec. Se mnou… se mnou vycházel velice dobře a já jsem na to byl ve své naivitě náležitě hrdý. Byl jsem totiž od přírody obdařen štíty, což byla moje nejužitečnější výhoda, kterou jsem zdědil po svém otci – že jsem dokázal kontrolovat svoje myšlenky. Není tedy jen pouhá náhoda, že jsem v Malinariho službách vydržel déle než kterýkoliv z jeho pobočníků nebo otroků; tedy s výjimkou Demetakise, který byl ovšem hlupák. Měl jsi tu čest se s ním setkat pod rekreačním střediskem v Xanadu a já jsem si jist, že být rozdrcen a utopen – jako se to stalo mně – je mnohem přijatelnější osud než ten jeho. 

Jake si tohle všechno vyslechl s rostoucí netrpělivostí a řekl: Ujasněme si jednu věc, Korate, já jsem tě sem nepřišel navštívit proto, abych poslouchal tvoje nekonečné žvásty o tvém pohnutém životním osudu. Přišel jsem ti říct, abys byl zticha – abys přestal ve své kleci lomozit. Mám už tak dost problémů a ty… ty jsi nikdy nebyl nic jiného než zatracená přítěž! 

Ale Korat ho ignoroval nebo ho prostě neposlouchal. 

Přesto teď, možná i tak trochu díky svému uvěznění zde, pokračoval mrtvý a rozmrzelý upír, začínám chápat něco z Malinariho problému – třebaže je to divné, a dokonce je to jakýsi paradox, že jeho problém je opak toho mého. My dva jsme na opačných stranách spektra, víš? Protože tam, kde můj pán trpěl nekonečným přívalem myšlenek, který na něj dotíral ze všech stran, já trpím jejich naprostým nedostatkem! A tam, kde on byl deptán všemi těmi mentálními hlasy, já slyším jen svůj vlastní. Rád jsem tajně naslouchal Velké většině, ale teď je s tím konec. Zdi téhle místnosti jsou neproniknutelné, nedostane se přes ně ani myšlenka. Hádával jsem se s tebou a naše hry se slovy mě držely nad vodou. Co mě ale drží teď? Vůbec nic, přu se jen sám se sebou. Bohužel, jsem si sám sobě roven, takže mé argumenty zůstávají nerozhodnuty. Zkrátka, pokud zde strávím ještě chvíli o samotě, jsem si jist, že… se… zblázním! Pokud už se tak nestalo. 

Je možné, že mi chceš učinit návrh? zeptal se nekroskop. 

Vyhrál jsi, přiznal Korat. Skoro jsem tě měl; při několika příležitostech jsem si myslel, že jsi můj, ale už nemůžu popírat fakt, že jsi zvítězil ty. A všechno, co si teď přeji, je dostat se ven. Měl jsi obavy, že bych se tě mohl zmocnit – a také bych to udělal-ale nyní si nepřeji nic jiného než být od tebe co nejdále, nejlépe v té odporné stoce v Rumunsku. Neboť tam budu mít alespoň něco, i když to bude jen bublání vody a rozmrzelé myšlenky bdících mrtvých… 

A Jake nyní opravdu pocítil jakousi lítost. Neslíbil jsem ti náhodou něco lepšího, než je tohle? řekl. Že vezmu tvé kosti z té díry a pohřbím je někde na poli, než je voda stihne odplavit úplně? 

Ano, tohle jsi mi před časem slíbil, vzpomněl si Korat. A já jsem o tom nějakou chvíli uvažoval. Ale na poli? Kde bych cítil, jak mě slunce ubíjí osm nebo devět hodin denně? To by bylo horší než moje stoka! 

Pak si můžeš vybrat jiné místo, navrhl mu Jake. Přestaň se mučit a otravovat mě a zkus si zkrátit čekání tímhle. 

Cože? nechápal Korat. Čekání? Chceš mi snad říct, že mě nepustíš okamžitě? 

Zatím ne, zavrtěl hlavou Jake. A mám k tomu velice dobrý důvod. Chystáme se vydat proti Vampýrům, Korate. Já, Trask, pobočka E… bude to boj na život a na smrt a ty bys mi mohl být užitečný. 

A pokud odmítnu nebo pokud se dříve zblázním – co pak? 

V nekroskopově hlase byla cítit záhrobní lhostejnost, když řekl: Pak to, co se stane mně, stane se i tobě. Ale teď buď zticha. Pokud mě budeš rušit, vystavíš se tím ještě většímu nebezpečí. Takže zkus vzít rozum do hrsti, Korate, a čekej. 

Jak dlouho? 

Myslím, že to nebude moc dlouho trvat. 

Potom nemám na vybranou a nezbývá mi než to zkusit vydržet, povzdechl si Korat. 

Staniž se, přikývl Jake. 

Ale než stačil špehýrku ve dveřích své tajné komnaty zase zavřít, znovu uslyšel to žalostné drmolení… 

„Do horoucích pekel!“ zaklel Trask možná počtvrté nebo popáté. „Víme, jak se to stalo – věděli jsme, že se to může stát – přesto jsme to ignorovali.“ 

„A dopustili jsme to,“ dodala Millie. „Já jsem to dopustila. Měla jsem odmítnout, ale chtěla jsem tě o to více. Myslím, že za tím musel být můj strach. Přísahám, že jsem to nevěděla, ale tak hrozně jsem se bála… prostě jsem nechtěla být sama.“ 

„Se mnou to bylo stejné,“ přiznal Trask mrzutě. „Navíc byl to můj způsob, jak sám sebe přesvědčit, že se ti nic nemohlo stát. Jake a Liz na tom zřejmě byli stejně.“ 

„Jake a Liz?“ opakovala Millie. „Byli to jen mladí milenci; to, co udělali, se týkalo jen jich samotných, nikoho jiného. Nejsem za ně zodpovědná, ale určitě jsem vinna, pokud jde o tebe.“ 

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Pokud za to někdo může, pak my oba.“ 

„Nebyl to nikdo z vás,“ vložil se do toho jasnovidec sedící na předním sedadle. „Byl to Szwart. Jeho podhoubí. Navíc se vám nechtělo spát, Millie. Je to všechno velice divné.“ 

„Chtělo se mi spát,“ řekla mu. „Ve skutečnosti jsem spala, ale mysleli jsme si, že to bylo vyčerpáním z té noční můry, kterou jsem prožila pod Londýnem. A navíc jsem se snažila s tím bojovat, snažila jsem se nespat.“ 

„A Liz?“ zeptal se Paul Garvey. 

„U ní to bylo stejné,“ odpověděla Millie. „Ta si také prožila své, takže nám její spánek připadal naprosto přirozený. A Jake a Liz… asi těžko bychom je byli schopni od sebe izolovat. Já bych se mezi ně rozhodně nemíchala.“ 

„Ale já jsem zakročit měl,“ vinil se Trask. 

„Teď už je to minulost,“ řekl Goodly, „ale byla to budoucnost – tehdy. Takže je to možná všechno jedno. Ať je to, jak chce, nedá se to vrátit.“ 

„A teď je budoucnost nejdůležitější,“ přerušil je Lardis. „A co se mě týče, nemůžu uvěřit, že se pohybuji mezi upíry a nemám dost odhodlání je setnout. Ale miloval jsem vás, lidi! Jste jako – byli jste jako – moji vlastní.“ 

„Až tohle skončí,“ řekl Trask, „a za předpokladu, že vyhrajeme, ty a Lissa se musíte skrze Perchorskou bránu vrátit na Sluneční/Hvězdnou stranu dříve, než se navěky zavře.“ 

„A když je řeč o Perchorsku,“ pokračoval Garvey, „myslel někdo na to, kam mají namířeno ty stvůry?“ 

„Já ano,“ řekl Trask. „A zapadá to do všeho, co o nich víme. Jejich plány na Zemi jsou v troskách; už se ani nesnaží skrývat, což by vysvětlovalo, proč za sebou zanechávají stopy v podobě smrti a zkázy; a protože se sem na náš svět dostali přes Rumunsko –“ 

„Jejich jediná cesta zpátky domů je skrze Bránu v Perchorsku,“ dokončila jeho slova Millie. 

„Ale to je ještě hodně daleko,“ namítl Trask, „a navíc se brzy ocitnou v Turčinově teritoriu. Pokud je stále ještě ve spojení s těmi, kteří tvořili opozici, možná bychom jim na cestě mohli nastražit nějakou tu léčku, abychom je zpomalili.“ 

A Goodly řekl: „Jestli máš pravdu, pak je divné, že jsem si vybral zrovna tuhle trasu.“ 

„Jakou trasu?“ zeptal se Trask. 

„Míříme na Burgas, na pobřeží Černého moře,“ odpověděl jasnovidec. „A to je na východ, ne na sever. Takže pokud jde o pozemní trasy, tahle je možná ta nejhorší ze všech, kterou jsem si mohl vybrat.“ 

„Možná mají v úmyslu ukrást další loď,“ navrhla Millie. 

„Pokud ano, měli by zamířit do Oděsy na Ukrajině,“ namítl Garvey. „To by dávalo smysl. Opravdu si myslíš, že budeme schopni je sledovat?“ 

„Do pekla a zpět, pokud to bude nutné,“ zavrčel Trask. 

„Hm!“ bručel starý Lidesci. „To je docela dobře možné. Tedy, alespoň to s tím peklem…“ 

„Takže je rozhodnuto,“ řekl Goodly. „Ať se stane cokoliv, jsme v tom společně až do úplného konce?“ 

„Řeknu ti to takhle,“ odpověděl mu Trask. „Možná že budu toužit po krvi a syrovém mase – a Millie také – ale nemusí to nutně být lidské maso. V jiném světě a čase existoval muž jménem Turgo Zolte. Turgo se odmítl snížit na tuhle úroveň. A stejně tak i Harry Keogh. Oba se rozhodli proti tomu bojovat a to budeme i my. Z naší strany se nemáš čeho bát. Mám v úmyslu použít to, co je ve mně, abych zničil ty tvory, kteří to sem, do našeho světa přinesli. Jen je a nikoho jiného. Je tohle odpověď na tvou otázku?“ 

„Já jsem se na to neptal,“ namítl jasnovidec. 

Trask se však jen smutně pousmál a odpověděl: „Ale ano, ptal, můj příteli. A teď mi pověz – už jsem někdy o tvém talentu pochyboval? Ne? Tak proč pochybuješ ty o mně?“ 

„No dobrá,“ pokrčil rameny jasnovidec. „Ale to jste jen vy dva. Je tu ještě Liz, pokud tedy přežije. A také Jake.“ 

„Až do této chvíle byl v pohodě,“ řekl Garvey. „Ale jak si můžeme být jisti, že takový bude i nadále?“ 

„To je riziko, které musíme podstoupit,“ odvětil Trask a letmo pohlédl do zpětného zrcátka, aby si prohlédl přítmí mikrobusu, kde pro něj bylo světlo jako za bílého dne. „Já už jsem jednou přece stejné riziko podstoupil, a jak dobře víš, v Jakeu Cutterovi je toho spousta z Harryho Keogha.“ 

„A když je řeč o Jakeovi,“ změnila téma Millie. „Jak je mu?“ 

„Jeho rány… se hojí,“ informoval je Garvey. „Na zadní straně stehna se mu utvořil strup a rána na zátylku se zaceluje. Ale já mám celé ruce špinavé od jeho krve…“ 

„Já také,“ přidal se jasnovidec. 

Načež Lardis řekl, i když zachmuřeně: „Pokud se vám nedostane do očí, nosu nebo úst, nemusíte mít obavy. Jake není upírem zase tak dlouho. Jeho semeno je jedna věc – koneckonců, je základem života – ale jeho krev by neměla být infek… infekční – prozatím ne. Tedy alespoň ne, pokud se vám dostane pouze na kůži. Na druhé straně, pokud máte nějaké zranění, řeznou ránu nebo oděrku…“ Odmlčel se a pokrčil rameny. 

„Já nemám nic,“ informoval ho Garvey. 

„Ani já ne,“ přidal se jasnovidec. „A v každém případě, myslím, že tohle je až na posledním místě. Ale Jake… ten byl vždycky tvrdohlavý a občas jako kolega i otevřeně nepřátelský.“ 

„Což by mohla být naše výhoda,“ uvažoval Trask. „A dokud bude vyhrávat tvrdohlavost nad jeho nepřátelstvím, nic proti němu nemám. A co se týče regeneračních schopností – být upírem není vždycky jen nevýhoda.“ 

„Teď si samozřejmě děláš legraci,“ ozvala se Millie. Avšak Trask hned neodpověděl, jen se na ni úkosem, svýma nažloutlýma očima podíval. A když na něj stále jen mlčky zírala, povzdechl si a připomněl jí: „Máme před sebou velký boj, Millie. Také se mi nelíbí být upírem, to mi věř, ale je dobré si připomenout, že ještě nejsme poraženi.“ 

„Vlastně, až budete trochu více – hmm, vyvinuti?“ uvažoval jasnovidec, „budete velice mocnými upíry. Nějakou dobu to sice bude trvat, ale s vašimi zesílenými talenty…“ 

„Ty jsou už teď zesílené na maximum,“ namítl Garvey. „Vzpomeň si, jak byly Liz a Millie schopny ty stvůry vystopovat? Byly stejně dobré, možná lepší než David Chung! Dálková telepatie. Moje schopnosti jsou v porovnání s těmi jejich ubohé. A pokud jde o Jakea: ten bude… no, něco úplně jiného.“ 

A Lardis, který se teď už necítil tak mrzutý, řekl: „Vy si opravdu myslíte, že s tím můžete bojovat a zvítězit? Chci říct, je možné, že můžete zůstat mstiteli a pokračovat v hubení těch, kteří nejsou tak silní jako vy, kteří následují tmu namísto světla? A pokud ano, v čem jste tedy jiní než oni?“ 

Trask pokrčil rameny. „Co bylo jiného na Turgovi a Harrym?“ 

Lardis se nad tím zamyslel. „Oni nenáviděli upíry odjakživa,“ řekl nakonec. „A to, co dělali v životě, dělali dál i v neživotě.“ 

„Něco v tom smyslu,“ řekl Trask. „A my jsme stejní. Celý náš život – já mám alespoň ten dojem – jsme bojovali proti zlu, tak proč s tím teď přestat? Lardisi, ty jsi mluvil o mstitelích. No, nemáme toho snad dost, co je třeba pomstít? Podívej se na všechny ty ubohé lidi, kteří na to doplatili a kteří na to ještě doplatí. Na všechno, co tady způsobili Malinari, Vavara, a hlavně Szwart. Protože podle toho, co víme, se svět ještě stále může zvrhnout v chaos.“ 

Millie se trochu zachvěla a poznamenala: „Vzhledem k tomu, co teď víme, třeba ani nemusíme náš příští zápas vyhrát! Pro nás klidně může být poslední.“ 

„Ale my do toho půjdeme,“ zabručel Trask. „Já už jsem kvůli upírům ztratil příliš mnoho milovaných osob. Malinari a ti ostatní… se na Hvězdnou stranu nedostanou, pokud k tomu budu mít co říct já.“ 

„Zatraceně máš pravdu!“ zvolal starý Lidesci. „Obzvláště teď, když víme, že Nathan vyhrál válku a moji lidé jsou volní. Nechci, aby byli znovu zotročeni.“ 

A Paul Garvey se zeptal: „A co ti druzí? Ti v Londýně – a na všech ostatních místech, která byla infikována? Nemohou i oni být výjimeční? Nemohou i oni bojovat?“ 

Ale Lardis zavrtěl hlavou: „Ne, brzy zjistíš, že to takhle nefunguje. Na každého, kdo se s tím na Sluneční straně snažil bojovat, připadali tři další, kteří se tomu poddali. A pamatuj si – ty jsi od samého začátku věděl, proti čemu bojuješ!“ 

„Lardis má pravdu,“ přikývl Trask. „Většina lidí, kteří jsou infikováni, nemají ani ponětí, co se s nimi děje. My to víme a v tom je naše síla. A pak tady vždycky bude pár šílenců – nemluvě o kriminálních živlech – kteří budou chtít být upíry! Já nejsem jasnovidec, přesto stále vidím budoucnost velice černě. Zamyslete se nad tím. Poslední úřední sdělení našeho zodpovědného ministra nebyla jeho obvyklá flegmatická reakce na problém, jen si vzpomeňte. Ne, svět se dostal do úzkých a zase to budeme my, kdo budeme bojovat v předních liniích. Víte, to, co se teď blíží, se dá považovat za šarvátku – první kolo boje do úplného konce – a je to naše příležitost otestovat si naše bojové schopnosti.“ 

A Garvey dodal: „Tak doufejme, že budeme všichni na nohou, až zazvoní gong…“ 

Ale najednou, když se ocitli na křižovatce: „Odboč doleva!“ zavolala Millie. „Oni míří na sever.“ 

Několik vteřin předtím, než to řekla, osvětlily reflektory jejich mikrobusu nápis na směrové tabuli. Rovně do Burgasu na pobřeží, doleva na Ajtos, Varnu a… a mezinárodní symbol, který si nelze s ničím splést. Bylo to bílé letadlo v modrém kruhu, jehož nos mířil k obloze. 

A když Trask odbočil přes protisměrný pruh, bylo mu jasné, jak se věci mají. A Millie, která si přečetla jeho mysl, to věděla také. 

„Takže oni nemají v úmyslu plout lodí,“ poznamenala. 

A Trask zaskřípal zuby: „Ne, to v žádném případě! Dvacet kilometrů odtud je letiště. Tam mají namířeno a já se domnívám, že nepotřebujete žádné další vysvětlování. Takže se připoutejte, lidi, protože teď se z téhle herky budu snažit vytáhnout maximum!“ 

S těmito slovy šlápl na plyn, motor zavyl a mikrobus poskočil kupředu… 

Ale Trask chtěl zřejmě po tom starém, otlučeném mikrobusu příliš mnoho, takže když letištní ukazatele zhoustly a asi čtyři nebo pět kilometrů před nimi zablikala světla na řídící věži, z motoru se začalo kouřit a celý se roztřásl, pak se ozvala rána a byl konec. Posledních několik kilometrů se jen ploužili – což bylo pořád lepší než jít pěšky – takže dlouho předtím než dojeli k nájezdu na letiště, už je se řvoucími sirénami a blikajícími modrými světly míjela policejní auta z Burgasu a Pomorie. 

„Vypadá to, že je tam nějaký rozruch,“ ozval se Garvey nervózně ze zadního sedadla. 

„Souhlasím s tebou,“ řekl Trask. „A vsadím se, že to byl zatraceně krvavý rozruch!“ 

„Hm? Cože?“ probral se ze spánku Turčin. „Můj Bože, měj jsem strašný sen…“ Ale když na něj Trask pohlédl, Turčin ztuhl a ztichl. 

A Garvey pokračoval: „Co myslíš ty, Bene?“ 

„Ty jsi telepat,“ opáčil Trask a zahnul na spojovací silnici, po které měli ujet posledních několik set metrů ke zchátralému parkovišti. „Ale rád ti poradím. Nehádej, běž tam, kde se něco děje a zkus se napojit na nějakou mysl.“ 

Millie se také chystala vystoupit z mikrobusu. „Raději půjdu s ním.“ Ale Trask jí položil ruku na rameno a řekl: „Nemůžu tě tam pustit bez tmavých brýlí.“ 

„Ach!“ řekla Millie. 

Garvey se za několik minut vrátil celý udýchaný, jak běžel přes parkoviště. „Je to tam hotové peklo,“ sdělil jim, když znovu popadl dech. „Tři členové letištní policie jsou mrtví – roztrhaní na kusy – a pilot s druhým pilotem pětimístného soukromého letounu Scimitar byli uneseni a letadlo bylo ukradeno. Odlétlo před pěti minutami a ihned zmizelo ze všech obrazovek radarů. Zřejmě letí velice nízko.“ 

„Aby se vyhnulo detekci,“ poznamenal Turčin, který se nyní cítil už jistěji. 

Trask se k němu otočil. „Nevím, jestli jsi celou tu dobu spal, nebo to jen předstíral, ale my si myslíme, že se Vampýři vydali do Perchorska na Urale, aby se mohli dostat zpátky na Hvězdnou stranu. Je nějaká možnost kontaktovat tvou pobočku E, upozornit vaše letectvo a přesvědčit je, aby to letadlo nechali na pokoji?“ 

„To není moje letectvo,“ ohradil se Turčin. „Ale tak nebo tak je to vyloučené. Prozradím vám tajemství: letečtí kontroloři v Moskvě nedostali zaplaceno už celé měsíce… jediný důvod, proč jsou ještě v práci, je, že budou zastřeleni, pokud odejdou! A to je Moskva. A co se týče zbylých letišť – jak civilních, tak vojenských – tam místo peněz dostávají plechovky s vepřovým a fazolemi ukradenými z amerických charitativních dodávek, které byly určeny pro odtrženou takzvanou Dagestánskou provincii. Dodávky elektřiny jsou tak špatné, že devět z deseti počítačových a radarových jednotek nefunguje. Před pouhými šesti týdny přistál maďarský mladík se svým mikrojetem uprostřed Rudého náměstí! Takže pravda je, že pokud mají tyhle stvůry namířeno do Perchorska –“ 

„– nedokážeme je zastavit,“ uhádl Trask. 

„Možná ne,“ řekl Jake, který se najednou napřímil na zadním sedadle mikrobusu, „ale můžeme tam být dřív než oni…“ 

XXVI 

Konečné přípravy 

Všichni vystoupili z mikrobusu, protáhli se a zhluboka se nadechli chladného nočního vzduchu. Letiště bylo malé a plevelem zarostlé parkoviště bylo přiměřeně k němu také mrňavé. Dříve nebo později – zvlášť s ohledem na události, které se tu přihodily – si někdo musel Traskovy skupiny všimnout. A poslední věc, po které toužili, bylo, aby se kolem nich motali podezíraví bulharští policisté. 

„Jak dlouho to takovému letadlu bude trvat, než dorazí do Perchorska?“ zeptal se Trask. 

„Je to dost přes tři tisíce kilometrů,“ pokrčil rameny Turčin. „Dvě a půl až tři hodiny? Asi tak nějak. Ale kde přistanou?“ 

„Scimitrar je letoun s kolmým startem,“ řekl Trask. „Můžou přistát, kde se jim zachce!“ 

„Takže to znamená,“ uvažoval nekroskop a masíroval si ztuhlou pravou nohu, „že máme tak hodinu a půl, možná dvě k dobru. Když tam dorazíme příliš brzy, hrozí nebezpečí, že se střetneme s perchorskými hlídači, tím gangem bývalých kriminálníků se zbraněmi v rukou. A těmi zbraněmi mám na mysli pušky, které střílejí kulky! A stejně, v tuto roční dobu bude na Urale zima.“ 

„Tam je pořád zima,“ opáčil Trask, který už to tam znal. „V kteroukoliv roční dobu! Tak co máš za lubem?“ 

„Myslím na Liz,“ přiznal Jake. „A ona by měla myslet na mě, ale nedělá to. Což může znamenat jen dvě věci. Buď je… buď je mrtvá,“ přeskočil mu hlas, „nebo v bezvědomí. Kdyby byla při smyslech, jsem si jist, že by se mnou teď komunikovala a já bych byl schopen se na ně napojit a zjistit, kde jsou.“ 

„A samozřejmě bys použil kontinuum, aby ses k ní dostal, což by mohl být konec vás obou,“ zabručel Trask. „Ale existuje alternativa smrti, a dokonce i bezvědomí. Ona je přece s Vavarou, Szwartem a Malinarim; možná zakrývají její talent, ruší její sondy – a nad tím by ses měl také zamyslet: že ji možná používají jako návnadu a vyberou si tu nejvhodnější dobu, aby tě chytili do své sítě.“ 

„To já vím.“ Jake pokrčil rameny. „Vlastně jsem si jistý, že přesně tohle chtějí. Proč by ji jinak brali s sebou? Ale stejně to risknu. Ano, vím, že Möbiovo kontinuum mě může dostat do problémů. Ale stejně tak rychle mě z nich může vytáhnout.“ 

„Dobrá,“ souhlasil Trask. „Stejně bych nebyl schopen tě zastavit, když na to přijde. Jen se snaž pochopit: já také myslím na Liz – všichni na ni myslíme – ale tím, že to budeme pořád dokola probírat, ničemu neprospějeme. Tak co uděláme teď?“ 

„Na to se ptáte vy mě?“ opáčil Jake. „Klame mě snad sluch? Ben Trask se mě ptá, co dál?“ 

„Jsi přece nekroskop,“ bránil se Trask. „Nedokážu dělat věci, které dokážeš ty. Nikdo to nedokáže. Takže pouze deleguji pravomoci, to je vše.“ 

„Fajn,“ řekl Jake. „Budu se nad tím muset zamyslet. Nejdříve bychom si asi měli poslechnout, co pro nás má premiér Turčin. I kdyby to měla být naše poslední šance, je v tom jistá naděje.“ 

„No, díky Bohu, že si to myslí alespoň někdo!“ oddechl si Turčin. A pak jim rychle vysvětlil, jak má v úmyslu zničit Perchorsk nukleární bombou. 

„Včetně tvých nepřátel?“ zeptal se Trask kysele. 

„Jsou to nepřátelé celého světa,“ namítl Turčin. „O nic menší, než jsou ti tvoji… tvoji upíři?“ Po těch slovech o krok ustoupil a dával si pozor, aby se Traskovi, Millii a Jakeovi nepodíval do očí. 

Jake jen ironicky přikývl: „Tmavé brýle, bez těch se teď už neobejdeme. Znám místo v Marseille, kde je prodávají – značkové.“ 

„V tuhle noční dobu?“ zeptal se Garvey, aniž by se nad tím zamyslel. 

„Čas tady nehraje žádnou roli,“ řekl mu Jake, udělal krok kupředu a zmizel. 

Než napočítali do deseti, byl zpátky, položil plato se slunečními brýlemi na přední sedadlo mikrobusu a pobídl Traska a Millii: „Jen si poslužte. Vyberte si, které chcete. Neškodí vypadat dobře, zvláště když tohle může být naše poslední noc. A co mě se týče – protože se zdá, že zářím trochu víc než vy – myslím, že si vezmu tyhle ve stylu Raye Charlese.“ A vzal si brýle s bočními skly. 

Trask a Millie si rychle vybrali brýle pro sebe, aniž by se zamýšleli nad jejich tvarem, a překvapivě si vzal jedny i Turčin. Když se na něj všichni tázavě zadívali, zatvářil se nechápavě a řekl: 

„Copak? Nějaký problém? Nenapadlo vás, že jsem poněkud známý?“ 

Na to starý Lidesci, který stál na stráži, řekl: „To brzy budeme všichni. Vypadá to, že máme společnost.“ 

Tři uniformovaní policisté mířili přes parkoviště směrem k nim, v rukou baterky. 

„Vy všichni,“ křikl Jake. „Běžte na druhou stranu za mikrobus, rychle.“ 

Jakmile tam doběhli, vzal Traska, Millii a Turčina a utvořil Möbiovy dveře. Oni se k němu jen přitiskli – dokud je nepustil v koridoru pobočky E. Pak se vrátil pro ostatní a opakoval to znovu. 

A v Bulharsku si zatím policisté prohlíželi mikrobus, pak otevřenou krajinu s borovicemi, příjezdovou silnici a za ní hlavní silnici a škrábali se za uchem. Nikdo tam nebyl, jen měsíc a stříbřitá krajina a mikrobus plný zbraní a munice. Nicméně, alespoň to byl obyčejný mikrobus. Ne jako ta pohřební limuzína s nastartovaným motorem a dveřmi otevřenými dokořán, kterou našli na druhé straně letiště, jako kdyby tam byla připravená pro Zubatou! 

Bylo zřejmé, že oba vozy byly majetkem nějaké teroristické skupiny, která ukradla Scimitar. Ale pokud šlo o samotné teroristy… 

Několik minut po návratu týmu se celé velitelství rozbzučelo jako hnízdo sršňů. Trask nařídil dozorčímu, aby držel od jeho skupiny všechny stranou a shromáždil je v řídicí místnosti. 

„Ani tady nejsme v bezpečí,“ řekl jim, když se za nimi zavřely dveře. „Obzvláště tady. Tihle lidé mají různá nadání. Nebude trvat dlouho a domyslí si, co se tu stalo. Takže musíme jednat rychle.“ 

„Ztratili jsme většinu našich zbraní,“ oznámil mu Goodly. 

Trask přikývl. „Použij interkom. Spoj se s Johnem Grievem. Pověz mu, co potřebujeme. Jen vynechej česnekové bomby, ano? A co se týče stříbrných kulek… no, bez těch se neobejdeme, takže budeme riskovat, že si popálíme prsty.“ Pak se podíval znovu – zblízka – na jasnovidce, Garveyho, Turčina a Lardise. A díky jeho tmavým brýlím a skutečnosti, že se Garvey držel předepsaných pravidel pobočky, nemohli vědět, na co teď myslí. 

„Poslouchejte, vy čtyři,“ nadechl se zhluboka, „chci, abyste pochopili jednu věc: vy… vy nejste nepostradatelní. Jste nadbyteční. Tentokrát jedeme do terénu a já nehledám dobrovolníky. A, Lardisi, můj starý příteli, co se týče tebe, je to bez debat. Zůstaneš tady s Lissou a všichni dobří lidé tady na pobočce se o tebe postarají.“ Rozhodil rukama a křiknul: „Tak to by bylo! Řekl jsem, co jsem říct chtěl!“ 

Paul Garvey nejistě odpověděl: „Ale necháš nás, abychom si to promysleli, že ano?“ 

Traskovy tmavé brýle se upřely na telepata a na chvíli zavládlo ticho. Pak řekl: „Povím ti, na co se máš zaměřit. Soustřeď se na schéma Perchorska tamhle na té velké obrazovce. Myslím, že bychom si měli trochu oprášit vědomosti. A, Millie, ty jsi tam ještě nebyla.“ 

„Takže ty mě bereš s sebou?“ Pozvedla obočí za tmavými brýlemi. 

„Chceš jít?“ 

„Zkus mě zastavit!“ odpověděla. 

„To jsem si myslel,“ přikývl Trask. „A Bůh ví, že tě potřebujeme.“ 

„Potřebuješ nás všechny,“ vložil se do toho Goodly. Právě domluvil s Johnem Grievem a zbraně už byly na cestě. „A pokud k tomu mohu něco říct, nezapomněl jsi na něco?“ 

„Myslíš ty nesmysly, že ‚až do úplného konce si věrní zůstaneme‘?“ citoval Trask. 

„Nemá smysl přít se s budoucností, Bene,“ připomněl mu jasnovidec. 

Trask si znovu dlouho prohlížel svůj tým, hlavně Garveyho, až nakonec řekl: „Dobrá, těch pár hodin, co tady nebudeme, si to můžeš promyslet. Ale pro Boha živého… pro Boha živého, dobře si to rozmysli! Jsou to vaše životy – lidi – vaše životy…“ 

Na obrazovce se objevilo schéma Perchorska. Trask se na ně podíval a zahrozil pěstí. „Už brzy si pro tebe přijdeme, Nephrane Malinari,“ zavrčel. „Ještě tam nejsi, ale až tam dorazíš, budeme tam na tebe čekat.“ 

Millie neřekla nic, ale vztyčila své štíty a pomyslela si: Ta tvoje stará rána, Bene. Pořád bolí, že ano? Ale já to chápu. A navíc odmítám žárlit na mrtvou. Zek Föenerová byla úžasná žena. Je správné, že ji chceš pomstít. 

Ale Trask nepřestal u Malinariho a pokračoval: „A ty, Vavaro, ty čarodějnice! Tebe chci kvůli Liz. Ale hlavně tebe, Szwarte! Pokud se mi nic jiného nepodaří, tebe chci dostat rozhodně!“ Pak se odvrátil od obrazovky – a aniž by si uvědomil, co právě udělal – se podíval na Millii. Ta ukrývala své rozpaky a úsměv, které by jinak nedokázala skrýt, za svými tmavými brýlemi, jež ji protentokrát zachránily. Takže pro tuto chvíli bylo vše v pořádku. Tedy alespoň všechno, na čem záleželo… 

„Zimní výstroj!“ luskl prsty Trask. „Výbava pro boj v zimě.“ A pak nařídil Goodlymu: „Kontaktuj zodpovědného ministra. Budeme potřebovat tři sady nepromokavých kabátů a kalhot naší velikosti.“ 

„Chtěl jsi říct sedm sad,“ opravil ho jasnovidec. „A ano, Bene, opravdu velice důvěřuji svému talentu. Může být nepřesný v detailech a málokdy mi ukáže vše, stále však můžu spoléhat na to, co mi říká.“ 

„Dělej, jak uznáš za vhodné,“ odpověděl mu Trask nevrle. „Jen zkus zařídit, aby to sem dorazilo do hodiny.“ A pak si sám pro sebe zabručel: „Což znamená, že mi zbývá ještě jedna věc, kterou si chci vzít s sebou.“ 

Stiskl tlačítko interkomu a spojil se s Johnem Grievem: „Johne, jsi v kontaktu s Davidem Chungem?“ 

„Ano,“ odvětil mu Grieve. „Mám jeho telefonní číslo. Je v Glasgow a zhruba za hodinu a půl by měl znovu vzlétnout. Chung i se svými ekologickými přáteli vědí, kde mají hledat svůj úlovek.“ 

„A my zase víme, kam má namířeno ten náš,“ odpověděl Trask. „Pokus se, prosím tě, Davida sehnat a spojit na můj soukromý telefon. Přepojíš mi ho do operační místnosti?“ 

„Velice rád,“ přikývl Grieve. „A, Bene… můžu pro tebe něco udělat? Víš, je mi úplně jedno, jaká je situace. Myslím, že nikdo z nás si s tím hlavu neláme. Stejně to vypadá, že se svět řítí do pekel. Když pominu, no, místní komplikace.“ 

Na chvíli se Trask odmlčel a pak řekl: „Díky, Johne. Chci, abys-aby pobočka E – věděla, že do toho jdeme. Že do toho jdeme všichni. Nedokážu odhadnout, jakým problémům budeme muset postupem času čelit, ale nyní jsme všichni zapojeni do akce.“ 

„Sakra, vždyť my s tím počítáme!“ zvolal Grieve a jeho hlas se zlomil. A pak se zamyslel: „Jo, a ještě je tu jedna věc. Pověz Turčinovi, že mu sem přišla zpráva. Je trochu těžko srozumitelná, ale zní asi takhle: ‚Hnízdo vypleněno, podle očekávání. Vejce v druhém hnízdě se vyklube v pět večer moskevského času a do osmi hodin odletí ptáci.‘“ 

„A to je všechno?“ 

„To je všechno,“ opáčil Grieve. 

Trask předal zprávu Turčinovi, a jakmile skončil, Grieve mu přepojil Davida Chunga. 

Trask zvedl sluchátko. 

„Je to zvláštní,“ začal Chung, „ale teprve před malou chvílí jsem si zjišťoval let na dnešní noc a prohlížel si mapu. Měl jsem takový divný pocit – dalo by se říct předtuchu – a tak jsem si ověřil i pobočku E. Zapíchl jsem prst do mapy, do Londýna, do čtvrti City. A jak už jsem řekl, je to opravdu zvláštní… nebo snad ne?“ 

„Ne,“ ujistil ho Trask. „Alespoň ne na místě, kde stojím. Co jsi zaznamenal, Davide? Myšlenkový smog?“ 

Ucítil, jak Chung přikývl, a pak mu lokátor řekl: „Nemyslím si, že je zrovna vhodné, abych se zeptal, jestli je tam u vás všechno v pořádku? Tedy, chápeš, s Jakeem a tak?“ 

„Všechno je… v naprostém pořádku,“ odpověděl Trask, i když moc dobře věděl, že jeho tón prozrazuje celou pravdu. „S Jakeem a s Millii a také se mnou. Jsme v pořádku. Tedy alespoň prozatím…“ 

A po dlouhé odmlce: „Můžu pro vás cokoliv udělat?“ 

„Jen dělej svou práci,“ odpověděl Trask. „A předstírej, že je to ta nejdůležitější věc, kterou jsi kdy dělal, i když ti to teď třeba tak nepřipadá. Když přijde bouřka, záleží i na malých jícnech, na těch možná nejvíce. Všechno je zatlučeno prkny, že ano? A stejně, my tady máme veškerou pomoc, kterou potřebujeme.“ 

„Budu na vás myslet,“ ujistil ho Chung. 

„Já vím, že budeš,“ přikývl Trask. „Vážím si toho, ale proto jsem tě nekontaktoval.“ A pak lokátorovi řekl, co potřebuje. 

„Samozřejmě,“ ujistil ho Chung. „Je v mém pokoji na pobočce. Klidně si posluž. A nemusíš mi vysvětlovat, na co to potřebuješ. Hodně štěstí, Bene.“ 

Pak Trask znovu zavolal Johna Grieva a nechal si z Chungova pokoje do řídicí místnosti přinést jistou věc… 

Zatímco se děly tyhle věci, premiér Turčin cosi vysvětloval Jakeovi. 

„Zfalšoval jsem dokumenty, které ‚unikly‘ až k těm třem militaris-tickým dobytkům, co by mě nejraději viděli viset,“ vysvětloval. „Ty dopisy pojednávaly o tajném místu – zdroji nesmírného bohatství ve zlatě – které objevil generál Michail Suvorov, a také o tom, že tam Suvorov stále je a má spoustu práce s hromaděním toho ohromného bohatství, zatímco jeho bývalí ‚blízcí spolupracovníci‘ sedí doma v Moskvě a snaží se přežít na zelné polévce a levné vodce. 

Samozřejmě jsem věděl, že sotva se zpráva o mé dezerci nebo spíše zmizení ze summitu ke Dni Země dostane na veřejnost, tihle moji tři nepřátelé začnou pátrat po tom údajném El Doradu; a protože se ta falešná informace těm ‚kardinálům‘, jak jste je nazvali, dostala do rukou všem zároveň, budou nuceni se při tom honu za hrncem zlata na konci duhy spojit. Ani jeden z nich si nedovolí pustit ty ostatní z očí, takže se do toho pustí všichni společně. Ha! To jsou obraty, co? Kardinálové a hon na hrnec zlata na konci duhy? Ale určitě tomu rozumíš. 

A pokud jde o ty kardinály, jsem si jistý, že tihle tři ptáčci už vzlétli. Ta zpráva, kterou jsem právě obdržel? Ano, máš pravdu. Moje byty v Moskvě byly podrobeny velice pečlivé prohlídce. Ale nic nenašli – protože tam nic nebylo! Nechtěl jsem, aby to měli tak jednoduché. Bylo by to příliš okaté. Ale jeden z mých mužů na Žukovce hlídá mou daču a představ si, že dneska, asi v pět večer byla také prohledána. Tentokrát našli, co hledali.“ 

„Vaše dača na Žukovce?“ Jake se zamračil. „Ale neříkal jste, že je tam ukrytá ta bomba?“ 

„Přesně tak.“ přikývl Turčin. „Ale bomba je pořád tam, protože kdyby ji našli, můj muž by mi to jistě hlásil. Jenomže to oni nehledali! Ty falešné dokumenty se totiž zmiňovaly o všech možných i nemožných věcech: El Dorado, jak jsem řekl, ale také moderní vědecký zázrak, způsob, jak proměnit naleziště železa ve zlato, kámen mudrců – ukrytý v tajné laboratoři kdesi na Urale. Jediná informace, kterou neměli, byla poloha.“ 

„Perchorsk,“ vydechl Jake. 

„Správně! Bylo to v mé dači, v trezoru zabudovaném ve zdi za obrazem. Je tam nakreslené schéma podobné tomu, jaké jsi právě viděl tady na obrazovce. Ale proč jsem to tak starostlivě ukrýval v trezoru ve své dači? Nakonec se totiž všechny články řetězu, který jsem pro ně ukoval, spojí a moji nepřátelé si najednou uvědomí vazbu mezi Suvorovem a perchorským komplexem: fakt, že on byl za něho zodpovědný – nebo spíše, že přijal zodpovědnost – za vyklizení místa, které bylo nadobro uzavřeno.“ 

„A ptáci už vzlétli,“ řekl Jake. „V osm večer moskevského času vzlétli v letounu –“ 

„Vojenském letounu,“ dodal Turčin. „Pravděpodobně to byla trysková helikoptéra vojenského letectva.“ 

„– a zamířili do Perchorska,“ hádal nekroskop. 

Turčin přikývl. „Což znamená, že teď už by tam měli být.“ 

„A střetnou se tváří v tvář s hrdlořezy, kteří se tam o to starají,“ poznamenal Jake. 

„Určitě se s nimi setkají,“ souhlasil Turčin. „Jen těžko by je mohli obejít. Ale střetnout se s nimi? Myslím, že ne. Protože moji nepřátelé jsou chytří intrikáni, kteří si se Suvorovem v ničem nezadají. Oni se s nimi naopak spojí, tedy alespoň na nějaký čas. Na jedné straně jsou to chamtiví, nebezpeční muži, ale na druhé straně jsou to hloupí mili-taristé. Až uvidí tu bránu, zcela jistě si vzpomenou na dávno zmizelého Michaila Suvorova, který se stále ještě nevrátil. Vydal se hledat to údajné El Dorado? No, možná. Nebo je mrtev? Ach! Je to stejně tak možné. Tak co teď?“ 

„To mi povězte vy,“ pobídl ho Jake. 

„Ale není to snad jasné?“ opáčil Turčin. „Pošlou ty nejhloupější skrz Bránu, aby zjistili, co je na druhé straně.“ 

„Pošlou tam ty trestance,“ uvažoval Jake. „A všechny po zuby ozbrojené.“ 

„Přesně tak,“ přikývl Turčin. „A Nathan se svými lidmi na Sluneční straně budou muset vést další válku. A bude prolita další szganská krev. Ale zatímco Vampýři byli stvůry, jak jsem se mohl před chvílí přesvědčit na vlastní oči, alespoň nebyli tak vyzbrojeni a nebyli hnáni lidskou touhou po bohatství. Takže jistě sám chápeš, že můj plán je to jediné, co se dá dělat. Takhle zavřeme Bránu navždy a zároveň zbavíme svět těch tří bezohledných militaristů, kteří – obzvláště za současných okolností – představují další hrozbu mírového soužití, a tedy ohrožují bezpečnost celé planety.“ 

„A,“ dodal Jake, „zablokujeme Malinarimu, Vavaře a Szwartovi únikovou cestu.“ 

„To také,“ souhlasil Turčin. „A možná je dokonce chytíme do pasti pod miliony tun padající skály… ale jen za předpokladu, že se tam dostaneme včas.“ 

„Ovšem ne příliš brzy,“ upozornil ho nekroskop. „Možná nám trochu pomůže, když necháme ty vaše ‚bezohledné militaristy‘ a perchorské bývalé trestance, aby se spojili a vydali se společně proti Vampýrům dříve než se tam objevíme my. Třeba bychom se tam mohli objevit uprostřed boje, zůstat v pozadí a sledovat ten ohňostroj a pak se do toho v poslední minutě vložit, až tam pro nás nebude tolik práce.“ 

„Výborně!“ zatleskal Turčin. „To je velice logické uvažování! Máš bystrou hlavu, Jakeu Cuttere.“ 

„Jen mám teď velice čistou mysl,“ řekl a přimhouřil za svými tmavými brýlemi oči. „Asi je to mou chladnou, nevyzpytatelnou a vypočítavou myslí upíra, že?“ 

„Asi ano,“ poznamenal nyní už jen velice tiše Turčin. 

„Ale je to věc, na kterou si musím dávat dobrý pozor,“ dodal nekroskop. Já si nemohu dovolit, aby to, co ve mně ještě zůstalo lidského, přemohl chlad. Takže to vypadá, že se budu muset rozhodnout – první z voleb, kterých bude víc – a vybrat si mezi menším a větším zlem. 

Obrátil se k Benu Traskovi, který právě studoval schéma na zdi, a řekl: „Myslím, že byste mě měl uvolnit, abych mohl zajistit tu premiérovu bombu. I kdybychom ji měli použít jen jako poslední možnost.“ 

Trask se na něj podíval. „Já jsem dospěl ke stejnému rozhodnutí, ale poslouchal jsem váš rozhovor a nezbývá mi než doufat, že ten, kdo tak přemýšlí a mluví, jsem pořád já.“ 

„Já vím, co tím myslíte,“ řekl Jake… 

Noc na Žukovce byla chladná a oblačná. 

Jake s Turčinem se vynořili z Möbiova kontinua na lesní cestě asi sto metrů od dači. Bylo to stejné místo – stejné souřadnice – které použil i původní nekroskop Harry Keogh před mnoha lety, když sem přišel navštívit zavražděného Grigorije Borowitze, tehdejší hlavu sovětské pobočky E. 

A nyní… Jake si to tu ‚pamatoval‘ velice dobře. 

„Jsi velice opatrný,“ zašeptal Turčin, když poznal, že se nacházejí na místě jeho častých návštěv. 

„Stejně jako Harry Keogh, když sem přišel,“ odpověděl mu Jake. 

„To je dobře,“ pochválil ho Turčin. „Ale za tak tmavé noci a v lese si klidně můžeme dovolit trochu riskovat. Měl jsi nás dopravit blíž.“ 

„Ne,“ zavrtěl hlavou Jake. „Pro tuto chvíli jsme dost blízko.“ Pak si přiložil prst k ústům: „Zůstaňte zticha a nehýbejte se.“ 

Sundal si tmavé brýle, zvedl hlavu a zavětřil ve vzduchu. V očích mu zazářila divoká, vlčí žluť. Pak se rozhlédl kolem sebe, chvíli zkoumal olověnou oblohu, siluety stromů, kamenitou cestičku zakrytou mlhou převalující se mezi stromy. A nakonec – když znovu zavětřil v nočním vzduchu a důkladně ho prozkoumal – obrátil se směrem k Turčinově dači. 

„No?“ zeptal se Turčin velice tiše. 

„Cigareta,“ zašeptal Jake. „Tenhle si balí své vlastní. Používá druhořadý tabák a kouří je až do konce.“ 

„Muž?“ 

„Ať je to, kdo chce, hlídá před vaší dačou.“ 

„Zatraceně!“ zaklel Turčin. „S tím jsem nepočítal.“ 

„Že na vás budou číhat vládní orgány?“ 

„Pchá! Tohle nemá s žádnými orgány nic společného!“ odfrkl si Turčin. „Asi jsem nezmínil jednu věc: že jsem se postaral, aby se můj kabinet dozvěděl, že nejsem žádný dezertér, nýbrž jsem se jen na čas uchýlil do Anglie, abych se vyhnul možnému ohrožení svého života. A mezitím se speciální jednotky pod mým řízením snaží tady v Rusku vystopovat údajné vrahy. A protože tahle informace byla sdělena pouze služebně vyšším úředníkům kabinetu, ten, kdo tady na mě čeká to zcela jistě neví, protože jinak by tu teď nebyl. Takže: ten člověk nepatří k žádným orgánům, pročež je evidentní, že je poskokem nebo podřízeným těch tří.“ 

„Tohle je pro mě novinka,“ podivil se Jake. „Ví Trask, že si takhle kryjete záda, snažíte se je vzájemně poštvat proti sobě a nahrát si tak do vlastních karet?“ 

„Je… je možné, že jsem se o tom zapomněl zmínit,“ pokrčil Turčin rameny. „Ale Trask je Trask; on by poznal, že mu neříkám celou pravdu. Stejně, jak to souvisí s tím, že jsme tady?“ 

„A že celý ten příběh se zabijáky je výmysl, co?“ 

„Ano. Ano, je to výmysl!“ přiznal Turčin. „Nejsem v ohrožení, s výjimkou těch tří, kteří jsou na cestě do Perchorska – a my tady ztrácíme čas!“ 

Jake přikývl: „Dobrá, ale koneckonců, jste ruský premiér. A ten chlápek v dači… nemůžeme ho nějak přemluvit?“ 

„Není tady, aby s námi klábosil,“ namítl Turčin. „Je tady, aby se postaral, že pokud někoho pošlu, aby odtud to schéma odnesl – pokud se kdokoliv přiblíží k dači – nebude žít dost dlouho, aby o tom mohl vyprávět!“ 

„Ruská politika?“ zeptal se Jake. 

„Ano – ne – možná,“ koktal Turčin. „A sarkasmus je nejnižší forma humoru!“ 

„A Ben Trask ví, o čem mluví, když vás nazývá lišákem,“ řekl mu nekroskop. „Ale máte pravdu, jen tady marníme čas. Tak počkejte tady a přijďte, až zapískám.“ 

Jake pomalu zmizel ve stínu mezi stromy. Zůstaly za ním jen stopy ve sněhu. A dříve než mohl Turčinovi na čele vyrazit úzkostný pot… zaznělo Jakeovo písknutí! 

Premiér se pustil po známé cestičce, ale pak zpomalil, když skrze stromy spatřil svítící daču. Tam, ve stínech pod převislým okapem na něj čekal nekroskop. A u jeho nohou ležela na prknech verandy schoulená postava v kabátě, částečně zahalená převalujícími se obláčky mlhy. Jeho cigareta, ze které zbýval už jen oharek, blikala pár metrů od něj. 

Turčin se podíval na Jakea – na jeho planoucí oči, jeho podivně se usmívající tenké rty – a o krok ucouvl. 

Avšak Jake jen zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „Nezapíchl jsem ho, Gustave, jen dostal ránu. Ale myslím, že omdlel dříve, než jsem ho praštil. Možná vteřinu poté, co jsem se z ničeho nic objevil vedle něj. Takže, kde je ta bomba?“ 

„Za dačou,“ odpověděl Turčin. „V kůlně na dříví, která je vestavěná do svahu. Je to úkryt, který si kdysi dávno vykopal Borowitz. Objevil jsem jej před několika lety v zimě, když jsem spálil skoro všechno dříví. Chtěl jsem zvednout jeden z posledních špalků, ale nějak to nešlo. Pak jsem za něj zatahal silněji… ale to uvidíš sám.“ 

Obešli daču a vzadu za ní Jake opravdu uviděl kůlnu vestavěnou do úbočí kopce. Na dveřích nebyl žádný zámek, a navíc jen taktak visely na zrezivělých pantech, které hlasitě protestovaly, když se je Turčin snažil otevřít. Uvnitř spatřil nedbale naházenou hromadu dříví porostlou mechem a houbami. 

„Vy skladujete nukleární zařízení tady?“ nechápal Jake. 

Turčin přikývl. „I kdyby někdo nakrásně věděl, že něco takového vlastním, tohle je poslední místo, kam by přišli hledat. Není tu nic, co by mohlo přilákat jejich pozornost, a nespal by tu ani ten nejposlednější bezdomovec.“ 

„Tak kde je ta bomba?“ zeptal se Jake. 

„Pomoz mi a uvidíš,“ opáčil Turčin. „A mimochodem, vzadu jsou dvě mrtvoly.“ 

„Mrtvoly?“ 

„Čečenců, kteří mi ji sem pomohli donést,“ vysvětlil Turčin lhostejně. „Nakonec se mě pokusili, hmm, uklidit. Ano. Takže jsem neměl jinou volbu než je zastřelit.“ 

Nekroskop se zhluboka nadechl a řekl: „Raději mi povězte, jestli je ještě něco, o čem jste se zapomněl zmínit?“ 

„Ne,“ zavrtěl hlavou Turčin. „Myslím, že ne. Zasypal jsem je vápnem, takže když jsem se tam díval naposledy, ani moc nezapáchali.“ 

Jake mu pomohl přemístit horní polena stranou. Tři spodní vrstvy byly ovšem ztrouchnivělé a přimrzlé. 

„Tohle se otáčí na čepu,“ řekl Turčin a odtáhl celou falešnou hromadu polen od svažující se hliněné stěny svahu zadní části kůlny. Kašírovaná hromada se odsunula doleva a pod ní se objevily hrubé betonové schody vedoucí do podzemí. 

Sestoupili do místnosti s kamennými zdmi a nízkým stropem podepřeným dřevěnými trámy. Podlaha byla ledabyle vyložená různorodou směsicí rozbitých zahradních dlaždic a vysypaná štěrkem. Uprostřed stála na vozíku bomba – lesknoucí se kovový válec, možná metr dlouhý a asi třicet centimetrů v průměru – spojená s časovacím zařízením s okýnkem, které ukazovalo hodiny, minuty a vteřiny. 

A v jednom rohu toho podzemního krytu… uviděl Jake bíle vyvápněnou plochu, kde nehybně ležely dvě zkroucené lidské postavy, očividně mrtvé. 

A zatímco se Turčin sklonil nad bombou a začal z ní kapesníkem otírat vlhkost, Jake zamířil do toho kouta a špičkou boty odhrnul vápno. Přes svůj zostřený čich necítil žádný velký zápach. Nepochybně to však byl pach smrti… 

„Až tam skončíš,“ ozval se Turčin, „musíme tohle nějak dopravit do toho tvého Möbiova kontinua a přenést to zpátky na velitelství pobočky E.“ 

A Jake, který mluvil víceméně sám pro sebe, jako by ani Turčina neslyšel, zamumlal: „A tohle je muž, který tak výmluvně hovoří o svých bezohledných nepřátelích.“ 

„Hm? Cože?“ 

Nekroskop na něj pohlédl planoucíma očima. „Jen mi přišlo divné, jak mohli být muži, kteří vás napadli, zastřeleni do zad.“ 

„Záleží na tom?“ Turčin se zatvářil překvapeně. „Chci říct, nezapomněl jsi náhodou na něco? Tihle chlápci patřili ke stejné teroristické skupině, jejíž vůdci plánovali srovnat Moskvu se zemí! Kdyby se jim to bývalo podařilo, stejně by zemřeli při výbuchu. A kdyby ne, stejně by je zastřelili. Tak jaký je v tom rozdíl?“ 

„Až tohle všechno skončí,“ řekl mu Jake, „nebudeme už přáteli.“ 

„Opravdu?“ řekl Turčin. „No, jak já to vidím, až nebo jestli vůbec tohle skončí, budeme všichni potřebovat tolik přátel, kolik jich můžeme mít.“ 

Jake se nad tím zamyslel a řekl: „Já se postarám o tu bombu a vy jděte ven, zavřete za sebou dveře a uložte zpět to dřevo. Určitě nechcete, aby se sem kdokoliv dostal, že ne?“ 

Turčin přimhouřil oči, několik dlouhých chvil neříkal nic a pak prohlásil: „Dobrá. Ale nenech mě čekat dlouho.“ 

„Ne, samozřejmě že ne,“ ujistil ho Jake. 

Ale když se vrátil zpátky na velitelství pobočky E, dopřál si čas na vypití hrnku horké černé kávy a Turčina nechal čekat v Žukovce dobrých dvacet minut… 

Zimní vojenská výstroj dorazila na pobočku společně s černými kamašemi, které si oblékli pod bílé kalhoty. Byl to Traskův nápad založený na tvrzení jasnovidce, že jejich poslední akce proběhne na tmavém místě. Neboť Trask věděl, že zatímco venku, před perchorským komplexem – v hluboké uralské rokli, kde se nacházel – budou závěje bílého sněhu nebo ledu na zamrzlé přehradě, uvnitř budou jen stíny a temno jako v podsvětí. Bílé oblečení bude dobrou kamufláží v rokli, ale uvnitř komplexu samotného by nebylo k ničemu. 

Zatímco si členové týmu kontrolovali a připravovali zbraně, oblékali si bojovou výstroj, telefonovali svým příbuzným, hovořili do interkomu a psali po internetu, aby se s nimi rozloučili, vešel do řídicí místnosti dozorčí John Grieve a chtěl mluvit s Traskem. 

„Co se děje, Johne?“ zeptal se ho Trask ve dveřích. 

Grieve se ani nepodíval na Traskovy tmavé brýle a řekl: „David Chung mi znovu volal na soukromé číslo. Chtěl, abychom mu poslali nějaké rekognoskační nákresy, fotografie a plány ruské ponorky třídy MIKE. Myslí si, že přesně tu se snaží sledovat, a potřebuje si to vzít s sebou. Budou odlétat asi za půl hodiny. Mám dívídíčko s informacemi, o které nás požádal, ale musím použít velkou obrazovku, abych se ujistil, že vytisknu přesně to, co potřebuje. Ale pokud mě tady nechcete, můžeš to pro mě udělat ty?“ 

„Ne, nemůžu,“ zavrtěl hlavou Trask. „Mám příliš mnoho práce. Takže pojď dál a posluž si.“ 

„Jsi si jistý, že to ostatním nebude vadit?“ Grieve se choval velice diplomaticky nebo to možná byla jeho opatrnost. 

„Naše úkoly se dost překrývají, Johne,“ vysvětloval Trask. „Nevypadá to, že by se něco změnilo… alespoň zatím ne. Nikomu to nebude vadit, pokud to nebude vadit tobě.“ 

Po těch slovech Grieve vešel dovnitř a usadil se ke stolu s velkou obrazovkou na zdi. Obrazovku momentálně nikdo nepoužíval; schéma Perchorska už si všichni co nejpodrobněji nastudovali a za malý okamžik se na obrazovce objevila stručná historie technologie sovětských ponorek konce dvacátého století. 

Grieve začal tisknout fotografie a další detaily, které Chung potřeboval, když tu náhle měnící se záběry zaujaly pozornost Iana Goodlyho. Začal se soustředěně mračit a bylo na něm znát, že je zmaten. Přistoupil blíže a mlčky zíral na obrazovku… a najednou se mu zatočila hlava. 

Trask viděl, co se stalo, přispěchal ke Goodlymu, podepřel ho a zeptal se: „Co je to tentokrát, Iane? Co jsi viděl?“ 

Jasnovidci chvíli trvalo, než se vzpamatoval a promyslel si odpověď: „Vzpomeň si, co se dělo před několika týdny, asi den před tím, než jsme se vydali za Vavarou na Krassu. Byli jsme oba ve tvé kanceláři společně s Davidem Chungem. Obvyklý rituál: zeptal ses mě, jestli něco vidím.“ 

„Připomeň mi to,“ vybídl ho Trask. 

„Viděl jsem tehdy jen řadu záblesků, náznaků, výjevů – říkej si jim, jak chceš,“ vysvětloval Goodly. „V té době byly víceméně bezvýznamné. K ničemu se nevztahovaly.“ 

„Protože to byly scény z budoucnosti,“ pochopil Trask. „Ano, teď už si vzpomínám. Zmínil jsi černě oděné postavy unášené větrem: později se ukázalo, že to byly Vavařiny jeptišky s jejich nepřirozenou chůzí. A také jsi mluvil o labyrintu tunelů a děr připomínajících obří červí díry, plné ‚odporného slizu v obrovském zálivu‘. Pamatuji si na to velice dobře! A také vím, co to znamenalo: bylo to místo pod Palataki.“ 

„Ano,“ přikývl jasnovidec. „To je pravda. Ale já si vzpomínám, že jsem viděl ještě něco jiného, něco, co se opravdu očividně nevztahovalo k ničemu. A když jsem se před chvílí díval na obrazovku – na to schéma, fotografie, diagramy té ruské ponorky – najednou jsem to viděl znovu.“ 

A Trask si opět vzpomněl, a dokonce dokázal zopakovat Goodlyho slova, která tehdy vyřkl: „Viděl jsi, jak se cosi ‚potápí hlouběji a hlouběji do sténající propasti vod‘.“ 

Jake mezitím přišel a připojil se ke Grievovi, Traskovi a Goodlymu, kteří si prohlíželi schéma, a řekl jim: „Viděl jsi to plavidlo, které hledá Chung, klesat do hlubin moře. Ale jsi přece jasnovidec. Nečeká se od tebe náhodou, že budeš předpovídat události v souvislosti s tím, co děláme?“ 

„Ale to je právě ono,“ namítl Goodly. „Ano, není to to, co ‚my‘ budeme dělat, nikdo z nás do toho nebude nijak zapojen. Je to Chungova záležitost, ne naše. Což je opravdu neobvyklé. Moje vize se většinou týkají mě a lidí, kteří mě v dané chvíli obklopují. Koneckonců, je to naše budoucnost. Moje a pak těch, kteří se pohybují kolem mě a sdílejí ji se mnou. Tentokrát s námi ale Chung nebude. A my přece nemůžeme být v Perchorsku a zároveň s ním.“ 

Tu si ale nekroskop na něco vzpomněl, přistoupil k židli, kde měl na hromádce své vyřazené oblečení, a vytáhl z kapsy bundy úlomek kartáče na vlasy, který mu věnoval Chung – kartáče Harryho Keogha. Ta věc teď byla naprosto netečná, jen kus odlomeného dřeva s několika prasečími štětinami, ale on jej s sebou nosil, i kdyby jen jako talisman. Pak se vrátil k ostatním, kteří si stále ještě prohlíželi velkou obrazovku. 

Přišla k nim Millie Clearyová s Gustavem Turčinem. 

„To už je dávno zastaralé.“ Na Turčina to, co viděl na obrazovce, očividně nijak nezapůsobilo. 

„Teď už ano,“ namítla Millie. „Ale před nějakými patnácti lety to bylo nové. Tohle je ponorka třídy MIKE se dvěma nukleárními reaktory, které používají jako chladicí kapalinu tekuté olovo.“ 

„Ano?“ Premiér si ji zvědavě prohlédl a řekl: „Povězte mi, má drahá, jste kromě silné telepatky i odbornice na ponorky?“ 

„Millie je odbornice na spoustu věcí,“ vysvětlil mu Trask. „Je chodící manuál k současným událostem. A jak sama říkala, tohle vše se současnými událostmi souvisí, zcela jistě s prací britských a amerických tajných služeb před nějakými patnácti, dvaceti lety.“ 

Tohle na Turčina dojem udělalo. „Sekundární talent?“ 

„Ne,“ odpověděl Trask. „Millie se velice rychle učí, to je vše a má hlavu na detaily.“ 

„Hm, například?“ Turčin nyní mluvil přímo k Millii. Bylo to jako výzva. 

„Systém chlazení tekutým kovem byl poprvé použit v útočných ponorkách třídy ALFA,“ odpověděla. „Ale bylo to velice nebezpečné. Tím chci říct – a nemám v úmyslu nikoho urážet – že tyhle vaše nukleární ponorky za to chlazení zaplatily nedostatečným olověným stíněním. Ve skutečnosti byla většina sovětských ponorek hlučná, špinavá a zkázonosná pro všechny ty ubožáky, kteří se v nich vydali na moře. První z ponorek MIKE je toho názorným příkladem. Leží už více než dvacet let v hloubce skoro kilometr a půl na jihozápad od ostrova Bear.“ 

„Pamatujete si její jméno?“ zeptal se Turčin. 

„Komsomolec“ odpověděla Millie. „Potopila se poté, co na její zádi vypukl požár… u pohonného systému.“ 

„Raději ji nezkoušej, Gustave,“ zazubil se Trask na svého překvapeného hosta (jako vlk, pomyslel si Turčin). „Potopí tě jako vy tu ponorku…“ 

John Grieve sehnal, co potřeboval, a s vědomím, že už se brzy vydají na cestu, si se všemi potřásl rukou a odešel. 

O několik minut později se Turčin podíval na hodinky a řekl: „Teď už by měli být moji nepřátelé v Perchorsku dobře zajištěni, zatímco ti vaši – nebo spíše nepřátelé celého světa – tam přistanou co nevidět. Není už čas vyrazit?“ 

Trask s ním souhlasil: „Kdokoliv by z toho chtěl ještě vycouvat, ať to řekne teď.“ 

Nikdo se neozval, až na Goodlyho: „Vidíš, co jsem tím myslel?“ 

Ano, všichni věděli, co měl na mysli: že budoucnost se obejít nedá… 

XXVII 

Perchorsk 

Na mapě pořízené z vesmíru – odkud byla v uplynulých nebezpečných časech sledována často – vypadala Perchorská strž jako temná, tajemná brázda ve zvrásněné zemi. Táhla se souběžně s horami od severu k jihu, jako obří rýha vyrytá v severním Uralu. Strž byla lemována těsně nahuštěnými skalními vrcholky pokrytými bílými čepicemi sněhu a připomínajícími poškozené, zkamenělé hřbetní pláty pravěkého stegosaura. 

Dno strže bývalo korytem řeky s pravidelnými sezónními záplavami, avšak před zhruba třiceti lety bylo přehrazeno, aby poskytlo vodu pro elektrárnu napájející nešťastný Perchorský projekt. Na horním toku se nacházelo uměle zbudované jezero, jehož hladina měla za svitu hvězd olověný lesk. Avšak dnes svítil na obloze měsíc, takže jezero brzy získá stříbrný nádech. Tři čtvrtiny hladiny svítily do noci, zatímco zbytek byl překryt obří rampou z tvrzeného betonu. Za dob budování projektu a v jeho počátcích podpíral tento klenutý baldachýn kryt z masivního olova, který měl chránit před radiací odrážející se od oblohy; ale poté, co projekt selhal, bylo v zájmu klopýtající ruské ekonomiky cenné olovo sundáno a převezeno jinam pro další využití. 

Zatímco se povrch jezera zdál klidný, pod hladinou to byl běsnící živel. Jeho proud byl odváděn sérií zdymadel pod střechu a pak se znovu objevil ve čtyřech burácejících výpustích, kde voda vytékala potrubím ve stěně přehrady. Tryskající pěna stoupající z té záplavy vody zmrzla, spadala nebo byla unášena dál a na své cestě pokryla dno strže měkkým sněhem a její stěny oponami z třpytivého ledu. Celkové množství vody v nádrži bylo zredukováno tak, že z něj zůstala jen říčka klikatící se původním korytem. 

Na vrcholu přehradní zdi se nacházely čtyři opevněné stavby sloužící jako strážní věže, z nichž každá střežila jednu z turbín. Tři z nich teď byly opuštěné, jejich turbíny už dávno zchátraly. Pouze ta čtvrtá – ta, která se nacházela nejblíže komplexu – byla stále ještě v provozu, třebaže v havarijním stavu, a dodávala do komplexu nepravidelný tok elektrické energie. 

Nějakých patnáct až dvacet metrů od přehradní zdi čekal na vybledlém, žlutém X přistávací zóny temně lesklý vojenský tryskový vrtulník. Jeho černo-šedo-zelená kamufláž z něj činila jakousi bizarní vážku sedící na betonovém baldachýnu. Studené, nehybné oči kabiny zíraly přes přehradní zeď směrem ke žlutému světlu gigantických ocelových vrat zasazených do stěny strže: to byl vchod do komplexu. Pilot a pomocný pilot za černými okny letounu měli své rozkazy. Seděli tam už skoro dvě hodiny a byli připraveni tam sedět třeba další dvě, pokud by to bylo nezbytně nutné, a pak teprve ze svého megafonu vyšlou první výhrůžky. 

Patnáctimilimetrové protipancéřové kanóny v přední části helikoptéry byly právě teď namířeny na vrata komplexu, avšak nebyly na postavení vrtulníku nijak závislé a mohly být velice rychle přesměrovány na strážní věž. Střelba z takové zbraně by na tak malou vzdálenost v několika vteřinách proměnila budovu v hromadu sutin. Pročež by energie, která komplex napájela, skončila spolu s budovou. 

Ozbrojení noční strážní hlídající komplex ze silnice vybudované v solidní skále – jakési rampy, po které se do komplexu přivážely zásoby – se ve svých kožešinových kabátech zimomřivě třásli a snažili se zahřát pohybem. Hlavně se však snažili nestát v cestě světlu, které vycházelo z napůl otevřených dveří. 

Za těmi dveřmi seděli ve služební místnosti u sálající výhně ‚šéfové‘ a jejich VIP hosté z Moskvy a živě debatovali, nebo spíše vyjednávali. 

Ti tři VIP hosté, třebaže každý z nich vypadal jinak, měli velice podobná přání. Jediný rozdíl byl v tom, jak hodlali naložit s mocí podloženou nezměrným bohatstvím, pokud se jim tedy podaří ho získat. Komunisté, ve svých dobách zastánci tvrdé linie a stále ještě tvrdí ve svých srdcích, byli svědky toho, jak se jejich ideologie a sny rozplývají v nedohlednu. Postavení Ruska jako světové velmoci se stalo minulostí a jeho vojenská moc dávno upadla. Oni však chtěli tyto časy vrátit a s nimi znovu nabýt svou moc. A pokud to nebylo možné, pak by se spokojili i s tím druhým nejlepším: osobním bohatstvím vymykajícím se i těm nejdivočejším snům. V tom případě si matička Rus může táhnout do horoucích pekel, neboť oni už by s ní neměli nic společného. 

Mluvčí těch tří, bývalý generál Nikolaj Korolev, statný muž medvědí postavy s hranatou hlavou, naleštěnými botami a beranicí (kterou skoro nikdy nesundával, neboť ji zdobily čtyři hvězdy připomínající jeho dřívější postavení) a v kožešinou podšitém koženém kabátě, si zahřál ruce nad koksovým ohřívadlem, promnul si je a řekl: „Takže, soudruzi Galichu, Borisove a Kreisky – moji dobří přátelé – dovolte mi, abych vám poděkoval jménem svých kolegů za tu skvělou exkurzi, kterou jste pro nás uspořádali. Ba co víc, chválím vaši trpělivost, se kterou jste čekali tři dlouhá léta na takovém pustém, izolovaném místě, jako je Perchorsk. Jsem si jist, že váš, hm, dobrodinec, můj starý přítel, generál Suvorov, to jistě také velice ocení… tedy, pokud se ještě někdy navrátí.“ 

„Opravdu?“ odpověděl muž jménem Karl Galich, sedící na druhé straně ohřívadla, hlasem připomínajícím vrnění velké šelmy. „Vy pochybujete o tom, že se vrátí? Ale pročpak by se nevrátil? Dal nám několik slibů a jeden z nich už dodržel – ten nejdůležitější ze všech, že nás pustí na svobodu – jinak bychom teď nemohli být tady v Perchorsku. Tak proč by porušil ty ostatní? Na druhé straně, i já mám pár otázek: například, proč to zdržení? Proč vám trvalo tak dlouho, než jste se po něm začali shánět, zejména, když byl generál takový ‚váš starý přítel‘?“ 

Galich byl vysoký, štíhlý, pohledný muž. Vypadal poněkud zženštile a pohyboval se s notnou dávkou smyslnosti… ale ve skutečnosti to byl psychopat a masový vrah, který by si, nebýt Suvorovova zásahu, stále ještě odpykával trojitý doživotní trest v trestanecké kolonii v Uchtě. 

„Trpělivost, Karle, trpělivost!“ uklidňoval ho se vztyčenou rukou Korolev. „Nebylo by moudré řešit věci bez uvážení a dělat nesprávná rozhodnutí. Ano, Michail je – nebo možná byl – náš společný přítel a zanechal nám několik záchytných bodů, podle kterých jsme se měli vydat ho hledat v případě, že se přihodí něco nepředvídaného, nebo dokonce tragického. Nakonec jsme je všechny rozluštili a vydali jsme se v jeho stopách; teď už víme, kam Michail odešel a možná i proč je stále ještě tam. Teď nám ale musíte dát trochu času, abychom si všechno mohli důkladně promyslet. Generálovi jste koneckonců poskytli celé tři roky! A pokud jde o to, proč se stále ještě nevrátil – a možná už se ani nevrátí – zcela jistě pro to společně najdeme uspokojivé vysvětlení. S ohledem na vaši loajalitu a oddanost tomuto našemu drahému soudruhovi, se vám tento závěr možná nebude líbit, avšak nakonec se k němu určitě dopracujeme. A až přijde na rozhodnutí, co podniknout jako další krok, chci vás ujistit, Karle, že budeme ctít generálův slib do posledního rublu, respektive do poslední unce toho mimozemského zlata.“ 

Avšak když si přestal mnout ruce, opřel se do své židle a tiše se zahloubal, byl Korolev myšlenkami někde úplně jinde; přemítal o všem, co společně se svými kolegy viděl během prohlídky perchorského komplexu. Zvlášť přemýšlel o těžkých prstenech nahrubo opracovaného zlata, které se jasně blýskaly na prstech těch tří hrdlořezů – Galicha, Borisova a Kreiskyho – samozvaných vůdců bývalých trestanců, jež nyní dohlíželi na trojrozměrný labyrint perchorského komplexu. Ano, ‚komplex‘ bylo to pravé pojmenování, vlastně, jediné vhodné… 

Korolevovi spoluspiklenci byli Igor Gurevič – fyzik a vysoký důstojník ožebračeného ruského vojenského letectva; muž, který věřil, že by ten nešťastný Perchorský projekt měl být znovu obnoven a sloužit jako štít proti americké vzdušné nadvládě – a admirál Maxim Alijev, námořník ještě ze staré školy sovětských hrdinů z dob studené války, kterému byla za jeho námahu svěřena zodpovědnost za ‚bezpečnou‘ dekontaminaci a likvidaci kdysi mocné nukleární flotily. Právě Alijevovo řešení toho problému bylo důvodem, proč se David Chung momentálně nacházel nad severním Atlantikem a sondoval svou myslí rozsáhlé radioaktivní úniky. 

Oba tito muži – kteří společně s Korolevem tvořili trio úhlavních nepřátel premiéra Gustava Turčina – měli něco málo přes šedesát. Gurevič byl drobný muž s ostře řezanými rysy a vzhledem i čilými pohyby připomínal krysu; Alijev byl zase tlustý, měl křivé nohy, nosil bradku, jeho pohyby byly naopak pomalé a měl houpavou chůzi námořníka. 

Nyní se tedy ti dva muži, společně se svým statným a často násilnickým industrialistickým kolegou Nikolajem Korolevem zamýšleli nad tím, co tady viděli… 

Komplex: přibližně kulový prostor, jako obrovská bublina vyhloubená v kamenném podloží, s mnoha úrovněmi, zónami a sektory – s oblastmi bezpečnými i nebezpečnými – některými dokonce kvůli své zbytkové radiaci vražednými. Jiné byly kvůli pohledům, které skýtaly, tak děsivé a duševně destabilizující, že bylo lépe se jim vyhýbat. Korolev a jeho skupina si ‚prohlédli‘ kdysi vzorně vedená kasárna… nyní proměněná tou trestaneckou sebrankou v prasečí chlívky, navštívili laboratoř, původně vybavenou nejmodernějšími přístroji, kde už nezůstalo nic, co mělo nějakou cenu, s výjimkou zapomenutého harampádí, z nějž si nynější perchorská osádka smontovala přístroj k destilaci smrtící vodky z brambor. Všimli si různých zákazů, znamení a okultních znaků, které jim připadaly jako graffiti namalované na stěnách chodeb a dveřích hráze a které varovaly před překročením hranic zón ‚spravovaných‘ jednotlivými bossy. Obyvatelé Perchorska se v průběhu doby rozdělili do skupin, které se k sobě vždycky nechovaly tak přátelsky jako dnes. 

Korolevovi a jeho kolegům byly také ukázány podivné, hrůzné magmatické vrstvy, a co bylo mnohem důležitější, i jádro, ta zářící koule samotné Brány. 

Dole v jádru – kde se před třiceti lety odehrála největší a také nej-utajovanější havárie na světě, když tu výbuch atomové bomby otevřel Bránu – viděli také páchnoucí pozůstatky ohořelé a kulkami provrtané stvůry, která zjevně nepatřila do tohoto světa. Její sedlo vyrobené z kůže a dřeva bylo nyní spálené na uhel, přesto bylo stále zřejmé, k jakému účelu ten tvor sloužil – že to byl jakýsi válečný oř… ale jaký tvor na něm jezdil? Protože byl-li jen z poloviny tak strašný, jako tato stvůra… 

Byla dvakrát větší než statný hřebec, ale nepodobala se žádnému koni ani jinému tažnému zvířeti z tohoto světa. Navíc z té mršiny ležící na ocelovém prstenci obklopujícím bránu Korolev vycítil… cosi jiného než jen její očividně mimozemský původ, cosi, co ho velice znepokojovalo. Neboť paradoxně, navzdory své naprosté cizosti, měla údy, oční důlky a celou lebku vypovídající o zrůdných mutacích a snad i lidské příbuznosti… což jen posílilo hrůznost jejích čelistí, zubů a akromegálních tlap opatřených dlátovitými drápy. 

A ten tvor z Brány – pouhé bojovné zvíře, tupý válečník – měl v tlamě zlatou uzdu, jeho lebku chránil zlatý pancíř s hrotem, na sedle měl zlaté řetězy a spony a v nose zlatý kroužek o váze půl kilogramu… 

Z lidí sedících kolem ohřívadla to byla právě ta lidská krysa, fyzik Igor Gurevič, kdo nebyl schopen potlačit svůj děs a zamrkal jako první. Jurij Borisov, přikrčený buldog sedící po Alijevově levici, si všiml jeho neklidu, ukázal na něj a řekl: „Ha! Co jste viděl tu bestii, jste o dva odstíny bledší, soudruhu. Nic si z toho nedělejte, nejste sám. Ani já už nemám odvahu na procházky do blízkosti jádra, protože jsem viděl víc než dost. Bylo to jako noční můra! Ta stvůra byla skoro mrtvá, když se tu objevila, ale stejně mí muži při pohledu na ni ječeli jako ženské, než se vzchopili a zabili ji. Já jsem byl jeden z nich a nebojím se to přiznat. Většina z těch četných děr v její prašivé lebce je má zásluha!“ 

„Vy mi snad čtete myšlenky!“ zašklebil se Gurevič. 

„Ne,“ zasmál se Borisov. „Jen výraz ve tváři. Viděl jsem, jak o tom přemýšlíte. Taková bestie dělá z té vaší fyziky, z vaší milované vědy, pavědu, co?“ 

„Je to důvod, proč jste se ještě nevydali na druhou stranu?“ zeptal se Korolev. „Ze strachu, že by tam na vás mohly čekat obludy jako tahle?“ Mluvil přímo ke Galichovi sedícímu naproti přes ohřívadlo. 

„Možná je to jeden z důvodů.“ Galichovo vrnění se nyní proměnilo spíše ve vrčení. Jeho slova, která chápal jako nařčení ze zbabělosti, jej popudila. Přimhouřil oči: „Na druhé straně, jsme svým způsobem věrní generálovi. Poručil nám, abychom tu zůstali a čekali na jeho návrat. Já, Borisov a Kreisky jsme se dohodli, že to dodržíme. A stejně, proč bychom měli pokazit dobrou věc? Máme neomezený zdroj kupónů, které můžeme u trestanecké osádky v Beresově vyměnit, za cokoliv chceme, a v porovnání s životem v gulagu je Perchorsk prázdninový tábor.“ 

„Nechtěli jsme se vás dotknout,“ (teď promluvil Alijev) „ale je víc než jasné, že čekáte marně. K čertu s věrností – za těchto podmínek byste tady mohli strávit zbytek života! Ale to mimozemské zlato, které máte na sobě: dokážete si představit, jak byste naložili s tunou takového kovu?“ 

„To si představit dokážeme,“ odpověděl mu Sol Kreisky, poďobaný obr s bradkou – masový vrah žen. „A také už jsme se dávno dohodli na podílech. Akorát nám ještě zbývá vyřešit otázku, jak ho vynést ven!“ 

„Aha!“ řekl Gurevič. „Takže přece jen je tady problém, co?“ Znalecky přikývl a pokračoval: „Myslel jsem si, že tohle bude ten kámen úrazu. Víte, Brána je mým oborem; její vlastnosti jsou pro vědce, jako jsem já, fascinující. Když jsme byli v jejím jádru, všiml jsem si, jak se všichni báli k němu přiblížit, a já se sám sebe ptal proč. Stále ještě čekám na odpověď. Ale pamatuji si perchorskou nehodu; bylo to všechno drženo ve velké tajnosti a ani tehdy jsem nedostal na své otázky uspokojivé odpovědi. Kolovala totiž historka, že Brána má vlastnosti černé díry, že když vás jednou vtáhne, už se nemůžete vrátit.“ 

„A tady to máte,“ přikývl Galich. „Další dobrý důvod, proč jsme se nevydali hledat Michaila Suvorova.“ 

„Ale není to dostatečně dobrý důvod,“ řekl Korolev, který se znovu ujal slova, načež Igor Gurevič ucítil pod žebry dloubnutí industrialistova lokte naznačující, že má prozatím držet jazyk za zuby. 

„Není dost dobrý?“ zopakoval Galich. „Znovu se nám snažíte naznačit, že jsme zbabělci? Možná že byste nás tou Branou měl vést vy, co říkáte, ‚soudruhu‘?“ 

„Opět jste si moje slova vyložili špatně,“ namítl Korolev. „Já vás ze zbabělosti neobviňuji; naopak, všechno, co jste nám doposud řekli, je naprosto pochopitelné. Ale jelikož postrádáte vědecký pohled na celou záležitost, váš přístup není správný. Vy vidíte jen akci, avšak uniká vám reakce – nebo obráceně,“ pokrčil rameny Korolev. 

„Ano?“ opáčil Galich. „A vy jste jako také vědec? Vy a ten… ten ‚fyzik‘ tady? Jeden pohled na Bránu a je vám všechno jasné? Je to tak?“ 

Korolev si povzdechl a zavrtěl hlavou: „Ne, moje znalosti vědy se nedají srovnat se znalostmi tady Igora Gureviče. Na druhou stranu, zabýváme se odlišnými obory. Víte, zatímco Igorova věda je čistě teoretická, moje je praktická. Já jsem průmyslník a mnohem lepší v mechanice než ve fyzice.“ 

„V mechanice?“ 

„Je to věda o silovém působení na živé organismy,“ vysvětloval Korolev. „Kinetika, statika a mechanická interakce. Nic vám to neříká?“ 

„Pokračujte, prosím,“ vyzval ho Galich, který se začínal trochu mračit. „Klidně mě do toho zasvěťte.“ 

„Nejdříve mi povězte vy,“ opáčil Korolev. „Je pravda, že jakmile jednou vkročíte do té sféry, musíte pokračovat?“ 

Galich přikývl. „Nejdříve to zažili generál a jeho expedice. Mysleli si, že to může být jen dočasný efekt, a ve své výpravě pokračovali. No a pak už neměli na vybranou. Postupně se za nimi vydali ještě další tři z nás – no, vlastně jsme je k tomu tak trochu přinutili. Víte, máme svou čest, dokonce i my zločinci. Přistihli jsme je, jak kradou. Takže si mohli vybrat: jít se podívat za Suvorovem – jestli třeba nepotřebuje pomoct – nebo odmítnout a zemřít tady. Potřebovali jsme si ověřit generálovu teorii, že je to dočasná záležitost. Ale… není.“ 

A Gurevič vyzvídal dál: „Ale ta obluda neměla žádný problém dostat se z druhé strany sem.“ (Korolev ho znovu dloubl do žeber.) 

„Já vím,“ přikývl Galich, který se stále mračil. „To nedokážu vysvětlit.“ 

„Ale já ano!“ řekl Korolev. „Brána je jako houpačka nebo ještě lépe, píst! Když jste jednou nahoře, můžete se vydat jen jednou cestou, zpátky dolů.“ 

„Pořád to nechápu,“ zavrtěl hlavou Galich. 

„Víte, jak funguje prak?“ zeptal se Korolev. 

„Samozřejmě!“ 

„No, tak tohle je to samé. Stejně jako můžete vystřelit kámen na obě strany, můžete tak použít i Bránu. Je to jen otázka toho, kterým směrem natáhnete gumu. A jako píst se nemůžete vrátit, dokud jste neurazili celou trasu vpřed.“ 

Galicha zvedlo vzrušení ze židle. Konečně tomu začínal ‚rozumět‘… a moc se mu zalíbilo Korolevovo chytré ‚vysvětlení‘ – jeho lež. „Takže abych se mohl vrátit,“ zeptal se, „musím nejdříve projít až úplně na druhou stranu? To chcete říct?“ 

„Přesně tak.“ 

A Gurevič, který konečně pochopil, že je to jen lež, zvolal: „Samozřejmě! Máš absolutní pravdu, Nikolaji! Ta brána je dvojcestná výhybka!“ 

Ale Galich se znovu posadil a s pohledem upřeným skrze plameny koksového ohřívadla řekl: „Pak mi tedy řekněte, proč se Suvorov nevrátil? Nebo ti zloději, co jsme poslali za ním?“ 

„Tím se vracíme k mému nešťastnému závěru,“ řekl Korolev, „ke kterému ale musíme přihlédnout. Poslouchejte, ale prosím, neurazte se. Chápu vaši loajalitu vůči tomu muži – vaši loajalitu ke komukoliv, kdo by vám dal svobodu. Cožpak ale nevidíte, že vás jen využil? Potřeboval vás, abyste střežili toto místo, zatímco on si zajistí svá práva a nashromáždí si tam na druhé straně nesmírné bohatství.“ 

A když se Galich – a také Borisov a Kreisky – chystali opět pobouřeně zvednout: 

„Poslouchejte mě!“ zarazil je Korolev. „Zlato je zlato, ale je to jen jeden druh bohatství. Znal jsem Michaila Suvorova hodně dlouho a vím o něm všechno. Nedokážu si představit, že by zůstal tak dlouho v nehostinném světě bez masa a dobrého, silného chlastu – a už vůbec ne bez bujných, ochotných žen! Divíte se, proč se on a jeho skupina ještě nevrátili? Já vůbec ne. Oni si to tam vychutnávají plnými doušky! A opravdu si myslíte, že tam bude místo pro vás?“ 

„Ale –“ namítl Galich. 

„Ale není snad úplně jasné, co se stalo, když se Suvorov vydal na druhou stranu?“ řekl Korolev, který byl nyní už také na nohou. „On a jeho muži, jeho vojáci – jeho vlastní po zuby ozbrojená elitní speciální jednotka – na druhé straně zdecimovali místní obyvatelstvo. To se stalo! A pokud jde o tu mrtvou bestii v jádře: ta se smrtelně zraněná v boji vrhla do Brány, aby uprchla, a tak se dostala sem. A teď… a teď můj drahý přítel Michail Suvorov vládne bohatému, krásnému paralelnímu světu, který si podmanil… a později se vrátí i pro tento!“ 

„Pokud bude schopen se vrátit,“ odfrkl si Galich. „Pořád ještě jsem tak docela nepřijal tu vaši teorii. Příliš tlačíte na pilu.“ 

Korolev už byl unaven neustálým chozením kolem horké kaše, a tak vytáhl z rukávu svoje eso. „A co řeknete na tohle?“ opáčil. „Je tady ještě jedna věc, nad kterou jste se nezamýšleli – další možný důvod, proč Suvorovovi tak dlouho trvá vrátit se zpět.“ 

„Ano?“ 

Tentokrát, když dloubl loktem do Gureviče, fyzik přesně věděl, co má říct. Měl to na jazyku od chvíle, co sem přijeli. „Víte, expedice Michaila Suvorova nebyla jen vojenskou operací. Nevzal si s sebou jen vojáky; ale také pár velice dobrých vědců. Domníváme se, že můžou pracovat na vytvoření své vlastní Brány! A pokud ano… jaká pak bude cena za vaši věrnost a oddanost, co?“ 

Galich ztěžka dopadl na židli. „Nechce se mi tomu věřit,“ řekl po chvíli. „A přece –“ 

„A přece musíte!“ dopověděl za něj Korolev. „A velice pravděpodobně tomu nakonec uvěříte, až vy a vaši muži – pod velením našich věrných důstojníků – projdete tou bránou a vezmete si, co vám patří. A tentokrát bude dostatek rovnocenných podílů pro všechny. Zlato, ano, a všechno ostatní, co nám ten cizí svět nabídne. Tak co tomu říkáte?“ 

„Já říkám,“ zavrčel Galich, vyskočil ze židle a sáhl si pod kabát – a Borisov a Kreisky ho napodobili – „říkám, že už máme dost armádních a bývalých armádních parchantů, kteří se z nás snaží udělat hlupáky a převézt nás! Pokud je ten cizí svět takový, jak říkáte, k čemu vás vlastně potřebujeme?“ 

Všichni tři drželi v rukou zbraně a stejně tak i jejich muži, kteří jim přispěchali na pomoc ukrytí ve stínech venku. Všichni byli ozbrojeni, ale to byli i jejich VIP hosté. V rudé záři koksového ohřívadla se zatřpytil chladný kov. 

V tu chvíli se však zvenčí od hlavní brány ozval křik a lomoz… 

Minutu před tím sem Jake nadvakrát transponoval Traska a tým pobočky E. Na široké římse pod převisem na vzdálené straně strže se krčili za sněhovou závějí a pozorovali vstup do komplexu. 

Až Trask řekl tiše Jakeovi: „Jak je možné, že znáš tenhle výstupek? Myslím jeho souřadnice?“ 

„Pamatuji si je,“ odpověděl Jake jakoby nic. „Harry Keogh tady jednou byl. Vlastně to tady prošel celé. Tam, uvnitř toho komplexu, je to jako bludiště s mnoha úrovněmi.“ 

„Já vím,“ přikývl Trask. „Já a Goodly jsme tady také byli. Ale zřejmě si to nebudeme ‚pamatovat‘ tak dobře jako ty.“ 

Turčin se dotkl Traskova ramene. „Vidíš tu tryskovou helikoptéru? Moji nepřátelé jsou tady. Nemohli jsme si to lépe načasovat.“ 

„Pod to se klidně podepíšu, protože naši nepřátelé jsou tady také. Tedy, právě přicházejí. Poslouchej…“ 

A o chvíli později to všichni uslyšeli: tiché tepání motorů malého letounu s kolmým startem; nejdříve to bylo jen tepání, ale když zesílilo, najednou přišla změna – byl to evidentně nepravidelný zvuk – sporadické prskání a vibrování selhávajících motorů. 

„Podívejte se!“ zalapala Millie po dechu, natahovala krk a zírala na široký pás měsícem ozářené oblohy, kde v náhlém výbuchu ohně padala k zemi trojúhelníková silueta. 

„To letadlo to nepřežije,“ bědoval Trask. „Došlo mu palivo. Malinari a jeho krvežízniví přátelé na to asi hodně šlápli. Příliš mu dávali do těla!“ 

„A na palubě je Liz!“ vydechl Jake. „Můžu tam skočit.“ 

„Opravdu?“ Trask jej popadl za paži. „Opravdu? Podívej, jak padá, pak se zase vzpamatuje a pak zase padá. Nedokážeš to odhadnout. Co když si zvolíš špatné souřadnice? Můžeš skončit pod tím letadlem a usmažíš se v jeho motorech!“ 

„Usmažím nebo poletím – kašlu na to! – zkusit to musím,“ odsekl Jake a vytvořil Möbiovy dveře. 

Ale v poslední chvíli ho zastavil Goodly. „To je v pořádku, Jakeu,“ řekl mu jasnovidec. „To je v pořádku! Všichni nakonec budeme spolu, pamatuješ? A tím myslím i Liz.“ 

„Už se uklidnilo,“ křikla Millie. „Podívejte se, chystají se přistát vedle té helikoptéry.“ 

Letoun s kolmým startem Scimitar už byl skoro na jejich úrovni, nějakých patnáct metrů nad lehce klenutým, zesíleným betonovým baldachýnem za stěnou přehradní zdi, když jeho pomocné vertikální motory znovu začaly vynechávat a když to už už vypadalo, že to nakonec zvládne, dva z nich vysadily úplně. 

Letadlo se prudce odchýlilo ze své dráhy, jeho levé křídlo a ocas se naklonily, narazily do betonového baldachýnu a utrhly se. Kdyby jim v nádržích zůstaly nějaké pohonné hmoty, byl by to jejich konec. Jenomže nádrže byly suché a kabina s pasažéry zůstala jako zázrakem nezasažena, když se Scimitar zřítil ze čtyř metrů přímo na plošinu. Při dopadu se ocas letounu rozbil na kusy, které se společně se zbytkem křídel rozlétly vzduchem. Torzo se položilo na bok a zůstalo ležet, světla v kabině zhasla a z otvorů v trupu se vyvalil dým; standardní opatření proti požáru. 

Na druhé straně strže se muži v kabátech lopotili s obrovskými vraty hlavního vchodu komplexu. Zatímco zevnitř zaznívaly rozkazy, ven se hrnuly běsnící, gestikulující postavy vrhající v pomalu se zvětšujícím oblouku žlutého světla děsivé stíny. 

V několika vteřinách byla na venkovní rampě více než desítka ozbrojených mužů, zatímco kdesi zakašlal motor, probudil se k životu a pak se objevila pásová rolba. 

Turčin s dalekohledem u očí řekl: „Ti tři muži, kteří tam stojí pohromadě a nic nedělají, to jsou ti, které chci vidět mrtvé! Pokud si myslíte, že je teď země v ohrožení, nedokážete si ani představit, oč horší to bude, jestli to oni přežijí.“ 

Trask neříkal nic, jen si od něj vzal dalekohled a podíval se směrem, kterým Turčin ukazoval… 

Ti tři ‚šéfové‘ už vydali svým mužům patřičné rozkazy. Nyní přiběhl Karl Galich, vrazil Nikolaji Korolevovi hlaveň automatické pistole do žeber a křičel: „To je vaše práce, ‚soudruhu‘? Operační skupina, která má krýt vaši helikoptéru? To jsou ti důstojníci, o kterých jste mluvil? Ti nám mají velet? V žádném případě! Možná jste ve svých dobách býval generálem, a já jsem šťastný, že jsem pod vámi nikdy nesloužil. Jako taktik jste naprosto k ničemu. Vaši muži na nás určitě nevystřelí, dokud budu držet jejich velitele.“ 

„Zbláznil jste se?“ odsekl Korolev. „Nemáme ani ponětí, co má tohle všechno znamenat! Copak nevidíte, že to je soukromé letadlo? S námi to nemá nic společného. A pokud jde o vojáky: kolik si myslíte, že by se jich vešlo do takového stroje? A stejně, čeho se bojíte? Jestli lidé v tom letounu vůbec přežili ten náraz, je skoro jisté, že budou těžce raněni.“ 

„Ale když to nejsou vaši lidé, co tady dělají?“ divil se Galich. 

„Jak to mám vědět?“ Korolev odstrčil jeho pistoli a obrátil se ke svým kumpánům. „Omlouvám se, že se tak ptám, ale může mi to někdo z vás vysvětlit? Je tu něco, co bych měl vědět? Nějaké opatření, které někdo z vás učinil bez mého vědomí?“ 

Gurevič s Alijevem se na sebe nevěřícně podívali – pak se podívali na Koroleva – a jako jeden muž odpověděli: „Do prdele s tebou, soudruhu‘! Ty máš pořád plnou hubu keců, tak to vysvětli sám!“ 

Korolev se nafoukl a chvíli vypadal, že vybouchne, ale než mohl cokoliv říct nebo udělat, ozvalo se praskání statického šumu z kapsy jeho kabátu a slabý, rozrušený hlas: „Vrtulník jedna generálu Korolevovi: co se děje? Co máme udělat?“ 

Korolev se podíval na Galicha a řekl: „Vidíte. Připadá vám snad, že jsme to plánovali? Samozřejmě že ne! Dovolte mi promluvit se svým pilotem.“ Vytáhl z kapsy malou vysílačku a vysunul anténku. 

Galich na něj namířil zbraň a upozornil ho: „Dávejte si dobrý pozor, co říkáte.“ 

Korolev se ušklíbl, na chvíli se odmlčel, přikývl, jako že rozumí, a pak odpověděl do vysílačky: „Nedělejte nic. Nemáme ponětí, co se to tu děje. A vy?“ 

„Ne,“ zněla odpověď. „Nikdo nevolal o pomoc, nikdo se s námi nespojil… to letadlo se vynořilo odnikud a skoro nám přistálo na zádech! Asi měli problémy a tohle bylo jediné místo, kde mohli přistát. Zřejmě jsou tam zranění. Chcete, abychom jim šli pomoct?“ 

Galich však vytrhl vysílačku Korolevovi z rukou a odpověděl mu sám: „Ne,“ zavrčel. „Nijak nezasahujte. Máme situaci pod kontrolou. A mimochodem, máme pod kontrolou i vaše VIP šéfy. Takže ať vás ani nenapadne střílet.“ 

Mezitím na rampu přijela rolba s řidičem a třemi ozbrojenými muži na palubě a zastavila poblíž havarovaného Scimitaru. Všichni čtyři muži vyskočili z vozidla a skrze rozbité okno vlezli do letounu. 

Všichni muži na rampě před vstupem do Perchorska se utišili a napjatě očekávali, co se bude dít… 

Trask a jeho tým čekali také. „Myslím, že tenhle náraz Vampýry příliš nezranil,“ poznamenal Paul Garvey. „Možná posádku, ale ne Vampýry.“ 

„To tedy v žádném případě,“ přikývl Trask. 

„Ale co Liz?“ strachoval se Jake. 

„Snaž se nepropadat panice,“ uklidňoval ho Trask. „Pokud ti nervy tečou stejně jako ty moje – což znamená, že skoro krvácejí – vím přesně, jak se cítíš. Ale nedělej nic neuváženého. Ti čtyři muži, kteří právě vlezli dovnitř… tomu říkám neuvážený krok!“ 

„Podívejte se,“ zvolal Goodly. „Co to má znamenat? Přeživší?“ 

Čtyři postavy, které ve svých těžkých kabátech vypadaly nezvykle objemně, se znovu objevily ve dveřích letounu. První z nich, ta nejmenší, jako by klopýtala; možná byla v šoku z toho, co viděla uvnitř vraku. Ale muž jdoucí hned za ní ji přidržoval a bylo jasné, že ji vede jako loutku. Poslední z mužů, největší z těch čtyř, se pohyboval bez obtíží, navzdory tomu, že kohosi nesl. Goodlyho ‚přeživšího‘? Liz? Jakeovi nezbývalo než doufat. 

Ale jakkoliv byl Goodly jasnovidec, nebyl telepat. To byla parketa Millie a ta teď jen zalapala po dechu. 

„To jsou oni! Ti čtyři lidé… nejsou lidé! Tedy, jen jeden z nich je člověk. Ostatní jsou –“ 

„Vampýýýýři!“ zasyčel Lardis Lidesci. 

„Ta, co ji nesou, je to Liz?“ Jake nervózně přešlapoval z nohy na nohu. Za jeho tmavými brýlemi prosvítala divoká žluť osvětlující mu tváře. 

„Uklidni se, Jakeu,“ varoval ho Goodly. „Jak řekl Ben, žádné unáhlené kroky. Teď na to není čas a už vůbec ne vhodné místo.“ 

„Jestli je to Liz,“ řekla Millie, „je v bezvědomí. Nemohu se k nim moc přibližovat, jinak by mě mohli ucítit. Jediný důvod, proč nás ještě neobjevili, je, že měli zatím na starosti úplně jiné, důležitější věci.“ 

„Ale kdo je ten muž v čele?“ zeptal se Trask. 

„Oběť,“ zachvěla se Millie. „Necítím tam žádnou mysl, jen bolest.“ 

„Potom ten, co jde za ním, musí být Malinari!“ zabručel Trask. „Nephran Malinari, který ukradl přímo z hlavy toho ubožáka všechno, co mohl!“ 

„A ten, co nese Liz, je určitě Szwart!“ zavrčel zlověstně nekroskop. „Mohl bych se tam objevit rychleji, než si to ti tři uvědomí…“ 

Ale jasnovidec ho znovu zarazil: „Ne!“ 

A Trask dodal: „Proboha živého, nech to být, Jakeu! Všichni tady okolo jsou ozbrojení. Ty jsi… co jsi. Ale kulka v hlavě by ti asi příliš neprospěla. Usmrtila by tě, opravdovou smrtí! A jakou by pak Liz měla šanci?“ 

Těch pět postav nastoupilo do sněžné rolby; Malinari se ujal řízení a chystal se zamířit k obleženému hlavnímu vchodu komplexu. Stroj se roztřásl, poskočil kupředu, stočil se na jednu, pak na druhou stranu, až se konečně rozjel kupředu. A protože Malinariho oběť – jeden z bývalých trestanců komplexu – už nebyla potřebná, prostě ji odhodil stranou. Jak ten vědomí zbavený muž dopadl na zem, jeho levá ruka se zachytila o řinčící rolbu. Ta jej okamžitě vtáhla pod sebe, takže jeho tělo pod tou tíhou puklo jako zralý hrozen a pak jej ještě rozdrtil točící se pás. Byl stažen z kůže a rozmáčknut, avšak rolba pokračovala dál, jen za sebou na betonu zanechala obrovskou rudou skvrnu a tenkou tmavou stopu, která se táhla za ní, jak ujížděla ke svému cíli. 

Ano, ke svému cíli; k pevnůstce, která napájela komplex elektřinou! 

Jenomže horkokrevná Vavara vzrušená pachem krve jejich plán prozradila. Odhodila svůj kožešinový kabát, napřímila se v kabině rolby, namířila na muže na rampě automatickou pistoli a zasypala je deštěm olova. Její šílený smích se rozléhal dokonce i přes praskání pistole a hučení motoru rolby. Na druhé straně ale nebyla zvyklá zacházet s pozemskými zbraněmi, takže samozřejmě špatně mířila; její kulky zasáhly převis nad vraty perchorského komplexu, takže muži, kteří tam stáli, se stačili ukrýt dřív, než někoho z nich zasáhla. 

Muži na rampě stále ještě neměli tušení, co se děje, ale uvědomili si, že musí zasáhnout, a tak odpověděli střelbou, která byla rozhodně přesnější než ta Vavařina. Kov zasáhl kov, kulky z automatických zbraní mužů bránících komplex vykousaly díry do plechu rolby a její radlice, takže byli Malinari s ostatními nuceni se krýt. 

Trvalo to však jen okamžik, pak rolba narazila přímo do železobetonového krytu. 

Zeď popraskala a sesypala se; zevnitř vyběhly postavy, některé vzniklým otvorem, jiné dveřmi. Muži měli v rukou zbraně a pálili o sto šest, byli ale natolik šokováni náhlým útokem a oslepeni létajícími úlomky, že neměli šanci ty čtyři v rolbě zasáhnout. Vavara se na druhé straně už vzpamatovala a použila svou zbraň jako kosu, kterou máchala sem a tam a srážela muže k zemi. V příštím okamžiku vyskákali všichni tři Vampýři z rolby a zmizeli uvnitř krytu – a Liz Merricková s nimi. Přehozená přes Szwartovo rameno vypadala jako hadrová panenka. 

Uvnitř okamžitě zhasla světla a ozvala se další střelba… pak zhasla řada reflektorů ve stěně strže… a nakonec i světla ve vstupní jeskyni. Pěkně jedno po druhém, jak utichlo i poslední dynamo. 

Pak jako by ve stěnách strže ožily stíny, přikrčené probíhaly kolem vstupní jeskyně, rozbitého krytu, po hrázi a kolem vstupu do Perchorska. Pouze měsíc chabě osvětloval jinak absolutně temnou scénu… 

XXVIII 

Počáteční šarvátka 

Měsíc na obloze stále stoupal. Zatím však postříbřil svým světlem jen jednu stěnu strže, což znamenalo, že komplex samotný zůstával utopen v mnoha vrstvách stínů, které se každou chvíli měnily – scvrkávaly se, prodlužovaly, řídly a znovu tmavly, pokaždé, když mrak plující po obloze překryl nebo znovu odhalil měsíční kotouč. 

A v tom měnícím se měsíčním světle stoupal z rozbořeného krytu dým, zastiňoval přehradu a valil se směrem ke komplexu. 

Mezitím se na rampě probudila k životu další rolba plná po zuby ozbrojených mužů, přidržujících se, čeho se dalo, a vypalovala do dýmu dva světelné kužely, jak se plahočila k havarovanému letounu. Jakmile osádka vozu zaujme pozice, muži v krytu se ocitnou pod křížovou palbou jak z obslužné rampy, tak ze Scimitaru. 

Kouř z krytu se však nyní valil také tím směrem – ke Scimitaru a helikoptéře – a jeho závity se vinuly, jako by byl živý, kroutily se jako chapadla nějaké přízračné chobotnice. 

Jako by byl živý? 

Lardis Lidesci sebou na skalní římse pod převisem trhl. „Cože? Co to má být? Kouř bez ohně? Ach, ale vždyť já už jsem takový ‚kouř‘ viděl a nejednou.“ Jeho ohryzek křečovitě poskočil, pak ale polkl slinu a pokračoval: „Ach, ne, vy moji rváči a sličné děvče, mě neoklamete. To není kouř, kdepak. To je vaše mlha, vaše upíří mlha – jen se podívejte, jak pátrá! Ano, a za chvíli půjdete vy, ukrytí pod její rouškou.“ 

Mlha dorazila až k helikoptéře; vířila, houstla, vytvářela další úponky, které dosáhly až k havarovanému Scimitaru. 

„Teď!“ křikl Lardis. „Teď!“ 

Měl pravdu. Mlhou se rozběhly sotva rozpoznatelné tvary a razily si cestu z krytu směrem k helikoptéře. Od pootevřených dveří komplexu opět zaštěkaly automaty. Snažili se, ale bylo to jako střílet na stíny a účinek byl zhruba stejný. 

Druhá sněžná rolba mezitím dorazila ke Scimitaru. Její pasažéři vyskákali ven; někteří zaujali pozice za trupem letadla, zatímco ostatní vběhli dovnitř. A chvíli nato se probudila Galichova vysílačka: 

„Tři z našich mužů jsou mrtví. Jeden zmizel. Pravděpodobně je ta krvavá skvrna na klenbě. Bože, Karle, měl bys vidět, jak to vypadá tady uvnitř! Naši chlapci a piloti – jsou roztrháni na kusy!“ 

Galich zaklel a odpověděl: „To udělali ti parchanti, co rozbili kryt. Teď útočí naším směrem. Běžte z toho letadla a ujměte se velení venku. Počkejte se střelbou, dokud ty svině neuvidíte, a pak palte do toho kouře nebo mlhy, nebo co to je. Ať už je to kdokoliv, chci je vidět mrtvé!“ 

Stejně tak Korolev, který se také chopil vysílačky, promluvil k osádce helikoptéry. „Ten dým, co vychází z krytu, je kouřová clona,“ křičel. „Kryje muže, kteří běží vaším směrem. Je to zřejmě nějaká nepřátelská speciální jednotka. Takže, když se cokoliv pohne mezi krytem a vámi, střílejte! Použijte kanóny a pošlete je přímo do pekla. Pokud je vidíte na obrazovce infrakamery, střílejte hned.“ 

V rudém světle výhně bylo vidět, jak si Karl Galich s odporem odplivl na podlahu jeskyně, nenávistně se podíval na Koroleva a prohlásil: „To klidně obětuješ své muže, jen abys neprozradil lež a zachránil svůj vlastní mizerný život? No, myslím, že máš pravdu, že to je speciální jednotka. Tvoje speciální jednotka!“ 

„Tobě vážně měkne mozek!“ odsekl Korolev a otočil se k němu zády, aby se podíval, jak se vyvíjí situace venku za vraty. 

To byla jeho poslední urážka a osudová chyba. Neboť na rozdíl od Michaila Suvorova, Korolev nevěděl nic o Galichově minulosti: o dlouhé šňůře nepříčetného běsnění a masovém vraždění mužů, kteří neudělali nic, než že ho urazili nebo se mu smáli. Korolev už podruhé zapochyboval o Galichově zdravém rozumu. Ať už byl tento bývalý trestanec jakkoliv zženštilý, kočky mívají drápky. A velké kočky mají velké drápy. A skoro všechny kočky mají tendenci zaútočit bez předchozího varování. 

Galich podal beze slova svou zbraň jednomu ze svých mužů, sundal si z opasku malou ocelovou sekeru, potěžkal ji a bez váhání ji zaťal do Korolevova koženého kabátu, hluboko doprostřed zad. 

Korolev překvapivě nezemřel hned, ale ztuhl a pak se roztřásl, přičemž se snažil dosáhnout křečmi zmítanou rukou dozadu a uchopit topůrko sekery. Nakonec však padl na kolena, přitom se pootočil na bok a pohlédl Galichovi přímo do očí. Pak už jen dvakrát zamrkal a zeširoka otevřel ústa. 

Galich si vzal pušku zpět, vložil její krátkou hlaveň Korolevovi do úst a stiskl spoušť. Na vrata vystříkl krev a mozek, Korolev se zhroutil a zůstal tam sedět s hlavou zvrácenou dozadu, ramena potřísněná krví a kabát zbarvený doruda. 

Jen několik kroků od něj upustili Igor Gurevič a Maxim Alijev své pistole, ucouvli a semkli se k sobě, když Galich a jeho lidé obrátili pozornost na ně. „Já o tomhle nic nevím – vůbec nic!“ koktal Gurevič. „Ať už se tu děje cokoliv, já s tím nemám vůbec nic společného!“ 

„Ani já ne,“ skřehotal Maxim Alijev. „Musel to být Korolev. Nikdy jsme mu moc nevěřili. Jen jsme vždycky chtěli to, co bylo nejlepší pro nás všechny.“ 

„Opravdu?“ Galich přišel blíže, popadl Gureviče za zátylek a strčil ho směrem k otevřeným dveřím. A ten poďobaný obr, Sol Kreisky udělal totéž Alijevovi. 

„Počkejte! Počkejte!“ křičel Gurevič. 

„Dáme vám šanci,“ řekl jim Galich. „Skvělou příležitost prokázat svoje čisté úmysly. Běžte a bojujte za nás!“ A pak vykopl Gureviče vraty ven. Sol Kreisky ho opět napodobil a dalšími kopanci za nimi na rampu poslali jejich pistole. 

Muži v rozbitém Scimitaru zatím ještě nebyli schopni vystřelit. Napůl cesty mezi nimi a krytem se tyčila helikoptéra a zakrývala jim výhled stejně jako oblaka mlhy, která jako by je schválně oslepovala a přikrývala. 

A pokud šlo o posádku helikoptéry: 

Ve vrtulníku jedna se pilotovi konečně podařilo pomocí infrakamery proniknout mlhou, ale už bylo pozdě cokoliv udělat. Míhající se postavy zmizely ze zorného pole dříve, než na ně dokázal zaostřit a zahájit střelbu. Ať už tyto speciální jednotky patřily komukoliv, byly příliš blízko helikoptéry, než aby je pilot mohl svými přístroji zaměřit. 

A jelikož od Koroleva pilot žádnou odpověď na své překotné otázky nedostal, zaklel a zapnul motory, aby se zvedl do vzduchu. Ale opět příliš pozdě. 

Někdo – nebo nějaká obludná stvůra – vylezla nahoru na nos helikoptéry a nyní se objevila před černými okny, avšak z dosahu palubních zbraní. Pak ta věc přilepila obličej, nebo co by se snad jako obličej dalo označit, na zvenčí neprůhledné okno a snažila se nahlédnout dovnitř. Ale Kriste na nebesích, pilot cítil, že to vidí dovnitř, že to vidí jeho! 

„Ach, do prdele! Do prdele!“ mumlal pilot, když spatřil ten strašný obličej. A znovu: „Do prdele – ach, do prdele!“ když viděl, jak se hlaveň pistole přiblížila až těsně k údajně neprůstřelnému sklu. 

První výstřel zněl, jako když deset kladiv najednou udeří do okna, které se otřáslo, prohnulo se a vytvořila se na něm pavučina, podobná kresbě na tenkém ledu, když na něj dopadne kámen. Pak následovala krátká pauza před tím, než druhý výstřel vysypal sklo v myriádě malých kostiček dovnitř. 

V tichu, které následovalo, když střelba dozněla a rotory helikoptéry se zastavily, nedokázal pilot uvěřit tomu, že stále ještě žije. Napůl hluchý výstřely – které přehlušily jeho blábolení a proměnily přístrojovou desku helikoptéry v doutnající elektrickou ruinu – všechno, co teď slyšel, byl tlukot vlastního srdce. 

A pak, když konečně sebral odvahu a sundal si roztřesené ruce z očí, ruce, které byly teplé a lepkavé od krve druhého pilota, první, co spatřil byl Szwartův odporný ‚škleb‘ – jak se celý jeho obličej tavil a proměňoval – než vládce temnoty vrazil jako bouře dovnitř a uchopil pilota za hrdlo… 

Malinari mezitím pronikl do stísněného prostoru trupu vrtulníku, zatímco Vavaru nechal venku, aby dál vytvářela mlhu a dohlédla na bezvědomou Liz. Vytrhl dveře kokpitu z pantů a uviděl Szwarta, který se právě chystal zakousnout se pilotovi do krku. 

„Ne!“ křikl. „Vezmi si tohohle, dokud mu srdce ještě bije. Ale tady toho budeme ještě potřebovat.“ Popadl bezvládné tělo pomocného pilota a odtáhl jej do prostoru pro pasažéry. 

Szwart neochotně pustil hlavního pilota a protáhl se kolem Malinariho, který už se zase vracel do kabiny. 

Pilot se třásl jako osika, třel si svůj pochroumaný krk a snažil se co nejvíce schoulit a zmizet z dohledu. „Ach, maminko! Ach, bože!“ chroptěl. „Kdo… kdo jste? Kdo sakra jste!?“ 

„Jsem ten, kdo tě zabije,“ odpověděl mu Malinari, „pokud neuděláš přesně, co ti poručím. Vidíš to havarované letadlo?“ 

„Ano, ano, vidím ho. Co je s ním?“ 

„Namiř na něj svoje kulomety,“ poručil mu Malinari. „Ihned.“ 

„Ale… jsou v něm ti muži ze sněžné rolby!“ 

„Já vím, že tam jsou, ty hlupáku!“ zasmál se Malinari. „A také vím, že mě chtějí zabít. Ale… dobrá.“ Jeho trpělivost byla vyčerpána, proto sevřel pilotovu hlavu svýma savýma rukama. A když se vědomosti z pilotovy hlavy začaly přelévat do té Malinariho, nasál, co potřeboval a odhodil ostatní. 

Zaměřovači zařízení bylo zničeno, avšak kanóny zůstaly funkční. Malinari použil manuální ovládání, aby mohl namířit hlavně opatřené ochrannými štíty směrem na letoun s kolmým startem. Dílek po dílku, trhavými pohyby – chrr-cink, chrr-cink, chrr-cink – natočil zbraně na nějakých patnáct metrů vzdálený cíl. Nebylo to úplně přesně, ale snad to bude stačit. 

Pak zavolal do prostoru pro pasažéry na svého obludného kolegu: „Vládce Szwarte, skonči to tam. Až se vypořádám se Scimitarem, musíme zajistit tu druhou rolbu. Její těžká radlice bude náš štít, až se vydáme těmi vraty dovnitř.“ 

Szwart zvedl svůj zkrvavený rypák a zavrčel: „Ta vrata mi připadají hodně pevná.“ 

„Ale nebudou odolávat dlouho,“ ujistil ho Malinari. „Tahle helikoptéra je namířena správným směrem a nemá jen obyčejné kanóny!“ A pak začal pálit na Scimitar. 

Soukromý letoun beze zbraní, navíc oslaben pádem, nenabízel žádnou ochranu mužům, kteří se kryli za jeho trupem. Mohutný kanón rozstřílel vrak na kusy, provrtával jeho trup, jako by byl z papíru. A jak z něj postupně vybíhali přeživší, čekala na ně Vavara, která byla schopná prohlédnout svou vlastní mlhou, jako by tam ani nebyla. 

Pomocí technických znalostí ukradených od pilota – který se nyní povaloval slintající ve svém křesle – Malinari nyní nabil a vystřelil jednu z řízených střel helikoptéry. 

Na zásobovací rampě se hlouček zoufalých mužů snažil zavřít hlavní vrata, když střela zasáhla cíl. Polovina z nich zemřela okamžitě: polovina vrat byla raketou roztržena na tři velké kusy, které proletěly v dešti matic a šroubů vzduchem a přitom kosily všechno živé. 

Zbylí muži už viděli dost. Kašlajíce a dusíce se kouřem a pachem korditu, se stáhli do zadní části jeskyně, kde se ukryli, aby mohli chránit přístupové cesty do Perchorska… 

Na protější straně strže se nekroskop ještě více než dřív strachoval o bezpečnost Liz. „Kdybych ji jen mohl vidět, jen zahlédnout skrze tu zatracenou mlhu,“ lamentoval. „Okamžitě bych pro ni šel. Kéž by se probrala a zavolala mě, vím, že bych ji okamžitě našel.“ 

Trask jej uchopil za paži. „Jakeu, já vím, že to možná zní hloupě, ale momentálně je bezpečnější s nimi. Ta chátra z Perchorska jí nijak neublíží, to je jisté. Oni nemají ani tušení, proti komu tu bojují, ale my ano a to je jedna z našich výhod. Tak to teď nezkaz.“ 

„A stejně,“ pokračoval Turčin, „máš na práci jiné věci.“ 

Jake s Traskem se na něj podívali a Trask se zeptal: „Co ta bomba?“ 

„Přesně tak, bomba,“ přikývl Turčin. „Já to vidím tak, že každý, kdo se teď v komplexu nachází, všeho okamžitě nechá a přispěchá na pomoc ostatním – a také sám sobě! Takže pokud chcete zničit jádro, celý perchorský komplex, teď je nejvhodnější doba nastražit tam tu bombu. Alespoň bychom ji tam měli dopravit, než tam dorazí Vampýři. Potom… to bude otázka načasování.“ 

„Načasování?“ nechápal Jake. 

„Samozřejmě,“ přikývl Turčin. „Určitě si potřebuješ nechat trochu času, abys odtamtud vzal Liz a zmizel, než to vybuchne.“ 

„A než Malinari s ostatními dorazí k bráně,“ dodal Trask. 

Ale Jake namítl: „Díváte se na to úplně špatně. Nikdo se časovače ani nedotkne, dokud odtamtud nedostanu Liz a své dítě!“ 

„Liz a tvé –“ Trask vypoulil oči. 

„Teď o tom nebudu mluvit,“ odsekl Jake. 

„No, to je jedno,“ zabručel Trask. „Každopádně, jak jsi správně podotkl, prioritou je, že Liz odtamtud musí být zachráněna: to je pochopitelné.“ 

„No, dobrá,“ zavrčel nekroskop. A pak, když se trochu uklidnil: „Pamatuji si schéma jádra, každou jeho souřadnici. Brána je obklopena prstencem překrývajících se ocelových plátů připomínajících šupinovité brnění. Ale pod těmi pláty, v kalichu jádra hned pod Branou… no, nemyslím si, že tam někdo bude. Není to místo, kam by za normálních okolností vstoupil kdokoliv se zdravým rozumem. Tedy, pokud se tam nevrátí, aby ucpali magma. Tam dole jsou věci – deformovaná lidská těla uvězněná v magmatu – na které není hezký pohled.“ 

„To by bylo skvělé umístění,“ zajásal Turčin. „Ale zatím jsem ti ještě neukázal, jak uvést do chodu časovač. Měli bychom se spolu vrátit zpátky na velitelství pobočky E.“ 

Ale Jake zavrtěl hlavou. „Ne, to nebude nutné. Víte, Gustave, já ten časovač spouštět nebudu. To uděláte vy.“ 

„Já?“ Turčin neskrýval své překvapení. „Proč já?“ 

„Protože jste to hlavně vy, kdo se chce zbavit svých nepřátel. O zavření brány vám zas tak nejde. Proto. A pokud se tady bavíme o normální, obyčejné vraždě, nebudu váš najatý vrah.“ 

Po chvíli se Turčin vzpamatoval: „To si o mně opravdu myslíš? Opravdu na tebe dělám tak špatný dojem?“ 

„Na tom teď nezáleží,“ pokrčil rameny Jake. „Pokud je tohle jen špinavá práce, pak to děláte pro sebe, a pokud ne, pak děláte dobrý skutek. Každopádně teď jde hlavně o to: jste člen našeho týmu, nebo ne?“ 

„Jsem tady, nebo ne?“ opáčil Turčin a vypjal hruď. 

Nekroskop přikývl. „A budete v tomhle komplexu riskovat svůj život jako my všichni ostatní. Takže, bylo to ano, nebo ne? Protože pokud to bylo ne, okamžitě vás odtud odnesu, zpátky do Moskvy a od této chvíle budeme vědět, s kým máme tu čest. Promyslete si to, Gustave. Je to přesně, jak jste mi nedávno říkal: pokud budeme mít štěstí a dožijeme se zítřka, budeme potřebovat všechny přátele, kteří nám zbudou.“ 

Jenomže Turčin se nepotřeboval rozmýšlet. „Jestli tam tu bombu dopravíš,“ prskl vztekle, „já ji odpálím. A pokud jde o to, jestli jsem, nebo nejsem platným členem týmu – neviděli jste to, co jsem viděl já.“ Poklepal prstem na plastový kryt svého dalekohledu s nočním viděním, podal ho Jakeovi a pokračoval: „Ty postavy, které se snaží vylézt nahoru po silnici nad strží, jsou, pokud se nemýlím, Igor Gurevič a Maxim Alijev. Takže předpokládám, že Nikolaj Korolev zemřel při výbuchu, který zničil vrata. No a tihle dva prchají, dokud ještě mohou, aby si zachránili holé životy. Tak mi pověz, Jakeu, když v Perchorsku už vlastně žádné nepřátele nemám, jak mohu plánovat, že je tam zavraždím?“ 

Nekroskop opět přikývl, pomalu se usmál a vrátil mu dalekohled, aniž by jej použil. „Dobrá, ale nemyslete si, že vás to omlouvá. Řekněme, že jsem velice rád, že jsem se v tomto ohledu ve vás zmýlil – v tomto ohledu. Ale pokud jde o metody, kterými jste se dostal tak vysoko: no, nemohu říct, že jsem jimi nějak nadšen.“ 

„To je rozdíl mezi východem a západem,“ pokrčil rameny Turčin a usmál se svým lišáckým způsobem. „Je to ‚politika‘, můj mladý příteli. Ale brzy zjistíš, že účel světí prostředky.“ 

Jake mu neodpověděl a bez dalších okolků vytvořil Möbiovy dveře a zmizel v nich. Několik sněhových vloček, které tím rozvířil, se zatočilo a také zmizelo ve vakuu po jeho odchodu. 

A Trask řekl: „Gustave, jsme stovky kilometrů od jakékoliv civilizace a mně pomalu začíná být zima. Tvoji staří přátelé Alijev a Gurevič to asi těžko zvládnou. Takže to vypadá, že ti to zřejmě vyšlo.“ 

„Já vím,“ odpověděl Turčin nelítostně. „V každém případě jsou odsouzeni k smrti, akorát to nebude mou rukou. Zanechal jsem za sebou stopu, aby mě našli, ale oni po ní přece nemuseli jít. Já jsem je sem nepřivedl, Bene. To jejich chamtivost a touha po moci může za to, že jsou tady.“ 

„Ano,“ zavrčel starý Lidesci. „A to je něco, co platí v obou světech, a možná ve všech. Protože stejné věci sem přivedly i Vampýry.“ 

Paul Garvey přikývl: „A nyní se odtud snaží zoufale dostat, stejně jako Gurevič a Alijev.“ 

„Zoufalství, ano,“ ozval se jasnovidec. „To je všechno, co od nich teď můžeme očekávat. Zpátky na Hvězdnou stranu vede jen jedna cesta a oni to vědí, a ta cesta je bráněna.“ 

„To je pravda,“ poznamenala Millie. „Ale podívejte – oni do toho stejně jdou. A bůh pomáhej každému, kdo se jim postaví do cesty…!“ 

Ze zadní části zásobovací rampy mířilo patnáct zbraní na otevřené prostranství před vstupními vraty, jejichž jedno křídlo bylo roztrháno na kusy a druhé napůl otevřené. Koksové ohřívadlo bylo vším tím běsněním překvapivě netknuté a zářilo stejně rudě jako předtím, jeho ohnivé srdce žhnulo jako ukazatel na konci tunelu temnoty. 

Najednou se ozval rachot motoru sněžné rolby… a šest z těch patnácti se nepozorovaně vytratilo ještě hlouběji do útrob komplexu, aby se tam ukryli. Jen Karl Galich – jediný, kdo přežil ze tří ‚bossů‘, zmatený a zkrvavený od šrámu na čele – si všiml jejich zbabělosti a zvolal tvrdým hlasem: „Kdokoliv uteče bez boje, se bude zodpovídat mně. Ale veškeré vysvětlování bude zbytečné, protože ho na místě zabiji! Takže zůstaňte, kde jste, a bojujte, vy prašiví parchanti! A pamatujte si jedno: tahle zatracená speciální jednotka – ať už je to kdokoliv a bez ohledu na to, jak dobří jsou – jsou jen lidé. Jsou to jen muži jako vy a já.“ Neměl tušení, jak moc se mýlil. 

Hřmot motoru sílil, jeho hluk se začínal odrážet od stěn jeskyně. Ještě předtím tam však dorazila mlha, půl metru vysoká, valící se před vozidlem, které se z ní vynořilo proti stříbřitě šedému oblouku vchodu. S drncáním a otřásáním – zařinčelo to pokaždé, když se jeho pásy převalily přes různě velké hromady železných úlomků nebo rozdrtily méně pevné překážky, včetně těch, ze kterých vystříkly tekutiny – si rolba razila cestu mlhou a blížila se v oblaku páchnoucího namodralého dýmu k ohřívadlu. 

„Použijte ohřívadlo k odhadu vzdálenosti a zamiřte.“ Galichův hlas byl plný hněvu a možná i trochu strachu. „Až se ty uhlíky rozsypou, berte to jako pokyn k palbě.“ 

„To je zbytečné!“ zařval kdosi. „Je to plýtvání olovem. Mají zvednutou radlici!“ 

Galich zaklel a křikl: „Tak použijte nosníky a stěny jeskyně, aby se kulky mohly odrazit. Ale cokoliv se rozhodnete udělat, ať vás ani nenapadne se vzdát. Už jsme viděli, co tyhle stvůry dokážou. Hrají to doopravdy tvrdě a zajatce neberou.“ 

Ohřívadlo se převrátilo a zmizelo pod rolbou; na zemi jeskyně po něm zbyly jen rozsypané žhavé uhlíky jako rubíny. A obránci Perchorska zahájili palbu. 

Déšť kulek křesal jiskry ze vztyčené radlice rolby; jiné hvízdaly vzduchem odrážejíce se od stěn jeskyně a sloupů, které podpíraly střechu. Avšak rolba pokračovala neohroženě dál. Nezpomalila a ani o centimetr se neodklonila ze svého směru – od jistého střetu s masem a krví. 

„Mizíme odtud!“ zaječel Galich, když už nebylo jiné volby než se stáhnout, nebo zemřít. Ale jen sedm z devíti se stihlo dostat do komplexu, zatímco ostatní dva se vzpamatovali příliš pozdě a skončili s řevem pod zkrvavenými pásy. 

Jenomže pak se cesta zúžila a Malinarimu trvalo příliš dlouho, než našel neutrál a brzdu, takže rolba narazila na stěnu jeskyně, stočila na stranu a s trhnutím zastavila. Už na tom ale stejně nezáleželo, protože všechno, co zbylo z obránců komplexu, byl zvuk jejich běžících nohou ve zběsilém úprku bludištěm perchorských chodeb… 

Jake vyvlekl vozík se svým smrtonosným nákladem z Möbiova kontinua na neuvěřitelně hladkou skálu na dně jádra. Jádro bylo tvořeno dokonalou koulí vyhlodanou do kamenného podloží v dobách, kdy se perchorský experiment změnil v katastrofu a byl zničen výbuchem atomového reaktoru. Bublina o průměru čtyřicet dva nebo čtyřicet tři metry, to bylo vše, co po něm a veškerém zařízení, které jej obklopovalo, zůstalo – včetně fyziků, kteří jej obsluhovali. Jádro a jeho jádro, Perchorská brána: druhá, mnohem menší sféra oslňujícího bílého světla – gravitaci popírající singularita, její venkovní povrch a horizont událostí – visela ve vzduchu v samotném středu té bubliny. 

A do zakřiveného, dohladka vyleštěného dna a stěn jádra se ve všech možných úhlech zařezávaly – provrtaly se tvrdým skalním podložím v okamžiku výbuchu – tucty dokonale kruhových šachet nebo kanálů, jako červí únikové cestičky nezemských sil, jež tu byly uvězněny. 

Nekroskop, který se nyní nacházel na dně bubliny, v prohlubni jádra, ucítil jako by fyzickou tíhu toho oslepujícího světla na zátylku a otočil se, aby si prohlédl jeho enigmatický zdroj: dolní polokouli brány. Zářila jako obří kosmická žárovka – jako samotné slunce – ale její světlo nevydávalo žádné teplo. 

I navzdory tomu, že měl na očích temné brýle, musel si je zakrýt a odvrátit pohled. To světlo bylo oslňující, ano, ale jeho záře byla nejmenší problém. Neboť se vzpomínkami Harryho Keogha Jake věděl, že kdyby se pokusil použít Möbiovo kontinuum příliš blízko té singularity, došlo by k naprosto nezvládnutelné interakci neznámých energií. Když sem Harry přišel poprvé, udělal to… a výsledný zpětný náraz jej odmrštil nekonečné množství světelných let do prostoru! Pouze dávno mrtvý August Ferdinand Möbius byl pak schopen jej znovu přivést domů. 

Jake nehodlal zopakovat Harryho chybu, ale uvědomoval si, jak k tomu byl blízko. Neboť už když vytvářel dveře, aby mohl z kontinua vystoupit, cítil, jak s ním bojuje, jak je nestabilní, jak se v neviditelných energetických polích brány bortí a kolísá. 

Až sem tedy, ale ani o krok blíže… 

A pak nastal další problém. Vozík byl těžký a bomba, která na něm byla naložená, ještě těžší, a navzdory nekroskopově nově nabytým znalostem a vzpomínkám Harryho Keogha se mu přesto nepodařilo dostat se do úplného středu bubliny. Kolečka se otáčela pod tíhou nákladu, jak se jim zachtělo, a nakonec jedno zapadlo do červí díry. Tím pádem se vozík stal nepohyblivý… jenomže jeho vrzání bylo slyšet až nahoře. 

Ve zlověstném tichu jádra se všechny zvuky rozléhaly s křišťálovou čistotou, kovové klepání odrážející se od dírami protkaných stěn… stejně tak i hrubé hlasy, které k Jakeovi přicházely seshora: 

„Co to bylo? Slyšeli jste to?“ Nekroskop si nebyl jist, co ty hlasy říkaly, protože mluvily rusky, ale dokázal to docela dobře odhadnout z jejich tónu. Okamžitě znehybněl a přikrčil se za vozík. A pak jej vylekal další hlas, tentokrát v řeči mrtvých, protože nyní se mu bdící mrtví vyhýbali ještě úzkostlivěji než dřív. 

Nekroskope? Jsi to ty, Harry? Připadá mi to jako celá věčnost, opravdu jsem si myslela, že musíš být mrtev. Byl to hlas dívky – a Jake jej okamžitě ‚poznal‘: Penny, nevinná dívka, ubohé dítě, které se v nepravý čas příliš přiblížilo k původnímu nekroskopovi a skončila tady dole. Jake si na ni ‚vzpomněl‘ a ucítil, jak mu vyschlo v hrdle. Byly to však Harryho emoce, ne jeho. 

Ne, odpověděl. Nekroskop ano, ale ne Harry. Harry byl – nevím –můj učitel? Já jsem jen Jake, Jake Cutter. Ale v jedné věci jsi měla pravdu: Harry už od nás dávno odešel. Tedy, většina z něj. 

A seshora, kde na chvíli zavládlo hrobové ticho, se ozvalo: „Krysy. To můžou být jedině krysy. To zatracené místo se jimi jen hemží.“ Tentokrát Penny vycítila Jakeův zmatek, ‚slyšela‘ ta slova skrze jeho uši a přeložila mu je. 

Ty umíš rusky? zeptal se. 

Mám tady spoustu přátel, odpověděla. Takhle si krátíme dlouhé chvíle. Naučila jsem se spoustu věcí, Harry… promiň, Jakeu. 

Ale rusky? 

Fyzika, vysvětlovala mu Penny. Je opravdu úžasné, jak smrt zostří mysl. 

Věřím ti, odpověděl Jake. A pak si bezděčně pomyslel: Dost jsi lpěla na Harrym, že jo? 

To ano, odpověděla dívka. Harry mě bral do světa, kde jsme mohli mít svůj dům pod obrovským měsícem. On byl vládce a já jeho vládkyně. Ale… moc jsem neposlouchala, co říkal. Tady mě ztratil – nebo já jeho – ale nebyla to jeho chyba. Často jsem se sama sebe ptala, jestli kvůli mně pláče, jestli toho byl schopen. 

Jake věděl, že to Penny v záhrobním éteru ucítí, a přikývl: Byl toho schopen. Alespoň nějaký čas… 

Nad hlavou se mu ozval nějaký hlas. 

„To by musely být zatraceně velké krysy, když dělají takový rámus!“ řekl. „Sakra, co se to tu děje? Už nám dávno měli přijít na pomoc. Co je s elektřinou? Větráky přestaly fungovat a i světla v tunelu zhasla. To se mi vůbec nechce líbit.“ 

„Vždyť jsem se ti to snažil vysvětlit,“ řekl druhý hlas. „Musí to být krysy. Možná přehryzaly dráty nebo co.“ 

„A ten hluk tam dole v bublině? Také krysy?“ 

„Možná,“ uvažoval první hlas. „Tam dole v těch červích dírách jsou dutiny, ve kterých je pořád ještě maso, které vyschlo a zůstalo tam uzavřeno. No a pokaždé, když některá z těch dutin praskne nebo ji prokousnou, je to jako: Hej, hlupatí, čtyřnozí kamarádi! Máme tu oběd zdarma!“ Pak změnil téma: „Hele, když tě to tak zajímá, proč tam nesejdeš a nezjistíš si to?“ 

„Zbláznil ses?“ odpověděl drahý hlas. „Nelíbí se mi ani tady, natož tam dole! Ale možná bych se mohl podívat skrz otvor. Jen se mrknu.“ 

Jake se vzpamatoval a připravil se, že vysvobodí vozík z červí díry a vjede s ním do Möbiova kontinua. Ale na poslední chvíli se ozvalo slabé zazvonění prastarého polního telefonu. 

„Co je zase tohle?“ zeptal se ten, co se chystal nahlédnout dovnitř. 

„Raději to zvedneme,“ řekl druhý hlas. „Možná nám někdo vysvětlí, co se to tu děje.“ 

Jake uslyšel na ochoze kroky a tlumenou konverzaci… potom křik, když někdo telefon zase zavěsil. „Hej! Mizíme odsud. Vypadá to, že tady propuklo peklo, a každý, kdo může, brání komplex.“ 

„Cože? Brání Perchorsk? Proti čemu?“ 

„Jsem snad nějaký podělaný telepat? Pohni zadkem, soudruhu!“ 

Pak se z ochozu ozvalo dunění těžkých bot, jejichž ozvěna se pomalu ztrácela v dálce… 

Penny, ozval se Jake, který se pomalu zvedl od vozíku; zjistil, že stojí pevně na zemi a dál se už nenaklání. Odcházím. Ale ještě předtím bych ještě rád tebe a tvé ruské přátele informoval, že jestli všechno klapne, jak má, nejspíš to tu brzy hodně hlasitě bouchne. Chci říct – 

My víme, co chceš říct, přerušila ho. Máš to celou dobu ve své mysli. A pokud jde o ty fyziky, těm to ani trochu nevadí. Už se těší, že konečně zjistí, jak to vypadá v centru nukleární exploze! A kdo ví, jestli existuje nějaký onen svět – lepší než tenhle – možná že nám to pomůže se posunout kupředu. A možná tam najdu Harryho. Sbohem, Jakeu, a hodně štěstí. 

Jake vyšplhal po žebříku k otvoru, vyskočil na ochoz a podíval se na jádro. Bylo víceméně stejné, jak si je ‚pamatoval‘, jen tam tenkrát byla tři děla Katušev. Teď už tam byla jen dvě; jedno rozebrali a jeho části použili jako náhradní díly pro ty, které byly stále ještě funkční. Jejich ošklivé hlavně byly samozřejmě namířeny na bránu. Jake předpokládal, že zbraně byly velice rychle zprovozněny poté, co se sem z Hvězdné strany dostala ta válečnická stvůra, a bývalí kriminálníci tam od té doby nepřetržitě drželi stráž. 

Pak si uvědomoval, že ztrácí cenné minuty, a nehodlal marnit čas dalším zkoumáním terénu. Trask s ostatními na něj čekali a Liz (ach, Liz! Prosím, Bože, ochraňuj ji!) byla stále ve spárech Vampýra… 

Na ochoze pod převisem si Trask ulehčeně oddechl, když se Jake konečně vynořil z Möbiova kontinua a řekl: „V pořádku, umístil jsem tam tu bombu. Co dál?“ 

„Dobrá,“ přikývl Trask. „Já to vidím tak, že na ně budeme muset číhat někde dole, v nižších vrstvách na přístupové cestě k jádru. Gustave, ty počkáš u bomby. Stejně tam budeš muset být, abys ji mohl odpálit – což uděláš hned, jakmile se nám podaří zachránit Liz.“ 

Pak se obrátil k nekroskopovi. „Když jsme ji viděli naposled, nesl ji Szwart. Takže je tvůj. Možná že k tobě cítí nenávist – ví, co dokážeš, a byl u toho, když jsi zničil jeho zahradu. Ale potřebuji někoho – dobrovolníka – aby šel s tebou, protože si pořád myslím, že Szwart bude ze všech našich protivníků nejhorší.“ 

„Já,“ přihlásila se bez váhání Millie. „Já půjdu. Szwart mi toho hodně dluží.“ 

A protože neměli času nazbyt, Trask si nemohl dovolit se s ní přít. Ale jeho srdce se málem zastavilo, když jí říkal: „Dobrá. Stejně tam dole budeme všichni pohromadě.“ 

Pak se obrátil k jasnovidci, ale Goodly jej tentokrát předběhl. „Vavara je moje, Bene,“ prohlásil. „Málem jsem to v jejím labyrintu pod Palataki koupil, takže teď je řada na mně. Chtěl bych si vzít Paula, pokud proti tomu nic nemá. Budeme dobrý tým. Já se pokusím přijít na to, co má za lubem, a Paul se může pokusit dostat se jí do mysli a potvrdit mé domněnky.“ Podíval se na Garveyho. 

„Jasně. Proč ne?“ řekl Garvey. „Co mohu ztratit… kromě svého života?!“ 

Nakonec se Trask obrátil ke starému Lidescimu. „Což znamená, že jsme zůstali já a ty, starý příteli. Ty, já –“ 

„– a proti nám Malinari,“ zabručel Lardis. „Za Zekinthu, ano.“ 

„Za nás, za všechny,“ opravil ho Trask. „Za každého.“ Podíval se na Jakea. „To je vše. Jsme připraveni.“ 

„Ještě dvě věci, než se do toho dáme,“ řekl nekroskop. „V komplexu teď nefunguje elektřina, nesvítí žádná světla. Ale máme s sebou tři halogenové lampy. Musíme je dát lidem, kteří je potřebují nejvíce. Jednu pro Millii. Kdybychom se rozdělili, jasné světlo lampy by mohlo stačit k zahnání Szwarta. On silné světlo nesnese. No a jedna lampa pro Paula a Iana a poslední pro Lardise. Pokud jde o Gustava: ten bude mít dostatek světla z brány.“ 

„Výborně,“ souhlasil Trask. „A co je ta druhá věc?“ 

„Ta není moc příznivá,“ začal Jake. „Malinari teď bude potřebovat někoho, kdo se tady v Perchorsku vyzná. Z čehož pravděpodobně vyplývá, že si vezme jednoho z bývalých vězňů, vysaje z něj informace a pak už bude o komplexu vědět tolik… kolik toho zná ten, kdo tady tři roky žije.“ 

„To máš samozřejmě pravdu,“ přikývl Trask. „Když Malinari povede ty stvůry, nebudou tam dole tápat. Budou přesně vědět, kam mají jít. Naše jediná výhoda – tedy pokud ji ještě máme – je, že oni netuší, že jsme tady. Prozatím.“ 

„To znamená, že si nemůžeme dovolit udělat chybu,“ prohlásil nekroskop. „A nemůžeme si ani dovolit ztrácet čas.“ Přistoupil k Turčinovi. „Vy první, soudruhu.“ 

A Turčin řekl: „Může někdo přinést větší oběť? Ruský premiér dává vše v sázku pro svůj lid, svou zemi, svůj svět!“ 

„Přesně tak,“ přikývl Jake. „Bude z toho krásný titulek v Izvestii – pokud se odsud dostaneme živí.“ 

O chvíli později Jake a Turčin zmizeli. Potom už trvalo jen několik vteřin přemístit Traska a jeho tým do hrůzných útrob perchorského komplexu… 

XXIX  

Konečná bitva…? 

Za prostornou zásobovací rampou komplexu se nacházel tunel lemovaný skladišti, který ústil na křižovatce chodeb vytesaných do skály. Z té křižovatky se dalo dostat kamkoliv, jen ne dolů – doprava, doleva a rovně. Cesta rovně byla tvořena výdřevou podepřenou štolou. To bylo vše, co zůstalo z bývalého schodiště vedoucího do nižších úrovní, které bylo zničeno v prvních okamžicích výbuchu perchorského experimentu, kdy se vibrace způsobené tlakovou vlnou prohnaly komplexem a proměnily tuto relativně chabou konstrukci v hromadu šrotu sahajícího do hloubky třiceti metrů. Schodiště nebylo nikdy zrekonstruováno, protože k jádru existovalo několik jiných přístupových cest a komplex byl po katastrofě víceméně odepsán, takže náklady na jeho renovaci byly silně okleštěný. 

V těch třech horizontálních chodbách umístil Karl Galich šest mužů, počítaje v to i sebe. Rozkaz byl jasný: cokoliv, ale opravdu cokoliv se objeví v otvoru – v oválných dveřích o průměru metr a půl zasazených do ocelového rámu – rozstřílet na kusy. Jak Galich doslova řekl: „Už mám plné zuby předehry, teď budeme šoustat! A pokud sem ti zmetci strčí třeba jen rypák, zasypeme je křížovou palbou. Chci vidět jejich krev a vnitřnosti rozstříkané po stěnách a podlaze. Zaplatí za to, co nám provedli venku.“ 

Nyní tedy čekalo těch šest mužů v záloze, s elektrickými svítilnami a zbraněmi namířenými na vstupní otvor, a neměli ani ponětí, že hned za těmi dveřmi naslouchá Malinari každé jejich myšlence. 

Komplex byl nyní němý. Utichlo hučení ventilátorů, kroky těžkých bot dunících nekonečnými chodbami, utichly i hlasy mužů rozléhající se nehybným, těžkým vzduchem. Avšak bylo to zlověstné ticho, jako ticho, které předchází bouři… 

Kolo uzamykající poklop zaskřípalo a pohnulo se. Pak se rychle otočilo a dveře se rozletěly. Kužely světla ze svítilen se zabořily do tmy a Galichovi muži stiskli spouště. Jenomže, v otvoru se nic nepohnulo. A pak – 

– se objevila mlha. Bělostná, živoucí mlha, která se vyplazila po podlaze ven z otvoru a šířila se komplexem dál. Byla to upíří mlha, neustále houstnoucí, až zaplnila celý poklop, který v ní doslova zmizel. 

Trvalo několik vteřin, než si Galich uvědomil, co se děje – bylo to úplně stejné jako tam venku – pak se nadechl a zařval: „Střílejte! Do té mlhy. Střílejte do toho… ať už je to cokoliv!“ 

Jeho muži nepotřebovali další pobízení. Sami cítili cosi z té vetře-lecké podivnosti, z čeho jim po zádech běhal mráz, a ochotně Galicha poslechli. Ohlušující palbou pokryli prostor, za kterým tušili otvor; nebo spíše místo, které jim Vavařin talent jako otvor označil. Jenomže tam nebyl. A v příštím okamžiku se čtyři muži v chodbách, které zatáčely vlevo a vpravo, zřejmě zbláznili, neboť namířili své zbraně jeden na druhého! 

Zaduněly výstřely… které rychle ustaly. A po nich zůstal v místnosti jen pach korditu a čerstvé krve, stíny pomalu se sesouvající na zem a utichající přidušené výkřiky. 

V prostřední chodbě zůstali nezraněni jen Galich a jeho zástupce. 

„Co se to tu sakra děje?“ šeptal Galich, zatímco vkládal do automatu nový zásobník. Ruce se mu třásly tak, že skoro nedokázal natáhnout závěr. 

„Ta mlha je jako… jako živý sliz, Karle,“ řekl jeho zástupce. „Úplně cítím, jak se po mně plazí!“ 

A ve stejném okamžiku – přímo nad sebou – uslyšeli hlas vládce Szwarta. „Achchch!“ ozvalo se ze stropu. 

V jednom okamžiku polotekutý, v příštím tuhé maso, kosti, chitinové spáry a obrovské čelisti; Szwart jim vyškubl zbraně z třesoucích se rukou a mrštil jimi o protější stěnu. Nejspíš by se skáceli v milosrdném bezvědomí k zemi, ale to už se z upíří mlhy vynořila s očima žlutě planoucíma Vavara a vládce Nephran Malinari a jejich ruce muže sevřely nelidskou silou. 

„Ten,“ ukázal Malinari na Galicha, očichal ho svým svraštělým čenichem a svíjejícími se prsty sevřel jeho hlavu. „Je můj! Je to jeden z vůdců a zná v tomto bludišti každou skulinu. Zná to tu nazpaměť. A mě to za krátkou chvíli naučí také.“ 

Pak se nezvyklým pohledem podíval na Vavaru a Szwarta – s tlamou bezmocně otevřenou a bláznivě planoucíma očima – a řekl: „Dejte mi… dejte mi chvíli, než si vezmu, co potřebujeme. Protože dnes v noci jsem svou mysl velice namáhal a začínám být… vyčerpaný. Tolik hlasů ječících strachy… hlava mi z toho rámusu třeští! Zajímalo by mě, jako už mnohokrát předtím, kolik toho může jedna mysl beztrestně pojmout? Kolik myšlenek – kolik znalostí, jaké množství bolesti – než to mozek vzdá?“ Pak popadl Galichovu hlavu do jedné obrovské ruky, druhou si otřel sinalý obličej a čelo a potřásl hlavou, jako by chtěl ze sebe shodit všechno to blábolení. 

Náhle si všiml, jak se na něj dívají jeho dva společníci – vycítil jejich zájem o jeho náhlou slabost – vzchopil se a pokračoval: „A mezitím, než se vrátíme pro tu holku, si vy dva můžete smlsnout na tamhletom. Protože čím dříve přestane myslet, tím lépe pro mě!“ 

Byl to rozsudek smrti nad Galichovým zástupcem a Vavara se Szwartem neztratili ani vteřinu dumáním nad chutným soustem… 

Přístupová cesta k jádru. Tam se Trask rozhodl, že vyčká v záloze na Vampýry, a tam také Jake dopravil zbytek členů poté, co přenesl Gustava Turčina do bubliny pod bránu k jeho smrtonosnému zařízení. Ale zatímco Trask i jasnovidec zde již jednou byli – a Jake také, alespoň do té míry, že si to ‚pamatoval‘ – zbytek týmu tu byl poprvé, a tudíž nevěděli, co mohou očekávat. 

Což bylo dobře. Neboť pro hrůzný scénář jejich nadcházející bitvy tvořilo prostředí Brány ‚dokonalé‘ kulisy. Dokonale hororové. 

Aby se trochu rozmístili, Goodly a Garvey se usadili na opačných stranách široké, silně vyztužené a zle ožehlé lávky, která vedla nad fantastickou krajinou. Nyní tvořili součást té fantazie – nebo spíše hrůzy – i oni, neboť k lávce vzhlíželi z bizarně deformovaného lávového pole, které mizelo v šeru čirého chaosu, naprostého zmatku a naprosto nezemské krajiny. 

Nebylo tu žádné světlo, jen to málo, co sem proniklo zespod, od samotné brány. Protože i když v komplexu byla elektřina zadarmo, sem ji nikdy nepřivedli. Bylo to jednohlasné rozhodnutí různých pozorovatelů, kteří se tu v průběhu let vystřídali: tohle bylo prostě místo, které bylo lépe nechat neosvětlené, protože nikdo příčetný sem stejně nechodil. 

Přesto se teď telepat s jasnovidcem prakticky stali jeho součástí, odděloval je od něj pouze oděv a tloušťka pokožky. A navzdory tomu, že zde Goodly už jednou byl, velice si přál, aby jeho pokožka byla tlustší. A pokud šlo o telepata Paula Garveyho a co si o tom místě myslel on… vlastně se snažil vůbec na něj nemyslet. 

Přikrčení v hlubokých výklencích tvaru lidských těl – ukryti v těchto lidských kadlubech, otiscích mužů, kteří zde byli uvězněni, než je sežehl žár výbuchu neúspěšného experimentu, již tu zemřeli – se Goodly a Garvey snažili nevnímat surrealistické prostředí, které je obklopovalo, ale brzy zjistili, že to není možné. Neboť kamkoliv pohlédli, viděli magma. 

Jasnovidec upíral pohled na lávku a přejížděl očima po její délce ztrácející se v úžasném bludišti roztavené horniny, zdeformované oceli a zborcené pastovité výztuže povalující se všude kolem těch hladkých energetických kanálů, které se vinuly a kroutily jako díry červů v měkké půdě s tím rozdílem, že tyto kanály byly vyhlodány do skalního podloží, ztuhlé lávy a zprohýbaných ocelových traverz. Příšerné na pohled. 

Paul Garvey byl ve svém mentálním vyhýbání se pohledu na magma úspěšnější: 

V tom nezemském – terénu? – na druhé straně lávky se telepat snažil soustředit svou pozornost opačným směrem, nahoru ke svažujícímu se průhledu, kde dřevěná lávka vystupovala ze skalní stěny šachty. Halogenovou lampu si odložil do prasklé magmatické bubliny tak, aby na ni pohodlně dosáhl. Prozatím byla zhasnutá, ale její paprsek byl předem nasměrován do temné šachty. Pokud by se někdo nebo něco objevilo v jejím otvoru, jasné světlo Garveyho svítilny by ihned vystřelilo tím směrem a osvětlilo, překvapilo a oslnilo by ho… alespoň v to doufal. 

Oba tedy zaujali pozice a nyní čekali. Telepat vysílal sondy a hledal myšlenkový smog – i když jen velice opatrně – a jasnovidec se modlil, aby zahlédl třeba jen záblesk budoucnosti. A oba se shodně obávali toho, co by mohli objevit. Samozřejmě byli vyzbrojeni pobočními zbraněmi a granáty, ale ani jeden z ESPerů se v žádném případě necítil v převaze nebo rovný tomu, s čím se brzy měli utkat. Oba si byli velice dobře vědomi houževnatosti a nezlomnosti svých nepřátel. Jejich nejlepší ochranou byla Garveyho lampa, česnekový sprej a palebná síla, s jejíž pomocí se jim snad podaří zahnat Malinariho a jeho nestvůrné společníky po můstku vstříc dalšímu střetu. A přitom se budou soustředit na ostřelování Vavary ve snaze vyřadit ji z konečného utkání. 

Ale proč Vavary? Proč měla zrovna žena, a navíc pravděpodobně ‚nejslabší‘ z té odporné trojice přijít na řadu jako první? 

Za prvé, protože bylo málo pravděpodobné, že ponese Liz. A za druhé, protože Vavara dokázala ovlivnit mysl mužů. Trask s ostatními si potřebovali být jisti, že pokud na něco zahájí střelbu, bude to opravdové, a ne pouhá iluze. 

To byly samy o sobě dostatečné důvody – čarodějnice musela přijít na řadu jako první. 

Mezi bizarně deformovaným magmatem se tedy jasnovidec snažil nahlédnout do budoucnosti a neviděl nic, zatímco telepat pátral po myšlenkovém smogu – 

A objevil ho, jak se střemhlav řítí dolů, nitrem Perchorsku přímo k jádru! A jen on, Goodly a jejich kolegové z pobočky E mohli ten útok zastavit… 

Ben Trask a starý Lidesci čekali ve druhé linii. O nějakých třicet metrů níže v srdci komplexu, kde se v magmatu už nenacházelo tolik znetvořených lidských kadlubů – těch odporných svědků agónií, k nimž tu kdysi muselo dojít – zaujali pozice u paty ‚útesu‘ černé, roztavené horniny, blízko dokonalého kruhu ústí chodby vedoucí šikmo dolů k jádru. 

Avšak i když se tu už nenacházelo tolik otisků lidských těl a zmutovaných tvarů, magma bylo stále magmatem a vypadalo stejně nepřirozeně, a tak Traska znovu napadlo, stejně jako když tady byl poprvé, že perchorská nehoda – pokud to ovšem byla ‚nehoda‘, a ne zásah vyšší moci – uvolnila cizí energie, které neměly naprosto nic společného s lidským chápáním a zcela popíraly veškerou pozemskou vědu. 

Ležel na břiše za čímsi, co vypadalo jako zmrzlá černá vlna ve vyhloubeném jezeře magmatu, a přemýšlel, jak to tu asi vypadalo ve chvíli, kdy tu tekl proud taveniny… a jaké by to bylo být v ní uvězněn. Ale protože se takovým představám mozek vzpíral, rychle soustředil své myšlenky na starého Lidesciho, neboť ho zajímalo, co si o tom všem myslí on. 

Lardis se ukryl za nosníkem, který teď byl ohnutý do podkovy, a byl tak zticha, že kdyby Trask nevěděl, že se tam ukryl, byl by si jistý, že je tu sám. Trask však věděl, že to byl szganský mechanismus přežití, který si kmeny Hvězdné strany vyvinuly za staletí nadvlády Vampýrů. Za starých časů – a také v nedávné minulosti – když na svých létavcích přilétali upíři z Hvězdné strany, Szganyové běželi do úkrytů a maskovali svou existenci potlačením myšlenek. Nehýbali se, nemluvili, nemysleli – a zcela jistě nepoužívali česnek! To by znamenalo okamžité odhalení, protože česnek vyluzuje silný zápach, jen když je nakrájený nebo rozdrcený, a sám se přece rozdrtit nedokáže. 

Lardis tedy nyní používal stejný mechanismus. Byl tady a zároveň nebyl. Až Vampýři sejdou z lávky dolů po schodech a vstoupí kolem paty útesu do záře jádra, neucítí ho – alespoň by neměli. Podobně se chránil i Trask; jeho talent nebyl v žádném případě nijak běžný a narozdíl od telepatie nebo schopností lokátora nijak nenarušoval psychický éter, takže Trask nijak ‚nezářil do tmy‘. Kdyby se dokázal ukrýt sám do sebe – ‚zaštítit se‘, stejně jako jeho ESPeři – mohl by zůstat až do poslední chvíle mezi magmatickými stalagmity neodhalen. A to by byla ta chvíle, kdy by se on i Lardis Lidesci odhalili vládci Nephranu Malinarimu. 

Malinari! To jméno pálilo v Traskově mysli jako kyselina; byla to bolest jeho nervových zakončení, muka v srdci. Ztráta Zek byla něčím, na co nemůže nikdy zapomenout – ale může ji pomstít. Alespoň mu to ulehčí od bolesti, zmírní to jeho muka a uhasí ten oheň v jeho nitru. Ale to se nestane, dokud Malinari, nebo Trask – jeden, nebo druhý – nezemře. A nic než opravdová smrt nepostačí. 

Proto byl dnes v noci tady a byl odhodlán to vykonat. Neboť pokud si o sobě Trask dříve myslel, že je ve svém pronásledování Vampýrů houževnatý a odhodlaný, nyní v jeho žilách – v jeho teď už ne zcela lidském organismu – kolovala krev mnohem houževnatější a odhodlanější. A pokud to má být on, kdo zemře… nu, staniž se. Stejně teď byla jeho budoucnost a také budoucnost světa samého nejistá, litoval jen, že ztratí i Millii. 

Jenomže ona už možná ztracená byla – Millie, Liz, nekroskop a Trask také: všichni byli ztraceni – kvůli tomu, co je stravovalo dokonce i teď, když čekali, až se budou moci utkat se zdrojem své zhouby… 

Třetí a poslední skupinka sestávala z Millie a Jakea. 

Tady v jádru Jake pomohl své partnerce usadit se do sklápěcího sedátka dvojkanónu Katušev. Neboť krátce poté, co je tam Trask vyslal – hned, jak Millie spatřila bránu, tu zářící kouli bílého světla visící v centru jádra – zjistili, že svou halogenovou lampu určitě potřebovat nebude. Dokonce i přes tmavé brýle se do singularity nedokázala dívat déle než několik vteřin. Byla to pro ně jednoznačná výhoda: lampu mohli dát Traskovi nebo jasnovidci, kteří ji potřebovali víc než oni. A Katuševy byly v každém případě mnohem ničivější zbraně a jejich smrtící účinek byl permanentní. 

Jediným problémem nyní bylo, že Jake nevěděl, jak se s tou věcí zachází… ale věřil, že ví, jak to zjistit. Předpokládalo to použít řeč mrtvých, ale protože každá jeho nestíněná myšlenka byla řečí mrtvých, nevyžadovalo to z jeho strany žádnou námahu. 

Tady dole musí být někdo, kdo ví, jak se zachází s těmi zbraněmi, řekl. Vy Rusi – vojáci, kteří jste tu položili životy při plnění svých povinností v počátečním období Perchorského projektu – hodilo by se mi, kdybyste mi maličko pomohli. 

Dlouhé vteřiny ubíhaly, ale Jakeovi se nedostávalo odpovědi. Ale pak – 

Dovol mi s nimi promluvit, ozvala se Penny. Víš, nekroskope, dokonce i tady dole se Velká většina leccos dozvěděla a soudruzi tady byli dávno varováni. Ale pokud opravdu po smrti existují jiná místa a pokud je ta tvoje bomba další branou – 

Ehm? přerušil ji chraptivý, studený hlas bývalého ruského vojáka, kterému rozuměl i Jake, neboť byl řečí mrtvých: mentální komunikací, která stejně jako telepatie nezná jazykové bariéry. Myslíš, že by to bylo možné, nekroskope? 

Nevím, pokrčil rameny Jake. Kdybych řekl ano, samozřejmě, lhal bych. Ale na druhou stranu, prožil jsem kus života, aniž bych měl tušení, že existuje tohle místo – nikdy jsem si nemyslel, že mrtví žijí dál – tak co můžu vědět? Jistý jsem si jen jedinou věcí: původní nekroskop zemřel při atomovém výbuchu na druhé straně Brány. A ta bomba vybuchla na tomto místě. A ano, můžu vám definitivně potvrdit, že on pokračoval dál, neboť já sám jsem toho živoucím důkazem. 

A pak se ozval další hlas: Já jsem dělmistr Golovin, tedy byl jsem. Ty Katuševy byly moje děťátka… staral jsem se o ně. Pokud chceš vědět, jak se s nimi zachází, jsem tvůj člověk. 

Výborně! zaradoval se Jake. Ale ještě předtím bych tě měl varovat: je možné, že nás bude někdo rušit – nějaký ten záhrobní statický šum – způsobený Velkou většinou. 

Ať se jdou vycpat! odpověděl ten hlas. My tady dole – daleko od ostatních a zapomenutí – se staráme jen sami o sebe. A stejně, bdící mrtví se o nás nikdy moc nezajímali. Že nás varovali? No a co má být? Pokud odtud existuje nějaká cesta ven, měli bychom ji využít. A pokud ne, co můžeme ztratit? 

A nakonec se ozval ještě jeden hlas, který však Jake okamžitě poznal. Byla to Zek Föenerová, která tohle místo znala velice dobře. A ta mu řekla: Jakeu, Velká většina si je vědoma toho, co chceš udělat – že je to jediná věc, kterou můžeš udělat – a tentokrát máš jejich požehnání. 

Avšak řeč mrtvých často přenáší víc, než je řečeno, a Jake byl odborník v četbě mezi řádky. V našem světě jsou upíři, řekl, a bdící mrtví chtějí, aby šli pryč. Ale myslí tím všichni upíři – my všichni – že ano? 

Ucítil Zekino přikývnutí a její povzdech. Tak to ale musí být, nekroskope. A pak, jak se pomalu začínala ztrácet: Je ještě jedna věc, jedna nepatrná věc, kterou pro mě můžeš udělat, Jakeu, jestli budeš tak laskavý. A já ti budu zavázána, pokud to uděláš, než… než se cokoliv stane. 

Vždycky jste byla mou přítelkyní, řekl Jake. Řekněte, co. 

A tak mu to pověděla a zmizela. 

A pak Jake a dělmistr Golovin ukázali Millii, jak se zachází s Katuševem. 

Ale právě když byli skoro u konce: 

„Achchch!“ vzdechla Millie a vytřeštila oči. 

„Co se děje?“ zeptal se Jake, který už ale tušil, o co jde. 

Ona se na něj podívala bledá v obličeji. Ale jestli byla bledá z toho, čím byla, nebo co zjistila, to nedokázal říct. Pak promítla myšlenku přímo do jeho mysli. Telepatie; a poprvé s někým jiným, než byla Liz; Milliin zesílený upíří talent vstoupil do hry. Malinari s ostatními, oznámila mu. Už jdou! 

„Co vidíte?“ zeptal se Jake nahlas. „Zůstala tu nějaká opozice? Přežil některý z těch bývalých trestanců?“ 

Lidské mysli? zeptala se Millie. Mysli bez myšlenkového smogu? Jen dvě. A je zvláštní, že o těchto Katuševech vědí všechno! Synchronizace, řekla bych. Krčí se jako dvě vystrašené myši. Je jim jasné, že se děje něco hodně zlého. To ticho… nehybný vzduch… světla, která nesvítí… fakt, že se nikdo neobtěžuje zvednout na druhém konci sluchátko. Takže teď už se nesnaží dovolat. Jsou jen dva, Jakeu. To je vše, co zůstalo. 

„Já vím, kdo to je,“ řekl jí Jake. „Byli nahoře, když jsem instaloval Turčinovu bombu. Když začal útok, byli odvoláni.“ 

„Odvoláni vstříc své smrti,“ šeptala Millie, která soustředila svůj talent na poslech. „Myšlenkový smog… se k nim blíží. Vampýři vědí, že tu jsou. Cítí je!“ 

„Možná byste toho měla nechat,“ řekl nekroskop znepokojeně. „Jakmile se vypořádají s těmi muži, budeme jediní, kteří tu zůstanou… naše mysli. Jestli vás Malinari přistihne, jak vysíláte sondy –“ 

„– zjistí, že jsme tady?“ Podívala se na něj, hlavu nakloněnou na stranu. „Ty si opravdu myslíš, že to ještě neví? Kéž bych tomu dokázala věřit, Jakeu. Ale on má Liz a dobře ví, že se dříve nebo později pokusíš získat ji zpět.“ 

A než mohl Jake odpovědět: „Achchch!“ vydechla Millie znovu. A pak zase: „Achchch! Dvě mysli právě vyhasly.“ Zhluboka se nadechla a zaklonila se v sedátku Katuševu. „Ti ubozí lidé… vůbec neměli ponětí, co je zabilo. Ale máš pravdu, už toho nechám.“ 

„Jak jsou daleko?“ zeptal se Jake. 

„Blízko,“ odpověděla Millie. „A teď jsou ještě blíže, protože už neexistuje nic, co by se jim mohlo postavit do cesty. A měl bys vědět ještě jednu věc – myslím, že Liz se probouzí. Chvíli před tím, než jsem stáhla své sondy, jsem ucítila další mysl. Byla důvěrně známá, byla to žena, ustrašená a tápala napůl v bezvědomí.“ 

„Liz? Je v pořádku?“ Jake tomu nemohl uvěřit. 

„Přežila to,“ přikývla Millie. 

„Jakmile se probere – jakmile mě zavolá – musím za ní!“ rozhodl Jake. 

„Ale jen pokud chceš zemřít,“ namítla Millie. „A jestli chceš, aby zemřela i Liz. Nejlepší bude držet se původního plánu, nekroskope. Ona je jejich vábnička, která tě má přilákat. A ve chvíli, kdy se tě zmocní, ona zemře – nebo něco horšího.“ 

„Do horoucích pekel!“ zaklel si Jake pro sebe. „Kdybych se alespoň necítil tak bezmocný!“ 

„Potřebuješ nějakou práci?“ zeptala se ho Millie. „Tak proč nevezmeš tu lampu a neodneseš ji jasnovidci a Paulu Garveymu? Oni ji potřebují mnohem víc než my. A pokud ještě neví o Vampýrech, řekni jim o nich. Pověz jim, že se velice rychle blíží. A cestou zpátky můžeš varovat i Bena a Lardise.“ 

Jake ji musel obdivovat. Přestože byl nekroskop, někdy se v její přítomnosti cítil jako malý kluk. „Millie Clearyová,“ řekl jí, „vy jste skutečně chladnokrevná dáma.“ 

„Ale ještě ne vládkyně,“ opáčila s neveselým úsměvem. „A dokud jsem jen chladnokrevná, ale má krev není studená, je všechno v pořádku.“ 

Vzal si lampu a udělal, co mu řekla, ale ještě než zanechal Traska v magmatické pustině, vzpomněl si na vzkaz, který mu měl vyřídit. 

„Bene, mluvil jsem se Zek.“ 

„Se Zek?“ Trask se trochu polekal, pak se ale zamračil a vyjel na něj: „Co tím myslíš, že jsi-?“ Ale pak zmlkl, protože mu došlo, co měl nekroskop na mysli… nebo to vytušil. Takže jen prohodil: „To už je hodně dávno.“ 

„Ne, já jsem s ní mluvil teď, před několika okamžiky,“ namítl Jake. „Chtěla, abych vám něco vyřídil. Řekla, že pokud nám všechno vyjde, nemáte už déle ztrácet čas výčitkami svědomí. A také říkala, že to, co bylo mezi vámi, bylo skvělé, ale už je to pryč. Živí jsou pro živé a mrtví pro mrtvé. Nyní je s Jazzem, svou první láskou. Vydá se za ním na Zakinthos, kde se narodila. A vy máte jít, kam vás vede vaše srdce.“ 

Trask přikývl, napůl radostně se usmál a odpověděl: „To mi říká teď, na tomhle místě! Ale to je celá Zek: jako vždy optimista.“ A pak vděčně dodal: „Díky, nekroskope.“ 

Neměl sice vůbec času nazbyt v téhle hodině dvanácté – ale přesto se Jake rozhodl, že podnikne ještě jednu věc. Nebude to plýtvání časem, neboť v Möbiově kontinuu čas neubíhá. Měl svědění, které prostě nemohlo počkat; potřeboval se poškrábat, a protože jeho cesta byla jasně stanovená, teď už na tom nezáleželo. Bylo to cosi, od čeho ho ostatní odrazovali (pravda, pro jeho vlastní dobro), ale teď už na tom opravdu nezáleželo. Ne, protože jeho budoucnost předpověděl Ian Goodly a už se nad ním pomalu uzavírala. 

Takže cestou zpět do jádra si dovolil pro sebe ukrást ještě chvilku – aniž při tom plýtval časem – a rozhodl se udělat, co muselo být vykonáno. Takže jen zlomek vteřiny poté, co vystoupil do Möbiova kontinua… se věci daly do pohybu… 

Goodly nedokázal nahlédnout do budoucnosti, takže to pro tuto chvíli vzdal. Teď nemohl dělat nic, než namířit svůj devítimilimetrový browning na díru ve skále, kde se ze tmy vynořovala lávka přemosťující magma, a začít se modlit. 

Jeho náboje byly opláštěné stříbrem, a kdyby se mu podařilo poslat jeden na správné místo – do Vavařina srdce nebo oka – určitě by ji to zastavilo. Zastavilo by to Vavaru, když už ne to, co ji hnalo vpřed. Neboť ona byla Vampýrkou už mnohá staletí a její pijavice a upíří tělo by se zcela jistě tak snadno nevzdalo. Čekalo by ho pořádné divadlo, než by se konečně vzdala. Ale kdyby ji dokázal srazit k zemi, odjistit granát a strčit jí ho do tlamy… to by určitě mělo kýžený efekt! 

Jasnovidec si spočítal, že by mohl být schopen vypálit tak dvě nebo tři rány, rozsvítit lampu, kterou mu dal nekroskop, použít česnekový sprej (hlavně pro sebe jako ochranu), než se Vampýři vzpamatují a zareagují na jeho přítomnost. Mezitím se ale ocitnou pod křížovou palbou, neboť i Paul Garvey bude střílet. 

Doufal, že pokud zasáhnou Vavaru, druzí dva poběží přes lávku do bezpečí. A jasnovidec s Garveym se budou snažit je zasáhnout do nohou, aby je zpomalili a připravili pro Traska a Lardise, kteří na ně čekají v šachtě vedoucí k jádru. Ale pokud s nimi bude Liz – jako jejich zajatkyně – víc toho agenti pobočky E udělat nemohou. Vždyť i tak budou riskovat, že ji zraní. 

Tohle byl tedy jejich plán. 

Ale takhle se to nestalo. 

„Ježíši!“ sykl náhle telepat ukrytý asi deset metrů od Goodlyho, kterému v tu ránu přejel mráz po zádech a na zátylku se mu zježily vlasy. „Myšlenkový smog! Jsou tak blízko, že už to nedokážou skrýt. Je to tu – a oni také!“ 

Leprózní bílá mlha – upíří mlha hustá jako kouř z hořícího vlhkého listí na podzim – se vyvalila ze šachty vyhlodané do lesklého černého kamene jako cosi živoucího. Rozvinula se a vysunula citlivé úponky, převalila se po lávce, přetekla přes její okraje a tápala mezi bublinami magmatu. 

Garveyho halogenová lampa se probudila k životu, a přestože mlha byla opravdu hustá, její silný paprsek se skrz ni prořezal. Tam, v úzké šachtě, stáli bok po boku dvě mužské siluety, které se rychle pohybovaly směrem kupředu. To však Garveymu a jasnovidci stačilo, viděli dost. 

Zahájili palbu; její dunění bylo v té magmatické jeskyni ohlušující. Obě postavy, které se sotva vynořily ze šachty, se roztancovaly jako dvě loutky… kupodivu se však neskácely k zemi, a co bylo ještě divnější, jejich nohy se nedotýkaly prken lávky. 

Teprve teď si jasnovidec pomyslel: Můj Bože! Vždyť to jsou loutky! 

Jak on, tak i Garvey vystříleli celý zásobník. Zatímco se snažili znovu nabít, vládce Malinari a Szwart se vynořili ze šachty. Hned za nimi se objevila i Vavara, s bezvládnou Liz v náručí. Neuvěřitelně rychlými pohyby zvedli své lidské štíty – rozstřílená těla mužů, kteří obsluhovali Katuševy – a bez nejmenší námahy je odhodili dolů, do magmatu. 

Měli skvělou mušku. Garveyho lampa zmizela se zařinčením ve tmě a jasnovidec uviděl, jak se cosi vlhkého, rozbitého a bez tváře ještě jednou odrazilo od magmatu a pak mu to dopadlo přímo do náruče. 

Ten mrtvý muž byl těžký; Goodlymu klouzaly ruce umazané od jeho krve, když se ho snažil odhodit; současně vnímal hrůzu, děs a neartikulované mumlání Garveyho na druhé straně lávky, kde měl plné ruce práce se svými vlastními problémy. A nakonec, když se Goodlymu podařilo vysvobodit z toho přívalu bezvládných rukou a nohou… přímo před sebou uviděl Malinariho! 

Malinari už nebyl pohledný, ani nevypadal jako člověk. Vynořil se z magmatického lůžka hned vedle Goodlyho. Jasnovidcovy prsty byly zkřehlé a mokré od krve toho mrtvého muže, když marně zápasil se zásobníkem, který se pokoušel zasunout do své pistole; a Malinari se tam krčil, pozoroval ho svýma rudýma očima a možná se Goodlyho počínáním i bavil. A pak, když už se mu konečně podařilo zacvaknout zásobník na místo: 

„Ach, ne, ty mizerný věštče,“ řekl Vampýr, vytrhl zbraň z Goodlyho ruky a zahodil ji, „obávám se, že tohle nemůžu dovolit. Protože pohleď – jedna z vašich kulek skutečně zasáhla cíl, prošla skrze mého ubohého, mrtvého přítele tedy a zasáhla i mě! Ach, ale naštěstí mě jen škrábla. Cítil jsem píchnutí, pálení stříbra, ale nic víc. Uzdravím se, zatímco tahle věc bez tváře – a ty ne. Och, cha-cha-chááááá!“ 

Rukou s obrovskými spáry si sáhl na svůj masitý pravý ušní lalok a nahmatal krev. „Moje krev,“ přikývl Malinari, „která je tak vzácná, tak převelice cenná. Jaká hrozná škoda jí takhle plýtvat, že ano?“ Zmáčkl Goodlymu tvář, až ho donutil otevřít dokořán ústa, a ukápl mu do nich krev. Pak mu je zase opatrně zavřel a otřel si ruku o Goodlyho rty a nosní dírky. Potom mu ústa zacpal dlaní a donutil ho dýchat nosem. Goodly nasál krev ze svého horního rtu a v tu chvíli si uvědomil, co se právě stalo: že i kdyby tohle přežil, stejně už je mrtvý… nebo nemrtvý. 

Chtěl zavřít oči, všechno to zahnat pryč, ale netvorovy žhnoucí oči ho hypnotizovaly. Pak se Malinariho čelisti pootevřely a na tváři se mu objevil uslintaný, šílený úšklebek: „Každému co jeho jest, ty mizerný věštče, a vládce Nephran Malinari – Malinari Myšlenkář – byl k tobě velice štědrý. Poskytl jsem ti své víno života a ty ses napil. Nyní se napiji já. Ale jaká to škoda, jaká strašná ironie, že ano? Že i přes svůj údajný talent jsi nevěděl, že se tohle stane!“ 

Jeho čelisti se otevřely dokořán a pomalu se přibližovaly ke Goodlyho obličeji. Pak si to však rozmyslel, na okamžik se zarazil, uchopil Goodlyho hlavu do svých mrazivých rukou a zadíval se na něj. Možná že v jeho mysli bylo ještě kousek místa a tohle by byl opravdu bonus: moci nahlížet do budoucnosti! Jeho ukazováčky se začaly kroutit jako červi, protáhly se a začaly se přibližovat k uším oběti – 

„Skoncuj s ním, Nephrane!“ zavolala Vavara z můstku. „A ty také, Szwarte! Pojďte mi vzít tu pitomou holku a spěchejme, dokud se nám daří. Urazili jsme dlouhou cestu, ale ještě nejsme u cíle. Ostatní lidi z pobočky E určitě slyšeli střelbu. Nedávejme jim čas, aby si domysleli, co se stalo jejich předsunutému týmu, a přeskupili se. Jsem si jistá, že nebezpečí před sebou máme ještě dost.“ 

Malinari vzhlédl, vstal, temně zavrčel, ale musel uznat, že má Vavara pravdu. Jasnovidcova volná ruka zatím nahmatala cosi tvrdého, kovového: rukojeť halogenové lampy! Malinari se rozpřáhl, aby Goodlymu uštědřil smrtící ránu, jenomže Goodly byl rychlejší. 

Oslepující bílé světlo – bolestivé světlo – zasáhlo upírovy oči jako kopí, které se zdálo být tvrdší než kov. Malinariho rána sjela po boku Goodlyho hlavy, ale místo aby mu rozdrtila lebku, jen ho odhodila stranou, kde zůstal ležet v bezvědomí, ale nic horšího. 

Dočasně oslepený Nephran Malinari se s kňučením a tápáním dopotácel přes magma k lávce… 

Mezitím, problém Paula Garveyho byl neuvěřitelný; vládce Szwart byl neuvěřitelný! I on slyšel Vavařino volání, avšak nereagoval na ně. Místo toho očima, ze kterých jako by kapala síra, zíral v úžasu na telepata. 

To Garveyho tvář jej tak fascinovala, ta zrekonstruovaná tvář, která vypadala skoro normálně, když nevykazovala žádné emoce, jenomže teď byla naprosto jiná. Dokonce i úsměv na Garveyho tváři vypadal strašně, když se zamračil, dokázal člověka vyděsit, a když se opravdu kabonil, bylo to monstrózní. Ale když se na telepatově tváři objevil strach… 

Szwart se jej chystal zabít. (Garvey si smrt zasloužil už kvůli té halogenové lampě, jejíž úlomky ležely nedaleko v magmatické prohlubni.) Jenomže nyní, když se na něho díval – na jeho odporně zkřivenou tvář, svaly napínající se úplně jinak, než by měly, šlachy cukající pod necitlivou kůží – Szwart si nebyl jist, že smrt pro něj je ten nejhorší možný trest. Vlastně by pro něj mohla být dokonce vysvobozením. Protože to vypadalo, skoro jako by Garvey vytvořil jakési živé spojení s magmatem! 

Szwart si utvořil hlasivky, aby mohl promluvit, a řekl: „Synu můj, synu můj… ano, opravdu bys mohl být mým synem! Neboť tento svět si s tebou ošklivě zahrál, že vypadáš takto. Ach, já chápu tvá muka, neboť i já jsem odjakživa šeredný… ztělesněná šerednost, jak vidíš! Avšak naučil jsem se s tím žít a naučíš se to i ty. Ale bez mé mlhy by mě tvůj paprsek býval odhalil a mě to i bez toho velice zraňuje. Způsobil bys mi tím bolest – bolest mým očím, které jsou přizpůsobeny vidění v noci; nejsou zvyklé na takové odporné záření, ale ještě větší bolest cítím ve své mysli, která se před světlem ukrývá – proto i já ti způsobím bolest, ale ne ve tvé mysli. Bude to fyzická bolest, ano. Nyní jen malou, ale mnohem větší později, až tě tvůj vlastní druh přijde zabít. Pohleď.“ 

Garvey se jen těžko mohl ubránit té velké klepetovité ruce, kterou mu Szwart svíral hlavu. A pak vytáhl druhou ruku: skutečné krabí klepeto potažené chitinem, které se utvořilo přímo před jeho očima. Jeho spáry se zploštily, začaly se tavit a prodloužily se; pak vytvořily pneumatickou jehlu, která ze svého pouzdra klouzala ven a zase dovnitř, zatímco se na jejím konci utvořila sedavá kapka. 

„Moje esence,“ řekl mu Szwart. „Není to moje krev, ale je to něco, co v mé krvi koluje. Až začne účinkovat, poznáš pravý význam slova ‚ohyzdnost‘! A až si pro tebe přijdou, vzpomeneš si, jak jsi chtěl zabít mě.“ 

A pak zabodl jehlu do pulzující krkavice na pravé straně Garveyho krku. 

Nebyla to transfúze upířího vajíčka – které samo o sobě způsobuje nepopsatelnou agónii – ale byla to druhá nejhorší varianta. A ta látka projela telepatovými žilami jako rtuť, jako elektrický proud dráty. 

Když jej Szwart upustil, Garvey se pokusil křičet. Ale už to nedokázal, protože se třásl jako ryba vyplavená při odlivu, paralyzován bolestí. A vzápětí ztratil vědomí. 

Výstřely prvního přepadového týmu – jejich ozvěna odrážející se ode zdi ke zdi, od podlahy ke stropu; jejich zvuk měnící se s každou změnou směru a přetvářející se díky magmatickým formám – byly skoro tak ohlušující v Traskových a Lardisových uších jako v těch Goodlyho a Garveyho. 

Ale když střelba náhle ustala… 

A když umlkla i její ozvěna… 

Druhý tým zaslechl jasnovidcův bezděčný výkřik hrůzy, když se na něj svalila mrtvola bez tváře, a také něco z telepatova zděšeného drmolení, když se setkal tváří v tvář s vládcem Szwartem. 

Nyní však slyšeli už jen ticho… 

Trask byl ozbrojen. Měl u sebe granáty a automatickou pistoli, která byla nabitá, odjištěná a nastavená na automatickou střelbu. A pak měl u sebe v igelitové tašce ještě třetí zbraň. Šance, že ji použije, byly mizivé… ale byla to osobní záležitost a v každém případě věděl, že dokonce i upíří tělo musí nakonec podlehnout dešti stříbrných kulek. 

Vážně? Až na to, že Goodly s Garveym byli ozbrojeni také. Tak co se jim sakra mohlo stát? A co se děje? 

Tomu se říká strach, pane Trasku, ozval se Malinari v Traskově mysli. To, co teď prožíváš, je strach. Neboť jsi sám viděl, co děláme s protivníky. A pokud jde o tvé nadání, o schopnosti pobočky E… určitě jsi už pochopil, že proti Vampýrům jsou nicotné? 

Při prvním mrazivém slovu nebo myšlence – ještě dřív, než ta slova dozněla – sebou Trask polekaně trhl, otáčel hlavou na všechny strany a zoufale se snažil vypátrat, odkud to přichází. Znělo to, jako by byl Malinari přímo u něj, skláněl se nad ním, hovořil s ním z očí do očí, a nejen v jeho mysli. A přestože tam nikdo jiný nebyl, nezírala na něj žádná odporná zrůda, Trask si byl jist, že je to Malinari, protože on už jednou tyhle mrazivé myšlenky slyšel. 

Ale jak…? to byla jeho první bezděčná myšlenka nebo výkřik. Nebyla to odpověď, jen překvapená reakce. 

Jak? vysmíval se mu ten mentální hlas. Jak? Nejsem snad Nephran Malinari? Malinari Myšlenkář? Už jsme se jednou setkali, ty a já, v Austrálii. Bylo to jen letmé setkání, to ano, ale já jsem si tvou psychickou signaturu zapamatoval a na takovou vzdálenost je nezaměnitelná. Takže tak, pane Trasku. A jestli se ptáš proč… protože mi stojíš v cestě a já nemám čas se dohadovat ani s tebou, ani s vašimi zbraněmi. Proto si s tebou povídám z mysli do mysli, i když ta tvoje se těžko může rovnat mé – dávám ti poslední možnost odejít a zachránit se. Můžeš zachránit sebe i lidi z pobočky E dřív, než se vám postavíme. Nebo můžete zůstat, kde jste, pokusit se bránit těch posledních pár metrů vedoucích k Bráně a setkat se se svým osudem. Výběr je na vás. 

Trask nebyl zvyklý používat telepatii, s výjimkou spojení se Zek a Millii – a ani tak se nikdy nepokusil s nimi takto komunikovat – takže ho jeho mysl zradila, když si bezmyšlenkovitě‘ pomyslel: Zatraceně! Ten parchant ví všechno! 

Och, cha-cha-cháááá! zahřímal Malinariho smích, ale jen na malou chvíli. Tak co, jak se rozhodneš? zeptal se velký upír pak. V jeho chladném hlase však zaznělo cosi, co nedokázal skrýt: lstivá dychtivost a fakt, že už věděl, jak to dopadne. Traskův talent se nyní probudil, smetl upírovu lež stranou a ukázal mu pravdu. Tohle nebyla ‚poslední příležitost‘, byla to jen jeho zdržovací taktika. 

Trask vztyčil své štíty a byl překvapen, že to najednou uměl; pokud to nepatřilo k přirozenosti upírů. Samozřejmě že to ale udělal příliš pozdě, protože právě zjistil další krutou pravdu: že stejně jako lokátor, ubohý Bernie Fletcher v Turecku, i on tak prozradil svou polohu! Bylo to v jeho mysli, ve vlastních zrádných myšlenkách – jeho úkryt v magmatu ‚poblíž šachty vedoucí k bráně‘. Tak jej Malinari našel. 

Trask ucítil chlad, který jej zaplavil od hlavy až k patě – chlad neznámého hrobu v cizí zemi, který si pro sebe vybral – a pomyslel si: Můj Bože – jsem mrtvý! 

A navzdory tomu, že jeho štíty byly vztyčené, na tuhle vzdálenost – tuhle kratičkou vzdálenost – by to klidně mohl říct i nahlas. Neboť on byl pouhý amatér, zatímco Malinari profesionál. 

Přesně tak, jsi mrtvý, řekl hlas v jeho hlavě. Ale ne hned. Nejdříve budeš můj rukojmí! 

Nad magmatem začínala houstnout mlha a pomalu se plazila k němu, avšak Trask cítil, že v jeho blízkosti je ještě cosi; na skutečně ‚kratičkou‘ vzdálenost od něj. A opravdu, najednou uviděl těžkopádnou postavu oděnou do černého – vypadala jako lidský netopýr – jak se zvlněným terénem blíží zvláštním způsobem pohybu přímo k němu. 

Trask se zhluboka nadechl nehybného, kovového vzduchu a nasucho polkl. V hrdle měl sucho, jeho ochromené prsty zoufale šátraly po tříštivém granátu… když na něj v jeho magmatickém úkrytu dopadl temný stín! 

Zalapal po dechu, převalil se a vzhlédl a skoro ani nepostřehl cosi chlupatého a zrůdného, přilepeného na stropě tvořeném zvlněným magmatem přímo nad jeho hlavou. Netrvalo to déle než zlomek vteřiny, než zjistil, co vlastně vidí, ale to už se k němu vymrštilo zmutované upíří chapadlo tlusté jako Traskova ruka a pevné jako gumový obušek a švihlo ho přes ruku tak silně, že mu skoro zlomilo zápěstí. Granát mu vyletěl z ruky, aniž by stihl vytáhnout pojistku, a svou pochroumanou rukou navíc nebyl schopen sáhnout pro automatickou pistoli. Stejně by ale bylo veškeré jeho úsilí marné, neboť se k němu začalo snášet cosi černého a odporného, co mu zbraň odebralo. 

A když se Szwart střelhbitě spustil ze stropu a dotkl se země, začal se formovat a vyrostl před ním jako kmen stalagmitu, Malinari vstal, odhodil svůj plášť a popadl svého největšího lidského nepřítele rukou velkou jako talíř. 

Chytil Traska vzadu za šíji, zvedl jej ze země a sykl: „A pokud jde o zbytek mého plánu, pane Trasku – s tou dívkou a tebou jako rukojmími to bude ta nejjednodušší věc na světě. Úplná maličkost.“ 

Jenomže Szwart si čehosi všiml a hlasem, který sípal a chrastil jako protržený měch, se zeptal: „Nephrane, vidíš to, co já?“ Pak se naklonil k Traskovi blíže a zíral na jeho obličej zblízka. Utvořil cosi, co připomínalo ruku, a vytáhl z kapsy Traskova kabátu tmavé brýle. 

„Ovšem že to vidím,“ odpověděl Malinari. „Tu divokou žluť jeho očí? Ano, totéž jsem vytušil u té dívky. A co zbytek? Pokud jsou jejich schopnosti zesíleny, měli bychom odpověď na několik záhadných otázek: například, jak nás mohli tak dokonale sledovat, jako by věděli o každém našem pohybu, a proč bylo tak těžké je odhalit a dostat se skrze jejich štíty… dokonce i pro mě. Je pravda, že jsem chtěl, aby nás sledovali, ale ne aby se na nás nalepili! Takže to vypadá, že ta tvoje zahrada pod Londýnem přece jen přinesla ovoce, vládce Szwarte.“ 

„Pak není vše ztraceno,“ zasípal Szwart. „Pokud se sem budu chtít vrátit, možná najdu tento svět temnější a mnohem bližší mým potřebám!“ A vydal ze sebe smích skoro tak odporný, jako byl on sám. 

Pak si vzal Traskovy brýle, přitiskl je ke svému těžkopádnému obličeji, a dokonce i Malinari se zasmál tomu, co se událo nyní, protože by to u každého jiného člověka znamenalo sebezohavení: ozval se měkký, mlaskavý zvuk, až z jeho obličeje ukápla kapka čehosi odporného, to když se Szwart snažil narazit sluneční brýle na oči, až se jejich deset centimetrů dlouhá držátka zaryla do jeho černé mutantní tváře. Za tmavými skly se rudý žár jeho očí proměnil v plápolání žhavých uhlíků. 

„No, co myslíš?“ zeptal se Szwart. 

„Je to víc než jen kosmetická úprava, že ano, můj příteli?“ poznamenal Malinari. 

„Přesně tak!“ sípal Szwart. „Když jsme sem přišli poprvé, ničil mě ten jas Brány, ale teď, až se vydáme nazpět, bude bolest snesitelnější!“ A pak se znovu zasmál. 

Zatímco Malinariho jediná myšlenka – kterou ovšem zanechal za svými štíty – byla: Moc se nesměj, ty znetvořený hlupáku. Protože já cítím, že nekroskop je nablízku, a jeho talent byl sám o sobě hrozbou i bez přičinění tvého a té tvé zahrady… 

XXX 

Nebo pouze první z mnoha? 

Goodlyho a Garveyho střelba dolehla až k perchorskému jádru, kde se nacházel třetí tým tvořený Millii a Jakeem. Došlo k tomu teprve před krátkou chvílí, a když dozněla její ozvěna, Jake řekl: „Už to začalo. Tohle je pro vás to nejlepší možné místo, Millie. Držte prst na spoušti Katuševa! Je tu jen jeden háček: nesmíte to zmáčknout, dokud nebudu mít Liz zpátky. A tak –“ 

„– a tak budeš čekat přímo ve vchodě do šachty,“ dokončila Millie, která si přečetla Jakeovu mysl. 

„Správně,“ přikývl Jake. „Jas brány mi snad poskytne malou výhodu a s trochou štěstí budu schopen se zmocnit Liz a odnést ji odsud. Pak můžete použít… umíte použít ten Katušev?“ Jake uviděl pohled v Milliiných očích, zamračil se, zastavil se a zeptal se. „Řekl jsem něco?“ 

„Ano,“ odpověděla. „Zjevně předpokládáš, že se dostanou až sem.“ 

Byla to pravda. Přesně tohle Jake předpokládal; z čehož vyplývalo, že Ben Trask a zbytek týmu to možná – 

„– to možná nepřežijí?“ Millie ho led‘ probodávala očima. 

„Jen se snažím neponechat nic náhodě,“ pokusil se ji uklidnit Jake, ale moc se mu to nepovedlo, a tak pokračoval: „Momentálně se domnívám, že by byl dobrý nápad sklopit ten pancéřový štít – pokud budete muset střílet a pokud bude někdo vaši střelbu opětovat, budete tak alespoň v bezpečí.“ 

Už chtěl odejít, když tu se cosi pohnulo v jeho kapse a píchlo ho přes kalhoty do stehna. 

„Co to…?“ Jake si nemotorně rozhrnul kabát a zalovil rukou v kapse, z níž nakonec vytáhl úlomek kartáče Harryho Keogha, který mu dal David Chung. Na jeho špičatém konci byla kapka Jakeovy krve. Ta věc mu začala vibrovat v ruce. 

„Chung!“ řekla Millie okamžitě. 

„Má potíže?“ podivil se Jake nahlas. 

„Mám ho zkusit kontaktovat?“ zeptala se Millie. 

„Není třeba,“ odpověděl nekroskop a zvedl hlavu, jako by něčemu naslouchal. „Mám ho. Tenhle kousek starého kartáče na vlasy je kompas a dálkoměr zároveň. Můžu se za ním vydat hned teď… ale mohl si, sakra, vybrat lepší dobu!“ 

„Přesto musíš jít,“ pobídla ho Millie. „Kdo ví, může to být něco důležitého i pro nás.“ 

„To je pravda,“ přisvědčil Jake. „Stejně bych se tam vydal, protože znám Chunga a vím, že by mi také pomohl, kdybych se ocitl v nesnázích. Zvedněte si ten štít a nebojte se – vrátím se.“ 

A o zlomek vteřiny později zmizel… 

Veden instinktem a kouskem dřevěného úlomku v ruce, Jake vstoupil do Möbiova kontinua a zamířil rovnou za Davidem Chungem. Ale když tam dorazil – což vlastně netrvalo ani vteřinu – zjistil něco velice nového a divného. Jeho Möbiovy dveře se utvořily jako normálně, ale byly neklidné! 

Nebyl to ten deformační efekt, který zažil v jádru; dveře byly dostatečně pevné a stálé, avšak pohybovaly se nahoru a dolů, klouzaly doleva a doprava a neustále měnily svou polohu. A pak nekroskop pochopil, co se děje: měnila se lokátorova pozice a Jake byl na něj napojen. Byl to Chungův dopravní prostředek, helikoptéra, která se pohybovala. Jenomže se pohybovala velice nevyzpytatelně! 

Ve chvíli, kdy se dveře relativně uklidnily, Jake vystoupil z kontinua do normálního prostoru a zapotácel se, když se pod ním zhoupla podlaha. Zavrávoral, uviděl před sebou houpající se bezpečnostní popruh, popadl ho a přidržel se ho. A vzápětí uslyšel několik vzrušených hlasů, jak se sborově překřikují: 

„Co to sakra –“ 

„Kdo –“ 

„Bože! Co se to tu děje?“ 

A pak Chungův uklidňující hlas: „To je v pořádku. On je… on je můj přítel!“ 

Usadili se v helikoptéře v kabině pro pasažéry, tři na jedné straně a dva na druhé, a zapnuli si bezpečnostní pásy. Sedadlo vedle Chunga bylo prázdné, a když se letoun začal znovu kymácet, Jake se pustil popruhu a zamířil k němu. Chung jej přidržel a pomohl mu se usadit: 

„Jakeu, máme problém.“ 

„Ty, já, Trask a všichni ostatní,“ oznámil mu Jake udýchaně. „A nemáme moc času. Tak co se děje?“ 

„Kdo je ten člověk?“ ječel kdosi přes pronikavý zvuk motoru helikoptéry a vytí větru zvenčí. 

A další hlas naléhal: „Řekne mi někdo, co se to tu sakra –“ 

„Zavřete hubu!“ okřikl je Chung. „Všichni! Chcete přežít? Tohle je muž, který vás zachrání. Ale jestli chcete zemřít, tak pokračujte v tom svém žvanění!“ 

A když se uklidnili, znovu se obrátil k Jakeovi. „Všechno bylo v pořádku, ale asi před půl hodinou přišla bouřka. V předpovědi počasí hlásili, že bude proměnlivo, ale tohle je šílené! Vítr fouká z východu, z Norska a každou minutu se to zhoršuje. Míříme na vnější Hebridy, ale teď se klidně vydáme kamkoliv – severní Irsko, jakýkoliv suchý kousek země – kamkoliv! Navíc nám v tom silném protivětru dochází palivo a pilot říká, že nám asi nevydrží.“ 

Jake vstal, přidržel se popruhu a naklonil se k oknu. Reflektor helikoptéry mu odhalil vzedmuté moře, obrovské bílé vlny převalující se na pozadí černého oceánu. Měsíční světlo se zoufale snažilo prodrat skrz mraky a na východ od nich nebylo nic než černočerná tma. 

„Kolik času zbývá?“ zeptal se Jake a s vrávoráním se znovu posadil. 

„Dvacet, možná dvacet pět minut,“ oznámil mu Chung. Jake přikývl: „Pokud se to ještě zhorší, zavolej mě. Mimochodem, volal jsi mě, že ano?“ 

„Snažil jsem se tě lokalizovat,“ řekl mu Chung. 

„Máš Harryho kartáč,“ opáčil Jake. 

Chung pokrčil rameny a pokusil se o úsměv: „Na tom nesejde, nekroskope.“ 

„A ještě jedna věc,“ pokračoval Jake. „Našli jste tu ruskou loď?“ 

„Ještě ne,“ odpověděl Chung. „Ale už vím, kde je. Vždyť víš, že mám nos na radioaktivní materiály. No, všechny naše nejhorší obavy se naplnily. Pořád zachycuji signál, Jakeu, a je to špatné. Právě teď směrem k němu letíme. Ale plná loď? Zatraceně, je toho celá hromada! A nedokážeme s tím nic udělat, ne v téhle bouři.“ 

„Musím jít,“ řekl Jake a utvořil dveře. 

„A jak to vypadá tam u vás?“ zeptal se Chung úzkostlivě, když nekroskop vstal a chystal se k odchodu. 

„Jestli mě zavoláš a já ti neodpovím, budeš to vědět.“ A když se helikoptéra znovu zapotácela, byl pryč… 

Malinari opatrně vedl ostatní do šachty, z jejíhož ústí vycházela tajemná záře, světlo Brány. Přešel po visuté lávce, s Vavarou a Szwartem v patách. Vavara nesla napůl bezvědomou Liz, zatímco Szwart podpíral Traska. Malinari byl v tuto chvíli bez závaží, a tak se mu to líbilo. 

Tam dole v magmatu by býval přísahal, že se tam kromě Traska ještě kdosi skrývá. Jeho mentální sondy však nikoho neobjevily. Ne v magmatu… ale přítomnost Jakea Cuttera tam někde byla víc než zřejmá. 

Pak nekroskop z Malinariho mentálního registru na chvíli zmizel, ale nyní byl zase zpátky. Jeho návrat před několika málo okamžiky vnímal v psychosféře jako jakousi energetickou vlnu. A nyní, navzdory tomu, že měl své štíty vztyčené, byla to právě jejich síla, co jej prozrazovalo. Byl v jádru, střežil samotnou Bránu a zároveň čekal, že získá zpět svou ženu. A přesně tam ho Malinari chtěl mít. 

Vavara chtěla mermomocí vědět, proč se má zrovna ona tahat s Liz, a Malinariho vysvětlení bylo prosté – prostá lež: potřebuje mít volné ruce, aby se mohl vypořádat s nekroskopem. Opravdový důvod, byť měl hodně společného s Jakeem Cutterem, byl však jiný: vládce Malinari věděl, že kdo ponese Liz, stane se pravděpodobně v okamžiku, kdy vystoupí ze šachty do jádra, cílem vražedného útoku. Pak bude Malinari zcela jistě potřebovat mít volné ruce. 

Neboť ta dívka pro něj neznamenala nic, ani ta dívka, ani Trask, ale nekroskop byl všechno. Malinari věděl, že s jeho schopnostmi získá zpět Hvězdnou stranu, Sluneční stranu – a dokonce i celý tento paralelní svět – jedno po druhém. Ale až sem přijde příště, povede svou vlastní obrovskou armádu upírů a nebude už potřebovat tyhle dva směšné mentální retardy, kteří nejsou nic jiného než přítěž. Ne, protože se o ně do té doby postará. Pokud šlo o Vavaru – budoucí matku upířích hord – o tu se postará hned teď, jakmile se naskytne vhodná příležitost! 

Když se ujistil, že ho jeho ‚spojenci‘ následují, vstoupil na ochoz lemující stěnu kolem jádra, ale i přes své jednorázové tmavé brýle, která našel v kontejneru u vchodu do šachty, si musel na chvíli zastínit tvář, aby se ochránil před tou září, než si na ni jeho oči trochu přivyknou. 

Neboť se ocitli před samotným portálem – který nezářil o nic méně než přírodní Brána na Hvězdné straně – a když překročili jeho práh, Malinari cítil, že už brzy bude doma, ve svém upířím světě. Ach, ale jakou bude vládnout mocí? To se teprve uvidí. 

Na chvíli se zastavil, rozhlédl se, nejen svýma přivřenýma očima, ale také svou myslí a okamžitě zachytil Millii s nekroskopem. Na tuhle vzdálenost byly jejich psychické signatury nezaměnitelné. Ta nekroskopova byla schoulená v jakési strážní budce nebo pozorovatelně nějakých deset metrů napravo od něj, zatímco nalevo, třicet metrů daleko, se pod střeleckou věží z tmavého skla krčila ženská postava. Bylo snad možné, že tu zbraň sama obsluhovala? No, ať to bylo jakkoliv, nastal čas, aby se Malinari ujal Liz. 

„Vavaro,“ zavolal a počkal, až čarodějnice dojde k němu. Pak se rozhlédl přes šupinovité pláty oceli směrem k bráně a řekl: „Pomůžu ti s tou dívkou.“ 

„Já žádnou pomoc nepotřebuji,“ zabručela. „Protože už jsem tě prohlédla, vládce lží! Cože? Ty sis myslel, že jsi jediný, kdo má moc? Já je tady také cítím – a obzvláště jeho! – ale kdo by ho neodhalil, že ano? Tohle je jejich třetí a poslední stanoviště. A tahle dívka nám poslouží jako štít proti zbraním, které proti nám mají v úmyslu použít. Takže se jdi vycpat, Nephrane Malinari!“ 

„Hm? Cože?“ zasípal Szwart a klopýtl. Nyní použil jednu ‚ruku‘ aby přidržel Traska, a druhou si zakryl oči před tou oslepující září. Neboť i přes Traskovy sluneční brýle cítil, jak jej to světlo ničí a odhaluje jeho obrysy. 

„Ta mrcha Vavara chce překazit naše plány v prospěch vlastního bezpečí!“ řval Malinari. „To si nemůžeme dovolit!“ 

Obrátil se k Vavaře, trochu se přikrčil a pak vystřelil svou mocnou pěstí proti její bradě. Vložil do té rány všechnu neuvěřitelnou upíří sílu – nemluvě o nenávisti, kterou k této čarodějnici choval. A když Vavara vykřikla, rozhodila rukama a svalila se naznak, Malinari zachytil Liz. 

Vavara plivala krev a vyražené zuby, zatímco vládce Szwart přecházel sem a tam po ochoze a sípal: „Co? Hm? Nephrane, co to děláš?“ 

Malinari neodpověděl a místo toho začal táhnout Liz – která se z ničeho nic probrala a začala s ním, třebaže slabě, zápasit – přes ocelové pláty k bráně. Kdyby byl nekroskop přece jen zbabělec a nepokusil se ji zachránit, Malinari alespoň neopustí tento svět s prázdnou. 

Trask však mezitím pochopil, že je teď Szwart oslaben. Dal v sázku svůj život – který pravděpodobně stejně už neměl valnou cenu – a natáhl se, aby té stvůře strhl z očí brýle. 

Z děr v té ohavné tváři vytryskly dva proudy čehosi odporného a Szwart ze sebe vyrazil pisklavý výkřik, jako když vaří konvice na kávu. Schoulil se a přitiskl si obě ruce na obličej, aby si zakryl škvařící se oči, čímž Traskovi poskytl možnost vrhnout se na Malinariho. Bleskově se po břichu spustil po plátech a popadl upíra za kotníky. 

Malinari, který se snažil zvládnout vzpínající se Liz, klopýtl, zaklel a pokusil se Traska kopnout. Jeho pata se odrazila od Traskova spánku a odhodila jej stranou, což bylo vlastně jeho štěstí; neboť Vavara už byla zase na nohou, syčela jako had a chystala se vrhnout svými spáry na Malinariho. 

Millie pochopila, že teď přišla její příležitost. Elektromotor Katu-ševa napájený z baterií se probudil k životu, hlavně kanónu se pomalu začaly otáčet směrem ke Szwartovi, který stál několik kroků stranou, dál od ostatních. Ale nejen Millie se chopila své příležitosti. 

Nekroskop vyrazil vpřed, hnal se křížem přes ochoz k Bráně, kam běžel i Malinari s Liz. Malinari jej však koutkem oka zahlédl a trochu zpomalil, neboť s výjimkou střetu s čarodějnicí Vavarou šlo všechno skoro přesně podle jeho plánu. 

Tři ze mstitelů z pobočky E – Millie, Trask a nekroskop – teď měli plné ruce práce, ale byl tu ještě jeden. Protože Malinariho telepatické sondy se tam, v magmatické jeskyni, nemýlily, když na chvíli ucítily kromě Traska přítomnost ještě další osoby. Ve skutečnosti ji zachytily jen proto, aby byly obelstěny, odkloněny vrozenými schopnostmi Kočovníků. A Lardis Lidesci v tom byl jeden z nejlepších. 

Vynořil se ze šachty s ostře nabroušenou mačetou v ruce, popruhem Traskova lodního vaku přes rameno a jednorázovými brýlemi na očích. Necelých šest metrů nad ním stál Szwart, zrůdně dlouhýma rukama si zakrýval obličej a skřehotavým hlasem proklínal světlo Brány. 

Lardis se dlouho nerozmýšlel – k čertu s revmatickými klouby! – a rozmáchl se mačetou v přesně mířeném úderu szganského pálkaře. Mačeta s ostřím potaženým stříbrem vydala svištivý zvuk a jednou, dvakrát, třikrát se zaryla do Szwartových zad. Jenomže Szwart už začínal automaticky metamorfovat do čehosi nepevného a zbraň starého Lidesciho projela ze tří čtvrtin skrz jeho tělo, takže z něj teď trčelo asi patnáct centimetrů čepele. 

Szwart ji vytáhl za ostrý konec ven, podíval se na ni svýma tekoucíma očima a pak se ohlédl; ve tváři se mu vystřídal výraz údivu a vzteku. Vykročil proti Lardisovi. V tu chvíli však Millie stiskla spoušť Katuševa. 

Pána temnoty to smetlo, proděravělo, zmačkalo jako hadrovou loutku, zvedlo ho to do vzduchu a odhodilo v dešti krve a cárů z jeho potrhaného těla. A pod štítem Katuševa, poté co uvolnila palce ze spouští a burácení palby ustalo, se Millie smála a křičela a nadskakovala na sedačce jako šílená. Na ocelových plátech se od místa, kde ještě před okamžikem stál Szwart, táhla šest metrů dlouhá šmouha jako šarlatová brzdná stopa vedoucí ke kouřící, nehybné hromadě nepřirozeného masa. 

„Tak ty mě vezmeš dolů, pod Londýn, ty parchante?“ křičela Millie. „Vampyrizuješ mě svými zatracenými sporami? Jsi mrtvý, Szwarte, ale nepůjdeš do pekla sám!“ 

Motor Katuševa se znovu probudil k životu, jenomže příliš pozdě. Děj se posunul dál a přátelé a nepřátelé byli nyní příliš blízko jeden druhému… 

Malinari byl skoro u Brány. Její lesklý, bílý povrch, její přitažlivá síla jej jako by nasávala. Ale čarodějnice Vavara mu byla v patách, oči planoucí nenávistí, z úst jí odkapávala krev. A nejen Vavara, také Jake Cutter. 

Nekroskop se rychle blížil; mohl ho dohnat ve stejném okamžiku jako ona; na zádech měl zavěšenou nádrž s hořlavinou a ve tváři takový výraz odhodlání, že Malinari najednou znejistěl. Ale nešlo jen o to, jak se Jake tvářil – důležité bylo, že v ruce svíral trysku plamenometu a tiskl ji tak, že mu až zbělely klouby na rukou! 

Našel jej viset na háku ve strážnici a řekl si, že bude zřejmě mnohem účinnější než jeho pistole. Protože jakkoliv byla smrtící pro obyčejného člověka, Nephrana Malinariho by patrně nijak zvlášť nezneklidnila, ne, dokud držel Liz. Ale pohled na plamenomet – pouhé pomyšlení na něj – by ho přesvědčit mohl. A Jake se nemýlil. 

„Pusť ji, Malinari,“ křikl. „Já jsem ten, koho chceš, ne ta dívka.“ Namířil trysku plamenometu a jemně zmáčkl spoušť. Vyšlehl kontrolní plamínek. 

„Já jsem tvé milence neublížil,“ zavrčel Malinari. „Zatím ne. Takže si se mnou nemusíš dělat starosti, ale zaměř se raději na tuhle!“ A ukázal na Vavaru. 

Neboť i ona spatřila hrozící nebezpečí a hnala se po Jakeovi s rukama napřaženýma a obličejem zkřiveným vztekem. 

„Pozor, Jakeu!“ vykřikla Liz svíjející se v Malinariho spárech. 

Nemusela se ale o Jakea strachovat; nekroskop už mířil plamenometem tím směrem a nyní vší silou stiskl spoušť. Řvoucí, žhavý plamen – pekelný jazyk – olízl obličej útočící Vavary a zastavil ji tak jistě, jako by narazila hlavou do cihlové zdi. 

Vavařin vřískot skoro splynul s řevem Jakeova plamenometu – tančila tanec šílenství, zatímco ji Jake spaloval – a nakonec se svalila v kaluži svých vlastních tekutin na ocelové pláty. Z jejích pozůstatků se vyvalil kouř a zápach… 

Ale Malinari mezitím natočil Liz tváří k Jakeovi a držel ji jako živý štít mezi sebou a Jakeovou zbraní. 

„Máš pravdu,“ řekl. „Chci tebe, ne tu dívku. Ale poslouchej mě, vidíš můj obličej? Vidíš ty čelisti a zuby?“ A pak je Jakeovi předvedl. „Jedno kousnutí a je po ní. Dokážu zohavit její obličej, vysát jí jazyk, prorazit prsty její oční jamky a rozmáčknout jí mozek. A nebo jí můžu vrazit ruku do hrudi a vyrvat jí srdce. Ale na druhé straně –“ 

„Chceš mě,“ opakoval Jake. „A v okamžiku, kdy Liz ublížíš, jsi mrtvola. Ty to víš, a já to vím.“ Udělal krok kupředu – a Malinari zase dozadu, takže byl jen několik metrů od okraje Brány. 

„Ale můžu to udělat a pak skočit do Brány,“ řekla ta stvůra. 

„Pokud to uděláš, vrhnu se za tebou,“ opáčil Jake. „Budu tě pronásledovat až do samotného pekla, když to bude nutné. Takže co myslíš, dokážeš skočit rychleji než můj plamen? I kdyby ses dostal na Hvězdnou stranu, najdu tě. A věř mi, Malinari, nikdo se nepohybuje rychleji než já. Jednoho rána, až se uložíš ke spánku, budu u tebe s ohněm v rukou.“ 

„Och, já vím, já vím,“ mumlal Malinari. „Takže je jasné, že to musíme vyřešit tady. Souboj, nekroskope? Rovný a poctivý, tvé schopnosti proti mým? Poslechni si mou nabídku. Položíš svou zbraň a odkopneš ji tak, abys na ni nedosáhl, a já pustím tu dívku a předám ji do rukou tvého dobrého přítele, pana Traska.“ 

Mezitím se ale objevil Lardis Lidesci a řekl: „Nedělej to, Jakeu. Nikdy neuzavírej žádné dohody s upírem, a už vůbec ne s vampýřím vládcem!“ Vypadalo to, že ten starý cikánský král zapomněl – a možná to bylo dobře – že i nekroskop je teď upír. 

Jake už takovéto varování kdysi slyšel, ale tentokrát neměl na vybranou. A stejně, vlastně to sám chtěl. Protože se v něm probudila upíří krev! „Pusť tu dívku,“ zavrčel. 

„Odhoď ten plamenomet,“ kontroval Malinari. 

A společně, pomalu, obezřetně každý z nich učinil, co po něm ten druhý chtěl. Jake si sundal popruh a pustil láhev na zem. Malinari zase natáhl ruce, ve kterých svíral Liz, ale přidržoval ji za zápěstí. Nekroskop se trochu sklonil, aby mohl upustit plamenomet, a chystal se ho odkopnout. A Malinari nakonec pustil Liz… protože už mu nebyla k ničemu! 

A ve zlomku vteřiny – v tom kratičkém časovém úseku, kdy Jake kopl do láhve a poslal svou zbraň směrem k Traskovi – se Malinari pohnul. Rychlý jako rtuť se chopil Jakea dřív, než ten dokázal jakkoliv zareagovat. A jeho ruce mu sevřely hlavu svým ledovým stiskem. 

Lardis měl zbraň, ale nemohl ji použít; Liz a Trask mu stáli v cestě a starý Lidesci nebyl v žádném případě expert na pozemské zbraně. Bezmocná byla i Millie v sedadle Katuševa: kdyby vystřelila na Malinariho, Jakea by poslala do pekla s ním. Tam, kde byla předtím Liz, stál nyní Jake. 

„Achchch! Anóóóó!“ zasténal Malinari, když se jeho smysly ochromující ruce zformovaly do tvaru obrovských pavučin a jeho prsty se s chvěním prodloužily. „Všechna tvá tajemství, nekroskope – všechno, co víš, klíč k veškeré tvé moci – bude brzy můj! Ale co jsi to říkal? Nic se nepohybuje rychleji než ty? Možná že nic necestuje rychleji z místa na místo, ale pokud jde o reflexy svalů a mysli, myslím, že ses spletl.“ 

Jake se sesunul na podlahu. Chlad Malinariho rukou nebyl fyzický, ale mentální: trpký chlad nevědomosti přiživující se na znalostech; záporný pól mocného magnetu přiloženého ke kladnému pólu nekroskopovy inteligence, jeho psychiky. Neboť Malinari Myšlenkář byl dvojí tvor a neživil se jen krví, ale i myšlenkami a hluboko uloženými tajemstvími svých obětí a za sebou nezanechával nic. 

Jeho ukazováčky začaly vibrovat a drát se Jakeovýma ušima dovnitř. 

„Všechno je tady,“ vrněl Malinari. „Je to všechno přímo tady. Ale, ale! Copak je tohle? Tajné místo? Možná je to něco speciálního? Zamčená místnost v sídle tvé mysli. Tvá truhlice s pokladem, co, nekroskope? Ale copak, klíč je v zámku a já jím teď otočím. Tvá tajemství jsou má…“ 

Jeho prsty pátraly po vědomostech… a našly něco jiného. Hledaly kouzlo a našly šílenství. Nic – vůbec žádná inteligence – se k Malinarimu nedostala, ale něco, někdo, na koho už dávno zapomněl, a myslel si, že už o něm nikdy neuslyší. A jeho horlivost byla tak silná, že to dostal se vším všudy… celého Korata, svého bývalého vazala, zbavil rázem jeho samoty, vysál jej z Jakeovy mysli jako komár kapičku krve! Ale narozdíl od Jakea, Malinari neměl v hlavě žádnou speciální místnost, ve které by jej mohl uzamknout. Jeho místnosti byly nacpané k prasknutí a tato jeho poslední akvizice už byla tou pověstnou kapkou, kterou pohár přetekl. 

„Achchch-grrr!“ zaskřehotal a odtrhl ruce od nekroskopovy hlavy – pustil ho, jako by jej zachvátily plameny – a začal klopýtat a potácet se. Jeho žhnoucí oči byly vytřeštěné, tlamu měl dokořán a rukama se bil do hlavy, znovu a znovu. A znovu… 

Neboť uvnitř jeho hlavy – v hlavě Malinariho Myšlenkáře – pobíhal Korat jako šílený, proběhl každou z chodeb, ničil všechny vzpomínky, mazal veškeré vědomosti a za sebou zanechával jen chaos. Byl jako zhoubná nemoc, virus, který pozře všechno; a Malinari byl ideální hostitel, neboť jeho mozek balancoval už před touto fatální infekcí na pokraji šílenství. 

Liz se rozběhla ke klečícímu Jakeovi, ale ten už se mezitím vzpamatoval, potřásal hlavou, jako by se probouzel ze zlého snu. „Co jsi mu udělal?“ ptala se ho. „Co se mu stalo?“ 

„Já… já nevím,“ odpověděl a objal ji. „Ale cítím se jaksi – cítím se – svobodný…?“ 

„To můžeme probrat později,“ zaskřehotal Trask a přiskočil ke slintajícímu, breptajícímu Malinarimu, který seděl na ocelové podlaze a držel se za hlavu. „Teď je tady něco, co musím udělat-něco, co jsem chtěl udělat už dávno – než zajdeme pro jasnovidce a Paula Garveyho a vypadneme odtud.“ 

Lardis podal Traskovi jeho vak a následoval ho. 

O chvíli později vrazil Trask ruku do bojové rukavice bláznivého Malinariho a připevnil si ji. A když z ní vystřelily její hroty, zvedl ruku do výše a podřízl vampýřímu vládci hrdlo. Znovu a znovu Trask vší silou sekal do masa, dokud té stvůře neoddělil hlavu od těla a bezhlavé tělo se nesvalilo na zem. Pak teprve Trask rukavici odhodil. 

Liz zvedla plamenomet a řekla: „Takže jste se dočkal své pomsty, Bene, a Millie své – ale já ještě ne.“ 

Pak, když všichni ustoupili a odvrátili se od té hrozné scény – 

Millie, která slézala ze sedátka Katuševa, náhle zvolala. „Za vámi! Podívejte se, co je za vámi!“ A přes všechno, čím si už prošli, je znovu šokovalo, co spatřili tam, kam ukazovala rukou. 

Nejprve: kouřící hromada, která bývala Vavarou, už neležela klidně – byla všechno jen ne klidná. Ohněm sežehnutá tlama čarodějnice byla otevřená a z ní se na slizkou podlahu řinulo nekonečné množství upířích vajíček! Poloprůsvitné perly, jako když malý klučina rozsype skleněné kuličky, poháněné chvějícími se brvami se míhaly po zemi a slepě hledaly nové hostitele. Liz neváhala a namířila na ně trysku plamenometu, pak plamen přenesla na kouřící ostatky Vavary. 

Ale ani pak ještě nebylo po všem. 

„Co to k čertu…?“ zvolal starý Lidesci a nevěřícně otevřel ústa, když uviděl cosi černého, těžkopádného, potrhaného, co se plazilo k ústí jedné z červích děr ve skalní stěně. 

„To je Szwart!“ řekl Jake nevěřícně. „Co musí člověk udělat, aby ty stvůry skutečně zničil?“ Vzal si od Liz, která mezitím dokončila svou práci, plamenomet a vyrazil směrem k červí díře. 

To však byla chyba. Neboť tam, ve tmě za ohybem magmatického tunelu, vládce Szwart rychle zmutoval, a když se Jake přiblížil k ústí – 

Klidně to mohla být obrovská chobotnice, která ucítila jeho přítomnost a vystřelila proti němu změť černých chapadel! Jake stiskl spoušť plamenometu, ale nic se nestalo. Pilotní plamínek zhasl jako vlhká prskavka. A vzápětí ho Szwart zatáhl hlavou napřed do díry. 

V příštím okamžiku se nekroskop ocitl uvnitř vládce Szwarta, který jej celého obalil! Pak Szwart vytvořil uvnitř svého těla oči – několik očí – a podíval se na něj. 

„Temnota!“ sykla ta věc a zasupěla a její zakrnělé plíce vydechly na Jakea jedovatý vzduch. „Temnota byla odjakživa mou družkou. Byla mým počátkem a bude mým pokračováním. Kde žije temnota, tam je i Szwart. A ty – ach, já tě znám – zničil jsi mou tvrz pod Londýnem! Ty přicházíš a odcházíš podle vlastní vůle. Ale tentokrát půjdu s tebou.“ 

„Bože!“ zalapal po dechu Jake. 

„Ne,“ opáčil Szwart. „Jen Szwarte – ale můžeš si být jist, že mám nad tebou božskou moc! Sílu života a smrti, ano. A nyní, Jakeu Cuttere – ty, kterého Malinari nazývá nekroskopem – vezmeš mě odsud na temné místo.“ 

V tu chvíli ucítil Jake, jak jej cosi píchlo do stehna; nebyl to Szwart, ale úlomek starého dřeva v jeho kapse. Rychle štíty zakryl svou mysl, aby zamaskoval nadšení z naděje, kterou pocítil, neboť najednou věděl, jak tu zmutovanou věc zničit! 

„Nemohu se hýbat,“ řekl. „Dusíš mě.“ 

„Pak tě uvolním,“ řekl Szwart. „Ale nezapomeň na mé varování, nekroskope: opovaž se mě vzít na místo, kde je sluneční světlo. To by mě zcela jistě zabilo, ale ty bys zemřel také – a stejně tak bolestivě.“ S těmito slovy ukápl několik krůpějí speciálně upravených vnitřních tekutin za Jakeův krk. Zasyčely a zakously se mu do kůže. Pálilo to jako pekelný oheň a Jake zasténal bolestí. 

Načež Szwart dodal: „Tak. Pokud mě budeš chtít oklamat, tohle bude tvůj osud: budeš vysušen na troud, svraštěn a spálen na prach. Rozumíme si?“ 

„Ano,“ zalapal Jake po dechu. „Ano, rozumíme.“ 

Szwart se znovu přeměnil, vystrčil Jakea z červí díry, avšak stále ho držel v pavučině svých pseudochapadel. A zatímco se Jake s úlevou znovu nadechl čerstvého vzduchu, vládce temnoty mu řekl: „Tak, kam se vydáme?“ 

„Znám místo, kde je absolutní tma,“ oznámil mu Jake, kterému už se teď, když trochu ustoupila ta nesnesitelná bolest na jeho krku, dýchalo o něco lépe. 

„Kde mohu žít?“ 

„Až do konce svého života,“ odpověděl nekroskop. 

„Vezmi mě tam hned,“ poručil mu Szwart a tlačil Jakea před sebou ven z červí díry na ochoz přímo do Möbiových dveří… 

Bouře nad Atlantikem ustala tak rychle, jak začala, ale helikoptéra se stále potýkala s nedostatkem paliva. David Chung našel hledanou loď; nyní vědci zajišťovali její infračervené snímky, vysílačkou hlásili její polohu a také oznamovali, že jejich přístroje zaznamenávají smrtelnou dávku radiace. To bylo vše, co mohli momentálně dělat. 

Dole pod nimi se zmítala loď uprostřed bouře, obtěžkána ponorkou bojovala s dmoucím se oceánem. Povážlivě se nakláněla na pravobok a zdálo se, že se musí každou chvíli potopit. Ale lokátor se zaměřil na jedinou věc: kontakt s nekroskopem. 

A Jake přišel… ale nebyl sám. 

A neobjevil se v helikoptéře. 

Na cestě Möbiovým kontinuem, zatímco Szwart na sebe vzal podobu člověka, přičemž jej nepřestával pevně svírat, si Jake zvolil objížďku – přesunul se nejdříve jedním směrem, pak druhým – aby měl čas všechno si pořádně promyslet dřív, než dorazí na místo určení. Své myšlenky pro případ, že Szwart nebyl zas až takový hlupák, jak vypadal, bedlivě skrýval. 

Pokud šlo o Jakeův plán: byl poněkud komplikovaný. 

Z Chungova kontaktu – z vibrací úlomku kartáče – vyrozuměl, že má lokátor problém; a jestli ne Chung samotný, pak zcela jistě helikoptéra, kterou letěli. Kdyby se snažili přistát na vodě, bylo by možné, že by se v nastalém chaosu Jake dokázal zbavit Szwarta, popadnout Chunga a zmizet. Teď už na sobě Chung a všichni jeho kolegové jistě měli záchranné vesty a helikoptéra byla standardně vybavena záchranným člunem. Možná už byli na vodě, do helikoptéry se nabírala voda a začínala se potápět. 

V tom případě by Jake bleskově strčil Szwarta do ní a nechal by ho tam… pokud by se mu podařilo se vymanit z jeho sevření. Pak, se souřadnicemi ve své mysli, by se vrátil zpět k Chungovi a jeho kolegům a zachránil by je z moře. Komplikované, ano – ten plán měl příliš mnoho kdyby, ale a možná – ale pro tuto chvíli to bylo to nejlepší, co mohl vymyslet – 

A jedna věc byla jistá: kdyby to vyšlo, už by si nemuseli se Szwartem dělat starosti, neboť neexistovalo temnější a smrtonosnější místo než pod drtivým tlakem dvou kilometrů vody… 

Takový byl nekroskopův plán, ale jakmile utvořil Möbiovy dveře, zjistil, že se zase chvějí a neudrží se na místě, neustále mění svou polohu – a pomalu, ale jistě klesají – a tak si domyslel, že helikoptéra se zřejmě opravdu snaží přistát na vodě. 

Rychle se rozhodl, zrušil dveře a vzdálil se od nich a na svých vlastních souřadnicích vytvořil nové. Jen tentokrát neváhal, vystoupil skrze ně do atlantické noci a bouřlivých dozvuků bouře. 

Ve svých výpočtech se trochu spletl. Objevil se ve vzduchu, ucítil sůl a pleskání pěny na hřebenech vln. Kousek nad sebou uviděl třpytivý rotor helikoptéry… a pak se zřítil; Jake i Szwart vklouzli do mezery mezi vlnami, na okamžik se potopili pod hladinu a zase se vynořili. 

„Cože? Co?“ prskal Szwart a sevřel Jakea ještě pevněji. „Zbláznil ses, nekroskope? Chceš zemřít?“ 

„To byl omyl,“ zalhal Jake, zatímco jej neklidné vlny pleskaly do obličeje. „Ale můžu nás odtud dostat pryč.“ 

„Pak to okamžitě udělej!“ poručil mu Szwart. „Protože tohle byl tvůj poslední omyl, Jakeu Cuttere. Další ti už nedovolím.“ 

V tu chvíli Jake spatřil ruskou loď. 

Když je dmoucí se oceán nadnesl, nekroskopa a stvůru současně, Jake spatřil potápějící se loď; uviděl členy posádky v potápěčských brýlích a bezpečnostních popruzích, jak riskují své životy zavěšení na ocelové konstrukci ramen na zádi. Pracovali šílenou rychlostí. Acetylenovými hořáky se snažili rozřezat vlečná lana. A za lodí se ve vlnách houpala ta prokletá stará ponorka, z níž nad hladinu vyčnívala jen zrezivělá velitelská věž – a přesně v to Jake doufal. 

Pak jej Szwart vytrhl z jeho přemítání: „Neumím plavat. A dokud se tě držím já, tak nemůžeš plavat ani ty. Takže mě odtud okamžitě odnes, nekroskope, nebo se oba utopíme.“ 

„Jak si přeješ,“ řekl Jake. 

Odhadl vzdálenost. Uviděl, jak i poslední vlečné lano povolilo a šplouchlo do moře. Snažil se vybavit si všechno, co z Chungova cíle viděl na obrazovce v operační místnosti na velitelství pobočky E. Ta velká nukleární ponorka – ale hlavně její reaktory: olovem vyztužené místnosti, do kterých by nikdy žádný normálně smýšlející inženýr nikdy nevstoupil, pokud by situace nebyla skutečně zoufalá. 

A pak – když se věž ponorky naposledy ukázala nad vodou a vlny ji vynesly do výšky – nekroskop vytvořil své dveře, pomodlil se, aby se tentokrát trefil, a znovu vstoupil do Möbiova kontinua. 

Nemusel se bát. Chungův dřevěný úlomek se mu v kapse rozpadl vibracemi na stovky menších kousků a i nyní mu posloužily jako kompas a dálkoměr. 

„ECH?“ řekl Szwart. „COŽE…?“ V nicotě kontinua to znělo jako zadunění hromu. 

Temnota, odpověděl Jake, když vytvořil své nejnebezpečnější dveře a vedl jimi Szwarta ven. Tohle jsi přece chtěl – nebo ne? 

Ano, byla tam tma – hrobová, olejnatá, kovová – a sálala žárem, který člověk nepocítil hned, ale až za nějakou dobu. Ale Szwart jej cítil a nedokázal to pochopit. 

Překvapením uvolnil své sevření a nekroskop toho okamžitě využil, odskočil od něj a vrátil se do Möbiových dveří. Jedno z pseudochapadel, které se za ním vymrštilo bylo hladce uťato, když je za sebou zase zavřel. 

Nyní byl Jake volný v Möbiově kontinuu. Zatímco ve hmotném světě pod vlnami: 

V místnosti s reaktorem bylo vedro, byla to stejná energie, jaká napájí slunce – ale bez slunečního světla. Nebylo divu, že tomu Szwart nerozuměl, o to víc to však cítil. A jak ta skřípající ponorka klesala níž a níž, cítil, jak jej to užírá. 

Milosrdenstvím, zcela jistě nezaslouženým, to necítil moc dlouho. Jeho zmutované tělo už se začínalo roztékat, proměňovalo se v páru a mizelo, zatímco jeho bublavé výkřiky nikdo neslyšel, neboť je pohltily hlubiny oceánu… 

Dole v jádru Perchorska našel Lardis další plamenomet a nyní horlivě měnil poslední zbytky Malinariho a Vavary v dým a puch. Trask mu vysvětlil (možná až příliš optimisticky, neboť optimismus bylo to poslední, co mu ještě zůstalo), že tohle je zbytečné; jakmile se nekroskop vrátí, celý perchorský komplex bude zničen obrovskou nukleární explozí. Lardis na to ale nijak nedbal. 

„Práce nekončí, dokud se úplně nedodělá,“ odpověděl mu starý Lidesci. „A já jsem se takovými, jako byli tihle, zabýval celý život. Musím to udělat, tak mě nech být.“ 

A kdo mohl říct, že nemá pravdu? Neboť když Lardis namířil plameny na Malinariho, jeho krk se nafoukl a vymanila se z něj pijavice, jeho tělo prasklo a vyhřezl z něj pletenec pulzujících, šedivých a rudých pseudochapadel, které kolem sebe švihaly jako biče, dokud je Lardis nespálil. A totéž se dělo s čarodějnicí; její seschlá vnější slupka praskla a vyvalil se z ní dým, zatímco její modré a žluté vnitřnosti se svíjely a kroutily svým vlastním nevědomým ‚životem‘. 

Lardis nepřestával, dokud práci nedokončil. 

Mezitím se z prohlubně pod branou vynořil Turčin a společně s Traskem, Millii a Liz se vydali hledat Garveyho a jasnovidce. Když je našli, odnesli je zpátky do jádra. Oba ‚spali‘, ale byl to zvláštní druh spánku a Trask řekl Millii: „My jsme si alespoň nemuseli projít tímhle.“ 

„Ne,“ souhlasila Millie. „Ale jinak jsme na tom stejně jako oni.“ 

„Já vím.“ Zamračeně přikývl a povzdechl si. „Všichni jsme teď upíři. A tam nahoře, v našem světě, vznikají každým okamžikem další – a ti zase dělají další – zatímco my jsme tady. Naše bitva teprve začíná.“ 

„Mnoho bitev,“ řekla Millie. „Bojím se, že v nich budeme stát proti všem ostatním. Jak si myslíš, že to dopadne, Bene, pokud se vůbec dostaneme odsud?“ 

„Myslíš boj… nebo to ostatní?“ 

„To ostatní,“ řekla tiše. „Krev.“ 

„Harry abstinoval,“ připomněl jí Trask. „A stejně tak i Obyvatel. A Turgo Zolte, dokud ho k tomu nedonutil Šejtán. Nemusí to být lidská krev, Millie. Pokud se nenecháme strhnout příliš daleko k temnému středověku – a pokud bude věda schopná něco vymyslet – možná dokážeme něco syntetizovat. A pokud ne… no, lidé jsou masožravci od dob, kdy nám Bůh dal špičáky!“ 

„Dobře,“ řekla Millie. „To beru. Ale kde začneme? Lidské rase hrozí vyhynutí, Bene.“ 

„Začneme na pobočce E,“ odpověděl. „Tedy, jestli nás naši lidé přijmou! Je to naše základna. A zatímco svět se řítí do záhuby, my budeme hledat řešení – najdeme způsob jak přežít a lidstvo zachovat. A pokud jde o vzdálenější budoucnost: na to se raději zeptej jeho.“ Kývl hlavou ke spícímu jasnovidci. „Až se probudí, jeho schopnosti budou mnohem silnější.“ 

„Když je řeč o přežití a budoucnosti,“ vložila se do jejich konverzace Liz. „On je v pořádku – myslím Jake! A vrací se… teď!“ I Liziny schopnosti byly nyní posíleny. 

Jake vyšel z Möbiova kontinua jiný, než jak jej znali ostatní. Jeho pohublý, pohledný obličej byl nyní sinalý a jeho vlasy – sčesané dozadu – teď byly na spáncích bílé a vzadu tvořily hnědobílý cop. A jeho oči… už v sobě neměly tu divokou žluť. Zářily rudě, jako krev. 

„Ztratil jsem své sluneční brýle,“ oznámil jim, když se k němu Liz vrhla. „Ale můžu si sehnat nové. Teď bych řekl, že je čas zmizet z tohoto pekelného místa.“ 

Všichni s ním souhlasili, takže se Gustav Turčin vrátil průlezem dolů pod bránu, aby spustil časovači zařízení na bombě; deset minut by mělo stačit. V jeho nepřítomnosti si Trask vzal Jakea stranou a řekl mu: „Víš, že jsi mi dvakrát málem způsobil infarkt? Zbláznil ses, nebo co? Nejdříve uzavíráš dohody s Malinarim a pak se takhle pustíš za Szwartem!“ 

Ale Jake se jen usmál a Trask pochopil pravdu. „Ty jsi to udělal! Podíval ses do budoucnosti!“ 

„Ano,“ přikývl Jake. „Nešel jsem moc daleko, ale dost na to, abych se přesvědčil, že moje vlákno pokračuje do zítřka a dál. Je to rudé vlákno, o tom není pochyb, ale pokračuje. A na své cestě shromažďuje další rudá vlákna; netvoří je, to ne, jen je shromažďuje. Zřejmě vaše a lidí z pobočky E. A všechny společně pokračují dál.“ 

Pak se Turčin vyškrábal zpět z poklopu a za několik málo vteřin uskutečnil Jake tři cesty kontinuem a dopravil celou skupinu nahoru na zem. Tam už na ně čekal lokátor David Chung – společně se svými kolegy vědci – a britskou pátrací a záchrannou helikoptérou. Seděli na přehradní zdi a čekali. 

Uvnitř helikoptéry oznámil vytřeštěný pilot Jakeovi: „Mám palivo akorát tak na vzlétnutí. Ale s tolika pasažéry navíc… nevím. Nejsem si jistý, jestli zvládneme alespoň to. Tak co chcete, abych udělal?“ 

„Potřebujeme být mobilní,“ pokrčil rameny nekroskop. „Myslím, že nejjednodušší bude vzlétnout a přenést se přes zeď přehrady.“ 

„Myslíte do propasti?“ 

„Přesně tak,“ přikývl Jake. 

„Takže to můžeme – myslím to, co jste udělal předtím – udělat znovu?“ Pilotova tvář byla bílá jako křída. Nebyl si ani jist, kde se teď nachází nebo kdo je ten tvor s rudýma očima. 

„Důvěřujte mi,“ ujistil ho Jake. 

A protože už dnes v noci jeden zázrak zažili, pilot mu skutečně důvěřoval. A když motor nad propastí vypověděl službu, prostě jen zavřel oči… a nechal je zavřené, i když cítil, jak se helikoptéra jemně nahnula a dopadla – 

Z výšky patnácti centimetrů na střechu velitelství pobočky E. 

A nebyla to pouhá shoda náhod, že jen o několik málo minut později a tisíce kilometrů dál, v Uralu, se hory nad Perchorskem mohutně otřásly a klesly o stejných patnáct centimetrů… 

Něco jako epilog: 

Možná ani ne tak nevyzpytatelný 

Jasnovidec Ian Goodly spal celých sedmdesát dva hodin a Paul Garvey se probudil možná hodinu před ním. Pro oba muže to byl spánek přinášející proměnu způsobenou přímou infuzí krve nebo esence velkého upíra; třídenní boj mezi nimi a jejich hroznou horečkou, který stejně museli prohrát, přestože jej přežili. Nezemřeli – ne opravdovou smrtí – ale procitli jako nemrtví. 

Paul Garvey nebyl ve své trýzni sám. Zatímco sebou telepat zmítal a převracel se na posteli, kde vedl svou bitvu, byly u něj další mysli. Liz, Millie a John Grieve s ním zůstali v jeho mukách, střídali se u něj, poskytovali mu útěchu a neustále mu připomínali jeho lidství. Nesnažili se s ním konverzovat, jen uklidňovali jeho neklidnou mysl pozitivními myšlenkami plnými podpory, takže když procitl, pamatoval si, kdo je, a nebyl tím, kým ho chtěl mít ten vetřelec v jeho krvi. A když zrovna neposkytovali útěchu Garveymu, snažili se podpořit navzájem. 

Pokud šlo o jasnovidce: to byl zcela jiný případ. Ač se snažili sebevíc, jeho mysl nenašel ani ten nejsilnější mentalista v pobočce E; nebyla tam, neboť brázdila budoucnost, pátrala v ní nazdařbůh. A v poslední hodině předtím, než otevřel oči se Goodlymu zdály ty nejpodivnější sny. 

Tohle se mu zdálo: 

Právě si četl noviny, kde psali o moru… ale nebyl to asijský mor. Ve Středomoří – ve vzduchu, na zemi a v Egejském moři – spolu válčili Řekové s Turky. Každá ze stran vinila tu druhou, že to ona k nim zavlekla upíří nákazu. V Austrálii nechaly úřady izolovat východní pobřeží od Gladstonu až po Coffský záliv a zastřelili každého, kdo se pokusil odtamtud utéct. Čína odpálila první nukleární střely proti novému, upíry zamořenému ‚rudému‘ Rusku a na hranicích neustávaly noční boje. Bulharské úřady nařídily zákaz vycházení od soumraku do úsvitu. Každý, kdo bude přistižen venku po setmění, bude na místě zastřelen a spálen. 

Na Britských ostrovech – s výjimkou severního Irska, kde se zatím dvě hlavní strany nedohodly na opatřeních, jež by vyhovovaly oběma – vyhlásily už dávno všechny vlády stav ohrožení a udělily policii a armádě dříve nemyslitelné, drakonické pravomoci zatknout, spoutat a popravit kohokoli podezřelého. Prodej zabezpečovacích zařízení domácností rostl exponenciálně, zatímco prodej slunečních brýlí, kontaktních čoček a krémů na opalování byl úplně zakázán. Cena stříbra dvakrát převýšila cenu zlata, česnek se prodával na černém trhu po sedmi librách za paličku a poprvé po mnoha letech byly naplněny k prasknutí kostely, z jejichž kropenek mizela svěcená voda závratným tempem. 

Přestože mu málokdy bylo dopřáno vidět tak daleko, jasnovidec spatřil datum v novinách: 13 března 2014 – něco málo přes dva roky! 

Ty noviny si četl cestou městem ve večerním autobuse. Ulice venku byly skoro prázdné; jen hrstka lidí – opravdu malá hrstka – běžela ke svým domovům nebo na jiná zastřešená místa a nikdo z nich se ani nerozhlížel, ani s nikým jiným nepromluvil. Na každém rohu byly vylepeny plakáty; a kromě titulku psaného krvavě rudým deseticentimetrovým písmem si je však Goodly nedokázal přečíst. 

Ani nepotřeboval, neboť titulek na nich hovořil za vše: 

VEŘEJNÉ VAROVÁNÍ. 

VÍTE, KOLIK JE HODIN? 

RADĚJI SE HNED TEĎ PODÍVEJTE NA HODINKY! 

Pak ucítil, jak autobus nadskočil, a on se polekal. Muž vedle něj usnul, hlavou narazil do Goodlyho ramene. A nervózní žena za ním jej poklepala na to druhé a řekla: „Já myslím… myslím, že by to někdo měl říct řidiči.“ A přestože její hlas zněl jen jako šepot – protože ona vlastně opravdu šeptala – byla v něm neuvěřitelná dávka hrůzy. 

Goodly tedy udělal, co žena navrhovala; když vstal ze svého sedadla, spící muž se jen zakymácel a svalil se přes obě sedadla, aniž se vzbudil. Řidič autobusu odbočil ze své trasy a zajel do tmavé budovy se zazděnými okny a vysokými, novými komíny, ze kterých se valil dým (jasnovidci bylo jasné, že to kdysi byla policejní stanice), zastavil a vystoupil. Za chvíli přišli tři muži, vzali spícího a kamsi jej odnesli. 

„Je jich tolik,“ zašeptala žena znovu a Goodly se otočil, aby se na ni podíval. Jenomže když uviděla jeho obličej, vytřeštila oči. Pak se postavila do uličky a zavolala na řidiče. 

Ať už to byl sen nebo vize, byl čas zmizet. Goodly odhodil noviny, ženu a autobus nechal za sebou a nechal svou mysl, aby jej nesla dál do budoucnosti… 

Předtím jasnovidec poznal některé z ulic, kterými projížděl. Nyní je také dokázal rozpoznat, ale zároveň je nepoznával nebo nechtěl poznat. Ne v jejich současném stavu. Ale v jakém stavu! Nejvýstižnější označení byla ‚zkáza‘! Stále to byl Londýn – alespoň to oznamoval nápis na hromadě sutin, ze kterých se uprostřed tyčily komíny: byla to křižovatka Oxford Street a Regent Street! 

Goodly byl opět ve voze, ten ale v žádném případě nepřipomínal autobus. Jeho uzoučká okna zasazená do silného kovu byla zatřená černou barvou. Byl to služební, pancéřovaný vůz razící si cestu troskami ulic kdysi rušného velkoměsta. Zřejmě byl velitelem toho vozu, na jehož palubě se vezlo asi pět mužů, kteří byli kromě řidiče oděni do vojenských bojových uniforem. Venku bylo kalné, špinavé denní světlo. 

Jeden z mužů, jeho zástupce, byl David Chung, který měl odjakživa hnědé oči. Zbytek týmu byl složen napůl z upírů a napůl z lidí. Většina z nich byli členové pobočky E, což byl také důvod, že dokázali pracovat společně, jako to dělali odjakživa. 

Při pohledu na Chunga si jasnovidec pomyslel: To je dobře, Davide! Drž se, jak dlouho jen budeš moci, můj příteli. Možná zestárneš rychleji než já, ale vždycky budeš sám sebou a nikdo a nic jiného za tebe bez tvého vědomí nebude dělat rozhodnutí. 

„Zastavte tady!“ zavelel Chung a brzdící vůz zvedl svými koly oblak prachu a jemného štěrku. Pak motor utichl a otevřela se střecha. Z ní se vysunuly čtyři rychlopalné zbraně a jejich ostřelovači krčící se pod tmavými, plastovými baldachýny začali bedlivě prohlížet každičký centimetr terénu. Jelikož slunce nikdo neviděl už šest měsíců, baldachýny byly pouhá prevence. Kousek nad jejich hlavami se totiž valily olověné, černožluté mraky jedovatých plynů. 

„Tamhle,“ zvolal Chung, oči přivřené, čelo nakrčené, mysl soustředěnou na radiaci. „Je to tam, v té ulici. Spadlo to tam při posledních lijácích. Je to velice silné, takže si nemůžeme dovolit se tady zdržovat příliš dlouho. Umístěte tam rychle ty cedule a mizíme odsud. Nemůžeme sem umístit žádnou z našich hlídek.“ 

Dva muži ve speciálních kombinézách vyběhli z vozu s varovnými trojúhelníky a kovovými tyčemi v rukou. Rychle zatloukli tyče do země u vstupu do Chungovy ‚ulice‘ – byla to ve skutečnosti městská třída, v níž se kromě dvou nebo tří domů v různém stadiu rozpadu vršily, kam až oko dohlédlo, sutiny – pověsili na ně značky a běželi zpátky do vozidla. 

„Dekontaminujte se hned, jak dorazíme domů,“ řekl jim lokátor, když byli zpátky ve voze. A pak, když se opět rozjeli, se podíval na jasnovidce. „Možná je to jen moje fantazie, ale připadáš mi dost zamlklý. Co se děje?“ 

„Jen jsem se zasnil,“ slyšel sám sebe říkat Goodly. „Chvíli jsem byl mimo… nebo možná pár let.“ 

Chung přikývl. „Já vím. Je to jen několik let, co nám tihle parchanti udělali ze života peklo.“ 

„Několik?“ 

„No, vlastně šest. Někdy mi to připadá jako včera a někdy jako celá věčnost. Jako by to tak bylo odjakživa.“ Pak se vrátili zpět ke své práci. „Chceš se ještě někam podívat, než se vrátíme zpátky pod palác?“ 

Goodly se málem prořekl: „Palác?“ Ale pak si pomyslel, že to stejně brzy zjistí. 

A také že zjistil – a pak byl rád, že zůstal zticha. 

Neboť se brzy nato ocitli v části města, kterou bezpečně poznal. Před vozidlem se vzduch najednou začal jaksi deformovat; a budovy za ním byly stále zachovalejší, třebaže i ony vypadaly velice zanedbaně. 

Když zastavili před blikajícím majákem, Chung promluvil do vysílačky. „Dobrý den, hradbo. Vpusť nás dovnitř.“ 

Jasnovidec neviděl žádnou hradbu, ale muž v uniformě za majákem přikývl, řekl něco do vysílačky a o chvíli později se hradba odsunula. 

„Ach!“ vydechl Goodly, kterému to začalo docházet. Chung se zamračil, obrátil se k němu a zeptal se: 

„Opravdu jsi v pořádku?“ 

Ale jasnovidec už mu neodpověděl. Ne ve svém ‚snu‘, neboť se jeho mysl přesunula zase o kus dál; on ji přesunul o kus dál… 

Tentokrát Goodly – současný Goodly cestující v čase – nebyl přítomen. Alespoň ne jako živá, hmotná postava. 

Jeho první vize, ta v autobuse, byla opravdová vize. Neboť v budoucím světě, který tu viděl, zcela jistě nepojede autobusem… ne s rudýma vampýříma očima! V té druhé, v obrněném voze, to byl on; hrál tam vlastně sám sebe, nacházel se v těle budoucího Goodlyho a díval se jeho očima. To znamenalo, že se učil; jeho upíří krví zesílený talent rostl a zvětšoval svůj vlastní potenciál. 

Nyní, ve své třetí vizi, se jeho talent vrátil do svých původních parametrů, takže ‚viděl‘ budoucnost, ale on sám viděn nebyl. Ani místo nebylo vybráno náhodně, nýbrž si jej vybral samotný jasnovidec. A s vědomím, že to opravdu udělal, se vydal na velitelství pobočky E, do operační místnosti, na úvodní schůzku vedenou Benem Traskem. 

Ben Trask už stál na pódiu, opíral se o pult přesně tak, jak jej jasnovidec viděl už tolikrát, a mluvil k hrstce nových rekrutů. David Chung a Paul Garvey, Gustav Turčin a zodpovědný ministr, Jake, Liz a Millie – dokonce i samotný Goodly! – všichni tam byli. Stáli vzadu a sledovali vše společně s mnoha dalšími členy staré pobočky E. Někteří z nich byli stále ještě lidé. 

A pokud šlo o těch šest sedících postav, čtyři muže a dvě ženy: byli unavení, špinaví a v očích měli strhaný výraz. Ano, byli to upíři, ale teprve čerství. 

„Důvod, proč jste tady,“ začal Trask, „je, že jste dokázali potlačit svou přirozenost, protože jste tam venku vydrželi takovou dobu sami, bojovali jste a odmítli jste se vzdát, navzdory tomu, že celá země je zamořená. Zkrátka, dokázali jste to, co my – nepodlehli jste. Odmítli jste zabíjet další lidi, jen abyste si prodloužili vlastní existenci. To, a pouze to je důvod, proč jste byli ušetřeni. Jste upíři, ano, ale jste také lidi. A my vás potřebujeme, protože je nás tak málo. Máte na vybranou: zůstat a pracovat s námi, nebo jít zpátky do ulic, kde už zůstanete do doby, než zahynete opravdovou smrtí. Protože zatímco jste odmítli krev svých přátel, žen a mužů, na světě jsou miliony dalších, kteří ji neodmítají. Vraždí se navzájem a my to nedokážeme zastavit, protože jakmile jednou krev ochutnají… není pro ně už návratu. 

Ale na tomto místě, pod tímto silovým polem, se to nestane. Není to tu dovoleno, a pokud na to někdy zapomenete… zemřete. Přežijí jen ti nejsilnější, ano. A to jsme my a máme v úmyslu jimi i zůstat. 

Máme jídlo. Máme zdravá zvířata – takovou Noemovu archu – a učíme se, jak uměle vyrobit krev. Máme vědce, genetiky a mikrobiology a jsme pořád lepší a lepší. Musíme najít odpověď, nějaký lepší způsob, a protože víme, že existuje, najdeme ho… to je fakt. I vy se můžete stát součástí budoucnosti.“ Trask se odmlčel, aby se podíval na toho druhého Goodlyho, který stál vzadu v publiku, vědoucně se usmál a pokračoval. „Víme určitě, že budoucnost existuje. Ale než se naplní, povím vám, co pro vás máme: 

Tohle místo je naše útočiště. Je to silové pole o průměru skoro kilometr, které zakrývá celý centrální Londýn. Původně to byl vynález někoho jiného, ale nefungovalo jim to; vlastně to způsobilo obrovskou katastrofu. Ale s pomocí našeho ruského přítele – muže, který nám poskytl technické údaje – jsme to pro nás zprovoznili.“ Nyní se letmo podíval na Gustava Turčina, staršího, samozřejmě mnohem méně zavalitého, avšak stále člověka. Neboť stejně jako kdysi byl Turčin starý, protřelý lišák. 

Trask mu kývnutím poděkoval a pokračoval: „Jako zdroj energie používáme nukleární generátor uložený hluboko pod budovou našeho bývalého sídla vlády. Je to tajné bezpečnostní opatření z dob studené války a bylo mimo provoz až do… no, do stavu nouze. A řekněme si to otevřeně, větší stav nouze už asi nikdy nenastane. 

O tomto zdroji energie jsme se dozvěděli od jednoho z našich nej-starších a nejvzdělanějších členů,“ nyní Trask pohlédl na rudookého zodpovědného ministra, „muže, který je stále s námi – stejně jako doufáme, že s námi zůstane i nadále. 

A to je vše. Prozatím nemám, co bych vám ještě řekl. Ale jak už bylo řečeno, máte na vybranou: zůstat tady a pracovat s námi, nebo se vrátit do ulic, do hrůzy a zániku lidství. Až na to, že tady bude lidství – třebaže v pozměněné podobě – dál pokračovat.“ 

Tohle Goodlymu stačilo. Slyšel přesně to, co slyšet chtěl, takže se vydal na další cestu: opět do budoucnosti, ale dál, mnohem dál, než byl kdy dřív… 

Tentokrát si jasnovidcova mysl našla svůj vlastní způsob. Neboť Goodly nyní dokázal zaměřit cílovou dobu a místo s takovou přesností, jako David Chung zaměřoval radiaci nebo své známé. A jakmile věděl, že toho bodu dosáhl, zastavil se tam. 

Znovu byl jen duchem, neúčastnil se scény, jen si ji prohlížel. Připadalo mu, že je ve třídě – nebo možná v kostele nebo to bylo něco mezi tím – a bylo tam jen slabé světlo, které pronikalo úzkými okny zasazenými vysoko ve zdi, takže přímo nedopadalo dolů, na děti. A to jej trápilo: že se k nim to světlo nedostávalo. 

Učitel nebo kněz byla žena. Na očích měla tmavé brýle a v bíle umazané ruce držela křídu. Byla jediná, na kterou dopadalo odražené světlo, takže jako jediná nebyla pouhým šedivým obrysem. Za ní na tabuli byla napsána jména a slova, která Goodly samozřejmě rozeznal: Perchorsk… nekroskop… Liz… Porton Down… Trask… Nový ráj… pobočka E… zodpovědný ministr – a v neposlední řadě také Goodly! 

Byl konec hodiny a učitelka své žáky zkoušela. Ukazovátkem klepla na tabuli pod jedním ze slov a vyvolala jednoho z žáků: „Gordone Clarku?“ 

V jedné z lavic se postavil malý chlapec. Stejně jako všechny ostatní děti byl jen beztvarým obrysem v šeru. „Perchorsk,“ řekl tenkým chlapeckým hláskem. „Ta špatná krev přišla z Perchorska a ti, kdo ji sem přinesli, tam zemřeli. Opravdovou smrtí.“ 

Pak se posadil a učitelka ukázala na další slovo: „Jimmy Chungskine.“ 

Další malá postava vstala a spustila: „Zodpovědný ministr. Byl záštitou výkonné moci a proslavil Dóm.“ 

„Annie Goldfarbová,“ pokračovala učitelka. A malá dívenka odpověděla: 

„Liz. Byla manželka Jakea a matka Harryho Jakesona. Byl to také nekroskop, už pátý v řadě.“ 

Ukázala na další slovo a přečetla ho: „Porton Down.“ Vyskočil vysoký, horlivý chlapec a spustil: „Jake I. vyvedl moudré muže z Porton Downu; byli to Strážci krve; a pak přivedl další, kteří rozuměli moci slunce, spoutali ji a vytvořili Dóm.“ 

„Alice Techschildová,“ vyvolala učitelka další žákyni. 

„Pobočka E,“ zazněla odpověď. „Ben Trask byl jejím otcem a pobočka E byla matkou i otcem nás všech.“ 

„Johne Garviskine,“ řekla učitelka a přesunula ukazovátko dál. „No, ale přestaň si laskavě číst mé myšlenky!“ 

„Ráj,“ snažil se nehihňat se zavalitý chlapec. „Dóm nazývali ‚Nový ráj‘, což znamenalo ‚nevinnost‘ a ‚nový počátek‘. A když Dóm selhal, vydali se do světa, našli čistá místa a stavěli znovu.“ 

„Moc chytré, Johne,“ poznamenala učitelka, když se chlapec posadil. „Nemysli si, ty chytráku, že jsem necítila tvou sondu…!“ 

A pak naposledy ukázala na cosi na tabuli a vyvolala jednoho z žáků: „Jakeu Jakesone?“ 

„Goodly,“ ozval se silný, sebejistý hlas. „On to všechno předpověděl, všechno, a byl tedy schopen je vést, Traska i moudré muže i všechny ostatní. A bez jeho budoucnosti bychom my žádnou neměli. Goodly a Trask a lidé z pobočky E mohli žít věčně, ale než aby si vybrali opravdovou krev, raději se vzdali dlouhověkosti, jen aby si zachovali své lidství, stejně jako se jí vzdáme my, pro blaho našich dětí.“ 

Pak učitelka přikývla a řekla: „A tímto končím hodinu. Je čas jít domů.“ 

Všichni se rozběhli ke dveřím a Goodly se vydal za nimi za… za jasným sluncem! 

Venku v širé krajině pod modrou oblohou poprvé uviděl jejich oči – ty jiné oči dětí pobočky E – ve kterých se tak skvěle odrážel charakter jejich geneticky upravené krve. 

Některé z nich křičely: „Jakeu, tentokrát budeme doma dřív než ty!“ 

A Jake Jakeson – ta věrná podoba jiného Jakea z jiných časů, až na jeho neuvěřitelné oči – odpověděl: „Nemáte šanci! Vždyť už jsem tam!“ 

Avšak učitelka jej popadla za ruku, vztyčila ukazováček a řekla mu: „Jakeu Jakesone Dvanáctý – nebo snad Třináctý? Jsi stejný jako tvůj otec – a jeho otec a jeho otec a všichni ostatní – celých dvě stě padesát let, jak je to psáno v knihách. Poslouchej mě. Klidně si své přátele předběhni, ale použij k tomu své dvě nohy a běh! Zkus je předběhnout, Jakeu, stejně jako to dělají všichni ostatní, a ne že se tam zase… že se tam zase přeneseš! Musíš zůstat zdravý a silný, slyšíš mě? A to se ti podaří, jen když budeš kromě svých schopností používat také svaly.“ (A tohle mu říkala navzdory tomu, že to byl ten nejsilnější, nejzdravěji vypadající chlapec, jakého Goodly kdy viděl!) 

„Ano, paní učitelko,“ přikývl Jake a podíval se na ni neuvěřitelně nevinnýma očima… těma azurově modrýma očima! 

Pustila jeho ruku a podívala se na jasnovidce – ten se trochu lekl a na malou chvíli si pomyslel, že jej snad spatřila. Protože stejně jako všichni ostatní, byla i učitelka obdařena výjimečným nadáním. Pak se ale zamračila, zamžourala, potřásla hlavou a naposledy zavolala na Jakea – 

Pozdě. Neboť zatímco se ostatní děti hnaly úprkem domů, Jake Jakeson zmizel. 

A stejně tak i jasnovidec Ian Goodly. Už nebylo nic, co by měl vidět, musel však ještě navštívit jedno místo… 

Pobočka E, celé její vedení, její nejstarší členové, stáli kolem Goodlyho postele. Jeho rudé oči si prohlížely usměvavé tváře všech přítomných s vědomím, že tam nikdo nechybí – jenomže někdo tam přece jen chyběl! A první slova, která ze sebe jasnovidec vydal, když se konečně probudil, byla: „Lardis?“ Neboť v těch budoucnostech nebyla o Lardisovi Lidescim ani zmínka. 

Ben Trask jen položil ruku na jasnovidcovo rameno a řekl: „Nemusíš si o Lardise dělat starosti. Je zpátky na Sluneční straně, i s Lissou. Vzal si je tam Nathan.“ 

„Takže se uzdravil?“ Goodly se pokusil posadit a Trask mu pomohl. 

„Samozřejmě že se uzdravil! Protože s výjimkou Obyvatele je jediný, kdo kdy cestoval mezi světy bez použití brány.“ Pak se zamračil a zeptal se: „No a co, Bene? Co Brána?“ 

„Je pryč,“ odpověděl Trask. „Vyšlo to, zvládli jsme náš úkol skvěle, zastavili jsme ty parchanty v Perchorsku a vyřídili jsme je nadobro.“ Pak se mu z obličeje vytratil úsměv. „A pokud jde o zbytek světa: nemám pro tebe bohužel žádné dobré zprávy. Řítí se do pekla a rychle.“ 

„Já vím,“ přikývl Goodly, chytil se Traska za ruku a vstal. „A my máme před sebou tolik práce.“ 

„Problém bude najít místo, kde začít,“ ozval se Jake Cutter držící za ruku svou Liz. 

Avšak jasnovidec se jen smutně usmál: „To nebude takový problém, Jakeu. Ale pro tebe tu bude spousta práce – pro nás všechny – a čím dříve se dáme do díla, tím lépe.“ 

„Iane?“ zeptal se Trask starostlivě. „Co se děje? Jsi si jist, že-?“ 

„Jsem v pořádku,“ přerušil ho Goodly. „Ale teď, jestli jste připraveni, chci, abyste zavolali zodpovědného ministra a všechny dostupné agenty a pak… a pak –“ 

„Ano?“ vyzvídal Trask. 

„A pak vám povím, jak to všechno bude,“ dokončil větu jasnovidec. 

A přesně tak to i bylo… 

NEKROSKOP XIII: 

MSTITELÉ 

Z anglického originálu Necroscope: Avengers 

vydaného nakladatelstvím Tor 

(Tom Doherty Associates, LLC), 

New York 2001, přeložila Jana Mikulenková 

Ilustraci na obálce namaloval Bob Eggleton, 

grafickou úpravu obálky provedlo Vertigo, a.s. 

Vydal Bohuslav Svoboda – POLARIS, 

Podříčí 218, Frenštát p. R., 

e-mail: svoboda@polarissf.cz, 

v roce 2010 jako svou 263. publikaci. 

Tisk: Printo s.r.o., Gen. Sochora 1379, Ostrava Poruba. 

Vydání první. 

Cena: 299 Kč 

ISBN 978 – 80 – 7332 – 151 – 2 