NEKROSKOP XIV:

DOTEK

Brian Lumley

NEKROSKOP XIV:

DOTEK

Brian Lumley

NEKROSKOP XIV:

DOTEK

(NECROSCOPE: THE TOUCH)

Copyright © 2007 by Brian Lumley

All Rights Reserved

Translation © 2010 by Jana Mikulenková

Cover Art © by Bob Eggleton

ISBN 978 – 80 – 7332 –162 – 8

Tuhle knihu spolu se svým vděkem věnuji dvojici, která mne doprovázela při mém ‚hřbitovním‘ pátrání po Mobiovi v Lipsku: Frankovi ,Strejdovi‘ Festovi a Helmi Siggové; také za všechny KeoghConnery, minulé, současné i budoucí.

Něco jako shrnutí

Ve 3:33 ráno jedné bouřné, deštivé neděle uprostřed února roku 1990 zažilo třináct členů pobočky E – té nejpodivnější, nejesoteričtější z britských tajných poboček – cosi, co překvapilo dokonce i je: zkázu muže, který býval jedním z nich. Byli svědky smrti Harryho Keogha, nekroskopa, přeneseného na velitelství pobočky jakýmsi neuvěřitelným a neznámým psychickým médiem ze světa nacházejícího se v paralelním vesmíru. Ze světa známého jako Sluneční/Hvězdná strana.

Harry se tam odebral, aby unikl perzekuci a smrti – i když to nevyhnutelně nemusela být jeho smrt – která by jistě následovala, pokud by zůstal ve světě lidí. Neboť on už nebyl člověkem, byl něčím jiným, a mnohem více než člověkem a obyčejní smrtelníci by se jej pokusili ulovit jen kvůli tomu, čím se stal v důsledku všech těch nezištných služeb, které pro ně vykonal: byl upíří pán, vládce nemrtvých, poslední z rasy jedinců, kteří se nazývali vampýři!

Není to žádná babská povídačka ani šeredný mýtus. Odnepaměti se tito upíři ukrývali mezi námi, parazitovali na lidech a tajně osidlovali naši planetu – ale jejich domovský svět byla Sluneční/Hvězdná strana. A jak se sem dostali?

Jistí upíří vládci – ‚oběti‘ jejich vlastního zákona, poraženi na Hvězdné straně ve válkách o krev – byli ze svého světa vyhnáni skrze bránu, z níž se vynořili na Zemi ve starém Valašsku, které bylo zdrojem všech prastarých ‚legend‘ o upírech. Po celá staletí bylo Valašsko, nyní Rumunsko, jejich tajným sídlem.

Nicméně když už hrozilo, že se jejich nákaza rozšíří po světě, zaplaví lidstvo, nastal čas pro nekroskopa, Harryho Keogha – muže, který dokázal rozmlouvat s mrtvými v jejich hrobech a ke své přepravě používal metafyzické médium, známé jako Móbiovo kontinuum – aby je, jednoho po druhém, vyhledával a ničil. Ale když si vyřizoval účty s tím nejprohnanějším ze všech vampýrů, kteří se na zemi nacházeli, otcem lží, Faethorem Ferenczym, dostal se k němu až příliš blízko a nakazil se.

Takže když nekroskop opustil náš svět a vydal se na Hvězdnou stranu, nedělal to pouze proto, aby zachránil svůj život, nýbrž i životy naše.

Pobočka E jej mohla zabít, to je pravda, ale co kdyby selhali? Byl to přece jen nejmocnější tvor, který kdy existoval, a kdyby do našeho světa vypustil svou nákazu… co potom? To by byl konec lidstva, pro které tak dlouho bojoval a snažil se ho zachránit.

Harryho problémy však byly teprve začátek. Na Hvězdné straně nekroskop zjistil, že nejenže vampýři nevymřeli, oni naopak znovu povstali, a to v mnohem nebezpečnější podobě. A Šejtán – samotný ďábel – byl jejich vůdcem! Ukřižován a upálen, přesto byl schopen vysát z Harryho jeho životní sílu, takže byl vůlí všech ostatních vtažen do Móbiova kontinua a řítil se staletími minulých časů, aby se posléze podrobil konečné metamorfóze. A právě tohle vidělo třináct členů pobočky E na jejím velitelství za té bouřlivé, mokré neděle uprostřed února roku 1990:

Mlhavou, telepatickou transmutaci, mizející trojrozměrný hologram nekroskopova kouřícího těla propadajícího se stále rychleji do neznámých hloubek. Nicméně jakmile se jeho vířící, mizející postava zmenšila, až vypadala jako skvrna, zrnko a nakonec nic, stali se tito pozorovatelé svědky úžasné, tiše se rozpínající novy s paprsky čirého zlatého světla! A přestože existovala pouze v jejich kolektivní mysli, museli se odvrátit před její oslepující září – a od toho, co z ní proudilo! 

Jen dva z nich zahlédli i poslední okamžik, spatřili myriádu zlatavých úlomků tryskajících směrem k nim – rozlétnuvších se na všechny strany, vnímajících, hledajících cestu, mizejících do všech koutů – ty ‚úlomky‘ nekroskopa Harryho Keogha. Ale byly tyto úlomky vše, co po něm zůstalo? Svým způsobem možná ano. Ale na druhé straně ne.

Neboť na Hvězdné straně, když se Harryho nehmotná mysl roztříštila v tom úžasném výbuchu, on sám si byl vědom toho, že každý z těch úlomků, z těch zlatých zlomků, je on. A ať už ty zlomky zamířily kamkoliv – na jakékoliv místo a čas – kousek ozvěny nebo vědomí odešlo s nimi.

Ale asi tři a půl měsíce před odchodem nekroskopa…

Prolog

Byl to tranzitní hotel nacházející se deset minut od dálnice M25 a dvacet od letiště Gatwick. Svou ideální polohou vyhovoval zaměstnancům letiště i pasažérům jako přechodné bydliště a občerstvovací stanice před, po a mezi lety; obvykle to bývalo rušné místo. Ale o půl páté ráno, v mlhavém listopadovém dni, by bylo za normálních okolností vcelku klidné.

Avšak ne nyní, neboť pláč dítěte – jeho žalostné vzlykání a přerušovaný nářek ozývající se z jednoho z pokojů – přilákal pozornost nočního hlídače. Rozhodl se to prověřit, a přestože byl šokován, hluboce otřesen tím, co objevil, nebyl schopen dostat se k telefonu dost rychle.

Inspektor George Samuels, člen metropolitní policie – sedmadvacetiletý, sto sedmdesát sedm centimetrů vysoký, s havraními vlasy, velkýma ušima, pronikavýma šedýma očima a malými cynickými ústy; muž, který dával přednost uniformě před obyčejným ‚civilem‘ – byl svými kolegy žertovně přezdíván ‚kariérista‘ a ‚tak trochu šplhounek‘, což se ovšem netýkalo odhalování zločinů. Jeho otec měl ‚konexe‘ a bylo všeobecně známo, že syn velice rychle vystoupal na vysokou pozici – což jeho kolegové považovali za přinejmenším podezřelé – i přesto se však mladý inspektor cítil povznesen nad ostatní policisty stejné nebo nižší hodnosti, ba i nad své nadřízené. A vždy se snažil připsat si zásluhy svých mladších kolegů a házel klacky pod nohy každému, kdo se snažil šplhat kolem něj po žebříčku ambicí a zajistit si výhledově lepší pozici.

Jako policista praktik však postrádal intuici a obvykle se držel ,příručky‘, protože jeho hodiny na cvičišti byly vinou jeho rychlého vzestupu drasticky zredukovány. Avšak každý, kdo řeší problémy tou složitější cestou, určitě dosvědčí, že ,příručka‘ (se svými neuvěřitelně dlouhými kapitolami a odstavci a jejich definicemi) postrádá praktické zkušenosti. Například: ‚krev‘, pravděpodobně nejdůležitější aspekt důkazu, je v ‚příručce‘ brána v potaz objektivně i klinicky jen jako jeden z pojmů. Avšak jako fyzická, hmatatelná realita je krev lepkavá, má nezaměnitelný pach, a když z rozřezaných tepen teplých, třesoucích se těl tryská v temně rudých proudech, je naprosto vždy děsivá jak pro oběti, tak i pozorovatele.

Dnes v noci měl inspektor za úkol ,navštívit‘ (vlastně špehovat) velitele na noční směně na různých policejních stanicích v okrajových částech města a přilehlých oblastech, takže nasedl do civilního policejního vozu a vydal se až do Reigate, kde několik minut po půl páté vstoupil na místní stanici právě ve chvíli, kdy kdosi zavolal na tísňovou linku, přestože tohle samozřejmě nemohl tušit.

Jak mobilní hlídky, tak i záloha už byly v terénu a potýkaly se se dvěma dopravními nehodami a domácím násilím, a inspektor byl tudíž nucen vyšetřit incident osobně. Scéna zločinu, ať už bylo spácháno cokoliv – operátor si tím nebyl jist, neboť telefonát byl značně zmatený a volající příliš vyděšený, než aby s ním byla rozumná řeč, Samuels měl ovšem pocit, že tato závažná chyba v komunikaci byla z velké části zaviněna samotným operátorem – se nacházela v tranzitním hotelu blízko letiště Gatwick jen několik minut jízdy autem ze stanice.

A protože kdosi z hotelu už zavolal sanitku, dalo se předpokládat, že se ten blíže nespecifikovaný problém už vyřešil sám, a pro Samuelse to tím pádem bude jen otázka rutinního prošetření. Vrátil se ke svému vozu, zapnul pulzující modré světlo na střeše a vyrazil do noci. Pokud by se u tohoto případu objevily nějaké ‚nesrovnalosti‘ – větší problémy než čekal – mohl vždycky povolat kriminální policii, aby se s tím vypořádala po svém. A ať už to dopadne jakkoliv, on už se postará, aby posbíral veškerou chválu a slávu, která z toho vyplyne…

V tranzitním hotelu Tangmore objevil Samuels nočního hlídače, metrákového, zhruba třicetiletého neurvalce v příliš těsné uniformě, který se třásl jako ratlík a lomil rukama pod poblikávajícím neonovým nápisem před vchodem do hotelu. Ten fakt sám o sobě – rozměry toho muže a jeho fyzická síla v porovnání se stavem, v jakém se nacházel – by určitě znejistil většinu policistů, kteří by z toho vyvodili, že tady něco není v pořádku… to však neplatilo pro Samuelse, jenž si jen zkontroloval své bílé rukavičky, upravil čepici a oprášil uniformu; zatímco se ten vyděšený noční hlídač, bílý jako stěna představil jako Gregory Phipps, a aniž by mu podal ruku, rychle uvedl inspektora dovnitř.

V tu chvíli zazněl klakson ambulance, jejíž maják přestal blikat a její siréna ztichla v hlubších tónech, a když ambulance o chvíli později zastavila před vchodem do hotelu, umlkla zcela. Z vozu vystoupili dva uniformovaní zdravotníci a otevřeli zadní dveře. Starší a zkušenější z nich – malý, postarší muž se širokými rameny, ráznými pohyby a ostrýma očima a rysy – neztrácel čas pozdravem a přešel rovnou k věci:

„Zřejmě děláme na stejném případu, pane. Tak co se tu děje?“

„Zrovna jsem dorazil,“ odpověděl mu Samuels. „Vypadá to, že nás tady pan Phipps zavolal, abychom… no, abychom mu pomohli vyřešit nějaký problém.“ A pak se znovu obrátil na Phippse: „Takže… jaký je to problém?“

Phipps si olízl rty, uvedl ty tři do téměř prázdné haly a zamířil k výtahu, kde spustil: „Dostal jsem avízo z recepce včera v noci. Nic, co by bylo důvodem k znepokojení… alespoň to jsem si myslel. Prostě se tu ubytoval nějaký nervózní, utahaný chlápek s děckem – ale nikde žádná manželka nebo nějaká jiná ženská – odešel nahoru do pokoje a dole už se neukázal. To bylo kolem čtvrté odpoledne; no a já jsem se o tom případu dozvěděl až v deset, když nastoupila směnu ta holka.“

Výtah zastavil; všichni čtyři nastoupili dovnitř; Phippsův prst se třásl, když mačkal tlačítko do druhého patra.

„Pokračujte,“ pobídl ho Samuels, prohlížeje si své dokonalé nehty, a než mohl Phipps znovu spustit, dodal: „A mimochodem, já jsem stejného názoru jako vy: že na tom, co jste nám právě řekl, nic divného není. Naopak, je docela obvyklé, že se v hotelu ubytuje muž s dítětem – dokonce s batoletem – možná prostě čeká na svou ženu, přítelkyni nebo chůvu, která má přiletět ze zámoří. Mohla klidně přiletět ranním letadlem. Anebo zde mohl mít domluvenou schůzku s partnerkou, která někam cestuje.“ Pokrčil rameny a čekal na vysvětlení.

Phippsův ohryzek se zhoupl, jak těžce polkl: „To jo, ale ta holka – jako recepční – je hodně všímavá, chápete? No a ta si právě všimla toho děcka… které ten chlápek držel v náručí. Podle ní vypadalo fakticky nezdravě. A nikde žádná ženská ani manželka a nic a v pokoji 213 bylo celé odpoledne a večer ticho jako v hrobě. Myslel jsem si to samé co vy: proč bych si měl dělat těžkou hlavu? Říkal jsem si: ‚Gregu, starý brachu, nekoleduj si o průšvih. Pokud je nějaký ve vzduchu, najde si tě sám.‘“

„A našel?“ zeptal se Samuels, když se výtah s jemným škubnutím zastavil ve druhém patře.

Phipps to zřejmě moc nepochopil – řekl, co věděl, a pak se znovu ponořil do svých myšlenek – takže teď překvapeně zamrkal a zeptal

se: „Cože?“

„Průšvih,“ povzdechl si inspektor a snažil se zůstat klidný. „Našel si vás?“

Phippsův ohryzek se znovu zhoupl. „Bože, to si pište!“ řekl mrzutě, avšak tiše. „Jasně že našel! Asi tak před hodinou a půl, když mi došlo, že to mrně už dost dlouho řve, jsem zabouchal na dveře, abych zjistil, co se tam děje, jenže nikdo neotevíral, tak jsem vešel dovnitř – no a pak jsem zavolal vás.“

Vystoupil z výtahu a ukázal do chodby svou zjizvenou, obrovskou rukou, která se stále ještě třásla jako list ve větru. „Pokoj 213, jo.“ Kývl tím směrem, kam se měli vydat, ale sám zůstal stát. „Je to tamhle.“

„Zaveďte nás tam,“ pobídl ho Samuels, na kterého pomalu začínalo doléhat cosi z úzkosti hlídače, z jeho nepokoje… jeho strachu? Přitom takový obrovský muž, jako byl Phipps? Muž, který se o sebe očividně dokázal postarat a se vším se vypořádat. Ano, přesně tak se jevil, jenomže nyní jako by byl zbaven mužnosti.

Vzdalující se pruh tlumených světel na dlouhém stropě chodby poblikával a bzučel; snad to způsobovaly výpadky proudu. Možná tu měli stejný problém, kterého si Samuels všiml u světel ve vchodu do hotelu, ale světla takhle propůjčovala chodbě určitou dynamiku, působilo to surrealisticky, skoro vetřelecky. Stěny se jako by vlnily a dýchaly. Byl to děsivý efekt, který inspektora mátl a působil mu závrať. A k tomu ještě pronikavé, divně chrčivé nebo dusivé naříkání dítěte – dítěte, které pláče už hodně dlouho – které bylo nyní jasně slyšet.

Jak se blížili k pokoji 213, pláč byl stále hlasitější. Phipps se u dveří zastavil, podal inspektorovi klíč a odstoupil. „Tady je to,“ prohlásil. „Dál nejdu. Teď… teď už je to tu všechno vaše.“ Potřásl hlavou, jako by se od této chvíle zříkal veškeré zodpovědnosti.

Inspektor Samuels jej však popadl za loket a vrátil mu klíč se slovy: „Ne, vy otevřete.“

Avšak zdravotník jej zastavil: „Počkejte, pane! Ne tak rychle. Nejdříve nám musí popsat, co je tam uvnitř. Zatím nevíme vůbec nic!“

Samuels se na něj utrhl: „Cože? Jste snad hluchý nebo co? Copak neslyšíte, co tam je? Je tam vystrašené dítě. Dítě, které má problém. A –“

„– a,“ skočil mu do řeči Phipps, jehož hlas se chvěl hrůzou a téměř se zlomil, „je tam mnohem víc než jen děcko. Ale neptejte se mě, protože vám nejsem schopný normálně vysvětlit, co jsem tam vlastně viděl. A protože už jsem to jednou viděl, docela mi to stačilo, děkuji pěkně. Takže zůstanu tady, pokud vám to nebude vadit. A co se týče odemčení těch dveří: to bych pro vás ještě mohl udělat, jo.“

Natáhl ruku a otočil klíčem ve stříbrném zámku, otočil koulí a zatlačil do dveří.

„Počkejte!“ ozval se zdravotník znovu. „Co tím chcete říct, že nedokážete popsat, co je tam uvnitř? Je to nebezpečné?“

„Nebezpečné?“ Phipps zavrtěl hlavou. „Ne, to si nemyslím. A pokud to někdy bylo nebezpečné, teď už to nikomu neublíží. Ale je to strašné, to jo.“

„Dobrá,“ přikývl Samuels. „Místo činu. Pojďme tedy dovnitř. Ale vy dva,“ obrátil se na zdravotníky, „ať vás ani nenapadne se něčeho dotýkat. Možná budeme muset zavolat kriminálku.“ Pak zatlačil do dveří, které se otevřely dokořán, a vešel dovnitř – do naprosté tmy.

Zdravotníci vešli hned za ním. Inspektor našel v pokoji vypínač hned na stěně vedle dveří. Na stropě zablikalo světlo a v blikání neustalo, zatímco se z chodby ozval Phipps: „Takhle už to dělá pár hodin – myslím ta světla. Většina pokojů je v pohodě, ale na chodbě a tady je to špatné. Něco se muselo podělat v rozvodně. Dole ve sklepě je už elektrikář a snaží se tomu přijít na kloub a opravit to…“ Pak jeho hlas utichl.

Hlavní pokoj měl tvar písmene L s koupelnou nalevo, zatímco v delší části pokoje stála postel, noční stolky a telefon. Nemluvně, malý chlapec, který určitě neměl víc než patnáct měsíců, sedělo na zemi opřené o postel a vzlykalo, nyní však už potichu. Jeho plínka byla tak plná, že přetékala, a pod chlapcem se na zemi vytvořila zvětšující se loužička. Oči měl oteklé pláčem a obličej brunátný se stopami hnědých skvrn. Také ve vlasech a po celém tělíčku měl spoustu hnědých chuchvalců. Vypadalo to, že se snažil sám sebe umýt a přebalit, ale tím si očividně jen uškodil. Ale nevypadal nemocný, jen unavený, vylekaný a velice nešťastný.

Samuels se obrátil, vrhl na Phippse stojícího ve dveřích vyčítavý pohled, před kterým hlídač couvl až k protější stěně koridoru, ukázal na dítě a zeptal se: „Proč jste ho odtud neodnesl pryč?“

Ale hlídač jen zavrtěl hlavou. „Nechtěl jsem se ničeho dotýkat. Myslel jsem, že mám nechat všechno tak, jak jsem to tu našel. Že to nebude dlouho trvat a přijedete.“ A pak pokynul hlavou: „Najdete to… najdete to tam za rohem.“

‚Fuj!“ vydechl mladší ze zdravotníků. „Jestli jsou tohle jen dětské výkaly, bůh žehnej jeho malé prdýlce!“

„Zkusím se podívat, jestli nenajdu nějakou ženskou, která by se o něho postarala,“ řekl Phipps z chodby a otočil se, že odejde.

„Ne, vy zůstaňte, kde jste!“ křikl Samuels. Prošel kolem nohou postele – přitom se snažil vyhnout tmavé skvrně a hnědým hrudkám na koberci – a ztratil se za rohem místnosti v kratší části L. Tam uviděl pracovní stůl se sklem na desce, dvě židle… a cosi na podlaze v nejzazším koutě místnosti.

Světlo tu bylo ještě horší než v chodbě; blikalo a bzučelo a vytvářelo v pokoji kaleidoskop měnících se tvarů a stínů. Inspektor se prudce zarazil, pak se znovu vydal kupředu kolem stolu a přibližoval se k té věci sesunuté v rohu na zemi – světlo znovu zablikalo a pak se na malý okamžik rozsvítilo – „Pane Bože!“ dusil se Samuels.

Zdravotníci k němu rychle přispěchali. Mladší muž měl u sebe svítilnu, takže do rohu posvítil. Samuels, jehož nohy byly nyní jako z gumy, o krok ustoupil, narazil do stolu a zachroptěl: „Co to… co to sakra je!?“

Starší ze zdravotníků poklekl na jedno koleno a podíval se blíže. „To může být jen jedno,“ zalapal po dechu. A ve světle svítilny zíral, aniž by se však dotkl té masy velikosti a přibližně i tvaru člověka. „To jsou zbytky člověka nebo velkého zvířete,“ vysvětloval tlumeným hlasem. „Ale kdo to u všech všudy… kdo mu to mohl udělat?“

Samuels odtlačil stůl stranou a donutil své nohy jít blíž. Ale když se podíval do míst, kam ukazovala baterka, na to – tělo? – jeho rty se zkřivily do grimasy naprostého děsu.

Horní polovina těla byla opřená o stěny rohu, takže tvořila pravý úhel se spodní, která spočívala na podlaze. Zdi za ním a koberec pod ním byly zbarveny do černa, i když za normálního světla by ta barva byla temně rudá. Kostra byla částečně odhalena a zbytek bělavých kostí byl ukryt pod krvavou masou, zatímco vnitřnosti a střeva vyhřezly, visely z té hrůzy jako párky nebo kusy masa u řezníka. Mozek se roztekl po prázdné lebce.

„Je… je to muž!“ koktal Samuels, klopýtal po pokoji, jeho dech se zrychlil a převrátil se mu žaludek. „Je to muž a je… je… je…“

„Je naruby!“ vydechl mladší ze zdravotníků. „A podívejte se! Ta trubice se hýbe!“

‚Trubice‘, kterou měl na mysli a na kterou svítil baterkou, bylo ve skutečnosti křečí zmítané zažívací ústrojí, jehož zvrásněný řitní otvor se najednou otevřel a vyvalila se z něj na koberec půl metru dlouhá vlna. V tu chvíli srdce – nemohlo to být nic jiného – začalo pracovat, šestkrát se zachvělo zoufalým rytmickým tlukotem, než se zastavilo a horní polovina těla se překlopila a sesula se na podlahu.

Zdravotníci s hrůzou odskočili od té neuvěřitelné věci, které právě byli svědky, a mladší z nich zalapal po dechu: „Ten zatracený nepřirozený sajrajt… byl naživu?“

„No, jestli ano,“ našel ten druhý sílu odpovědět, „neexistovalo nic, co bychom pro něj mohli udělat.“ Zamířil ven z místnosti, po cestě o něco klopýtl – vlastně to bylo tělo inspektora Samuelse, který omdlel – a téměř upadl. Neztratil však rovnováhu, a to nejen v chůzi. „Běž dolů do auta, vezmi s sebou toho hlídače a přines černý pytel a nosítka,“ přikázal. „Já zůstanu tady, zavolám kriminálku a řeknu jim, ať přivezou taky nějakou policistku, aby se postarala o to dítě. Ale dokud nepřijedou, ničeho se nedotkneme… no, s výjimkou tohohle.“ A s bručením šťouchl špičkou boty do Samuelsova bezvládného těla.

„To není zrovna schopný policista, co myslíš?“ pronesl mladší muž. Bylo to spíše konstatování než otázka.

„Má akorát plnou hubu keců,“ souhlasil jeho kolega. „Čím dříve ho odtud dostaneme, tím lépe. Můžeme jen děkovat Bohu, že jsou tu i schopnější než on.“

Na chodbě stále ještě čekal Phipps a byl rád, že může mladého zdravotníka doprovodit dolů k ambulanci. A nikdo z nich si nevšiml, že světla v hotelu už zase fungují normálně.

A pokud šlo o toho malého chlapce: ten už teď spal a klidně oddechoval…

První kapitola

3:33 – Už zase!

Proč sakra pořád 3:33, divil se Scott St. John. A vždycky takhle ráno. Ve skutečnosti však věděl, co to znamenalo. Důvod, proč se probouzel takhle brzy téměř každý den za poslední tři měsíce a tři týdny… a znovu to zatracené číslo! Trojka a někdy i třikrát za sebou! Nejvyšší dosažitelná hodnota v tříkartovém bragu – pokud jste byli gambler a měli neuvěřitelné štěstí – nebo číslo jednoho z davu. Nebo, v případě Scotta St. Johna, jeho osobní verze 666. A možná (ne, on to věděl) že to navždy bude absolutně zbytečná připomínka jeho vlastních, velice osobních hodin, dnů a týdnů pekla. Ne, nepotřeboval čísla, aby si na to vzpomněl jednoduše proto, že na to nedokázal zapomenout.

Na zlomek sekundy se pokoušel najít Kelly po svém boku v jejich posteli, nyní už jen ve své posteli. Jenomže on ji tam hledal vždycky, když se takhle probudil… a dokonce i dnes; z čehož vyplývalo: za normálních okolností. Ne že by se to stávalo nějak často, teď už ne.

Bože, jak byl sám! Byl sám a ztracen a cítil se tak od 3:33 rána té hrozné neděle.

Scottova mysl se té myšlence bránila; a jako automatický reflex, rychle, nestydatě, s vědomím, že se mu to nemůže podařit, se pokusil tu vzpomínku potlačit a zapudit. Ale navzdory sebeusilovnější snaze věděl, že se mu nikdy nepodaří ji zapudit dostatečně daleko. Byla v něm pevně zakotvená…

Věděl, že měl znovu sen. Sen, který se mu prvně zdál u nemocniční postele, kde umírala ona. A jak se pak proklínal, když Kellyiny zesláblé, scvrklé prstíky sevřely jeho ruku a probudily jej z jedné noční můry, jen aby začala další. Proklínal se, ano – když její prsty uvolnily své sevření naposled – za to, že spal v židli, unaven třídenním bděním. Tři: to zatracené číslo! Jenomže Kelly byla omámená léky proti bolesti a neuvědomovala si jeho přítomnost; to náhlé sevření prstů byla jen bezděčná křeč, poslední stisk vyvolaný… čím vlastně?

Možná že ve své sedativy otupělé, neuvědomělé mysli spatřila, jak se k ní blíží smrt, a učinila poslední pokus něčeho se zachytit, než si ji odvedla. Scott ucítil její stisk a probudil se. Bylo to nepředstavitelně bolestivé: vědomí, že spal a stisk jí neoplatil, aby jí dal najevo, že je tam s ní. Ale pořád lepší Kellyino snad něžné, bezděčné, nečekané sevření než zařinčení kosy smrtky. Scottovi bylo teprve osm let, když zemřel jeho otec, ale přesto si pamatoval to poslední zachvění, zvíření nehybného prázdného vzduchu. Bylo by nepředstavitelně hrůzné probudit se do něčeho podobného, tentokrát u smrtelné postele Kelly, a vědět, že na to do konce života nebude schopen zapomenout.

Bože, ty morbidní, sentimentální parchante! pomyslel si a měl na mysli sebe, ne Boha. Ne že by snad měl na Boha čas. Teď už ne. Neboť konec konců, který Bůh by dovolil…

Ale ne, tohle nesmí říkat. Ne pořád dokola znova a znova, jako to dělá už tři měsíce, tři týdny a (na chvíli se zamyslel) ano, tři dny! A navíc ještě tři hodiny a třicet tři minuty! S tím rozdílem, že čas už pokročil o další kousek kupředu a bylo 3:36.

Scott věděl, že už neusne, a proto vstal. Nebylo to nic neobvyklého; už dávno přestal počítat, kolikrát takto vstal a trefil se do devadesátky (tedy třikrát třicet), protože měl pocit, že tím věci jen zhoršoval. Kdyby se tomu takto poddal, přijal to jako svůj úděl, mohl by tím trpět navždy. Ale pro Boha svatého, to se musí do konce života trestat za to, že spal, když Kelly zemřela? To už se jako nikdy v životě normálně nevyspí?

A přece, nebyly to jen vzpomínky na Kelly, které Scotta takhle budily. Bylo to i tím snem a tou podivnou hodinou, když se mu zdál: časem, který v sobě skrýval ještě jiný smysl než jen dobu jejího úmrtí. Byl si tím docela jist, přestože netušil proč. Ale tu a tam, většinou jen na okamžik, si vybavil drobný detail svého snu. Jenomže jakmile procitl, ztratily se jako slovo, které máte na jazyku, a ne a ne si vzpomenout. Nikdy zde však nebylo nic, co by naznačovalo, že by snad měl mít výčitky svědomí – ani nic děsivého nebo morbidního – a už vůbec ne nadpřirozeného, v což ostatně nevěřil. A tak, zatímco si sypal popel na hlavu kvůli tomu, že nedokázal zůstat bdělý v Kellyině poslední hodince, byl vděčný alespoň za to, že mu nikdo nemůže klást za vinu, že si ji vzala neznámá, a tudíž nevyléčitelná zhoubná nemoc.

A tak jeho sen – jeho opakující se a pokaždé zapomenutý sen – nebyl záležitostí viny ani noční můrou. Bylo to zvláštní, to nepochybně. Určitě už jen proto, že jej to vždy probudilo ve 3:33.

A jak tak nad tím rozvažoval, najednou to tu bylo znovu, nebo alespoň část z toho: jako slovo, které má na jazyku, nebo scéna na samém okraji jeho mysli:

Úlomek nebo světelné kopí – šipka zlatého světla, ano – přilétající ze tmy, z toho nejtemnějšího místa, jaké si člověk dokáže představit směrem… kam? Byla to tvář? Anebo ciferník hodin? Ciferník ukazující 3:33, vznášející se v temné prázdnotě? Nebo to byl terč a ta šipka směřovala (kam jinam než) do trojité trojky? Pak ale v příštím okamžiku ta šipka zpomalila – chvíli bloudila, různě uhýbala, což bylo zvláštní – až se nakonec vydala směrem ke Scottovi. Ano, vědomě ho hledala!

Scott sebou mimoděk trhl a přerušil to kouzlo. A tak rychle, jak ta vzpomínka přišla, zase jeho mysl opustila a on se jen bezmocně zamračil a sám sebe se ptal jako už mnohokrát: Co to sakra bylo? Totální selhání mé krátkodobé paměti nebo co? 

Nebo ještě napůl spal?

Odebral se do koupelny, rozsvítil světlo a prohlížel si v zrcadle svůj vyčerpaný obličej. Omyl si jej studenou vodou, aby se probral ještě víc, a díval se, jak mu z brady do umyvadla odkapává voda. Bože, to je hrozné! pomyslel si. Scotte, starouši, jsi totálně vyřízený. Měl bys navštívit psychologa nebo psychiatra; anebo ještě lépe, protože jsi jim nikdy nevěřil, raději se pusť do práce, dokud na tebe ještě nějaká čeká. 

Tedy, pokud na něj ještě pořád čeká…

Místní trafika otevírala v 5:45, takže se Scott musel do té doby obejít bez cigaret. To bylo dobře, protože v poslední době jich vykouřil až příliš mnoho. Byl s tím smířen, a zároveň svou závislost nenáviděl. Zvykl si, že každý den vykouřil balíček, takže poslední cigaretu si dal těsně před spaním. Což znamenalo, že si nemohl zapálit, dokud si nekoupil další krabičku. Což s sebou neslo nutnost vydávat se ven v takovéto podivné denní době – jako zrovna nyní.

Napadlo ho, že musí vypadat jako bezdomovec: kalné oči, neumytý, neoholený, se zvednutým límcem a rukama hluboko v kapsách se loudal chmurnými ulicemi severního Londýna, po kterých vítr honil stránky včerejších novin. A co bylo ještě horší, on se jako bezdomovec cítil, nebo si to alespoň myslel, protože pochopitelně nemohl vědět, jak přesně se takový bezdomovec vlastně cítí. Byla to sebelítost? No, možná. Alkoholu se zatím ještě ani nedotkl. Zatím.

Když opouštěl svůj dům v příjemné obytné čtvrti, pomalu se začínalo rozednívat. Asi o půl kilometru dál procházel pod stromy, míjel keře a vysoké živé ploty, kde si v březnu ptáci stavěli hnízda a v dubnu krmili své mladé. Ti dospělí, všech možných druhů, byli stejně čilí jako jejich mláďata, vždy vzhůru jako první a vždy hladová. Čelní stěna Scottova domu (teď už opravdu jen jeho), hojně zarůstala břečťanem, který se šplhal až k oknům v patře. Žilo v něm několik vrabčích rodin, a když za sebou zavíral dveře, mladí právě začali štěbetat.

Scott a Kelly neměli žádné potomky. Kelly toho nebyla schopna a trápilo ji to. Byl to tehdy opravdu nepříjemný problém, ale jejich lásce neublížil. A jak se nyní ukázalo…

A byl v tom znovu. Jeho myšlenky měly vlastní život a připadalo mu, že je nedokáže kontrolovat. Vždy se odebraly tam, kam on vůbec nechtěl. Nedokázal tomu však zabránit. Zatraceně, cítil se ještě víc jako bezdomovec, protože ho právě napadlo, jaké je štěstí, že nikdy neměl děti! Přesto to štěstí asi skutečně bylo, protože Scott tušil, že by si nikdy nedokázal poradit, ne bez Kelly. Nebo možná ano, kdyby věděl, že ona je jejich matka. Samozřejmě že by to zvládl. Bože, tak moc si přál, aby přestal přemýšlet!

Najednou se však objevilo vítané rozptýlení: trafika, kam Scottovo tělo samočinně zamířilo téměř bez spolupráce vědomí. Měli otevřeno. Vešel dovnitř, kde za pultem našel utahanou ženu ještě s natáčkami na hlavě. Probírala se účetnictvím, zatímco její obtloustlý, plešatý manžel třídil ranní dodávku časopisů a novin do regálu, který rozděloval obchůdek na dvě poloviny.

Žena Scotta znala, věděla, co potřebuje, a spočítala mu nákup ještě dříve, než si vzal své noviny a požádal o obligátní krabičku cigaret. Samozřejmě že ho znala; tohle bylo pravděpodobně jeho dvanácté nebo spíše třinácté (zase ta trojka) ráno v řadě stejných rán. Zaplatil a už chtěl odejít, když tu si v zadní části obchůdku všiml další zákaznice: elegantně oblečené mladé ženy, která se objevila v uličce.

Scott ji znal, tedy alespoň od vidění: několikrát už ji zahlédl a nebylo to jen v téhle trafice. A navíc v sobě měla cosi, takové to těžko popsatelné kouzlo, které nebýt Kelly by ho určitě přimělo se za ní otočit… ale na druhé straně by jej určitě donutilo se zamyslet. Protože taková žena patrně nebyla na světě sama. Nedalo se říct, že je přímo krásná, ale atraktivní? Jistě – i když takovým tím nedefinovatelným způsobem – a v každém jejím pohybu bylo rozhodně cosi tajemného, takový ten magnetismus.

A ona si prohlížela jeho, Scotta, bezdomovce.

Uvědomil si to – svůj neudržovaný, možná dokonce ošuntělý zevnějšek – a ještě více si zvedl límec. Stáhl hlavu mezi ramena, vyšel z obchůdku a zastavil se na ulici, aby si zapálil cigaretu; vzápětí ucítil na rameni ruku. Byl to velice něžný dotek, který s sebou vzápětí přinesl slaboučkou, nedefinovatelnou, jemnou vůni. Nebo to možná byl její dech, když řekla: „Omlouvám se. Já vím, že mi do toho nic není, a opravdu nechci rušit, ale… musela to být opravdu skvělá lidská bytost.“

Scott otevřel ústa; také cigareta mu vypadla z ruky, už už se pro ni chtěl sehnout, ale včas se zarazil. Natolik bezdomovec zase nebyl. Ale když si ji prohlížel z takové blízkosti, ptal se sám sebe: opravdu je to tak vidět? Už slyšel o telepatech, kteří si vás umí přečíst. Vaši auru nebo něco v tom smyslu.

„Je to hodně vidět, ano,“ řekla mu, jako by snad četla jeho myšlenky. „Alespoň já to vidím. Je to velice zřetelně vepsáno ve vaší tváři, ve vašem… chování? Z vás – jak bych to řekla? – vyzařuje utrpení. Cítím, jak z vás sálá.“

Konečně našel svůj hlas. „My… my se známe? Možná jste znala Kelly? Nepotkal jsem vás už někde? Je mi líto, ale asi si na to nepam ––“

„Ne,“ přerušila ho rychle a tiše, pak se nervózně rozhlédla po ulici. „Nikdy jsme se nesetkali tváři v tvář a neměli bychom spolu mluvit dokonce ani teď. Ale já jsem vás cítila z velké dálky, našla jsem vás tady a sledovala vás. Vaše bolest mluvila za vás; tolik bolesti, že jsem cítila, že jsem cítila, že se vám musím ukázat, třebaže příliš brzy.“

„Cože?“ opáčil Scott nechápavě a odstoupil od ní, až se zastavil o výkladní skříň trafiky. „Co to říkáte?“

„My jsme se nikdy nesetkali,“ opakovala ta žena. „Ale vy mě znáte, nebo byste měl, nebo mě teprve poznáte.“ Pak se k němu naklonila a zašeptala: „Vy jste Jedna, já Dvě a brzy budeme tři. Chápete to? Vidím ve vaší tváři, že ne. Někdy nechápu ani sama sebe, takže asi oba potřebujeme čas.“

Je šílená! pomyslel si Scott.

V ulicích začínala houstnout doprava. U obrubníku zastavilo auto; jeho řidič stáhl okénko, vyklonil se a oslovil tu ženu: „Slečno?“

Scottova šílená žena přikývla, napůl se od něj odvrátila a pak se k němu znovu naklonila. „Pokud vám někdo bude pokládat zvláštní otázky, pokuste se na ně neodpovídat. Pokud ucítíte něco zvláštního, držte si odstup, avšak snažte se to prozkoumat. Myslete na to, co se vám stalo, na svou ztrátu, ale myslete chladně, bez hněvu, bolesti nebo vášně. Nehledejte mě; až nastane ta správná doba, najdu si vás. A co se týče Tři: to je zatím nevyřešená otázka, ale myslím, že bude zodpovězena velice jednoduše.“

Než mohl Scott cokoliv říct, dotkla se jeho ruky, tentokrát přímo jeho kůže a nejen jeho kabátu. Ucítil, že jím projel snad elektrický proud – samozřejmě to musela být statická elektřina – načež sebou jemně trhl a zamrkal. A stále neschopen slova sledoval, jak přešla po chodníku a nasedla do taxíku.

A když se usadila, dříve, než zabouchla dveře, naposledy se na něj podívala a řekla: „Scotte, slibte mi, že budete velice opatrný.“ S těmito slovy zavřela a byla pryč.

Scottova mysl byla absolutně prázdná, zcela zmatená, takže zůstal stát na ulici a dal si hned dvě cigarety po sobě. A možná by si dal ještě třetí, ale to by znamenalo poddat se oběma svým zlozvykům. Konečně se probral, vešel do obchodu a snažil se najít ženu v natáčkách. Ta stála na žebříku za pokladnou a vyměňovala prasklou žárovku. Když lezla dolů, postěžovala si: „To už je počtvrté za tenhle podělaný týden! Podělané levné…! Pořád je vyměňuji, a ony pořád bouchají! Už mě stály celé jmění! Já –“

„Ta mladá žena, která tu před chvílí byla,“ přerušil ji Scott. „Před minutkou odešla, hned po mně. Nevíte náhodou, kdo to je? Kde bydlí nebo cokoliv jiného o ní?“ Sám nevěděl, proč se obtěžuje vyptávat na šílenou ženu, a navíc když ho sama požádala, aby to nedělal.

Ta žena si otřela ruce o hadr a podívala se na něj: „Co? Ta dívka, se kterou jste mluvil venku?“ Pak naklonila hlavu na stranu a rozchechtala se jako stará ježibaba: „Ano? Líbí se vám, co? No, to je mi líto, drahoušku, ale v tom vám nepomůžu. Byla tady tak třikrát nebo čtyřikrát, ale nikdy toho moc nenamluvila. Zřejmě je to ale ranní ptáče, protože ji tu vídám jen takhle brzy ráno.“ Znovu se zachechtala, přivřela jedno oko v předstíraném oplzlém zamrkání a pokračovala: „Ale to nevadí. Možná když sem přijdete zase zítra ráno – a trochu si s ní pokecáte, chápete? – možná budete mít štěstí, co?“

Scott opustil trafiku a zamířil domů. A poprvé po tom, co mu připadalo jako velice dlouhá doba, měl jeho mozek na práci něco jiného než vlastní mizérii.

Ta dívka, žena – mohla mít klidně něco přes dvacet nebo se blížit k pětatřicítce – kdo to sakra byl? A jak věděla o Kelly a Scottovi? No, o něho ani tak nešlo, protože to bylo zřejmé. Smutek měl vepsaný ve tváři a zračil se v jeho vystupování; vlastně z něj úplně vyzařoval. Její slova, ano. Ale co ještě říkala? Co to k čertu blábolila o nějakých třech, které cítil, že jsou s velkým T? Ona přece říkala, že Scott je Jedna, ona že je Dvě a brzy že budou Tři… a že Tři nemusí být otázka, nýbrž se záhy může změnit v odpověď. Co tohle mělo znamenat? Nebo jí možná špatně rozuměl a cvok byl on, ne ona!

A její vzhled: kdyby ji měl popsat, jak by to asi udělal? Zatraceně, vůbec si nemohl vzpomenout! Jako by se její podoba pořád měnila!

A teď, když se nad tím Scott zamyslel, možná ji viděl už desetkrát nebo i víckrát; nejen v té trafice, ale v různých částech města. Její tvář odražená ve skle výlohy; její postava přecházející rušnou ulici nebo mizející v davu ve vagónu metra; její parfém pomalu se rozplývající ve vzduchu, na jehož příchuť zapomněl, dokud se ho nedotkla. Nebyla to nakonec nějaká stopařka? Ale ať, ona se ho dotkla – jen velice jemně – a jeho ruka se stále ještě chvěla.

A on cítil… cítil, že znovu žije! 

Byla to Ruska, Italka, Američanka? Možná že to všechno? (Bože, zase to číslo!) Scott – jehož znalost jazyků, přízvuků a dialektů byla silně nadprůměrná; který by o nich měl něco vědět, protože byl tlumočník – nikdy žádný podobný, jako měla ona, neslyšel. Jistě, zase to ale mohlo být jeho zdání. Možná vážně jen špatně slyšel. Přesto si byl jist, že slyšel až moc dobře, když vyslovila jeho jméno – aniž by jí ho předtím řekl! 

A co měla na mysli těmi zvláštními varováními? Když mluvila o lidech, kteří kladou divné otázky, a aby si držel odstup od čehokoliv nespecifikovaného a aby se ji nepokoušel hledat? Vážně? Nu, uvidí ji zase zítra ráno, tím si byl jist!

Mezitím dorazil domů, prošel brankou a zamířil přes zahradu na verandu… a tam na něho čekali: muži v kratších šedivých kabátech, jejichž vážné oči si ho prohlížely, jako když si hrobník chce vzít míru na nebožtíka – hlavně ten vysoký, extrémně hubený, zamračený muž – a snažili se ho odhadnout a zařadit.

A zatímco Scott pomalu zaznamenával své překvapení z toho, že je tady vidí, a přemítal, proč tu jsou, jeden z těch mužů k němu přistoupil zezadu a Scott na svém krku ucítil jemné píchnutí komára. Až na to, že když natáhl svou najednou zvláštně gumovou ruku, aby jej zaplácl, byl si stoprocentně jist, že to žádný komár nebyl.

Pak, když se jeho nohy proměnily v rosol a tváře těch přítomných se začaly rozplývat, někdo jej popadl a podepřel, aby neupadl; jeden po jeho levici, druhý po pravici a třetí – ten zamračený – nařídil ostatním, aby přistavili auto. Jeho pisklavý hlas jako by přicházel z obrovské vzdálenosti. Samozřejmě že byli tři. Ale na druhou stranu, co jiného mohl Scott očekávat?

Pak už byla jen tma a Scott se vznášel, klesal a propadal se…

Druhá kapitola

Myšlenkoví špioni z pobočky E v centru Londýna si užívali ‚období klidu‘. Povinnosti agentů této nejtajnější a také nejpodivnější ze všech britských tajných poboček sestávaly nyní výjimečně pouze ze samých rutinních záležitostí. Ano, pořád naslouchali myslím ostatních lidí, monitorovali ekologii trpící planety, sledovali pohyb nukleárních plavidel a zbraní na těch nejodlehlejších místech světa a pod hladinou oceánů, udržovali status quo, a pokud to šlo, snažili se ho napravit a v neposlední řadě se činili, seč mohli, aby ochránili lidstvo před hrůzami, o kterých neměla většina obyvatel zeměkoule ani ponětí a stejně by v ně ani nevěřila; avšak všechno tohle byla na velitelství pobočky E rutina, dalo by se říct obvyklá, a ESPeři si užívali toho, co s klidnou duší mohli nazvat obdobím klidu.

Hlavou pobočky byl Ben Trask. Prošedivělý, zelenooký muž asi pětatřicet let starý, přibližně sto sedmdesát pět centimetrů vysoký, s lehkou nadváhou a tak trochu skloněnými rameny a s výrazem, který se dal nejlépe označit jako zasmušilý nebo melancholický. Za tenhle výraz mohl jeho talent, protože ve světě, kde se prostá pravda často hledala velice obtížně, nebylo zrovna jednoduché být lidským detektorem lži. Nevinné lži, poloviční pravdy, podvody, plagiátorství a faleš bombardovaly Traska ze všech stran, takže měl často pocit, že už další ránu nedokáže snést. Členové jeho týmu o tom věděli a jakkoliv si v každodenních hovorech s ostatními členy pobočky E skutečnosti obvykle trochu přikrašlovali, Benu Traskovi říkali bez výjimky pravdu, celou pravdu a nic než pravdu.

Dnes ráno přišel Trask, který cítil, že by měl vyřídit hromadu papírů na svém stole, do práce trochu dříve. Ale nebyl tam sám. Přestože ještě nebylo sedm, na velitelství pobočky E už se pracovalo. V tomto soukromém a víceméně nepřístupném horním patře budovy, která byla ve skutečnosti luxusním, avšak v žádném případě okázalým hotelem v centru Londýna, se unavený noční dozorčí chystal předat své pracoviště a členové ranní směny organizovali výslech.

V hlavní chodbě se Trask na cestě do své kanceláře zastavil, aby si prohlédl bezvládného muže na invalidním vozíku. Měl odhadem něco přes třicet, modré oči a velice světlé vlasy. Byly hodně krátké, což nebylo zrovna podle poslední módy, avšak v žádném případě nebyl ošklivý. Traskovi ale připadalo, že jeho váha jaksi nesedí k jeho sto osmdesáti centimetrům. Buďto to byl pružný atlet, nebo se o sebe dost nestaral… nebo možná obojí, ale spíše to druhé. Bylo možné, že spal ve svém oblečení, vlasy měl rozcuchané a tak den nebo dva se neholil, proto vypadal značně ošuntěle.

„Kdo je to?“ zeptal se Trask, když jeden ze tří členů týmu otevřel dveře do výslechové cely.

Ian Goodly, velice vysoký, hubený, čahoun – avšak muž s výjimečným talentem: s občas neovladatelnou schopností vycítit něco z budoucích událostí – se zarazil a roztržitě se podíval na Traska: „I tobě přeji dobré ráno, Bene. A pokud jde o něj,“ ukázal na muže v bezvědomí, „toho jsi schválil a podepsal včera.“

Trask na to jen ironicky přikývl: „Ano, v poslední době podepisuji spoustu papírů. Proto jsem tady taky dnes tak brzy, takže až se příště na něco podepíšu, možná si to stihnu i přečíst!“

„Jako obvykle jsi přepracovaný,“ řekl Goodly a výjimečně se usmál. Normálně míval ve tváři vážný výraz, jen jeho oči – velké, hnědé, vřelé a absolutně odzbrojující – popíraly to, co by jinak znamenalo neblahý první dojem: zamračený funebrák. Jeho úsměv však zmizel stejně rychle, jako se objevil.

„Tohle je Scott St. John,“ pokračoval, „ten kterého ‚zachytil‘ jeden z našich lidí na konferenci OPEC ve Venezuele… je to tlumočník na volné noze: tlumočí hlavně arabské dialekty. Mohli jsme si ho prověřit už tam, před zhruba třemi měsíci, ale jelikož nedávno ztratil svou ženu, nechali jsme mu nějaký čas, aby se z toho vzpamatoval. Očividně to nestačilo, vypadá to, že se z toho pořád ještě nedostal. Stále je značně sklíčený. Do té Venezuely měl podepsanou smlouvu dlouho předtím, než jeho manželka náhle ochořela jakousi nevyléčitelnou chorobou, a poté, co zemřela, letěl na konferenci, kde se pokusil splnit svou povinnost. Trčel tam možná dva dny a pak musel odjet. No a tehdy, když se začal opravdu hroutit, jej náš člověk vystopoval.“

Trask přikývl. „A jeho talent, tedy pokud nějaký má?“

„Proto jsme jej přinesli sem,“ odpověděl Goodly. „Ať už je v něm cokoliv, ať už jsou jeho schopnosti jakékoliv, nedokážeme to zařadit.

Už ho nějakou dobu pozorujeme – samozřejmě z odstupu – a jsme si jisti, že něco v něm určitě je, jenomže to pořád nedokážeme odhalit. Takže to klidně může být něco, s čím jsme se zatím nesetkali. A vím, že se mnou budeš souhlasit v tom, že nové talenty potřebujeme vždycky. Je to tak, Bene?“

„Scott St. John, hm?“ Trask poodstoupil, aby mohli Goodlyho kolegové převést St. Johna dovnitř do výslechové cely. „Tak proč jste ho uspali? Myslíte si, že je nebezpečný nebo co?“

„Stojí to v jeho životopise,“ vysvětloval Goodly. „Jeho otec, Jeremy St. John, byl diplomat, několik let pracoval jako britský ambasador na ambasádě v Tokiu. Byl rozvedený, takže syna vychovával sám, ale neměl na něj moc času. Takže Scott trávil hodně času se svým japonským vychovatelem, napraveným členem jakuzy, který měl zálibu v bojových sportech. Výsledek: Scott St. John má černý pás v karate plus dovednosti v několika dalších vražedných orientálních, hm, kratochvílích.“ Jasnovidec se odmlčel, pokrčil rameny a pokračoval. „Protože tu byla možnost, že by se rozhodl s námi nejít… no, prostě jsme nechtěli nechat nic náhodě.“

„Hmmm!“ zamyslel se Trask a zamračil se. „Co myslíš ty, Iane? Nejsme někdy tak trochu netaktní?“

„Domnívám se, že občas ano,“ souhlasil jasnovidec. „Ale někdy je to zkrátka nezbytné. Myslím, že většinou je to pro dobro věci.“

Trask přikývl: „Samozřejmě že máš pravdu. Když vykonáváme tuhle práci – víceméně nezávislou a máme moc dovolit si v podstatě cokoliv, ať dobrého, nebo špatného – nutí mě to se nad tím někdy zamyslet. Víš, co se říká o neomezené moci?“

Nyní přikývl Goodly a vážně – ostatně jako vždycky – dodal: „Ale my nejsme zas až tak mocní, Bene. A osobně si myslím, že jsem se ještě nikdy nesetkal se skupinou jednotlivců, kteří by byli méně náchylní ke korupci než lidé z pobočky E. Což, jak sám musíš vědět nejlépe, je čiré konstatování faktu.“

Trask se hořce usmál: „Ale nebylo to tak vždycky, že ne? Co takový Geoffrey Paxton? Nebyl náhodou i on jedním z nás? A nezapomínejme na Normana Wellesleyho – bývalého ředitele pobočky a mého předchůdce!“

Goodly zakroutil hlavou. „Ne, s tím nemohu úplně souhlasit. Geoffrey Paxton byl především člověk zodpovědného ministra, kterého mezi nás nasadili, aby dohlédl na Harryho Keogha. A pokud jde o Normana Wellesleyho… ten byl výjimkou, která potvrzuje pravidlo. S jeho uzamčenou myslí jsme nebyli schopni si ho přečíst. Ale takoví, jací jsme teď, nepotřebujeme žádné hlídače, aby nás hlídali, Bene.“

Trask se znovu usmál: „Iane, pokud někdy budeš potřebovat práci, můžeš být mé svědomí.“ A když vyrazil chodbou směrem ke své kanceláři, ještě přes rameno dodal: „Ale informuj mě, jak to šlo s tím St. Johnem, ano?“

„Samozřejmě,“ přikývl Goodly a zamířil do vyšetřovací cely…

Scotta St. Johna vytrhl ze spánku pach čpavku. Zjistil, že sedí, a pokusil se vstát, což vedlo k dalšímu zjištění, že je svázaný a jeho zápěstí jsou připoutána k opěradlům židle. Ještě stále napůl omámený automaticky spustil: „Co to sakra –“ Byl však okamžitě umlčen štiplavě hořkou chutí v ústech, takže těžce polkl kyselou slinu, aby si navlhčil hrdlo, a lapaje po dechu se vlhkýma očima rozhlédl kolem sebe.

Nacházel se v pokoji, který vypadal spíše jako cela, s šedým kobercem na zemi, prázdnými zdmi bez oken a jediným světlem na stropě. Seděl za dlouhým úzkým stolem a naproti němu seděli dva muži, kteří si ho zkoumavě prohlíželi. Třetí muž, ten vysoký a vyzáblý (neboť Scott okamžitě poznal trio svých únosců), se zrovna odkudsi vracel a po cestě odhodil do koše na odpadky prázdnou ampuli. Scott se rychle vzpamatoval a prohlížel si toho vyzáblého muže, jak si sedá za stůl ke svým kolegům.

I když byly tváře těch tří skryty ve stínu a Scott viděl pouze obrysy ve světle, které na ně dopadalo seshora a zezadu, přesto cítil, jak se na něj upírají jejich oči. Prohlíželi si ho zblízka; tak zblízka, že cítil, jak ho probodávají svými sondami, třebaže se snažili to dělat nenápadně. Což byla tak zvláštní, dokonce směšná myšlenka, že se divil, jak ho to vůbec mohlo napadnout: to tušení, že jej prohledávají, aniž by se ho dotýkali – téměř jako by se nacházeli v jeho mysli nebo se o to alespoň pokoušeli.

Scott se co nejusilovněji zaměřil na jejich obličeje, neboť když se na něj vrhli, neměl čas to udělat. Ten vysoký, hubený byl ze všech tří nejvýraznější; seděl napravo a nyní se mírně naklonil blíž a promluvil pronikavým hlasem, který však v žádném případě nezněl výhružně: „Vidím, pane St. Johne, že už jste plně při smyslech. Dobře! Dáte si něco k pití? Třeba sklenici vody?“

Scott na něj upřel oči: „A jak si asi myslíte, že to budu pít?“ Vysoukal ze sebe a v krku stále cítil oheň. „Přes brčko?“ Trhl svýma svázanýma rukama, zašklebil se a jazykem si přejel po vyprahlých rtech.

„Ano, přesně to máme na mysli,“ dostalo se mu odpovědi. „Přes brčko, abyste se zbavil té odporné chuti v ústech. Dobře víme, jaké má tahle droga vedlejší účinky. Takže se vás ptám znovu: dáte si něco k pití?“

Scott už málem souhlasil, ale namísto toho zavrtěl hlavou. Tu radost tomu vychrtlému parchantovi neudělá. „Ne, nedám si nic!“ zavrčel „Chci vědět, kde to jsem a proč jsem tady – a co jste zač – a co si sakra myslíte, že děláte? Byl jsem napaden, píchli jste mi drogy a unesli mě přímo před mým vlastním domem, navíc jste mě spoutali a… a Bůh ví co ještě! A můžete na to vzít jed, že až se tohle vysvětlí, někdo tady bude mít hodně velký průšvih.“

Goodly přikývl, zůstal ale v naprostém klidu. „No, pokusím se odpovědět na vaše otázky a pak bychom vám jich rádi sami pár položili“ řekl. „Mezitím by nám dost pomohlo, kdybyste se pokusil trochu uklidnit. Rozzlobený a výhrůžný přístup ničemu nepomůže, a navíc může celou proceduru prodloužit.“

Scott nevěřícně zakroutil hlavou a snažil se přemýšlet. Vypadalo to, že existuje jen jedna odpověď na všechny otázky. „Dostali jste špatnou osobu,“ řekl a doufal, věděl, že není jiné vysvětlení. „Nevím, za koho mě považujete a co si myslíte, že jsem spáchal, ale jde o ošklivý omyl. Když jeho slova nevyvolala u přítomných žádnou reakci, spustil ještě naštvaněji: „Poslouchejte, kdo sakra jste? MI5, KGB, Stasi nebo kdo? Jsem si zatraceně jistý, že policajti určitě ne!“

„Ne,“ dal mu klidně za pravdu ten vysoký muž. „Nejsme policie. Ale můžete nás za policisty klidně pokládat – svým způsobem, i když skutečně nejsme normální policie – a můžete si být jist, že to, co tady děláme, není nelegální, a že vám nikdo neublíží. A také chci, abyste věděl, že až tady skončíme, propustíme vás; vrátíme vás tam, kde jsme vás vzali. A co se týče vašich ostatních otázek… chcete vědět, kdo jsme, kde jste a proč tady jste? No, to je pochopitelné. Můj kolega se pokusí vám něco z těch věcí objasnit.“ Podíval se na vedle sedícího muže a Scott udělal totéž.

S mužovým obličejem jako by nebylo něco v pořádku. Třebaže byl částečně zastíněn a Scott viděl jen hrubý obrys, jeho oči už se trochu přizpůsobily přítmí v místnosti a on dokázal rozeznat, jak jsou rysy toho muže strnulé. Vzpomněl si, že cosi takového už mu hlavou proběhlo – možná tehdy, když ty tři spatřil před svým domem – jenomže věci získaly tak rychlý spád, že nestačil nic pořádně vnímat.

Nyní však viděl, že jeho dojem byl správný: ten muž měl opravdu něco s obličejem. Scott se totiž právě díval do tváře Paula Garveyho, telepata pobočky E. Garvey byl vysoký a dobře stavěný, měl atletickou postavu a byl přibližně stejně starý jako Scott. Ještě před devíti měsíci to býval pohledný muž. Potom se pustil do křížku s vraždícím nekromantem, sexuálním maniakem jménem Johnny Found, a ztratil větší část levé tváře. A přes usilovnou práci nejlepších plastických chirurgů v Anglii se nervy v jeho rekonstruovaném obličeji nespojily tak, jak by měly. Dokázal se usmát pravou polovinou obličeje, ale nikoli tou levou, takže aby se vyhnul ztrapnění, raději se neusmíval vůbec. Úrazem utrpěla i jeho mluva, což znamenalo, že musel výslovnosti věnovat mnohem větší úsilí.

Nyní navzdory své snaze trochu nezřetelným hlasem řekl: „Zmínil jste KGB a Stasi, pane St. Johne. No, nic z toho nejsme; ti momentálně vyvíjejí minimální činnost – ‚snaží se být nenápadní‘, jak se říká. Také jste zmínil MI5, což byl trochu přesnější odhad. Ve skutečnosti jsme členové pobočky patřící do bezpečnostních složek Británie. Nyní jste hostem na naší základně… tedy alespoň na nějakou dobu.“

Scott se stále cítil zmatený, dehydrovaný, takže zavrčel: „Dobrá, ale než se do něčeho pustíme, dal bych si něco k pití – tedy pokud mi uvolníte ruce? A možná byste mi mohli vysvětlit, proč jste do mě napumpovali ty drogy?“

Když třetí z mužů vstal a opustil místnost, Garvey kývl hlavou a řekl: „To bylo nepříjemné, jistě, ale domnívali jsme se, že je to nezbytné. Částečně za to může naše práce a částečně váš životopis. Máte černý pás v karate, pane St. Johne. Nemohli jsme vám jednoduše sdělit, kdo jsme; nemáme žádné průkazy totožnosti, které byste mohl znát nebo akceptovat. Ani umístění naší základny není veřejnosti známo. Tudíž existovala reálná možnost, že byste nám mohl klást odpor a použít násilí.“

„To bylo víc než jen reálná možnost,“ skočil mu do řeči Ian Goodly. „Já sám jsem to vyhodnotil jako ‚vysoká pravděpodobnost‘.“

„No, to jste se nespletl,“ opáčil Scott. „Nešel bych s vámi, pokud bych nedostal opravdu dobré zdůvodnění. Při svém povolání jsem občas zasvěcen do hodně citlivých informací, takže jsem přirozeně opatrný ohledně cizích osob. Kdysi v Rijádu, v Saúdské Arábii –“

„My víme,“ přerušil ho Garvey. „Oslovili vás, řekněme ,agenti zahraniční mocnosti‘, kteří chtěli znát detaily rozhovoru mezi saúdským ministrem ropy a jedním z diplomatů na schůzce, kde jste dělal tlumočníka. Nabídli vám značnou sumu, vy jste odmítl a pak celou věc nahlásil. Několik iráckých, hm, diplomatů bylo poté posláno zpět do Iráku. Velice správné a chvályhodné.“

Scott na něj chvíli zíral, usilovně přemýšlel a pak řekl: „Možná jste se právě prozradili. Protože kdo jiný by mohl mít informace o tomhle než pracovníci výzvědných složek? Fajn, udělali jste na mě dojem. Rozvážete mi teď konečně ruce?“

Poslední z trojice – ‚stopař‘ jménem Frank Robinson, člověk, který měl talent rozeznat jedince nadané ESP schopnostmi – se znovu objevil v místnosti s plechovkou coly v ruce. Také měl klíč k poutům a letmým pohledem na Goodlyho se ujistil, že může vězně uvolnit.

Jasnovidec přikývl. „Pane Scotte, pokud až vám uvolníme ruce, uděláte něco, co se nám nebude líbit, budeme střílet… třebaže jen z uspávací pistole. No a v tom případě bychom museli začít znovu od začátku. Rozumíme si? Nepokusíte se o nic, řekněme neuváženého?“

Scott váhavě přikývl a Robinson k němu přistoupil, položil plechovku na zem a uvolnil mu ruce. Scott si jej při tom pozorně prohlédl. Stopař měl světlé vlasy, vypadal mladě – může mít tak dvacet jedna, dvacet dva, odhadoval Scott (i když jeho odhad nebyl správný, neboť mu skoro pět let ubral) – a na chlapecké tváři měl spoustu pih. Ale ať už byl mladý, nebo ne, měl dost zkušeností, aby poté, co Scotta uvolnil, od něj rychle odstoupil; neponechával nic náhodě.

Scott si vzal plechovku coly, napil se a pak se znovu soustředil na muže za stolem. Před Goodlym nyní ležela pistole – zřejmě uspávací – tak nápadně, aby si jí Scott nemohl nevšimnout. Znovu pomalu upil z plechovky a zabručel: „Fajn, takže teď, když jsme se dohodli, nešlo by odložit tu tajemnou roušku? Na co jste se mě to chtěli zeptat?“

Odpověděl mu Frank Robinson. Usadil se pohodlněji a spustil: „Scotte, čas od času přijímáme do naší pobočky nové lidi, když se ukáže, že jsou pro nás vhodní. Tím vhodní mám na mysli lidi se speciálními povahovými rysy a talentem. No a nedávno jsme zjistili, že byste mohl být jedním z nich.“

„Cože, jen proto, že jsem patriot, beru svou práci vážně a nenechám se podplatit?“ Scott zakroutil hlavou. „Vždyť musí existovat spousta Britů, kteří mají stejné kvality… nebo mi možná chcete udělat stejnou nabídku jako ti Iráčani v Rijádu – jen s tím rozdílem, že to budu dělat pro svou zemi, co? Udělám ‚dobrý skutek‘.“ Ani se nesnažil skrýt skepticismus a sarkasmus.

„Scotte, my ještě nevíme, co po vás můžeme chtít,“ opáčil Robinson. „Nemáme ani ponětí, co dokážete. Zatím ne. A jsme tady proto, abychom to zjistili. Musím vás ale varovat, že vám naše otázky mohou připadat trochu divné… nebo možná ne. To záleží na tom, co o sobě víte vy sám, protože se někdy setkáváme s lidmi, kteří ani netuší, že mají nějaký speciální talent.“

Scott znovu zakroutil hlavou.

„Teď vám nerozumím.“ A než mohl pokračovat, vložil se do toho Ian Goodly: „Myslím, že nejlepší způsob, jak se pohnout z místa, bude se pohnout z místa. Takže ať už vám naše otázky připadají jakkoliv podivné, prosím, zamyslete se nad nimi, než nám odpovíte, a pak se snažte odpovědět pravdivě.“

A pak začal výslech…

Třetí kapitola

Jste si vědom něčeho divného ve svém životě?“ začal Goodly. „Něčeho, co nedokážete vysvětlit, ať už se to stalo dříve nebo v současnosti?“

Scott znovu ucítil ten nepopsatelný, záhadný pocit, jako by jej někdo prohledával – nebo ohmatával, odposlouchával – ale uvnitř. Navíc už byl zcela vzhůru, čilý, svěží a zdaleka ne tak zmatený. A z ničeho nic si vzpomněl na tu zvláštní ženu v trafice a její podivné varování: Pokud vám někdo bude klást zvláštní otázky, pokuste se na ně neodpovídat. 

To bylo samo o sobě divné: jakási předtucha nebo povědomí budoucích událostí? Ať už to bylo cokoliv, Scott okamžitě zakryl svou mysl štíty… a potom se sám sebe zeptal: Co?! Ale dobře věděl, co právě udělal. Instinktivně cítil, že jakýmsi způsobem zesílil ochranu svého mentálního soukromí, uzavřel vstup do své mysli! A na druhé straně stolu se kolegové toho vyzáblého muže napřímili; najednou mnohem soustředěněji upřeli pohledy na Scotta, jako kdyby řekl něco, co pro ně mělo velký význam. Jenomže on neřekl vůbec nic. Tohle všechno si jen pomyslel, sám pro sebe. A pak znovu: Co?! Neboť ho zrovna napadly věci, kterým sám nerozuměl.

„No?“ pobídl ho Goodly, jehož chování se nijak nezměnilo.

A Scott odpověděl: „Čeho divného bych si měl být vědom? Mám dobré a špatné dny jako každý – v poslední době spíš ty špatné – ale že bych si všiml něčeho divného: ne, to si nemyslím.“ Lež! První otázka a on lhal jako zločinec, který opravdu má co skrývat! Co se to s ním k čertu děje? Proč akceptoval a podrobil se varování a radám absolutně cizí osoby, ženy, kterou poznal teprve dnes ráno? Na druhou stranu, tyhle lidi taky neznal a ona do něj alespoň nezabodla jehlu! Jen se ho dotkla – dotkla se jeho ruky – a když se nad tím teď zamyslel, stále ještě cítil to brnění. 

Zatímco Scott takhle přemítal, trojice za stolem o čemsi šeptem debatovala. Po chvilce ztichli a Goodly pokračoval ve výslechu.

„Zdáte se, že jste… hm, velice uzavřený člověk, Scotte. Vlastně si myslíme, že nám něco tajíte, bráníte se nám a neříkáte nám pravdu. Je to tak? Jsou naše domněnky správné?“

„Mám rád své soukromí, to ano,“ odpověděl Scott. „Tohle můžete brát jako fakt. A také tohle: pokud se vaše otázky stanou příliš dotěrnými, nebudu na ně odpovídat.“

„Ale? Takže vám se dotaz na podivné věci ve vašem životě zdá dotěrný?“

Scott se rozhodl, že je svede na falešnou stopu. Nebyl si jist, jak to udělat, ale nechtěl přiznat, že jej neustále pronásleduje ta jeho ‚trojka‘. A také se chtěl něco víc dozvědět o té záhadné dívce, než o ní někomu řekne – jestli to vůbec udělá.

A tak spustil: „Poslouchejte – takže vy byste se rádi dozvěděli něco o podivnostech? Dobrá, o těch vám můžu povyprávět dosyta. Celý svět je plný podivných existencí: šílenců, zabijáků, psychotiků. Teroristů, drogově závislých sociopatů, absolutních cvoků, pedofilů a fanatických fundamentalistů všech možných kategorií, kteří vám podřežou hrdlo dříve, než se na ně stačíte podívat. Žijí všude mezi námi a nic se jim v podstatě nemůže stát. Možná jsou v ulicích, ve vězeních, v pekle nebo v nějakém drogovém ráji, ale pořád přežívají. A pak jsou slušní lidé, jako byla moje žena, která někde chytila nějaký divný virus a pak už jen chřadla, až zemřela. Takže se vás ptám, pokud není divné tohle – že má skvělá Kelly zemřela, zatímco všechna ta špína kolem nás stále existuje – co jiného by mělo být? Pokud to také považujete za divné, pak jsem na vaší straně. A kromě tohohle, ne, v mém životě není nic podivného.“

Možná že to byla falešná stopa, ale najednou se mu jaksi ulevilo. Bylo to něco, co potřeboval říct, co ze sebe chtěl už dávno shodit. A teď to vyslovil a hezky nahlas a bylo to pravdivé, protože to myslel vážně.

Goodly se podíval na Garveyho, pak na Robinsona. Oba muži pokrčili rameny a na tvářích se jim objevily zmatené výrazy. A Scott ucítil, že sice zůstali ve střehu, ale už do něho nebyli tak pohroužení. Možná že se mu do jisté míry podařilo uspokojit jejich zvědavost. Jenomže Goodlymu to nestačilo.

„Scotte,“ (samozřejmě se snažil pečlivě vybírat slova) „my víme, že čas od času sázíte. Nejste gambler, ale –“

„Ale –“ skočil mu do řeči Scott. „Občas si lidé, pro které jsem pracoval – Rusové, Arabové a tak podobně – přáli navštívit kasino a mě zavolali, abych jim tlumočil, vysvětlil jim, jak se ta která hra hraje, nebo je zkrátka jen doprovodil. Ano, občas jsem si zahrál v londýnských kasinech – vždycky v rámci mé práce – ale nikdy jsem tam neprohrál větší částku a v žádném případě jsem nic velkého nevyhrál.“

A Goodly se zeptal: „Takže nemáte nějaké… obzvlášť velké štěstí?“

Scott se zamračil a odpověděl: „Ne, ale na druhé straně nemám zas nijak velkou smůlu. A co má být?“

„Dovolte mi tedy, abych byl otevřenější.“ Uvolnil se trochu Goodly. „Rozumíte slovu ‚telekineze‘?“

„Jsem tlumočník!“ opáčil Scott kysele. „Nemluvím sice řecky, ale vím, že kořeny toho jazyka prorůstají do našeho. Chcete snad napadat mou inteligenci? Samozřejmě vím, co je to telekineze!“

Goodly přikývl. „Omlouvám se. Nikdy vás nenapadlo, že byste třeba dokázal, hm, něčím pohnout? Svou myslí?“

„Cože?“ Scott už chtěl vstát, avšak znovu se posadil, jakmile se Goodly dotkl uspávací pistole. „Co jste to říkal? Pohybovat věcmi myslí? To má být nějaký vtip?“

Nyní se do věci vložil Paul Garvey. „Scotte, podívejte se na mě,“ vyštěkl, jeho obličej se zkřivil a z tónu jeho hlasu bylo patrné, že s ním nehodlá diskutovat. A když Scott poslechl, Paul pokračoval: „A teď mi povězte, dokážete si přečíst mou mysl?“

Dokážete? Čtete si ji zrovna teď, když s vámi hovořím, Scotte?

Scott ještě více zesílil své štíty – překvapilo ho, že to dokáže – a pomyslel si: Co se to se mnou sakra děje? Co to má u všech všudy…? 

Avšak své myšlenky si nechal pro sebe, (jak, to nedokázal vysvětlit) dokázal se však ovládnout. Nahlas řekl: „To stačí. Myslím, že jsme skončili.“ Pak vstal: „Já odcházím!“

Goodly na něj ale namířil uspávací pistolí a poručil mu: „Ne, ještě jsme neskončili. A vy nikam nejdete, ještě ne. Posaďte se!“ 

Scott se zamračil, naštvaný, ještě stále si ale uvědomoval svou malátnost a pistoli v Goodlyho ruce, takže se znovu pomalu posadil.

Nyní pro změnu vstal pihatý Frank Robinson. Naklonil se kupředu s rukama opřenýma o stůl a řekl: „Scotte, my víme, že něco umíte. Tak co to je? Je to hypnóza, telepatie, jasnozřivost nebo nějaký druh ESP, který neznáme? Možná dokážete zabíjet živé bytosti pohledem, s tím už jsme se v minulosti setkali! Možná dokážete nalézt ztracené nebo pohřešované lidi, dokážete je lokalizovat svou myslí. Víme, že nějaké schopnosti máte. Možná dokážete svou myslí na lidi přivolat nemoc, nebo dokonce smrt. A co my víme, možná jste zabil svou vlastní ženu!“ 

Tahle poslední slova byla samozřejmě vyřčena schválně. Měla Scotta vyprovokovat k neuvážené reakci a možná tím odhalit jeho tajný talent. Scott ale v hlavě znovu uslyšel varovná slova tajemné ženy: Myslete s chladnou hlavou, bez hněvu, bolesti či vášně. 

Jenomže na to už bylo příliš pozdě.

Scott vyskočil a sápal se po Franku Robinsonovi, snažil se jej popadnout přes stůl, takže Goodly musel kousek ustoupit, aby mohl zamířit. Robinson byl bílý jako stěna, ústa měl dokořán a černé oči upřené na Scottovu zaťatou pěst s bílými, vystouplými klouby –

Tlumené prásk! Goodlyho zbraně zaznělo přesně ve chvíli, kdy se Scott rozpřáhl k ráně, která však na Robinsonovu tvář nikdy nedopadla. Scott se totiž z ničeho nic začal potápět hluboko do jezera inkoustově černé tmy a byl si jist, že se s něčím podobným už setkal…

Tma však netrvala věčně; tedy, možná ano, ale z bezvědomí se proměnila ve spánek. „Normální spánek.“ Ve Scottově případě byl jedním z těch nejnormálnějších, jakého se mu za ty tři měsíce, co byla Kelly mrtvá, dostalo.

Samozřejmě že byly tři: tři černé body na rozlehlé bílé pláni, která byla svou nezměrností naprosto úžasná a oslňující svou intenzitou… pláň bez konce. Ty tři body se na ní černaly jako meteority na nějakém arktickém sněžném poli. První byl v jeho bezprostřední blízkosti, druhý kus od prvního a třetí téměř na horizontu.

Ten nejbližší bod byl Scott – byl tak blízko, že se stal jím, vstoupil do něj a po očku pokukoval přes tu obrovskou, bílou, oslňující pláň po zbylých dvou.

Na tu dálku se nedalo určit, kdo nebo co to je. Byl si jen jist, že se na něj dívají (a možná jej i hledají). Přál si k nim přijít blíž, přes tu sněhovou, písečnou, solnou – přes tu zářící pláň, ať už byla tvořena čímkoli – ale jako by byl přirostlý na místě, nedokázal se pohnout, protože mu to nebylo umožněno. Nebo možná ano, ale to bylo v jiném snu, v mnoha snech, které si nikdy nepamatoval. Bylo to velice frustrující.

Podíval se doleva, doprava a přes rameno, kam jen dohlédl. Ale v každém směru, kromě jednoho, a to bylo před ním, viděl jen oslnivou, bílou pláň. A před sebou viděl jen nekonečnou zář a ty body, jeden nedaleko a druhý kdesi v dálce.

Pak to přišlo. Šíp nebo úlomek světla, šipka zlatého světla! Obvykle přicházela po tmě… tohle však bylo poprvé, kdy se mu zjevila za světla… ale odkud pocházelo to světlo? Scott si pomyslel: tohle mi dodá sílu, moc. Tohle mě posílí! Je to připomenutí, protože ono ví, že zapomenu. A také protože nevím, jak mám použít, co mi dala…

Ta tma byla nad ním – tma nevědomí – jako černá obloha nad palčivě bílou plání odhalení nebo poznání; a Scott věděl, že v jeho mysli byla nepopsaná černá tabule a ta šipka byla křída. Ta tma byla jeho: jeho nevědomost nebo naivita. A ta rozlehlá prázdná pláň byla nedostatek vědomostí, prázdná mysl. Jeho mysl.

Společně s šipkou přišlo ke Scottovi i slovo. To slovo bylo ‚alegorie‘; byl to alegorický sen, plný symbolů. A on sledoval šipku, jak si razí cestu tmavými mraky zahalujícími jeho mysl a hledá jej, stejně jako už tolikrát. Ale všechno tohle byla jen připomínka a Scott také věděl, pamatoval si moment, kdy jej našla: toho dne, hodiny, sekundy, kdy jeho žena, jeho Kelly, zemřela‘.

Tohle ho probudilo – a on cítil, že v mnoha různých ohledech.

A nyní k němu přicházela znovu, přilétala z temnoty, zpomalovala, měnila směr, odchylovala se všemi směry, byla nedočkavá a zvědavá, až nakonec zamířila k jeho hlavě nebo možná jeho srdci nebo jeho duši.

Vstoupila do něj, rozpustila se v něm, stala se jeho součástí.

Chvíli cítil strach – neboť byl koneckonců napaden – ale nebyl to žádný velký šok, bolest. Nic, čím by se lišilo potom od předtím… snad jen… možná… jakési uvědomění? Poznání, že od této chvíle je obdařen? Ale čím? A proč? A kým – nebo čím?

Znovu se rozhlédl po lesknoucí se pláni a zjistil, že se mu ty černé body přiblížily. Zároveň také uvnitř cítil, že se může hýbat. Mohl se pohybovat kupředu. Znovu to však byla jen alegorie: tady, ve svém snu, se Scott dokázal ‚pohybovat kupředu‘ v lineárním smyslu, zatímco doopravdy – ve svém životě – prostě šel vpřed. V obou případech to bylo směrem k jeho budoucnosti.

Vynaložil obrovské úsilí – ale bylo to spíše úsilí vůle než fyzické síly – a pomalu se začal po té oslnivé, bílé pláni posouvat směrem k černým bodům, které však už byly černé jen proti jejich jasnému pozadí. A jakmile se trochu zdokonalil, uklidnil své úsilím zmítané ruce a nohy a umožnil své mysli, aby jej vedla, ty body se začaly přibližovat a nabývat určitějšího tvaru a barvy.

Scott zpomalil, zbystřil, mhouřil oči, aby rozeznal první z tvarů (vlastně druhý z nich, protože tím prvním byl on sám). Spatřil dvounohou, vzpřímenou, neurčitě antropomorfní lidskou nebo konkrétněji ženskou postavu. Avšak nešlo v žádném případě o lidskou bytost. Byla vším, jen ne člověkem, takže Scott zpomalil ještě více.

No, ale možná že ta postava byla přece jen člověk. Snad ho zmátla ta záře – stejně jako sluneční zář nebo jakékoliv silné světlo vytváří abstraktní siluety, až zdeformuje opravdové tvary – protože když přišel ještě blíž, opravdu zjistil, že je to žena... ba co víc, on ji znal.

Už se s ní setkal (byly to kaleidoskopické záblesky z minulosti odehrávající se v trafice, na nočních ulicích Highgate, ve Finsbury parku, na Crouch Endu, na cestě metrem do centra města: všemi těmito scénami se prolínala – pokaždé trochu jiná – stěží vybavitelná tvář, na kterou si nyní vzpomněl jen díky soucitnému pohledu v jejích očích). Zastřená, mlhavá, nejasná až do této chvíle, kdy se na tu tvář zaměřil, zaostřil. Jeho mysl, zamlžená trápením se příliš často snažila uniknout do šťastnějších dob, do světlejší minulosti; klidně mohl narazit do přítele, kterého znal celý život, aniž by si ho všiml, dokud by na něj nepromluvil, a ani pak by nebyl schopen s ním vést smysluplný rozhovor.

Ale ona, ta žena, tam byla – často a na různých místech – a Scott věděl, že zatímco on si jí pokaždé všiml jen letmo, ona jej sledovala.

Stejně jako teď.

Zastavil a udivenýma očima s ústy dokořán si ji prohlížel a nebyl schopen promluvit. Co tady dělala? Čekala na něj snad? Byli snad nějak propojeni? A pokud ano, jakým způsobem byli spřízněni?

Scott nepromluvil, ani ona, když mu odpověděla: Ty jsi Jedna a já jsem Dvě. Její rty se nepohnuly ani trochu! Pak se ohlédla, zadívala se k horizontu na třetí bod černající se na bílé pláni a řekla: On je Tři.

Scott se podíval daným směrem, na shrbenou, nehybnou, nelidskou (ale v žádném případě nepozemskou) siluetu na půl cesty k horizontu. Ve chvíli, kdy se zamyslel a nedával pozor, ucítil pohyb a přesunul svůj pohled zpět k ženě… příliš pozdě, protože už tam nebyla! Tentokrát však její obraz – její podoba – zůstala se Scottem. Dříve si ji nedokázal zapamatovat nebo si ji pokaždé zapamatoval jinak; nedokázal by ji popsat. Nyní však byla pevně zaznamenána v jeho paměti. 

Ona (protože ji nedokázal nazvat dvojkou) mohla mít tak sto sedmdesát centimetrů, vlasy měla černé jako saze, jako temný vesmír po setmění, oči měla zelené jako čistý smaragd, jemně klenuté, avšak nezdálo se mu, že by pocházela odněkud z východu – možná byla míšenka – i když její pleť měla nádech šafránu či snad jemně olivové barvy nebo něco mezitím? ‚Dvojka‘, ano…

Nezažehla v něm oheň; byla sexy, ale normálním způsobem: nedokázal by popsat její ňadra, zadek nebo nohy. Zaměřil se hlavně na její oči nebo to byly malé, roztomilé mušličky oušek? Její rovný nos, plné rty? Jemně pootevřené rty, za nimiž prosvítala řada bílých zubů? Či snad záře hvězd odrážející se v jejích tmavě zelených očích?

No dobrá: přitahovala ho. Sexuálně? No, možná také. A ať už zmizela kamkoliv, to vzrušení odešlo s ní. Scott se cítil vystrašený, zklamaný.

Každý už se s tímhle snem někdy setkal: když se objekt touhy stává nedosažitelným, přestože je téměř na dosah. Ale ne, ne sexuálně, ne tentokrát. Scott pouze toužil si s ní promluvit, zjistit, kdo je, co chce a proč ho sleduje. (Nebo na něj dohlíží?)

Jenomže ona už tam nebyla a nyní už jej sledovaly jiné oči.

On je Tři…

Její slova Scotta znovu dostihla a vábila ho přes zářící pláň k místu, kde čekal třetí černý bod. Nyní se přesunul rychleji, konečně byl schopen svůj pohyb kontrolovat a stejně jako předtím ten tmavý flíček na oslňujícím bílém povrchu postupně získával tvar. Byla to menší postava, shrbená. Tedy alespoň si to myslel. Teď však viděl, že se mýlil. Byl to velký pes. Seděl tady s nastraženýma ušima a vyplazeným jazykem; pes, který nyní vstal, zavětřil směrem ke Scottovi a přišel k němu blíž.

Surrealistická povaha snu teď předčila samu sebe, protože když se Scott přiblížil do bezprostřední blízkosti, ten tvor jemně zakňučel svým hlubokým hlasem a řekl: Jsi to ty? Jsi Jedna?

Dokonce i ve snu se Scott polekal. Jazyk toho tvora mu pořád visel z tlamy; jeho tlama se nepohnula ani o píď. Stejně jako slova ženy, byly i myšlenky psa ve Scottově mysli! Ano, jeho myšlenky!

Já nejsem pes, promluvilo to. Ani stvůra nebo něco. Jsem vlk, syn vlka… no, možná je ve mně kousek psa, který jsem získal po své matce, ale i ona byla divoký pes. Tak to jsem já. Ale co ty? Znovu se tě ptám: jsi Jedna?

Scott si klekl na jedno koleno a pokusil se promluvit nahlas: „Nekousneš mě, že ne?“ Jenomže slova jaksi nepřicházela, což u něj nebylo neobvyklé… ve svých snech byl schopen mluvit jen zřídka. Slova sice nepřicházela, ale jeho myšlenky tam zcela jistě byly.

Kdybys byl lovec, kousl bych tě, kdyby to bylo možné, odpověděl ten pes nebo vlk nebo trojka. Ale ty tady nejsi. Jsi velice, velice daleko. Cítím tě, slyším tě, a to už hodně dlouho. Ale nejsi tady. Jsi Jedna? Můj otec mi říkal, že jednoho dne se možná najde někdo pro mě, stejně jako se našel pro něj. On má svou Zek, a já nemám nikoho.

Scott ucítil samotu, touhu po společnosti a klekl si na obě kolena. Vztáhl ruku, aby pohladil to zvíře mezi ušima a dotkl se jeho jemné srsti. Ty jsi sám?

Já jsem poslední ze tří, odpověděl Tři a trochu před Scottem couvl. Moje matka nás pojmenovala Jedna, Dvě a Tři. Jenomže moje matka a mí bratři jsou mrtví a já jsem sám. Já jsem Tři.

Scott byl fascinován. A tvůj otec?

Ten není sám. Má svou Zek, ta je jeho Jedna. Ale říkal mi, že jednoho dne se možná najde někdo i pro mě, moje Jedna. Cítil jsem tě z velké dálky a pomyslel si, že to můžeš být ty.

Scott přikývl. Nevím jak, ale myslím, že je to možné, je to možné, že bych mohl být tvůj… no, tvůj Jedna, ano.

Tři olízl jeho ruku. Dvě si to myslí taky.

Scott sebou trochu trhl. Dvě? Ta žena, Dvě?

Tři vypadal překvapeně. Ona je naše spojení. To jsi nevěděl? Máš svou šipku a já mám svou, ale ona je ta, která nás všechny spojí – pokud jsi můj Jedna. Pokud jsi ten jediný.

Scott vstal a pomyslel si: Tohle je jen šílený sen!

Ne, je to víc než jen sen, řekl Tři, jehož srst se zatřpytila při každém pohybu. Už musím jít. Cítím lovce. Hledají mě. Zabil jsem nějaké slepice. Teď se musím skrývat! Pokud jsi můj Jedna – pokud jsi ten jediný – najdeš mě. Vyskočil a zmizel v řídké atmosféře a ta oslňující, bílá pláň byla kromě Scotta úplně prázdná. 

Počkej! křičel Scott. Nevím, kde jsi, tak jak tě mám najít? A jak ses dozvěděl o ‚dvojce‘ – tedy, o té ženě? A co znamenají všechny ty řeči o šipkách? Chtěl se za Tři rozběhnout – pokusil se o fyzický pohyb – a ucítil, jak padá. 

Cosi nesrozumitelně mumlal a trhal rukama a nohama, až spadl ze zadního sedadla auta, na kterém ležel. Dopadl o třicet pět centimetrů níž na gumovou rohož mezi předním a zadním sedadlem a s výkřikem se probudil…

Čtvrtá kapitola

Scott vystoupil z auta, z mercedesu, a ocitl se na ulici před svým domem. A protože tam nebyl nikdo, kdo by mu zodpověděl případné otázky nebo na kom by si vylil vztek, frustrovaně kopl do dveří a divže neupadl. Ještě stále příliš omámený, než aby si zapamatoval registrační číslo auta, se dobelhal ke vstupním dveřím. Uvnitř domu zvonil telefon.

Vešel dovnitř, ignoroval telefon a šel si vypláchnout ústa, pak si nalil drink. Teprve potom přišel čas zvednout ten neodbytný telefon.

„Scott St. John,“ zachroptěl do telefonu a dusil se přitom vlastními slovy, protože měl, navzdory brandy s colou, které si namíchal, pořád ještě sucho v krku. „Co se děje?“

„Pane St. Johne,“ ozvalo se, „pokud nás někdy budete chtít kontaktovat, tady je naše telefonní číslo. Spojíte se s telefonními informacemi a řeknete jim, že chcete mluvit s Xavierem, jinak nebudete přepojen.“ Scott poznal pisklavý hlas, který patřil tomu dlouhánovi, jehož jméno stále neznal.

„Předpokládám, že vy jste Xavier?“ řekl, když si číslo zapsal.

„Můžete předpokládat, cokoliv budete chtít,“ dostalo se mu odpovědi. „Ačkoliv Xavier samozřejmě může být i kód. Ale v každém případě je důležité pouze to číslo. Mé jméno není podstatné.“

„Opravdu?“ utrhl se Scott. „Tak mi něco povězte, pane nepodstatný: jak jste přišel na to, že s vámi a s tou vaší bandou budu vůbec kdy chtít mít cokoliv společného?“

„No, jeden nikdy neví,“ odpověděl muž a Scott vytušil, že pokrčil rameny. „Ale já to vidím tak, že budoucnost může být velice komplikovaná… pro nás všechny.“ A s těmito slovy se spojení přerušilo.

Scott práskl sluchátkem, vyhlédl z okna a skrze díru v plotě zaznamenal pohyb a pak záblesk naleštěné karoserie auta. Za volantem velkého mercedesu, který právě odjížděl, seděl muž s kloboukem naraženým hluboko přes oči. Scott jeho obličej nerozeznal a vůz mu rychle zmizel z dohledu.

Scott odvrávoral do pracovny, svalil se do křesla a dopil svůj drink. Pak si zapálil cigaretu a snažil se přemýšlet. Poprvé po velmi dlouhé době si vzpomněl na obsah svého snu. Navíc to byl hodně neobvyklý sen, který byl zřejmě vyvolán – nebo měl jakousi skrytou souvislost – s těmito divnými lidmi z tajné služby; ale jakou souvislost? Nebo se to všechno odehrávalo jen v jeho hlavě a ztrácel rozum? To mu smrt Kelly způsobila takové trauma? Ano, zcela jistě mu trauma způsobila, ale že by to bylo ještě horší, než si myslel? A pokud ano, o kolik horší?

Cítil se divně, jinak, o tom nebylo pochyb… ale že by byl blázen?

Scott se otřásl. Pokusil se vzchopit, utřídit si myšlenky, myslet pozitivně. Byl tu způsob, jak si ověřit alespoň něco z toho, co se stalo. Bylo to lepší než nic, protože pokud alespoň něco z toho byla pravda, pak byla možná pravda všechno. Což by znamenalo, že není blázen, ale pouze se zapletl do něčeho, co se vymykalo jeho chápání a předčilo všechno, co zatím zažil.

Sebral si z pokoje zápisník, ve své pracovně se spojil s telefonními informacemi a požádal, aby mu vytočili číslo, které si poznamenal před chvílí. Operátorka se ho zeptala, jestli je s jeho telefonem všechno v pořádku – proč nevolal přímo? Scott jí trpělivě odpověděl, že tohle je speciální číslo a že by rád hovořil s panem Xavierem.

Pak čekal asi minutu, možná dvě a už už se chystal zavěsit, když mu odpověděl neznámý hlas: „Ach, pan Scott St. John! Takže za a) chystáte mi pořádně vyčinit za to, jak jsme s vámi nakládali, nebo za b) chcete, abychom vám nějakým způsobem pomohli, nebo za c) jen zkoušíte, jestli to funguje. Takže, co z toho je pravda?“

Scott se zakabonil na telefonní sluchátko a řekl: „Jak víte, že tady vedle mě nestojí můj právník – nebo možná policista nebo nějaký uznávaný zástupce společnosti – a neposlouchá náš hovor? Jak víte, že jsem nenechal vaše číslo prověřit?“

Ten hlas na druhé straně jen povzdechl a řekl: „Takže jen zkoušíte, jestli to funguje. No, tak teď už to víte. A co se týče prověřování tohoto čísla: samozřejmě se o to můžete pokusit… ale stejně z toho nic nebude. Takže, jelikož oba jen ztrácíme čas, přeji vám krásný den.“ A pak sluchátko ve Scottově ruce umlklo.

„A je to,“ řekl si pro sebe Scott a položil sluchátko na místo, ale už ne tak naštvaně, spíš zamyšleně. „Takže nejsem blázen. Ale všechny tyhle tajemné události jsou jen špičkou ledovce, zatímco moje ‚trojková‘ fixace, ta žena a ty sny – ty hlavně – jsou něco úplně jiného. Ale co?“

Pak mu došlo, že mluví sám se sebou, což ho mohlo asi těžko uklidnit, tak si zapálil další cigaretu a ztichl…

* * *

Na velitelství pobočky E se Ian Goodly ohlásil v kanceláři Bena Traska. „Odvezli jsme St. Johna domů.“ Svraštil čelo a poškrábal se zamyšleně na své dlouhé bradě. „Dost ho to rozrušilo – vlastně byl docela agresivní – tak jsme ho uspali a ukončili jsme to. No a pokud jde o ten náš krátký pohovor, interview nebo výslech, říkej si tomu, jak chceš: musím říct, že to ve mně zanechalo smíšené pocity, a abych byl upřímný, dost mě to znepokojilo.“

Bylo už dávno po poledni a Trask se stále zabýval hromadou papírů na svém stole, ale znal Goodlyho velice dobře a při pohledu na výraz v jeho obličeji svou práci odložil a pobídl ho, aby se posadil. „Dobrá, co tě trápí?“

„No, provedli jsme to společně podle našeho standardního postupu,“ spustil jasnovidec. „Každý z nás mu položil několik otázek, zatímco ostatní poslouchali a vysílali sondy a dělali svou práci.“

Trask přikývl: „Robinson, Garvey a ty. Vyhledávač, telepat a jasnovidec, v tomhle pořadí. Zkrátka, skvělý tým. Tak co jste z něj dostali?“

„To si právě nejsem úplně jistý.“ Goodly se rozpačitě zavrtěl ve své židli a stále se mračil. „Vlastně si nejsem vůbec jistý! Možná že bychom udělali líp, kdybychom tam měli tebe. Chápej, jsem si jistý, že St. John něco má, ale nemám nejmenší tušení, co to je. A co je ještě horší, myslím, že to neví ani on! Ale když se teď nad tím zamýšlím, kdybys tam byl s námi –“

„Mohli bychom zjistit, jestli se snažil mlžit? Nebo jestli lže?“

Goodly přikývl. „Ale… tohle jsou všechno jen ‚kdyby‘.“

Trask se naklonil k němu, opřel se lokty o stůl. „Chceš to rozvést?“

A Goodly pokračoval: „Frank Robinson ví – je si absolutně jist – že mám pravdu a St. John má v rukávu pár dobrých triků, bez ohledu na to, jestli o nich sám ví. Paul Garvey se zeptal na telepatii: bez okolků to na něj vybalil, prostě se ho zeptal, jestli si dokáže přečíst jeho mysl. A přísahal by, že St. John okamžitě vztyčil své štíty, které byly skoro tak silné jako vampýří myšlenkový smog. Fyzicky – nebo spíše telepaticky – prostě zmizel!“

Trask sebou za svým stolem trhl a skoro vyskočil ze židle. Ale Goodly zvedl ruku, aby ho uklidnil, a řekl: „Ne, můžeš být v klidu. Není vampýr. Paul si myslí, že St. John dokonce ani neví, co dělá; byl to reflex, patelární reakce, prostě instinktivní jednání.“

Trask se zase uvolnil, zhluboka se nadechl a řekl: „Tak co se mi tím snažíš naznačit? A stejně, pokud umí St. John používat štíty, k čemu by vám byla moje přítomnost?“

„No,“ vysvětloval Goodly, „dokonce i ti nejlepší z nás ti nedokážou spolehlivě zalhat!“ A ukázal mu jeden ze svých vzácných úsměvů. „Občas se o to pokusíme, ale ty to obvykle odhalíš. Takže pokud si St. John svůj talent uvědomoval – pokud se záměrně skrýval za jakousi mentální fasádou – zřejmě bys to byl schopen odhalit. A pokud ne, pak bychom si mohli být jisti, že jeho dar, ať už je to cokoliv, je zatím opravdu nevyvinutý, v plenkách a on vůbec neví, že jej má.“

Trask přikývl. „Chceš říct, že kdybych nebyl schopen si přečíst jeho, reakce na specifické otázky – nebo kdyby se pokusil se skrýt dříve, než by nám odpověděl – pak bychom měli důvod ho podezírat ze lži?“

Goodly pokrčil rameny a povzdechl si: „Něco v tom smyslu, ano.“ A po chvíli uvažování: „Někdy je to hrozně složité, že, Bene?“

„Naše práce?“

„Vědět věci, které víme,“ odpověděl jasnovidec. „Vědět, co se může stát a že téměř všechno je možné, ale jen občas se dozvědět, co se má stát, a navíc nikdy ne přesně. Dokonce ani v mém případě. Víš, co když má St. John něco jako ubohý Darcy Clarke?“

„Strážného anděla?“ Trask zavrtěl hlavou. „To byste ho sem nikdy, nepřivedli. Cítil by váš záměr a rozhodně by se s vámi nemazlil. Já vím, že Paul Garvey se o sebe dokáže postarat, ale proti Scottu St. Johnovi? Když má černý pás v karate?“

„Ne,“ opáčil jasnovidec. „Nemyslel jsem Darcyho strážného anděla – ne tak docela – ale něco v tom smyslu. Může nám to opravdu pomoci, nebo naopak ublížit, pokud by se St. John přidal na špatnou stranu. Ale to si nemyslím.“

„Tak co chceš dělat?“ zamračil se Trask a popuzeně pokrčil rameny. „Chceš ho sem znovu nechat přivést? Proč jste si ho tu nenechali a neprozkoumali ho pořádně? Proč jste ho nechali jít?“

„To jsem rozhodl já,“ přiznal se Goodly. „A vysvětlím ti proč. Pokud jsou štíty St. Johna opravdu instinktivní – něco, nad čím nemá kontrolu, jako třeba Darcyho strážný anděl – pak by nemělo smysl na něj činit nátlak: v momentě, kdy zaregistruje, že se do něj chce kdokoliv nabourat, se jeho talent zapne a on udělá to svoje kouzlo. Ale pokud se k němu dokážeme přiblížit bez jeho vědomí…“

„Další zběsilý pokus o tajné sledování?“

„Svým způsobem ano.“ Jasnovidec si nebyl jist. „Ale o to už jsme se pokusili, a bez valného výsledku. Tak jsem si myslel, že bychom mu možná mohli do cesty nastražit pár překážek a sledovat, jak se s nimi vypořádá, jak mu při tom pomůže jeho talent. Ale ještě předtím jsem si myslel, že bych se možná mohl spojit s Annou Marií Englishovou – dát se s ní dohromady, jak se říká – a zkusit něco zjistit společně.“

„Anna Marie?“ Trask zvedl obočí. „Dát se s ní dohromady? Ty a naše ekopatka? Jak to myslíš?“

„Ano, je to její práce,“ vysvětloval Goodly. „Je to ekopatka, nebo jak jsi právě podotkl, je to naše ekopatka a vlastně jediná ekopatka. Sui generis: jediná, o které víme. Její mysl a tělo, její stav odráží stav naší země. Když z ruské atomové elektrárny uniká palivo, Anna Marie chřadne. Když se do Cornishe vylije dvacet tun kejdy z nějaké farmy, Anna Marie má v noci hrůzostrašné sny ještě dříve, než se to dostane do novin. A když se ztenčí ozonová díra, vypadají jí vlasy. Tak jsem si myslel –“

„Ano, rozumím,“ přerušil ho Trask. „Budete doslova pracovat ruku v ruce. Anna Marie by ti mohla říct, jak talent St. Johna ovlivní budoucnost. Ale budoucnost celého světa – celé planety? Není to trochu silné? Nepřeháníš to trochu? On je přece sám, jediný muž, ne armáda, Iane! A kolik škody může napáchat jeden muž?“

„Kolik škody by dokázal napáchat Harry Keogh?“ namítl Goodly. „Nebo Boris Dragosani? Nebo Julian Bodescu? Nebo–?“

„Dobrá, už jsem to pochopil,“ zvedl Trask ruce, aby ho umlčel.

„A stejně, nepřemýšlel jsem o tom, kolik může napáchat zla, ale spíše dobra,“ pokračoval Goodly.

Trask nyní přimhouřil oči a znalecky přikývl. „Iane, ty jsi mi neřekl všechno, že ne? Mluvil jsi o názorech Paula Garveyho a Franka Robinsona, ale ne o svých – ne tak úplně. Tak ven s nimi.“

Goodly se nadechl a spustil: „Bene, ty víš, že s budoucností je to velice složité. Jsi si dobře vědom, že –“

„Že budoucnost je nevyzpytatelná?“ předběhl ho Trask. „Já vím, vždyť už jsi to říkal tolikrát, ano. Ale pokračuj, co ses dozvěděl o budoucnosti St. Johna?“

Jasnovidec vypadal velice znepokojeně, začal se vrtět ve své židli a pak spustil: „Zatímco ho Paul a Frank vyslýchali a dělali si svou práci, já jsem měl příležitost, dělat tu svou. Snažil jsem se přečíst, co je napsáno v jeho kartách, ale viděl jsem jen zpřeházené, nejasné obrazy. Byl částečně ukryt za štíty, ty však stále více sílily. Možná jsme to byli dokonce my, kdo spustil celý ten jeho odpor – našimi otázkami, jestli mě chápeš. Takže co jsem viděl a cítil:

Cítil jsem spoustu násilí, spoustu vynaloženého úsilí, spoustu nebezpečí. Opravdu strašného nebezpečí. Kromě toho: jak už jsem řekl, bylo to všechno strašně propletené a nedávalo to velký smysl. Bylo tam něco strašného, tím jsem si naprosto jist, ale neptej se mě, co to bylo, protože to bylo absolutně odlišné od všeho, co jsem kdy viděl. Nerozuměl jsem tomu a teď už si ani nedokážu vybavit, co jsem všechno viděl. Tak moc odlišné to bylo.“

Trask zíral na jasnovidce a tvářil se zmateně: „A tohle všechno sis chtěl nechat pro sebe? Cítím, že jsi to měl v úmyslu! Já vím, že ses zmínil o svém ‚znepokojení“, ale tohle vypadá mnohem vážněji, že? Tak co se to tu děje, Iane. Nebo ještě lépe, co se děje s tebou?“

„Nic se se mnou ‚neděje‘!“ Goodlyho normálně pisklavý hlas ještě přidal na intenzitě: Trask věděl, že je to neklamná známka jeho frustrace. „Je to jako vždycky: když čteš budoucnost, jen velmi zřídka vidíš všechno. Nejbližší budoucnost bývá jasnější – alespoň o trochu – ale když se podívám tak týden dopředu, je to jako bych se snažil prohlédnout hustou mlhu. Měsíc je, jako kdybych byl v jeskyni plné netopýrů: tu a tam uslyšíš zašustění křídel nebo ucítíš na svém obličeji závan větru, ale to je všechno. A pak, když už konečně něco uvidíš, nikdy si nemůžeš být jist, jestli je to předtím nebo potom, příčina nebo následek. Ale v případě Scotta St. Johna jsem si několika věcmi docela jistý. Za prvé, že ta hrůza, kterou jsem cítil, měla původ ve zlu. Jistě, tak to obvykle bývá, ale existuje zlo a zlo. A ještě něco: St. John bude s tím zlem bojovat až do úplného konce všemi zbraněmi, které má – ať už se z toho vyklube cokoliv. A nakonec…“

„No?“ I když byl Trask zmatený, rozčilený a zklamaný, pořád nevěděl, co si má o Goodlyho mlčenlivosti myslet. Nyní však byl fascinován. Chtěl vědět všechno, ale nejvíce ze všeho to, co se mu jasnovidec stále snaží zatajit… a proč.

„Nakonec,“ Goodly vstal; vysoký, vyhublý, bledý, „vím, že St. John s tím nebude bojovat sám. Budou tu ještě jiní, kteří mu budou pomáhat žena a – nevím – kdosi, koho jsem viděl jen velice nejasně. Ale cítil jsem, že všichni tři budou, hm, talentovaní…“

Jasnovidec zmlkl a znovu se s úlevou posadil. A po dlouhé chvíli:

Trask měl konečně pocit, že ho pochopil. „A ti pomocníci St. Johna? Přece bys jen tak nemluvil o sobě a Anně Marii Englishové?“

Jasnovidec pokrčil svými vyhublými rameny. „Nejsem si jist, jestli to budeme my, ale pokud –“

„Bál ses, že bych řekl ne ze strachu, že by se vám mohlo něco stát. Je to tak?“

„Ne,“ oponoval mu Goodly přesvědčeně. „To vůbec ne. Protože když bych viděl Annu Marii a sebe – což je velmi málo pravděpodobné – asi těžko bys nás předtím mohl ochránit, protože takhle to nefunguje. Budoucnosti se nevyhneš, Bene. Co se má stát, se stane a podle některých moderních teoretiků už se to i stalo! Ale na druhé straně, kdybychom to nebyli my, kdybych nás tam necítil, pak by se do toho vložil osud a odvedl by nás pryč, nepustil by nás na tu cestu.“

„No jistě!“ Trask se trochu narovnal. „Přesně tak! V tomhle s tebou mohu souhlasit, protože tohle mi zní jako osud v mé osobě!“

„Ale to ty neuděláš,“ namítl jasnovidec rychle.

„A proč ne?“

„Protože budeme bojovat se zlem v bitvě, která může být veledůležitá pro… no, pro všechny! Kromě toho chceš vědět, co to všechno znamená, stejně jako já.“

„Hmm!“ zamyslel se Trask a kousl se do rtu. „Co je to, Iane, psychologie? Už nejsi jenom moje svědomí, ale dokonce i psychoanalytik? Takže mě nech, abych si to promyslel. Hmm!“ 

A o chvíli později: „Dobrá, už jsem si to promyslel, posluž si a jdi do toho. Ale ve chvíli, kdy ucítíš, že něco hrozí tobě nebo Anně Marii – hned jak zjistíš co nebo kdo to zlo, ta hrůza je – pak z toho sakra rychle vycouvej a hlas se u mě a já na to vypustím smečku psů, celou pobočku E s přístroji a přízraky a všemi prostředky, které máme k dispozici. Ale myslím, že bych tě měl varovat: vzhledem k tomu, že pracujeme na něčem neznámém – s tím málem, co jsi mi právě řekl nebo co víš – mám nutkání aktivovat celou pobočku hned teď!“

„Ale neuděláš to,“ zavrtěl Goodly znovu hlavou. „Tohle je hlavně show St. Johna, Bene. St. Johna a jeho pomocníků, ať už je to kdokoliv. Jen jich tří.“

„Chceš říct, vás tří!“ zamračil se Trask znovu.

Ale jasnovidec se nedal. Pokrčil rameny a řekl: „Možná ano, možná ne. Řekl jsem ti všechno, Bene, všechno, co vím: že budou bojovat tři proti neznámému, hroznému zlu. A zbytek je… no, zbytek už rozhodne budoucnost.“

Goodly čekal, ale když tam Trask jen seděl, nic neříkal a jen na něj mlčky hleděl, odešel a tiše za sebou zavřel dveře…

Když se Goodly vydal do operační místnosti hledat Annu Marii, lokátor David Chung byl zrovna ve výtahu a mířil do horních pater, takže se ti dva minuli jen o několik sekund.

Chung, rodilý Londýňan, se právě vracel na velitelství pobočky E poté, co pomáhal metropolitní policii s hledáním ztraceného dítěte. Byl velice sklíčený. S jeho pomocí, s jeho speciálním talentem našli ztracenou holčičku v mělkém hrobě pod houštím v jednom z londýnských parků. Dobré na tom bylo to, že v momentě, kdy se Chung jejího tělíčka dotkl, kdy ho spatřil, byl schopen dovést policii přímo k jejímu vrahovi. Chvilková radost, avšak příliš mnoho hodin černé sklíčenosti a týdny zoufalství a beznaděje.

Nyní, na chodbě, lokátorovy kroky náhle znejistěly, zpomalily a zastavily se. Byl sám, přesto však cítil jakousi přítomnost; vzduch, který dýchal, měl najednou jakousi zvláštní, nedefinovatelnou vůni; pochopil, že vstoupil do cesty duchovi, a zachvěl se. Ohlédl se, pak se podíval chodbou před sebe; nikdo jiný na chodbě nebyl, jen ten pocit, že tudy někdo, něco prošlo. Ale kdy a kdo?

Chung přejel očima po dlouhé řadě dveří po obou stranách chodby. Neshledal nic divného; koneckonců, tohle kdysi bývalo nejvyšší patro hotelu. A stále bylo, s tím rozdílem, že nyní tu sídlila pobočka E. Chung věděl, že za těmi dveřmi pracují jeho kolegové agenti. Ale co ještě tady bdělo?

Pak mu došlo, kde se zastavil: přímo naproti dveřím s nápisem:

HARRYHO POKOJ

Chung se znovu zachvěl.

Ten pocit už se však mezitím vytratil a on se znovu zhluboka nadechl. Narovnal se, pokrčil rameny a nakonec se ušklíbl nad svou vlastní představivostí. Snad za to mohl jeho vlastní talent. Koneckonců, tohle byla pobočka E, ne? A tohle býval Harryho pokoj. Jak se člověk může ubránit zvláštnímu pocitu, když ví, že tu kdysi býval nekroskop – muž, který dokázal promlouvat s mrtvými, který přicházel a odcházel jako samotný duch? A Chung si dobře uvědomoval, že zbytková, psychická proudění zde mohou přetrvat ještě hodně dlouho.

Možná bude nejlépe, když na čas vypne, dopřeje svému talentu zasloužený odpočinek a sepíše hlášení. A tak pokračoval v cestě do svého pokoje a zanechal ten Harryho a postupně uvadající cosi za sebou…

Pátá kapitola

Trask seděl nějaký čas ve své kanceláři o samotě a opravdu usilovně přemýšlel. Věřil, že konečně odhalil Goodlyho důvod k mlčenlivosti ohledně toho, co si sám pro sebe označil jako ‚případ Scotta St. Johna‘. Ve světle Goodlyho pochopitelného a velice reálného znepokojení Trask věděl, že neangažovat se do celé záležitosti by z jeho strany bylo hrubé zanedbání povinnosti. Nemohl přece jen tak nechat Goodlyho a Annu Marii Englishovou provádět vyšetřování podle schématu, který právě před chvílí jasnovidci schválil.

Pokud jde o to, proč vynaložil tolik energie, aby celou tu záležitost z Goodlyho vytáhl: tušil, že mu jasnovidec neříká celou pravdu. Polopravda není lež, je prostě neúplná a Goodly nechtěl znepokojovat hlavu pobočky tím, že bude klást přílišný důraz na nebezpečí, kterému by eventuálně on a ekopatka mohli být vystaveni.

Jenomže Traska Goodlyho polopravda neoklamala, v tomto ohledu zcela chápal jasnovidcovy potíže – jaké to asi je být zmítán mezi dvěma oddanostmi: svým neobyčejným talentem, schopností číst útržky budoucích událostí a pak jednat v souladu s těmito vjemy podle svého nejlepšího uvážení na jedné straně a respektem k hlavě pobočky E Traskovi, svému dlouholetému kolegovi a příteli, s nímž prožil už mnoho podivných a nebezpečných let, na straně druhé.

A pokud šlo o Traskovo náhlé, zdánlivě ukvapené rozhodnutí dovolit jasnovidci pustit se do akce:

Zatímco bylo téměř nemožné, aby Traskovi kdokoliv zalhal, on sám nebyl otrokem pravdy. Nelhal rád, ale když se cítil oprávněn a dokázal si to ospravedlnit, klidně řekl nějakou tu nevinnou lež nebo polopravdu.

Cože? Že by měl stát stranou a dovolit dvěma z jeho nejcennějších, jedinečně nadaných agentů, a ke všemu kolegům vydat se do nezmapovaného území proti hrůzám, které mu jasnovidec naznačil? Ani náhodou! Při brouzdání se budoucností Goodly cítil přítomnost dvou extrasmyslově nadaných lidí – možná agentů pobočky E – kteří budou St. Johnovi pomáhat. Ale co když tam byl třetí a čtvrtý, které prostě neviděl a o kterých neměl ani tušení?

Trask věděl, že někdy je moudré pověřit dohlížitele, který by dohlížel na dohlížitele. Goodly chtěl využít tajného sledování? Dobrá, Trask pověří Davida Chunga a jeho kolegu, aby tak trochu špehovali – Iana Goodlyho a Annu Marii Englishovou!

Jak mentální, tak fyzický dozor nad dvěma špičkovými agenty pobočky E za účelem zajištění jejich bezpečnosti; dle názoru Bena Traska rozumné, logické opatření. Chung bude krýt Goodlymu záda a jasnovidec o tom nebude mít ani potuchy.

Trask zavolal dozorčímu a zeptal se ho, jestli už se David Chung vrátil z té práce pro policii. Že ano? Dobrá. Tak ať se laskavě hlásí v Traskově kanceláři… řekněme, za půl hodiny?

A do té doby se Trask vrátí ke čtení zbývajících papírů, hlášení a žádostí, které se mu kupily na stole, a zjistí, jestli je v nich něco, co by snad stálo za pozornost pobočky E…

Půl hodina utekla jako voda a Trask se stále ještě probíral svými papíry. Některé odháčkoval, jiné přeškrtl nebo stroze okomentoval – občas ve smyslu ano, občas ne a někdy možná – a přesouval je z jedné strany stolu na druhý, z koše ‚vyřídit‘ do ‚k odeslání‘. Do pobočky E se dostávaly samé divné případy. Neřešitelné zločiny, nevysvětlitelné události, se kterými si neporadila expertiza ani zkušenosti ortodoxnějších bezpečnostních složek, ať už tajných, nebo ne, a Trask si z těchto případů – podvodů, vražd, zmizení, podivných nehod, zvráceností, politických skandálů a činů podezřelých z podvodů a špionáží – vybíral všechny, které by mohly spadat do kompetence pobočky E.

Tato bohatá úroda nerozluštěných případů a požadavků byla jako obvykle značně pestrá. Trask už na to byl zvyklý. Jeho případy se pohybovaly v rozmezí od skandálních přes tajuplné a exotické až po divné a nevysvětlitelné a často nechutné.

Byl tam také případ Herr Ernsta Stengera, bývalého prominenta působícího ve východoněmeckém, v současné době už nefunkčním Ministerium für Staat Sicherheit – ministerstvu národní obrany nebo jednoduše ‚Stasi‘ – který zmizel ze své základny v Lipsku a byl podezřelý z toho, že před spravedlností utekl do Švýcarska i s klíčem od bankovního trezoru, v němž se nacházela hromada zlata z Kremlu; jmění, které si pomalu, ale jistě po dvacet let ukládal stranou údajně prý pro konfidenty Stasi: takové závěrečné ‚zlaté podání ruky‘ mezi bývalým Sovětským svazem a nekonečným množstvím úslužných špehů východního Německa.

Herr Stenger byl ve své nepřítomnosti obviněn z mnoha brutálních činů, které zahrnovaly mimo jiné mučení, znásilnění a vraždy. Míval totiž také na starost pobočku východoberlínské Stasi, která kontrolovala německé pohraniční policisty a jednotky (Grenz Polizei neboli GREPO). Kromě častého a bezdůvodného zabíjení údajných uprchlíků, poté co byli dopadeni, jak se snaží přelézt zeď nebo ostnaté dráty ve snaze o útěk na západ – všechny tyto vraždy byly nařízeny Stengerem – se také šuškalo, že právě on poslal agenty Stasi do západního Berlína, aby odstranili členy spojeneckých vojenských zpravodajských služeb, a že se také spojil s IRA a dalšími teroristickými organizacemi, jen aby mohl tyto operace uskutečnit.

Bylo přirozené, že by si MI5 a MI6 s Herr Stengerem velice ráda pohovořila ještě dříve, než je předstihnou jisté ruské ‚orgány‘ (tedy nezlomné zbytky skomírající KGB) nebo bývalí ,kolegové‘ ze Stasi; bylo by tedy velice dobré, pokud by pobočka E byla schopna odhalit místo jeho současného pobytu a informovala o tom příslušné agentury…

Trask se kousl do rtu a přemýšlel, ale ne dlouho. Opravdu byl někdo schopen uvěřit tomu, že měl takovou moc, aby to mohl udělat – nebo potřebný čas? Když se vezme, že izraelský Mossad a hrstka dalších celosvětových agentur pořád ještě pátrá po zbylých válečných zločincích z druhé světové války? Bože, ne, to by mohlo trvat věčně! Uvede podrobnosti jako striktně soukromou informaci pouze pro členy pobočky E s nepatrnou nadějí, že se z toho něco vyklube… a dál už se tím nebude zabývat.

Pak si přečetl další dokument a povzdechl si. Ve Walesu bylo spatřeno UFO a současně s ním i kruhy v obilí v Dorsetu: typické! Zatímco MI5 a metropolitní policie dokázaly uznat skutečné kvality pobočky E, kdejaký chytrolín na ministerstvu zemědělství a rybolovu se mohl zjančit z představy malých zelených mužíčků vytvářejících kryptické obrazy a zanechávajících (pravděpodobně) velice neslušné vzkazy na starých kukuřičných polích staré dobré Anglie!

Trask roztrhl papír a hodil ho do složky 13: do koše ke skartování.

Další –

Něco divného a velice nepříjemného. Navzdory tomu, že Trask o tomto případu už nějaké informace měl – byly to však jen strohé detaily (jeho holé kosti?), o kterých se dočetl v novinách před možná už šesti měsíci – tohle bylo poprvé, co mu bizarní podrobné informace o něm někdo strčil do ruky. Přečetl si je dvakrát, velice pomalu.

Jeden z opozičních ministrů jejího veličenstva – Gregory Stamper velice zámožný muž s podíly v několika nejvýnosnějších podnicích zabývajících se těžbou drahých kovů – byl nalezen mrtev za okolností které byly eufemisticky označeny jako ‚podivné a podezřelé‘: Trask předpokládal, že za to mohl britský flegmatismus. Avšak soudní patolog, autor průvodního lékařského hlášení (někdo, kdo byl očividné sám patologickým začátečníkem), šel ještě o kousek dál a opatřil tu věc titulkem:

Zpráva o evaginaci G. Stampera

Čin neuvěřitelné – třebaže zločinné – chirurgické dovednosti, kterou, pokud bych ji nespatřil na vlastní oči, bych prohlásil za lékařsky nemožnou.

Evaginace? Přestože ten pojem znal – alespoň byl schopen jeho význam odhadnout z obrázků ve složce – zadal jej do slovníku na svém stole. A dostalo se mu odpovědi:

„Převrátit naruby, vyjmout z pochvy, převrátit venek dovnitř.“

A pak se podivil: Je to snad jiné než vnitřkem ven? V čem je to jiné? V každém případě to bylo ono: něco, co obvykle dělal se svými ponožkami, aby si je mohl pohodlněji obléknout. ‚Evaginoval‘ je. Tím to však Trask nechtěl nijak zlehčovat… ve skutečnosti si tím v mysli vykresli jasnější představu, která mu pomohla k pochopení toho slova; s tím rozdílem však, že to jeho ponožkám nijak neublížilo.

Dočetl si zprávu, přičemž ignoroval spoustu technických a lékařských pojmů, kterým nerozuměl, a došel k závěru, že tohle bylo přesně to, co chtěl ten zkušený soudní patolog naznačit: že zatímco evaginace Stampera byla jasnou příčinou jeho smrti – protože člověk nedokáže dlouho přežít s vnitřními orgány bimbajícími venku – nezdálo se, že by někdo poškodil jeho měkké tkáně, jeho ‚pochvu‘?

Nedávalo to moc velký smysl; pochopitelné bylo snad jen to tvrzení, že ‚pokud bych to nespatřil na vlastní oči, prohlásil bych to za lékařsky nemožné‘!

Trask se opřel do židle, mnul si bradu, snažil se vzpomenout si na minulost, och, jak dávnou – tisíc let? – na dobu, kdy jej otec vzal jako desetiletého chlapce na Maltu v posledním zoufalém pokusu udobřit se s jeho matkou. Seděl sám na skalnatém mořském pobřeží ve Vallettě, zatímco jeho rodiče se zavřeli v omšelé rybářské chatě a dělali tam… co vlastně? A on poslouchal jejich pronikavé, zlostné hlasy a snažil se je neslyšet. Naštěstí jeho ze své hádky vynechali. Pak se z moře vynořil opálený plavec s chobotnicí omotanou kolem zápěstí.

Co se stalo pak… byla to ‚evaginace‘? Ne, kdepak, protože ten plavec-rybář poškodil měkké tkáně, když použil svůj nůž a rozřízl jakousi přepážku v těle svého úlovku, aby ho pak převrátil – jak? Venkem dovnitř? Ne, převrátil ho vnitřkem ven; v každém případě bylo nemožné evaginovat chapadla. A proč ten rybář převrátil toho tvora vnitřkem ven? Aby odtrhl jeho nyní už vnější orgány. Trask si vzpomněl, jak z váčků s barvivem vystříklo na žluté kameny černé barvivo a jak se z oblohy sneslo hejno vřískajících racků rvoucích se o vykuchané žábry, srdce, játra a další vnitřnosti plovoucí po hladině.

V případě chobotnice šlo tedy o vykuchání. Ale evaginace? V případě ubohého Gregoryho Stampera to nemohlo být nic jiného, neboť ten upovídaný soudní patolog – muž, který provedl posmrtné ohledání těla – výslovně zdůraznil fakt, že na těle nebyly patrné žádné známky ,chirurgického zákroku‘, žádné řezy na Stamperových příšerných ostatcích, jen jeho vlastní, které byl nucen udělat, aby je co nejlépe vrátil z jejich neuvěřitelného stavu a dokončil své ohledání…

Trask dlouhé minuty zíral na fotografie –

A neuvěřitelně se lekl, když se ozvalo zaklepání na dveře! To, co držel v ruce, na něho hodně zapůsobilo, což vlastně nebylo vůbec překvapující. Okamžik mu trvalo, než se vzpamatoval a zavolal: „Vstupte.“ Dovnitř vešel David Chung s hlášením o ztracené – nyní už mrtvé – dívce. V rychlosti mu vše vyložil a pak mu podal hlášení sepsané na papíře.

„A jsi si jist, že máme správného muže, toho pravého parchanta?“ zeptal se Trask.

„Jistě,“ odpověděl Chung s uspokojením. „Sebral jí život a zbytek svého teď stráví v base. Pro toho parchanta je to konečná!“

„Ale pro tebe ne, co?“ opáčil Trask uznale.

„Já se z toho dostanu, pane,“ odpověděl Chung a zamířil ke dveřím. „Není to tak pokaždé?“

Ale Trask jej zastavil. „Davide, zůstaň tady ještě chvíli. Prosím,

posaď se.“

Lokátor se otočil: „To je v pořádku, opravdu – jsem v pohodě… pane?“ Pak ale spatřil ten pohled ve tváři svého šéfa a pochopil, že se to netýkalo jeho, tak se posadil.

A Trask spustil: „Já sám nejsem vůbec v pohodě – zdaleka ne. Ale jelikož ty už jsi dneska dostal svou ranní ropuchu, horší už to být nemůže. Tak se s tebou klidně můžu podělit o tu svou.“ Přisunul k němu po stole ty děsné jednobarevné fotografie. Lokátorovy mandlové oči se při pohledu na ně ještě více zúžily.

„Co to…?“ vydechl a trochu pootevřel ústa.

„Davide,“ požádal ho Trask. „Mohl bys mi s něčím pomoci? Můžeš mi vysvětlit, jak bys provedl něčí evaginaci?“

„Jak bych udělal co?“ Chung se zašklebil, zatímco si stále prohlížel fotografie.

„Jak bys někoho převrátil vnějškem dovnitř?“

„Na co se to, u všech čertů, dívám, pane?“ Lokátorovy nozdry se rozšířily; zkřivil ústa a pak se s odporem zašklebil.

„O tom jsem právě mluvil,“ řekl Trask tiše. „Na to jsem se tě ptal. Tenhle člověk je vnějškem dovnitř. Jak bys tohle někomu udělal, Davide? No, za předpokladu, že bys to samozřejmě chtěl udělat.“

„On je vnitřkem ven?“

Trask zakroutil hlavou. „Ne, je vnějškem dovnitř, evaginován.“

„To má být nějaký nechutný vtip?“ Chung se podíval na Traska a pro případ, že by tohle byl opravdu jen odporný vtípek, ještě si přisadil „No, možná bych mu mohl něco prostrčit páteří… třeba násadu od smetáku s háky na konci a vytáhl bych ho ven skrze jeho vlastní, hm –“

„Ne,“ zarazil ho Trask, „protože to by roztáhlo jeho řitní otvor na neúnosnou mez, a on by praskl a rozerval by se. A u tohohle nebylo žádné takové poškození patrné. Žádné takové poškození. Žádné řezné rány, žádné chirurgické zásahy. A podívej se na jeho nohy – tedy to, co z nich zbylo – a jeho ruce, a dokonce i jeho hlavu. Ty byly také evaginovány.‘

„Skutečně nežertujete?“ zeptal se Chung slabě. „A tohle je opravdový člověk: někdo, kdo byl… převrácen vnějškem dovnitř?“

„Ano,“ přikývl Trask. „Jako kdyby mu někdo sroloval maso z kostí –jako když si sroluješ punčochu – a pak ho natáhl kůží dovnitř a položil podél holých kostí. Ale bez jakéhokoliv řezání.“

„A krev?“

„Krev samozřejmě,“ přikývl Trask. „Vždyť kůže ti drží krev v těle Davide! A když se tkáň oddělí od kosti, přirozeně začneš krvácet. Neb v tomto případě nepřirozeně.“

„A kdosi tohle nějakým způsobem udělal nějakému člověku.“

„Patolog, který provedl posmrtné ohledání, řekl, že kdyby to neviděl na vlastní oči, považoval by to za nemožné. V každém případě – ať už to někdo udělal, nebo ne, ať už je to vražda, nebo něco jiného – stalo se to.“

„Ale jak by se to mohlo stát, kdyby to nikdo neudělal?“ Chung byl zděšen, přesto však fascinován.

Trask pokrčil rameny, nikoliv však lhostejně. „Už sis někdy pročítal případy sira Keenana Gormleyho?“ Gormley býval hlavou pobočky E v dobách, kdy se ještě jmenovala INTESP. Neohrabaná zkratka zastupující anglická slova ‚intelligence‘, tedy tajná služba a ‚espionage‘, což může být špionáž nebo možná ESP; Trask se na to nikdy nikoho neptal a teď už ho to ani nezajímalo. „Gormley vyšetřoval dva případy spontánního vznícení člověka a velice přesvědčivě je popsal… což znamená, že věřil, že jsou opravdové. Nikdo ty oběti nezapálil ani nezavraždil, prostě samy shořely.“

„Ano, o těchto případech jsem slyšel,“ přikývl Chung. „Nějaký druh spontánní, silné chemické reakce nebo něco v tom smyslu. Ale tohle?“ Zakroutil hlavou a poslal obrázky přes stůl zpět k Traskovi. „Tohle není v žádném případě to samé.“

„Ale v jistém ohledu ano,“ opáčil Trask. „Jsou to oba záhadné a nevysvětlitelné případy. Tím chci říct, tedy nabízí se zde otázka: pokud někdo – chemicky nebo jinak – dokáže někoho spontánně vznítit, pak je docela možné, že ovládá mechanismus spontánní evaginace?“

Jenomže lokátor se zamračil a znovu zakroutil hlavou: „Pane, teď jste mě dostal.“

„Ano,“ přikývl Trask. „A mě to taky dostalo… nedokážu si to vysvětlit! Ale já jsem četl tuhle zprávu a to nejhorší jsem ti ještě neřekl. Když našli tenhle – tuhle věc – tak to, tedy ten muž, stále ještě žil. Chudák!“

„Ježíši Kriste!“ vydechl Chung. „On byl…?“

„Naživu, ano,“ přikývl Trask. „Samozřejmě že to byl velice agonizující, hrůzný konec, takže ten muž velmi rychle zemřel – naštěstí!“

A Chung neřekl nic, jen tam tak seděl…

Po chvíli se Trask vzchopil a promluvil: „Davide, pokus se najít někoho, kdo nemá momentálně moc práce. Potřebuji, aby pro mě něco zjistil. Velice by mě zajímalo, jestli se někdy u nás nebo v zahraničí náhodou neobjevil podobný případ. Myslím, že bychom to měli prověřit.“

Lokátor vstal. „Možná bych to měl udělat já,“ a v duchu doufal, že to po něm Trask chtít nebude. „Myslím, že teď nemám co na práci, tak bych možná –“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Traska a smutně se usmál. „Ne, protože po tobě budu chtít něco úplně jiného. Něco méně morbidního.“

„Och!“ Chung se ze všech sil snažil skrýt svou úlevu; čím méně se bude tímto případem zabývat, tím lépe.

„Ano,“ přikývl Trask a pak mu pověděl o případu Scotta St. Johna a vysvětlil mu své požadavky ohledně Iana Goodlyho a Anny Marie Englishové. „Je to pro jejich dobro,“ zakončil svou řeč.

„Ano, pane,“ souhlasil Chung. „Já vím. Ale přesto se mi moc nezamlouvá představa špehování našich vlastních lidí.“

„Já vím, Davide,“ řekl Trask. „Ale víš o nějaké příjemnější práci? Tohle je pobočka E, můj příteli, a řešíme tu věci, které se nelíbí nikomu – ani tobě, ani mně, ani nikomu jinému – ale snažíme se je řešit, jak nejlépe dokážeme. A stejně, tohle není špehování: budeš jim krýt záda, to je vše, i když o tom oni nebudou vědět. A konečně –“ Trask zarytě přimhouřil oči „––konečně, jsem tady šéfem a musím rozdělovat práci. No a to jsem právě udělal, tak do toho.“

„Ano, pane,“ prohlásil Chung a zamířil ke dveřím.

Trask se díval, jak lokátor odchází, a cítil, že se rozhodl správně. Úkol, který právě zadal Chungovi, by se snad mohl zdát trochu pochybný, ale alespoň už nebude myslet na to ubohé dítě, které nalezl znásilněné a zavražděné pod keřem…

Šestá kapitola

Jakmile bílý vládní proudový letoun zastavil na zchátralé, sluncem rozpálené ranveji a mračna prachu zvířená jeho motory se usadila, ze stínů omšelé letištní budovy vyrazil uvítací výbor šesti ozbrojených vojáků oblečených do černého, aby se seřadil po obou stranách schodiště spuštěného z kabiny letadla.

Když motory letadla pomalu utichly, za vojáky se mnohem pomalejším tempem loudal pohledný mladík tmavé pleti. Měl možná osmnáct let, na sobě měl šedou hedvábnou košili a drahý bílý oblek, na nohou bílé boty, které jej posléze donesly až ke schůdkám letounu. Na prsou se mu leskla trojitá řada hrdě nošených, třebaže nezasloužených medailí, které nepříliš elegantně prozrazovaly jeho postavení v téhle zapomenuté, cynické a zkorumpované autokracii: že jako jediný milovaný syn krutého, sadistického diktátora je právě on jeho následníkem.

Pulzující vlny horka se odrážely od ranveje a mladíka nepřestávaly obtěžovat všudypřítomné mouchy, takže kolem sebe mával rukama, aby je odehnal. Přestal s tím, teprve když se ve tmavém, oválném otvoru letadla objevila postava. Nejdříve spatřil tvář, nakloněnou kupředu, neboť ten člověk se musel očividně přikrčit, a pak obrys abnormálně vysokého, hubeného muže s dlouhým krkem, oděného do bílého kaftanu s vysokým límcem a s rudými koženými sandály na nohou. Měl bledou kůži a stříbřité vlasy sčesané dozadu, kde částečně překrývaly jeho vysoký límec. Pod vyvýšeným, zašpičatělým obočím měl tmavé, hluboko zasazené oči; jeho uši byly malé a kulaté a ústa ne širší než jeho tenká, špičatá brada. Také měl prošedivělé vousy, knírek a licousy. Kdyby se usmál a kdyby jeho kůže byla tmavší, někdo by si jej mohl splést s indickým mystikem, nějakým tajemným guru. Šířil kolem sebe atmosféru zakázané vědy a vědění; vize a síly, které se vymykaly lidským možnostem. A jakkoliv se při své výšce zdál impozantní, byl bledý, měl upravené vousy a nikdy se neusmíval.

Když svou zvláštní, strnulou chůzí vystoupil z letadla, mladík přistoupil blíže, postavil se mezi vojáky a uklonil se. Pak natáhl ruku a strojeným, kultivovaným jazykem řekl: „Otče, posílá mě můj otec, generál Wilson Gundawei, abych vás přivedl do paláce. Tito vojáci jsou zde, aby vám vzdali hold.“

Muž ignoroval nabízenou ruku a jen poznamenal: „Petere, vypadá to, že jste zdráv – zcela zotaven – to rád vidím. Váš stav mě opravdu těší, totéž však nemohu říci o vašem otci.“ Jeho hlas byl hluboký a zvučný a měl velice neurčitý přízvuk. Jeho rty se při řeči téměř nehýbaly a slova skládal dohromady s velkým úsilím, velice formálně a nejistě. Mladý muž si pomyslel: Když jsme se spolu setkali poprvé – a vlastně naposledy – vypadalo to úplně stejně. Možná že toho moc nenamluví. Možná není zvyklý mluvit. Tohle se velkým mystikům, myslitelům a léčitelům stává. Prostě neradi klábosí. 

Muž se na něj podíval, jako by jeho myšlenky snad slyšel – ale spíše chtěl učinit přítrž všem dalším formalitám – a řekl: „Řeč pro mě není nijak důležitá.“ Pak se podíval doprava a doleva na vojáky: „Zbraně, Petere? Takové je uvítání tvého otce? Taková je generálova úcta?“

„To je na vaši počest,“ opakoval mladík a pomalu mrzutě připažil. Pak omluvně pokrčil rameny: „Nebo jim také můžeme říkat… stráž? Časy jsou zlé; generál má nepřátele, stejně jako všichni mocní muži a vládcové. Myslí si, že je dobré být obezřetný, a snaží se mě chránit, to je vše – och, a vás také, otče! Protože kdyby nebylo vás, neměl by následníka, kterého by mohl chránit!“

Zpoza letištní budovy vyjela nablýskaná limuzína doprovázena dvěma vojenskými vozy. Když zastavila, otevřely se dveře spolujezdce a z nich vystoupili dva uniformovaní bodyguardi s lehkými kulomety v rukou a ostražitě se rozhlédli. Mezitím obě polopásová vozidla zaujala pozice a natočila se směrem k obvodu letiště, jejich plátěné střechy se složily a za pancéřovým panelem odhalily dva protiletadlové ostřelovače.

„Nejistá doba,“ opakoval ten vysoký, hubený muž. „Ano, vypadá to tak.“ Pak se podíval na hodinky, upravil se a dovolil mladíkovi, aby jej doprovodil k limuzíně…

Za příznivějších časů, v dřívějších dobách, byla generálova základna opravdu palácem, velice skvostným a přepychovým. Tehdy tam přebývali králové, princové a černí dvořané – a někdy i bílí – a diplomaté v drahém oblečení, a jen zřídkakdy příslušníci armády; pak to byli vysocí důstojníci ve slavnostních uniformách, s medailemi a stuhami, které byly opravdové a zasloužené. Tehdy také existovala spravedlnost… no, alespoň částečná. Ale nebyla to zdaleka ta drsná spravedlnost, či spíš nespravedlnost moci v neschopných a zkorumpovaných rukou.

Přesně nad tím přemítal Peter Gundawei, syn svého otce, který však v žádném případě nesmýšlel stejně, když společně s vysokým tajemným hostem generála Gundaweie kráčeli po mramorových schodech ke klenutému vchodu a pak po rezonujících rozlehlých chodbách obklopených chladnými místnostmi. Cestou jim salutoval špalír černých sloužících. V jedné z místností se zrovna konala porada plukovníka vojenské čety, který pobíhal kolem nákresů a map, mával důstojnickou hůlkou a používal ji jako ukazovátko. Ostatní místnosti byly prázdné a bez nábytku, ale v centru komplexu, za pozlacenými masivními a dokonale střeženými dveřmi měl generál Gundawei své soukromé apartmá.

Šestice vojáků sedících na lavicích se postavila do pozoru, zasalutovala pohlednému mladíkovi a podezíravě si přeměřila vysokého muže po jeho boku. Při jeho poslední návštěvě nebyl nikdo z nich ve službě a měli rozkaz prověřit každého, koho neznali. To bylo sice pěkné, ale co měli prověřovat? Muž byl velice hubený a jeho kaftan byl skoro průsvitný. Kolem zápěstí měl hodinky; žádné další viditelné ozdoby. Mladý, vzdělaný Peter Gundawei – generálův nafoukaný syn a následník – přiskočil, aby pohrdavě odstrčil vojáky i s jejich zbraněmi stranou.

Velitel stráže třikrát zaklepal na obrovské dveře a vzápětí se otevřelo dvacet centimetrů široké okénko, v němž se objevila tvář mladé ženy – krásné černé dívky, ještě ani ne dvacetileté. Jen vykoukla a hned se zase stáhla. V zámku zarachotil klíč, ozvalo se zaskřípání závory a důstojník společně s jedním ze svých vojáků vzali za mohutná, naleštěná mahagonová madla, načež se dveře uprostřed rozdělily a pomalu otevřely. Jakmile host i s doprovodem vešli, dveře se zase rychle zavřely.

Místnost za nimi byla rozlehlá, členitá, s vysokým stropem. Dalo se z ní vejít do dalších místností nebo pokračovat chodbami dál, takže připomínala střed dřevěného kola vozu. Byla také dobře zajištěna. Obrovské dveře, kterými do té ‚vnitřní svatyně‘ vešli, byly jedinými dveřmi v komplexu, i když bylo docela možné, že měl generál někde únikovou cestu, jen pro případ. Nebyla zde žádná okna, takže místnost osvětlovaly jen čtyři velké lustry a uprostřed stropu visel ohromný ventilátor čeřící vzduch šesti velkými lopatkami.

Nějakých patnáct metrů od nich stála na zdobené mramorové podlaze postel se zlatými a slonovinovými ,nebesy‘ podpíranými mramorovými sloupy, která zabírala centrální část místnosti a za ní na stěnách visely trofeje: zvířecí hlavy a leopardí kůže. Generál byl znám jako skvělý lovec – a nejen vysoké zvěře. Na obou stranách postele byly na zemi rozloženy polštáře a na nich se povalovaly dvě neveselé, takřka nahé dívky, které se krčily jedna k druhé. Divoké pohupování ohromných zlatem a jantarem vykládaných nebes a průsvitných závěsů prozrazovalo, že je zřejmě generál momentálně také ‚na lovu‘.

A zatímco tahle skrytá aktivita pokračovala, Peter Gundawei se chytil své možná poslední příležitosti, obrátil se k hostu a šeptem ho varoval: „V letadle jste mi řekl, že nejste spokojený s mým otcem. Jsem vaším dlužníkem a cítím, že vás musím varovat: ke generálovi tak otevřený nebuďte! Jeho trpělivost je hodně omezená, zato jeho hněv nezná hranic.“

Host na něj jen letmo pohlédl, neřekl nic, ale jeho téměř neviditelný úsměv dostal ironický nádech. A jeho hluboko zasazené oči se zaleskly jako černý mramor.

V tu chvíli se rozestoupily závěsy na posteli a generál hostům posunkem naznačil, aby přišli blíž. Učinili tak. Přešli po mramorové podlaze a zastavili se u samé paty postele. Generál Wilson Gundawei si zavázal pásek na svém honosném županu a pohodlně se usadil na schůdku vedle postele. Až na ten župan byl nahý a bosý a za ním – snažíc se zakrýt svou nahotu šňůrami z drahocenných korálků – se na purpurových přikrývkách choulila mladá dívka.

„Ach!“ zvolal generál. „Takže jste dochvilný – tedy, jste přesný. Přijel jste přesně, jak jsme se dohodli, tedy, jak jsem vám já nařídil. No vidíte, a já jsem jako obvykle nedochvilný… a vůbec mi nevadí, že jste mě vyrušili v mé, no, rozcvičce? No, každopádně vás znovu rád vidím, Guylere Schweitzere.“ Usmál se a podal mu svou obtloustlou ruku. Jeho host však tuto ‚přátelskou‘ ruku ignoroval a místo toho si prohlížel jejího majitele. To, co viděl, byl megalomanský mocnář, muž ovládaný vlastní chamtivostí, zvrhlostí a touhou po moci. Byl upocený od těch svých sexuálních hrátek – seděl tam jako oživlý ebenový Buddha. Generál Wilson Gundawei se podíval na svou prázdnou ruku a úsměv z jeho obličeje zmizel. Přišel až k okraji podia, ještě více natáhl ruku a řekl: „Guylere, jsem si jist, že si uvědomujete, jak je to neslušné a že bych to mohl považovat za urážku –“

„Nedotýkám se druhých, pokud to není… nevyhnutelné,“ opáčil vysoký muž. „A co se týče mého jména: ano Guyler Schweitzer, to je mé jméno – tedy alespoň mé obchodní jméno – ale ti, kdož jsou v mých službách, a většina těch, s nimiž se rád… setkávám a kterým občas přispěchám na pomoc, včetně vašeho syna Petera, mi říkají otče. A byl bych velice potěšen, kdybyste mi tak říkal i vy.“

Generál zaťal pěst, stáhl ruku a řekl: „Má trpělivost má své meze, ‚otče‘. Ale prosím, vysvětlete mi jednu věc: neměl by to být otec s velkým ,O’? Nebo byste byl radši, kdybychom vám říkali ‚Náš otec‘ – nebo Bůh?“

Generálův host se zatvářil překvapeně, ale jen na kratičkou chvíli, pak se napřímil tak, že vypadal ještě vyšší, a prohlásil: „Navzdory tomu, že jej hledám, nejsem přesvědčen o existenci boha, ale nerad bych ho provokoval, kdyby byl náhodou skutečný. Ale pokud někdo takový přece jen je, byl bych velice potěšen, kdybych se s ním mohl setkat; vskutku bychom měli o čem hovořit… dokud by jeden z nás, nebo my oba nepřestali fungovat. A pokud bych to stihl, zeptal bych se ho proč – ve své vševědoucnosti, své všemohoucnosti, své nepopsatelné schopnosti – proč stvořil některé ze svých bytostí tak tlusté a bez špetky elegance.“

Tohle byla nejdelší řeč, jakou generál stejně jako jeho pobledlý syn z úst toho vysokého muže kdy slyšeli; následkem toho, co právě řekl, mladému muži spadla spodní čelist.

Obličej generála Wilsona Gundaweie zesinal. Vytřeštil oči a nafoukl se. Neporozuměl přesně tomu, co muž řekl, ale zcela bezpečně rozpoznal urážku. No, mezi letištěm a palácem je spousta kilometrů, pomyslel si. A také mezi tímhle nestoudným kostlivcem a jeho soukromým letounem!

A zatímco přemítal – což jako by ještě přilévalo olej do ohně jeho hněvu – jeho host pokračoval: „Myslím, že víte, proč jsem tady. Ve věci důležitého, nedokončeného obchodu a zatím nesplaceného dluhu.

Ale samozřejmě že vím, proč jsi tady! pomyslel si generál. Stal ses ale obětí aprílového žertíku a jsi hlupák, když mě takhle provokuješ. Ted ses ocitl ještě o kus dál od svého malinkého letadýlka. A co se týče našeho obchodu: ne, myslím, že ne. Je tu ještě jedna osobní věc, kterou bych si s tebou rád vyřídil, ale pak už se mnou žádný ‚obchoď neuzavřeš, ani s nikým jiným – ‚otče‘! 

Tahle poslední myšlenka mu znovu vehnala krev do tváře; a také úsměv, no, spíše úšklebek. Úskočný, sardonický úšklebek. A tichým, hlubokým hlasem řekl: „Nemám teď náladu s vámi projednávat nějaký nedokončený obchod – ani nikdy jindy! A co se týče toho dluhu: víte, kdo já jsem? Vy chcete naznačit, že generál Wilson Gundawei je vaším dlužníkem? Já si ale na žádnou smlouvu nevzpomínám.“

„Žádnou smlouvu jsme neuzavírali,“ povzdechl si vysoký muž a potřásl hlavou. Potom se podíval na hodinky a trochu se upravil. „Byla to gentlemanská dohoda. Váš syn měl AIDS a já jsem ho vyléčil. Za to jste slíbil, že mně a mé společnosti zaplatíte deset milionů dolarů ve zlatě v pravidelných splátkách počínaje únorem. Ale vy jste se s nimi už o několik měsíců opozdil a veškeré pokusy se s vámi spojit byly marné. Nyní jsem tedy přišel osobně, abych si vyslechl vaše vysvětlení. A také abych přijal vaši omluvu a znovu se s vámi dohodl, nebo abych vám naúčtoval penále. Bohužel to vypadá, že budu muset přikročit k variantě číslo dvě.“

Muž podruhé pronesl delší řeč a jeho slova byla ještě urážlivější než prve – a vypadalo to, že záměrně.

„Penále?“ zařval Gundawei a sestoupil z pódia. „Cože uděláte? Naúčtujete mi penále?“ Prskal na něj. „Vy si dovolujete mi vyhrožovat a v mém vlastním paláci?“

„Nedodržel jste slib.“ Host o kratičký, trhavý krok ustoupil. „Vyléčil jsem vašeho syna. Kde je má odměna?“

„Na AIDS neexistuje lék,“ křičel generál. „Vy lháři, vy šarlatáne! Kdejaká čarodějnice z kdekteré vesnické chýše by zvládla to, co vy, a ještě mnohem víc!“

„Že neexistuje lék?“ opakoval host, očividně klidný a naprosto bez bázně. „Ale co paže vašeho syna? Tam jsem se ho dotkl.“

„Dotkl! Dotkl?“ ječel Gundawei. „Jakou sílu má asi dotek? Měl bych vám zaplatit deset milionů dolarů za pouhý dotek? Dotek pomatence, tak, Guylere Schweitzere!“

Vtom mezi ně vstoupil Peter Gundawei, vyhrnul si pravý rukáv saka a ukázal generálovi místo, kde měl na kůži jasně viditelný otisk pěti prstů, jako by v těch místech jeho kůži cosi vybělilo. „Otče, podívej se. Mám tady skvrny!“

Generál jej odstrčil a zakřičel na něj: „Ty mladý blázne! Buď zticha! Mlč! Mlč! A vy, Schweitzere… jste snad šílený? To si neuvědomujete, jak snadno vás mohu nechat zmizet?“

Nyní se rty hosta zkřivily do nenávistného úsměvu a za nimi se ukázaly malé, ostré zuby, které se leskly téměř jako perleť. „Paže vašeho syna má na sobě mé znamení,“ řekl, „ale já jsem zůstal bez odměny. Přesto když jste mě zavolal, přišel jsem a vy jste mi ukázal zlato, velké bohatství. Kde je teď? Skryl jste ho přede mnou?“

„Je pryč!“ řval generál. „Stejně jako brzy budete i vy! Sto tisíc nepřátel čeká na mých hranicích. Moje zlato se proměnilo v papír: peníze, které musím zaplatit za armádu. Zlato, které vidíte v této místnosti, je jediné zlato, které mám! Ale i kdybych mohl, nezaplatil bych vám. Za co? Za takzvané uzdravení? Můj syn nejedl a byl malátný, měl nějakou horečnatou nemoc, která prostě sama odezněla. A co se týče těch stop na jeho ruce: používáte nejspíš kyselinu, abyste zohavil svou oběť, a pak požadujete peníze za ten… ten takzvaný zázrak, za tohle zohavení, za trik s rukou! Myslíte si, že jsem hlupák? Pche! Skončil jsem s vámi!“ A zamával zamítavě rukama.

„Pak tedy přichází na řadu penále,“ odpověděl mu host klidně.

Gundawei k němu obrátil svůj rudý, zkřivený obličej a řekl: „Penále? Beze všeho, ale zaplatíte ho vy.“ Vyskočil na pódium, zazvonil na zvonek a křikl: „Služka!“

Z chodby nejblíže vchodovým dveřím vyběhla mladá dívka. Generál ukázal na dveře a poručil jí: „Přiveď stráže!“

Muž jménem Guyler Schweitzer se obrátil k nervózně postávajícímu Peteru Gundaweiovi a řekl: „Musím jít. Ale co jsem dal, si vezmu s sebou.“ Naklonil se k mladíkovi a ten v temných, hlubokých očích cizince spatřil cosi, zvláštní výraz, který jej donutil couvnout. Muž se však nedal odradit, znovu se k němu rychle naklonil, natáhl svou pavoučí ruku a dlouhé prsty obemkl kolem mladíkova krku. Trvalo to jen malou chvíli – nebyl to žádný pevný stisk, spíše dotek, téměř jako pohlazení – pak mladíka pustil, ten zavrávoral, zakopl o roh pódia a upadl.

Generál ten incident viděl, ten letmý kontakt mezi Schweitzerem a jeho synem; rozběhl se k muži se zaťatými pěstmi. Mezitím vyskočily i diktátorovy dívky a snažily se utéct do bezpečí bludiště chodeb a pokojů. Dveře se začaly otevírat a křik vojáků shromážděných za nimi sílil.

„Ty… ty… ty!“ řval generál a chystal se svého protivníka udeřit.

Jeho host se však znovu pohnul: jeho ruka vystřelila, uchopila generálovu jako do svěráku a bez nejmenší námahy ji zadržela. Generál byl znehybněn, neschopný cokoliv udělat. A pak muž řekl: „Och ne, generále, ne já – vy.“

Wilson Gundawei ucítil ten dotek: jeho ohromnou tíhu a celou sílu ukrývající se v dlouhých prstech cizince – přesto jako by ucítil jen dotek. Pálil – ale byl to jiný druh žáru, než jaký dokázal generál popsat. Spíše cosi jako brnění, jako elektrický proud, způsobující křeče a ztrátu kontroly nad vlastním tělem. Nejdříve v ruce, pak rameni, krku a hlavě a nakonec ve zbytku těla a ostatních končetinách.

Konečně se z cizincova sevření vymanil, podařilo se mu doběhnout k pódiu, ale pak ho nohy zradily a on žuchl do sedu zády opřený o postel.

Jeho syn, najednou zchátralý v bílém obleku, který na něm nyní jen visel, se mu doplazil k nohám. Zíral na něj krví podlitýma očima, když se začal svíjet a ječet v nesnesitelné bolesti. Neuvěřitelně vyděšený mladík křičel: „Otče… Otče!“

Ale generál – který si zuřivě trhal župan, až byl na cáry, a svíral si břicho – jako by ho neslyšel. Břicho se mu začalo zvětšovat, vzdouvat, bobtnat. Utvořilo svěrač, který se začal pomalu otevírat, až jeho žaludek vypadal jako obrovské, černé, přezrálé granátové jablko praskající pod paprsky slunce… a jeho rudá, šťavnatá semínka – jeho dřeň, jeho střeva – začala vylézat na povrch.

Peter Gundawei se prosebně podíval na vysokého muže, vztáhl k němu třesoucí se ruku, ale ten jen pokrčil rameny a řekl: „Ano, penále.“ A pak, nečekaně a hrůzně ukázal své emoce – tedy jakousi formu emocí – propukl v cosi, co se dalo nazvat jedině šíleným smíchem. O chvíli později však ztichl, stlačil knoflík na čemsi, co vypadlo jako laciné hodinky, a uklonil se v posledním, cynickém rozloučení. Pak se ta vysoká, štíhlá postava zatřpytila jako fata morgána, stala se průhlednou a nakonec zmizela.

Zmizela, ztratila se, jako by tam nikdy ani nestála…

Několik ozdobných žárovek ve třech velkých lustrech prasklo a na mramorovou podlahu se vysypaly střepy a roztavená vlákna. V lustrech a centrálním ventilátoru to zabzučelo a zapraskalo a pak z nich začaly sršet bílé, rozžhavené jiskry. Ventilátor jako by se zbláznil, nejdříve se téměř zastavil a pak se roztočil jako šílený a rozhoupal se, jak jeho lopatky zuřivě prořezávaly ozonem nasáklý vzduch. Netrvalo dlouho a celé to monstrum se utrhlo a dopadlo s hlukem na podlahu.

Napůl nahé dívky začaly ječet a zmateně pobíhaly všemi směry. Bělma jejich vytřeštěných očí těkala po pokoji naplněném modrým kouřem a blikajícími světly připomínajícími hejno svatojánských mušek chycených do sítě. Vojáci zmateně klopýtali sem a tam s připravenými zbraněmi, jenže neměli na co střílet. A Peter Gundawei – vychrtlý, s vytřeštěnýma kalnýma očima v náhle propadlém obličeji – se snažil odplazit pryč od svého otce, neschopen odtrhnout oči od pohledu, jak se na generálově těle odlupují svaly od kostí a tělní tekutiny prýští na mramorovou podlahu.

Pak velitel stráží – kapitán, starší muž – došel až k pódiu a spatřil, co tam leží: uviděl Gundaweie, svého generála, stále naživu, se zuřivě mrkajícíma očima… přestože mu právě mozek vyhřezával z hlavy uchem a jeho horní ret a nos se shrnovaly směrem nahoru, jako by jeho obličej byl jen maskou na krví potřísněné lebce! A Peter Gundawei, generálův syn, ten jen těžce oddechoval, celý svraštělý a ochablý ve svém bílém obleku. Umíral na AIDS!

Kapitán chvíli jen stál a jeho oči nebyly schopny přijmout to, co viděly. Pak –

Pak do něj narazila jedna z dívek a pověsila se na něho, vzlykajíc: „Otče! Ach, otče!“ Byla to jeho vlastní dcera. V tu chvíli kapitán věděl, co je třeba udělat.

Poručil svým vojákům, aby opustili místnost, zabalil dceru do rudé přikrývky, kterou sebral z velké postele, přikázal jí, aby zavřela oči, a odvedl ji do bezpečí. Pak se ozvala střelba jeho automatické zbraně, která na chvíli přehlušila zlostné sršení a praskání elektrické sítě a ke všem těm pachům se přidal ještě štiplavý pach korditu.

Dvojice na pódiu zemřela, ale byla to milosrdná smrt…

Ne, že by s nimi měl kapitán kdovíjaké slitování. Jeho dcera byla jedna z mnoha dívek, které generál zneužil, ano… byla příliš vysokou cenou, kterou musel zaplatit za své povýšení, navzdory tomu, že vlastně neměl na výběr. Nyní si strhl hvězdy ze svých nárameníků, hodil je na postel a zavolal vojáky zpět do místnosti.

„Na nic se mě neptejte,“ řekl. „Došlo tady k vraždě. Prohledejte to tu – a rychle! Poberte všechno, co má nějakou cenu. Naše země zůstala docela bez prostředků, takže odteď se musíme starat sami o sebe.“

Vojáci jej poslechli a rozběhli se po místnostech. Pak, když byla sundána i nebesa nad postelí, zapálil kapitán lůžko…

Na letišti, v blízkosti letounu, se zhmotnil vysoký muž. Pilot jej spatřil z kokpitu a nedokázal uvěřit svým očím při náhlém zjevení svého zaměstnavatele. Avšak na signál Guylera Schweitzera – naléhavé, kroužení rukou připomínající spíše pařát – se vzpamatoval a nastartoval motory.

Členové takzvaného uvítacího výboru generála Gundaweie seděli ve stínu zchátralé letištní budovy, odpočívali, kouřili a povídali si. Jakmile však zaslechli hučení motorů, vzhlédli a spatřili vysokého hubeného muže, jak nastupuje do letadla. Když se za ním zavřely dveře, típli cigarety, sebrali své zbraně a vstali.

Letoun právě pojížděl a otáčel se k nájezdu na zanedbanou ranvej, zatímco uvnitř budovy nepřestával vyzvánět telefon. Jeden z vojáků vešel dovnitř, aby jej zvedl – pak vyběhl ven, ječel na ostatní a gestikuloval směrem k letounu, nicméně příliš pozdě. Letadlo už se rozjíždělo po ranveji, zrychlovalo a chystalo se vzlétnout.

Když bylo ve vzduchu a rychle stoupalo, jeho jediný pasažér se podíval okýnkem dolů na roztroušenou skupinu vojáků, kteří si stínili oči před rozpáleným sluncem a dívali se za jeho letounem. Z té výšky vypadali jako mravenci… jenomže to byli lidé, alespoň v porovnání s tvorem, který si říkal Guyler Schweitzer.

Když se pohodlně usadil, ucítil náhlý pohyb ve svalech pod kaftanem za svým krkem. A za několik sekund z něj vyrostlo něco, co neurčitě připomínalo druhou hlavu, bublina šedozeleného čehosi protkaného rudými žilkami připomínající hnis velkého vředu a pohnulo se to směrem k jeho rameni. Guyler neudělal nic, aby to zastavil. A přestože to tentokrát nemělo ústa, promluvilo to na něj:

Můj Mordri, nezavolal jsi mě, přestože víš, že já bych si to býval moc přál. Proč jsi mi to udělal?

A přestože to nepotřeboval, odpověděl mu nahlas. „Protože bys mohl způsobit paniku. Tohle bylo nebezpečné území, můj khiffe. Nechtěl jsem, abys někoho polekal příliš brzy, a také bych nechtěl, aby se ti něco stalo. Měl bys mi poděkovat.“

Poděkuji ti, až se se mnou podělíš. A pak, dychtivě: Ty jsi… ty jsi někomu ublížil? 

„To byl účel mé návštěvy, ano.“

A já mohu absorbovat tvé vzpomínky?

„Samozřejmě, jako obvykle!“

Teď?

„Beze všeho.“

Pak se směrem k Schweitzerově uchu natáhlo jakési pseudochapadlo a ta věc v něm zmizela, vyfoukla se jako prasklý balon.

Schweitzer se znovu obrátil k oknu, aby se naposledy podíval na mizející letiště pod sebou, ukázal své ostré, perleťové zuby v úšklebku – v posměšném úšklebku – a pak se opřel do sedadla a uvolnil se.

A v jeho hlavě se khiff krmil vším, co Schweitzer viděl a udělal v paláci generála Wilsona Gundaweie…

Sedmá kapitola

Scott St. John se probudil s bolestí hlavy, která ho stála bezmála půl láhve brandy, avšak ani to mu nezajistilo sladké sny! Udělal to – strávil většinu včerejšího večera pitím – protože doufal, že ho to uspí, osvobodí jeho mysl od všech těch otázek a – třebaže jen na jednu noc – přestane bloudit v nekonečném kruhu… přinejmenším si to snažil namluvit. Ale ve skutečnosti (a nyní popíral sám sebe) si vlastně ani nevšiml, jak hodně toho vypil, tedy ne v tu chvíli. Byl totiž zahloubán – neustále si věci převracel v hlavě a hledal vysvětlení, TPV, svou vlastní ,teorii pro všechno‘ – a přitom si doléval skleničku dá se říci automaticky. Chabá výmluva…

A to si před pouhými dvaceti čtyřmi hodinami gratuloval, že se ještě nestal alkoholikem… zatím! Ne, zatím ještě ne (doufal), ale bude se rozhodně muset hlídat.

Matně si vzpomínal, že v šest zvonil budík, a pak už nic. Takže bylo jasné, že znovu usnul. A proč si sakra ten budík vůbec nařizoval? Protože chtěl vstát a jít si promluvit s tou dívkou, s tou ženou, ať už byla kýmkoliv nebo čímkoliv…

Bože! Ta žena! Jediná, kdo mohl mít odpovědi na jeho otázky!

Rychle vyskočil z postele, takže mu v hlavě začalo bušit, jako by kdosi tloukl do tamtamu. Okamžitě si vynadal za svou hloupost, za to, že se nepřinutil vstát, oblékl se, a aniž by se umyl nebo oholil, spolkl tři aspiriny a spěchal do garáže… a pak se zase vrátil pro klíče od auta.

Auto: od smrti Kelly seděl za volantem možná dvakrát – z toho jednou se málem naboural a podruhé zapomněl po natankování zaplatit a navíc mu dávno muselo vypršet povinné ručení. Takže měl několik důvodů, proč v poslední době raději chodil pěšky. Ale teď tu byla ta záležitost s tou holkou: bylo to důležité a možná už bylo příliš pozdě. Jen ať ho prosím nezastaví silniční kontrola. Ne s jeho hladinou alkoholu v krvi.

Ta žena, ano. Jeho záhadná žena.

Minulou noc se mu o ní zase zdálo, tím si byl jist, ale jeho kocovina mu nedovolovala vybavit si detaily toho snu. Ona sama se v něm vlastně neobjevila (to by si určitě pamatoval), ale slyšel její hlas, slyšel, jak mluví. Opakovala víceméně stejné věci, které mu řekla již včera. Takže hluboko ve svém podvědomí zjevně skutečně dbal na všechno, co říkala. Nyní, na cestě do trafiky, se Scott usilovně snažil vybavit si ten sen, její slova, něco z jejich významu a mimo jiné také všechno ostatní, co se kolem něj dělo. A to bylo dobře:

„Přemýšlej nad tím, co se ti stalo,“ řekla mu. „Přemýšlej nad svou ztrátou…“ (Ztrátou Kelly? Co jiného?) „Ale snaž se uvažovat chladně, bez hněvu, bolesti nebo vášně.“ (Proč? Protože to někdo zavinil? Kellyinu smrt, byla to něčí chyba?) A znovu, stejně jako předtím: „Nehledej mě. Až přijde čas, najdu tě sama…“

Ale, k čertu s tím! Něco – a zřejmě více než jedno něco – se s ním stoprocentně dělo. A pokud ona zná odpovědi, pokud má alespoň představu, co se to tu děje, pak ji prostě musí vyhledat!

Zaparkoval automobil blízko trafiky, vešel dovnitř a vzal si své noviny. Pak nahlédl do všech uliček obchůdku, jestli náhodou neuvidí svou záhadnou ženu, a byl zklamán, přičemž se snažil ignorovat otravný nenápadný pohled jiné ženy, té v natáčkách, která čekala, až ho bude moci obsloužit. Než zaplatil za noviny a poručil si k nim ještě svou obvyklou krabičku cigaret, žena už měla jako obvykle připravené drobné.

Když Scott sahal pro vracené peníze, žena na něj mrkla, chytila jeho ruku do své a řekla: „Pst! Pst! To je zlý. Vidím, že se ji snažíte najít – všimla jsem si toho výrazu spráskanýho psa ve vaší tváři. Pořád ste na ni nažhavenej, co? Škoda. Možná byste se měl poohlídnout po něčem dostupnějším.“

Scott se přinutil k úsměvu a odpověděl: „Nepotřebuju rady, zlato. Ale… byla tady?“

Žena pustila jeho ruku. „Ne, neukázala se tu. Teda, zatím ne. Možná ste na ni neudělal správnej dojem, ale možná že když chvíli počkáte…? Dneska ráno sem tu sama, víte, a teď, když už ranní špička opadla, možná bych mohla, no, zamknout na hodinku obchůdek a uvařit nám kafe nebo něco – no, v zadní místnosti – víte?“

No jistě, pomyslel si Scott. „Samozřejmě že bych rád, ale už něco mám – no, jdu k lékaři – víte?“

Na chvíli se zatvářila šokované. O krok od něj ucouvla a řekla: „Sakra! Vy to na mě hrajete! No jasně, to sem celá já: nikdy nemám štěstí. Ale musím vám říct, že nechápu, co na ní vidíte. Podle mýho názoru je to takovej ten lehčí typ.“

Scott si z boční kapsy vylovil kartičku a podal ji té ženě se slovy: „Podívejte, udělejte mi laskavost – kdo ví, možná vám to jednoho dne vrátím? Pokud se tu zase objeví, dejte jí mou vizitku, ano? Opravdu bych to ocenil.“

„Opravdu?“ vydechla dychtivě žena.

Scott jí vrátil mrknutí oka: „Takže to uděláte, že, zlatíčko?“

Před obchodem se otřásl, zapálil si svou první cigaretu, nastoupil do auta a zamířil domů…

Scott nebyl ve své kůži, tedy ještě méně než v poslední době. To rozhodně ano. Uvědomil si to po cestě domů. Věděl, že to, co cítil po doteku té záhadné ženy, s ním zůstalo, že byl… že byl změněný? To rozhodně. Zlepšila se mu nálada? Možná trochu od obojího, což bylo nejspíš dobře, protože cítil, že teď ví, kam jede. Už to nebylo to bloumání bez cíle a konce po různých místech, aniž by si uvědomoval, jak se tam vůbec dostal. Ještě to nebylo úplně v pořádku, zatím ne, ale měl cíl, touhu –

Po čem? Po pomstě? Určitě, pokud nebyla smrt Kelly přirozená, a když nad tím tak uvažoval, v žádném případě přirozená být nemohla! Nějaká zhoubná nemoc? To určitě! Ale nemoc, kterou doktoři nedokázali pojmenovat? Jak často se něco takového stane? Všechno, co tehdy věděl, bylo, že je nemocná. Prostě akceptoval, co mu řekli, co mu říkalo jeho pět smyslů: že jeho životní láska chřadne a umírá.

Ano, kladl jim různé otázky, které se nabízely: mohla by to být rakovina? Leukémie? Dokonce AIDS? (Protože existuje více způsobů, jak se nakazit touhle hrůzou!) A… copak v lékařských knihách o ničem takovém nepíší? A pokud ne, proč ne? Dobrý Bože, vždyť máme devadesátá léta dvacátého století, je to věk počítačů (pokud s ním umíte zacházet a máte na něj, i když Kelly vždycky tvrdila, že ho nepotřebují a dovolit si jej nemohou; ten celonárodní ,počítačový virus‘ v USA roce 1988 ji od toho odradil), tak co se v téhle úžasné, osvícené době stalo s pokrokem v medicíně?

Ti, kteří nad ní očividně lámali hůl, byli přece zatracení doktoři, takzvaní specialisté, že ano? Měli by být ti nejlepší z nejlepších. Takže neměli by sakra něco dělat? Jenže to oni dělali, dělali vše, co bylo v jejich silách.

A pak zemřela, jen tak, a Scott zemřel s ní. Byl mrtev uvnitř. Alespoň to tak cítil… až doteď.

Ale teď – pokud existovala alespoň vzdálená možnost, že Kelly nezemřela přirozenou smrtí – chtěl to vědět; zejména proto, že ho jeden z těch špionů, kteří jej vyslýchali, dokonce obvinil z toho, že ji zabil on! A stejně, co s tím měli oni společného, pokud vůbec něco? Oni a ty jejich neuvěřitelně směšné otázky, jejich naznačování, že Scott je… co, nějaký parapsycholog? A co když každá z těchto podivných událostí s těmi ostatními vůbec nijak nesouvisela, že to byl prostě sled téměř paralelních shod náhod?

Pro tohle existovalo označení, ano: souběžnost.

Scott se chraptivě zasmál, možná dokonce i trochu hystericky; hlasitě se chechtal, zatímco projížděl předměstím severního Londýna a před ním se otevírala zelená krajina. Už samotná ta myšlenka – že by snad mohl mít nějaké parapsychologické schopnosti – byla k smíchu! Na druhé straně je ale pravda, že se s ním během toho kratičkého rozhovoru opravdu zřejmě děly hodně zvláštní věci. A později se mu zdál ten sen, který se mu neustále vracel, vlastně ho pronásledoval. Drogový sen, to ano, a možná inspirovaný těmi… kým? Myšlenkovými špiony? Přinejmenším jimi a tou záhadnou ženou. Byl to ale zatraceně neodbytný sen. Jeho sen o Jedna, což byl on, Dvě, což byla ta žena, a Tři… pes.

Pes? Směšné! Šílené! Ale také zvláštní. Pak tu také byla ta zlatá šipka nebo kopí jasného světla: cosi vnímavého, co vstoupilo do jeho mysli a… a posílilo ho to. Och, na tohle si pamatoval. Ale co to bylo za sílu?

Ztrácím se v tom! pomyslel si Scott – a téměř minul slepou uličku, ve které bydlel. Dupl na brzdy, odbočil a taktak že se vyhnul policejnímu autu, které přijíždělo z protisměru a také muselo změnit směr. Což mu doopravdy pomohlo se zkoncentrovat! V uličce – když se rozeznělo duu-dááá, duu-dááá sirény policejního vozu – Scott zastavil u okraje.

Seděl v autě, svíral volant a proklínal svou smůlu. Nemusel být nějakým velkým parapsychologem, aby se dovtípil, že je v docela velkém průšvihu…

Provedli u něj dechovou zkoušku (značně překročil limit), vzali mu klíčky od auta a zavezli ho na místní policejní stanici. Tam jej požádali, aby jim poskytl vzorek moči – to také udělal, třebaže se zdráhal – a zavřeli ho do téměř prázdné výslechové místnosti s malým stolkem a židlí přišroubovanými k podlaze, kde měl čekat, dokud se nerozhodnou, co s ním udělají.

V místnosti bylo velké zrcadlo… no, alespoň z jeho strany to bylo zrcadlo. Scott se ale nemohl zbavit dojmu, že je to polopropustné okno, kterým ho bez jeho vědomí nenápadně pozorují. Možná že ne. Možná viděl příliš mnoho amerických kriminálek; každopádně však do zrcadla udělal obličej, pak se svalil do židle a pomalu se smířil se skutečností, že je v opravdu velkém průšvihu.

„Řízení motorového vozidla pod vlivem alkoholu.“ Takže mu ke všem jeho problémům přibude i záznam v rejstříku trestů.

A tak tam seděl a čekal… a občas letmo pohlédl do zrcadla. Slyšel tam na druhé straně někoho šeptat? Možná ne. Proč by si policisté šeptali? Vždyť byl jen další z řady opilých řidičů; nic mimořádného. A proč by ho vůbec chtěli sledovat? Ale někdo tam o něm mluvil, tím si byl jist. A stejně, to zrcadlo mu lezlo na nervy…

A tak čekal a čekal…

Pak vstal a začal se procházet po místnosti. Čtyři kroky tam a čtyři zpět, přičemž se občas zastavil u zrcadla. Při poslední takové zastávce si pomyslel: Cože mi to říkala? Pokud se setkáte s něčím divným, vyhněte se tomu a jen to zdáli pozorujte? No, něco v tom smyslu. Můžu vyjít ven za jasné noci a zírat na hvězdy, které jsou vzdáleny miliony světelných let, a přece neuvidím někoho, kdo je ode mě jen několik kroků na druhé straně za zrcadlem, které se klidně dá přirovnat k odvrácené straně Měsíce. A co když mě někdo pozoruje z povzdálí, i když třeba jen na takhle malou vzdálenost? A pokud ano, jak? A proč? 

V tu chvíli znovu uslyšel její hlas, nyní však byl mnohem silnější: Scotte, nenechejte se jimi vyvést z míry. Oni vám neublíží. Nebezpečí je někde jinde. Přesto jim to musíme říct. Pokusím se o to skrze vás: že pokud už musí zkoumat, co jste zač, nebo já nebo ten, co je Tři, pak to musí dělat z povzdálí, aby nás neohrozili… 

Její hlas utichl a zanechal za sebou rezonující, bolestnou ozvěnu.

„Cože? Kdo to je?“ šeptal Scott sám pro sebe, pak se vysmrkal, aby si pročistil hlavu. A znovu: „Kdo je tam?“ Avšak na jeho šeptání nepřišla žádná odpověď. Nebyl tam nikdo a nic.

Stává se ze mě blázen, pomyslel si. Určitě se ze mě stává blázen! Chvíli zíral do zrcadla, upřeně jej sledoval, pak se odvrátil zhnusený sám sebou i situací, ve které se nacházel…

Scott se znovu posadil a čekal o samotě ještě asi hodinu a půl, pak přišel ke dveřím, stiskl kliku a zjistil, že jsou zamčené. Zvedl zaťatou pěst, aby do nich udeřil, ale vzápětí si to rozmyslel, když v zámku zarachotil klíč a dveře se otevřely.

Dovnitř vešel mladý policista a přinesl telefon, který zapojil do zásuvky. Pak ho položil na stůl se slovy: „Až zazvoní, bude to pro vás.“

Zmatený a zamyšlený Scott čekal, až telefon zazvoní, pak zvedl sluchátko a ohlásil se: „Scott St. John.“

„Ach, pan Scott St. John!“ ozval se pisklavý hlas, který Scott okamžitě poznal. „Jaké to je mít přátele ve vysokých kruzích?“

„Xavier!“ řekl Scott, protože věděl, že je to on.

„Právě ten,“ řekl ten hlas. „Nebo mi můžete říkat pane Nepodstatný, pokud chcete. No, každopádně doufáme, že dříve nebo později začnete vidět věci našima očima a začnete alespoň trochu spolupracovat. A proto – jelikož nemůžeme vyhrát, pokud budete mít problém se zákonem a váš život se tím ještě více zkomplikuje – za vás zaplatíme kauci. Vy nemusíte platit vůbec nic a my doufáme, že oceníte, co jsme pro vás udělali. Takže nyní prosím předejte sluchátko zpět tomu pánovi v modré uniformě, abych si s ním mohl promluvit, a za malou chvíli už vás odvezou domů.“

„Počkejte chvíli,“ nedal se Scott. „Poslouchejte, já –“

„Ne,“ řekl ten hlas trpělivě, avšak pevně. „Vy poslouchejte. Pokud se chcete v blízké době dostat domů, předejte prosím telefon zpět náčelníkovi!“

„Zatraceně!“ zaklel Scott, ale udělal, co mu bylo řečeno. Mladý policista zmáčkl tlačítko operátora, nechal si hovor přesměrovat do kanceláře, sbalil telefon a nechal Scotta opět osamotě. Tentokrát se však asi za dvě minuty vrátil, aby mu oznámil: „Omlouváme se za chybu, pane, a doufáme, že jsme vám tím nezpůsobili žádné nepříjemnosti. No, ale víte, jak se to říká, jistota je jistota, že ano?“

Scott nemohl uvěřit svým uším. Přistihli jej při činu, a přesto se mu ještě omlouvali? Stala se chyba, ale ,jistota je jistota‘? A co se týče jeho přátel ve vysokých kruzích: ‚přátelé‘? Ti chlápkové z tajné služby? Totálně zmatený Scott se divil: Co se to tu sakra děje? V každém případě si však oddechl.

Stále se divil, stále byl zmatený, když jej vysadili u jeho domu a odjeli. A až později se sám sebe ptal, co vlastně dělala policie tak blízko jeho domu, v takové zapadlé, slepé uličce, kde bydlel?

Na tuto otázku, stejně jako na všechny ostatní však zřejmě neexistovala odpověď…

Scottova kocovina rychle mizela. Teď už ho jen trochu bolela hlava; nebylo divu po všech těch útrapách, kterými si prošel.

V poledne si dal pizzu a spláchl ji pivem. Jen jedním, jak se říká na spravení, ale ve skutečnosti to bylo jinak. Musel by si dát brandy, aby se trochu vzpamatoval, jenomže momentálně na ni neměl ani pomyšlení. Vzpomněl si na vtip, který mu kdysi kdosi vyprávěl:

„Ženská? Než ji dostaneš, láskou bys ji snědl, a když ji máš, lituješ, že jsi to neudělal!“ No, možná to úplně nevystihovalo momentální situaci s brandy, ale zatraceně – věděl, jak to ten chlápek myslel…

Vzal si ještě dva aspiriny, pak se usadil do křesla a otevřel si noviny. Ne že by jej nějak zajímaly denní události, ale možná mu to pomůže odvrátit myšlenky od všeho toho… toho zmatku! Pokud to byl zmatek.

Zatraceně!

A co to bylo s tím domem? Scott cítil, že je tu něco jinak, ale co? No, to je jedno! Odhodlán na to zapomenout – ať už to bylo cokoliv – znovu se pokusil začíst se do novin. Jenomže ta myšlenka jej dál pronásledovala, a tak s úzkostí v hrudi přešel k oknu a podíval se ven do zarostlé zahrady. Bylo snad něco tam venku? Sledoval jej někdo? Poslouchal? Nebo byl znovu paranoidní, jako na policejní stanici s tím zrcadlem? Každopádně Scott St. John už žádnou brandy pít nebude!

Udělal si šálek kávy – černé s jedním cukrem – a konečně se usadil k novinám.

Ve střední Africe měli nějaké problémy: tyran Wilson Gundawei byl nalezen zabitý ve svém paláci. A taktéž jeho syn, i když ten už byl vlastně mrtev dřív – očividně skonal na AIDS. A tak byla ‚generálova‘ maličká provincie Zuganda napadena, přes noc obsazena dvěma tisíci vojáky a připojena k sousední Kasabi. Bylo to snadné vítězství, téměř bez prolití krve. Takže žádná velká hrůza v mezinárodním měřítku; Zuganda dřív byla součástí Kasabi, dokud ji od ní Gundawei neodtrhl. A jak se to stalo?

Před několika lety tehdy ještě plukovník Gundawei zažil prudký vzestup díky zlatu, které našel v údajném rozsáhlém zlatém dolu na území svého kmene. Sesadil slabého krále, v roli vojenského diktátora převzal moc nad zemí, přeuspořádal hranice a usadil se na úzkém pruhu země, který dříve patřil Kasabi. No a od té doby vedly tyto dvě země mezi sebou studenou válku.

Zásoby zlata se však za posledních několik let ztenčily, důl se sesunul a zaplavila ho voda, no a s tak početnou armádou, kterou byl generál Gundawei nucen si vydržovat, měl štěstí, že se ještě dokázal udržet – až nyní se zdálo, že se jeho čas naplnil…

Scott narazil na stránku, na které byl příběh o jistém podivném okultním léčiteli, jakémsi samotářském Simonu Salcombovi. Kdykoliv jej Scott zahlédl, zaskočeného nějakým televizním kameramanem nebo v tomhle případě objektivem fotoaparátu v bulváru – v obou případech se jednalo o výjimečný stav, neboť tenhle muž se vyhýbal publicitě jako čert kříži – vždycky mu, možná neprávem, připomínal pakobylku nebo kudlanku nábožnou: byl vysoký a hubený, jeho pohyby byly trhavé, měl propadlou tvář a vůbec byl zvláštně odpudivý. Přesto Kelly, sama investigativní novinářka na volné noze, v něm viděla cosi fascinujícího, avšak navzdory tomu (a možná právě proto) jej měla za podvodníka. Dokonce o Salcombovi sebrala soubor novinových článků a nechala si i tenhle, ve kterém stálo:

LORD ZITTERMENSCH VÁŽNĚ NEMOCEN: VYUŽÍVÁ POMOCI OKULTNÍHO LÉČITELE

Samozvanému ‚lordu‘ Ernstovi (Erniemu) Zittermenschovi, dvanáctému nejbohatšímu muži Anglie, nedávno diagnostikovali nevyléčitelnou rakovinu žaludku, a proto se rozhodl využít služeb Simona Salcomba. Na veřejnosti se zřídkakdy objevující poustevník Salcombe – který sám o sobě tvrdil, že je zbožný muž a ‚hledá Boha‘ – byl za poslední dva týdny viděn při několika příležitostech, jak vstupuje nebo odchází ze sídla lorda Ernieho v Mayfairu.

Mág vysoké finanční politiky Ernst Zittermensch přišel do Anglie v roce 1948. Byl to sirotek z Německa a na krku se mu na řetězu houpala malá zlatá cihlička za padesát německých marek – jediný odkaz jeho rodičů, kteří padli ve válce. Takovéto cihličky si člověk může koupit bezmála v každé německé bance. Tahle však měla v současné době cenu půl miliardy liber, neboť tento muž se prodejem nemovitostí postupně stal magnátem. Převážnou část jeho bohatství tvořila četná sbírka zlatých sošek a dalších cenností.

Simon Salcombe, kterého všichni považují za švýcarského ‚mystika‘ nebo ‚léčitele dotekem‘– je to záhadný muž, který vlastně nemá trvalé bydliště – nabízí své služby pouze v případech onemocnění, na něž neexistuje lék, a jen velice zámožným lidem.

Jeho údajné léky jsou prý neuvěřitelně drahé. Před sedmi lety údajně stárnoucí bohyně stříbrných pláten čtyřicátých let Gina Giapardo Salcombovi zaplatila čtyři miliony dolarů za ‚nespecifikovanou léčbu‘. A současné zprávy tvrdí, že platila ve zlatě.

‚Slečna‘ Giapardo stále žije…

Kellyiny výstřižky: Scott si pamatoval některé z nich. Jednou, když se pokusila Salcomba vyfotografovat, nějaký reportér z BBC, se kterým spolupracovala, ji zachytil, jak se s ním snaží udělat rozhovor. Bylo to těsně před její smrtí, když vypadala obzvláště krásná. Tu fotku si musí schovat a ještě někdy se na ni podívat, uchovat si ji v paměti, protože si nesmí dovolit zapomenout na její podobu. Pokaždé, když se mu nepodařilo vybavit si její tvář, jej zachvátila panika. Možná to bylo tím, že se emočně zotavoval – no, postupně – z toho, jak znal a miloval svou ženu, ale nikdy si nesmí dovolit na ni zapomenout…

Scott se zamračil, odložil noviny a vstal. Co to sakra bylo s tím domem? Cítil, že tu něco není v pořádku… nebo to bylo tím, že tady nebyla ona? A co ta pracovna? Bylo tu snad něco jinak? Neztratilo se něco? Jeho oči se upřely na telefon. Chtěl snad někomu volat?

Zavolal na informace o telefonních číslech a požádal o Xavierovo číslo. Pak netrpělivě čekal, až jej spojí. Nejdříve uslyšel ženský hlas, který jej vyzval, aby nezavěšoval. Pak –

„Pane St. Johne,“ ozval se mužský hlas, hluboký a zvučný. „Stalo se něco?“

Jen tak: úplně lhostejně. Majitel hlasu byl lhostejný, Scott však ne. Měl pocit, že opět ztrácí kontrolu nad situací. „Vy nejste Xavier,“ řekl. „Xavier je vysoký, vyzáblý, má svěšená ramena a vypadá, jako by trávil spoustu času v pohřebním ústavu. Nepřipomíná kudlanku nábožnou stejně jako Simon Salcombe a má takový pisklavý – ne, ne pisklavý, jen pronikavý hlas. Nechci mluvit s vámi. Potřebuji mluvit s Xavierem.“

„Pane St. Johne, my všichni jsme Xavierové,“ odpověděl mu ten hlas, nyní už trochu zaujatěji. „Je to kód, nic víc. Jste v pořádku?“

„Ano, jsem v pořádku,“ lhal Scott. „Takže asi budete vědět všechno o tom, jak mě vaši lidé odvlekli, protože si mysleli, že jsem mentálně nadaný?“

„Ano, vím o tom všechno. Četl jsem zprávu.“

A Scott si pomyslel: Zprávu? Oni si založili složku – na mě! Co jsem provedl, že si tihle lidé založili složku s mým jménem? 

A ten hlas řekl: „Pane St. Johne? Jste tam? Co jste to chtěl?“

Scott se vzpamatoval, odkašlal si a odpověděl: „Možná byste mi mohli říct, jaké ESP že to mám?“

A po malé chvíli: „No, nemohl. My jsme doufali, že to povíte vy nám.“

Scott se nad tím na chvíli zamyslel – na delší chvíli – pak ztratil tu trochu trpělivosti, co v něm ještě zbývala, a nechal za sebe promluvit své zklamání: „Tak si trhněte!“ a zavěsil…

Osmá kapitola

O hodinu později stál v kanceláři Bena Traska Ian Goodly a vypadal trochu nervózně, neboť se chystal jej informovat o drobném nezdaru.

„Co tím chceš říct ,drobný nezdar‘?“ zeptal se Trask. Šéf pobočky E se díval na svého podřízeného a uvažoval: Takže, cože mi to na tobě nesedí tentokrát, můj jasnovidný hubený kamaráde? Co se to stále snažíš přede mnou zatajit, hm? 

„Myslím, že to nenápadné sledování z povzdálí nebude fungovat,“ začal Goodly. „Zjistil jsem… něco a jsem si jist, že je to důležité, ale je to dost mlhavé. Vytahuji informace z někoho, kdo ani neví, že je má, a to není zrovna jednoduché.“

Nebo z někoho, kdo o nich nechce mluvit, jako tady jistý jasnovidec! pomyslel si Trask. „Ale něco přece jen má, ne?“

„Věřím, že by St. John mohl být telepat,“ vysvětloval Goodly. „Alespoň částečně. Nebo je možná empatik… ve skutečnosti by mohl být řada různých věcí! Ale ať už je to cokoliv, jen to v něm dřímá nebo to ještě není plně vyvinuto nebo to mohlo zakrnět, protože to nepoužíval, což znamená, že to ztratí bez toho, aby si uvědomil, že někdy něco podobného měl… ale to si nemyslím.“

„Ale my víme, že se to může stát,“ namítl Trask. „Koneckonců, už jsme se s tím setkali.“

„Ano.“ Souhlasil jasnovidec. „Před několika lety jsme tu měli Jimmyho Weira. Našli jsme ho v londýnském kasinu. Myslel si, že má prostě neuvěřitelné štěstí ve hře, ale ve skutečnosti to byla telekineze. Třikrát ze sedmi pokusů se Jimmymu podařilo dát kuličku na ruletě tam, kam chtěl on. Naverbovali jsme ho a po týdenním tréninku dokázal hýbat malými předměty. A pak najednou nic… vyhořel. Je to podobné jako něco fyzického. Když začneme trénovat naše svaly a zvedneme závaží, které je pro ně příliš těžké, můžou se přetrhnout. Na druhé straně, když je nepoužíváme vůbec, ochabnou a jsou nám k ničemu. Weir se zkrátka přetížil. A od té doby, no, se na něj čas od času mrkneme – abychom se přesvědčili, jestli se mu to třeba nevrátilo – ale ne, je z něho ztroskotanec a je bez prostředků. Je to snad naše chyba? Možná ano, možná ne. Zřejmě by o to přišel v každém případě.“

Trask odložil stranou hromadu papírů, která před ním momentálně ležela, povzdechl si a řekl: „Už jsi dneska něco jedl?“ Goodly pokrčil rameny. „Ne, ale to není –“

„A Anna Marie? Byl jsi s ní už dnes ráno?“ Trask vstal a odstoupil od svého stolu.

„Pracujeme na tom společně, ano,“ přikývl Goodly.

„Pokud jde o mě,“ pokračoval Trask, zatímco si oblékal sako, „jaksi jsem se zapomněl nasnídat… asi jsem měl příliš zaneprázdněnou mysl. Takže jsem ještě nic nejedl. Sežeň Annu Marii a pak mě u pozdního oběda můžete oba seznámit s celou situací.“

„No, když myslíš –“

„Myslím,“ přerušil ho Trask. „Už tak jsi pohublý a ona taky většinou vypadá, že se má každou chvíli zhroutit! Jasně, já vím, že její stav nemá co dělat s tím, jak se stravuje, ale prázdný žaludek neprospívá nikomu! Běž ji sehnat a setkáme se dole v restauraci. Oba vás zvu.“

„Jak si přeješ,“ přikývl jasnovidec.

V dolních patrech byl hotel. Výtah, který používal personál pobočky E, zastavoval pouze na třech podlažích: v přízemí, v hotelové restauraci a v samotné pobočce E v nejhornějším patře. Kromě agentů pobočky E neuměl výtah, nacházející se v zadní části hotelu, nikdo jiný použít. Lidé, kteří bydleli v hotelu nebo jen navštívili zahradu nebo restauraci, měli svůj vlastní výtah v přední části budovy.

Traskovi hosté dorazili do restaurace, zrovna když se omlouval hlavnímu číšníkovi, že už je trochu pozdě na oběd, ale protože se zde všichni agenti pobočky E často stravovali, věděl, že mu to projde. Pro zaměstnance hotelu ‚ti lidé z horního patra‘ byli zřejmě vážení a vysoce úspěšní ,mezinárodní podnikatelé‘ – ať už to znamenalo cokoliv – a to by v hotelu opravdu nesměli mít co do úst, aby si dovolili je odmítnout.

„Máme lososa v pikantní omáčce,“ sdělil mu hlavní číšník. „A chřest je výborný! A co se týče pudinku –“

„Žádný pudink,“ zavrtěl hlavou Trask. „Ale možná láhev vína. Ovšem ne moc drahé.“

„Nějaké dobré liebfraumilch?“

„To bude stačit, děkuji,“ souhlasil Trask.

„Lososa pro všechny tři?“ Načež všichni tři přikývli, třebaže se Anna Marie tvářila trošku mrzutě.

„Děje se něco?“ zeptal se Trask, když číšník zamířil do kuchyně.

„Jako obvykle,“ odpověděla mu ekopatka masírujíc si krk a rameno, kde jí viditelně pulzovaly nervy. „Matička země je někdy jako bolest ve ztuhlé šíji – a pokud jde o mě, tak to myslím doslovně – a z ekologického hlediska jde všechno od deseti k pěti.“

Číšník přinesl víno, a zatímco jim naléval do sklenic, Trask se díval na Annu Marii. Nemohl si pomoci, ale bylo mu jí líto – přesto se ale v její přítomnosti cítil jaksi nesvůj. Nebyla to její chyba, na vině byl samozřejmě její talent: její stav signalizoval četné neduhy celé planety.

„Chceš mi tvrdit, že St. John je součástí toho všeho?“ zeptal se. „Součástí znečištění? Nebo jsi to myslela všeobecně?“

Anna Marie usrkla ze své sklenice, přes její zaoblený okraj a silná skla svých brýlí se krátkozrakýma očima podívala na Traska – a pokrčila rameny na znamení, že se nejednalo o nic konkrétního, nebo to možná byl jen projev apatie. Ale Trask věděl, že to tak není. Bylo zřejmé, že se necítí moc dobře. Málokdy, jestli vůbec někdy se cítila dobře a obvykle to chvíli trvalo, než odsunula své fyzické problémy stranou a reagovala na každodenní události; v tuto chvíli na Traskovy otázky.

Trask se snažil ukrýt své rozpaky, znovu se na ni podíval a zamyslel se nad tím, co vidí. Ne koho, ale co, a tím ji vůbec nechtěl urážet. Neboť navzdory tomu, že Trask považoval své ESPery za kolegy, nazíral na všechny úplně stejně. Ano, byli to jeho přátelé, samozřejmě – jenomže to zároveň byli jeho podřízení, nástroje jeho tajemného řemesla.

Anna Marie Englishová, pomyslel si. Angličanka podle jména, avšak rozhodně ne typická anglická růže. Mohl za to její talent, ano. Nebo spíš její prokletí. Ze všech ESP schopností všech jeho agentů byly ty její největším prokletím. Protože cokoliv zasáhlo nebo poškodilo planetu Zemi, její rovnováhu, zasáhlo a poškodilo Annu Marii. A v posledních týdnech vypadala opravdu přepadle, sešle a vůbec hrozně.

Měla dvacet čtyři a vypadala… no, tak na padesát? Hnědé stařecké skvrny na jejích třesoucích se zápěstích a rukou, naslouchátko a brýle s tlustými skly, které ještě více zvětšovaly její soví oči, tuhé vlasy bez lesku a anemický vzhled: všechny tyhle vady odrážely neduhy a pohromy planety. Proto Traska její fyzické vzezření tolik znepokojovalo – ekopatka zrcadlila úpadek Země.

Ale pak konečně promluvila. „Momentálně nemluvím o práci, ale o lososovi.“ Zatímco to říkala, přinesli jim jídlo.

„Losos?“ opakoval Trask nechápavě. „Tobě snad nechutná?“

„Ale chutná,“ odpověděla. „Ale vím, že by neměl.“

„Cože?“ zvolal Trask. „Nestáváš se doufám vegetariánkou?“

„Možná, postupně,“ opáčila Anna Marie. „Ale ne dřív, než se budu stydět tak, že mě to donutí. Vždyť je to teprve dvacet let, co se lososi vrátili do Temže. Znečištění řeky je nejnižší od dob, kdy tady žili Vikingové.

Lososi zpátky v Temži! To je úžasné! A my tady sedíme a pochutnáváme si… na divokých lososech! Na dálném východě je to zase polévka ze žraločích ploutví a – ještě horší – delfíni! Zrovna v tuhle chvíli zabíjejí hejno delfínů! To opravdu bolí, bolí to mě! Všechno je to propojeno a je to čím dál horší. A jen hrstku z nás to opravdu zajímá. Poslouchej:

V březnu jsem navštívila své rodiče v Devonu. Můj otec vlastní několik akrů a zrovna kácel stromy – aby měl čím topit – staré nádherné stromy! Chystá se vykopat kořeny a vybudovat tam bazén, ohřívat vodu plynem a nalít do ní chlor, aby zlikvidoval řasy, a když bude pršet, bude nadbytečnou vodu vypouštět do místního potůčku. A to je můj otec!“ 

Odmlčela, aby se nadechla, a pak se zeptala: „Mám pokračovat?“

Trask přikývl. „Ano. Vypovídej se z toho.“

„Tak mě poslouchej,“ pokračovala. „Před pouhými osmnácti měsíci měli v Arménii zemětřesení. Zabilo to sto tisíc lidí a já ještě stále cítím otřesy! Před rokem došlo k té hrozné katastrově s tankerem Exxon Valdez; slyšela jsem křik mořských ptáků a cítila tu strašnou agónii všech těch ubohých mořských tvorů, kteří se topili v ropě. A co se týče letošního roku: no, nebylo to o nic lepší! Hurikán Hugo, zemětřesení v San Francisku a všechno to znečištění po celé zemi. Temže je čistší, to ano, ale jiné řeky jsou v hrozném stavu. Úroveň znečištění skoro všech jezer stoupá a kyselé deště zabíjejí pensylvánské jedle. Pak tu máme úniky radiací a defoliaci – ve skutečnosti masakrování – velkých deštných pralesů! A co teprve zvířata? Pandy a gorily jsou oloupeny o svá bydliště v pralesích a zelené rostliny, kterými se živí: ta ubohá hrstka přeživších pomalu mizí. Je to jako domino, na první pohled jedno s druhým nemá nic společného, ale jakmile spadne první kostka…“

Ekopatka se na chvíli odmlčela, upřela pohled na Traska a znovu se ho zeptala: pořád ještě chceš, abych pokračovala?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Trask. „Netrvám na tom. Myslím, že ti rozumím. Chceme po tobě, abys ignorovala to, čím neustále trpíš – aby ses nad to povznesla – a snažila se zjistit, co pohání toho Scotta St. Johna, jednoho ze šesti miliard, který zřejmě drží v rukou osud celého světa.“ Odmlčel se a téměř vyčítavě se podíval na Iana Goodlyho. „Je to jako hledat jehlu v kupce sena, co? Takřka nemožné.“

„Ano, je to velký požadavek,“ přikývla Anna Marie a zdálo se, že souhlasí, „ale nemožné to není. S pomocí Iana… jsem se o to pokusila.“

Trask se nedočkavě naklonil dopředu: „A?“

„Počkej!“ řekl Goodly a myslel tím ekopatku. „Možná by bylo nejlepší, kdybychom začali od začátku. Kromě toho ses ještě ani nedotkla jídla, takže na chvíli vypni. Ty se najez a já budu mluvit.“

Anna Marie váhavě přikývla a pustila se do jídla. A jasnovidec začal vyprávět tam, kde skončila.

„Včera, když jsme tady měli u výslechu St. Johna, nechal jsem do jeho domu nainstalovat štěnice. Tak trochu ze své vlastní prozíravosti, protože ‚prozíravost‘ je mým oborem, jak víš. No, takže technici odvedli jako obvykle skvělou práci; napíchli jeho telefon a po celém jeho domě umístili mikrofony.

Odpoledne si jednou zavolal – prověřoval si nás – ale včera pozdě večer slyšel dozorčí z odposlouchávacího zařízení spoustu cinkání skleniček a pohybu a klopýtání a tak. Podle našeho odhadu pil, prostě si namixoval pár drinků. Ale kdo by se mu divil.

No a tak jsem dostal nápad. Možná že si pamatuješ, jak jsem říkal, že bychom mohli St. Johnovi do cesty nastražit pár překážek, abychom zjistili, jestli dokáže použít svůj talent a vyhnout se jim? No, ve spolupráci s místní policií jsem to udělal. Dnes ráno jej zatkli – údajně pro řízení v opilosti, což pravděpodobně taky byl – a pak jsem vyzvedl Annu Marii doma a zajeli jsme na policejní stanici. Tohle byla naše příležitost, jak si prohlédnout St. Johna zblízka, aniž by o tom věděl… to jsme si alespoň mysleli.“

Ekopatka se dotkla Goodlyho lokte, utřela si ubrouskem ústa a řekla: „Iane, dovol mi to dovyprávět.“ A napila se vína, aby spláchla sousto.

„Pozorovali jsme ho skrze polopropustné zrcadlo – tak se jim říká, ne? No, prostě my jsme ho viděli, a on nás ne. Mluvili jsme šeptem, třebaže to nebylo nutné, protože ta místnost byla zvukotěsná. A tady už to začíná být matoucí.“ Na chvíli se zamyslela a pokračovala: „Víte, co je to Heisenbergův princip?“

Trask přikývl. „Znám ho, i když ho úplně nechápu. Cokoliv pozorujeme se naším pozorováním mění, je to tak?“

„Přesně, a proto je to matoucí. My jsme pozorovali St. Johna. Změnili jsme ho tím? Po chvíli jako by věděl, že tam jsme; byl neklidný, frustrovaný a naplněný úzkostí; ,předváděl‘ se před zrcadlem. Ale kdyby – jak věří tady Ian a já s ním musím souhlasit – kdyby věděl, že má jakousi mimosmyslovou schopnost, nějaký talent, určitě by i věděl, kdo jsme, a snažil by se to skrýt. Tedy za předpokladu, že by také věděl, že jej pozorujeme právě z toho důvodu.“ Pokrčila rameny. „Jak jsem říkala, je to matoucí. Možná kdyby s námi byl Paul Garvey…“

Trask dojedl. „Prozatím je to všechno teorie,“ řekl. „Pořád jen kdyby a ale, a nic konkrétního. Ptáte se mě, proč s vámi na tom případu nedělá Paul Garvey? Ale Paul už přece měl příležitost. A co třeba David Chung? A já? A všichni ostatní? Někdy tomu musím vymezit hranice.

St. John by mě nijak zvlášť nezajímal, kdyby mě na něj neupozornil Ian. Jsou tady naléhavější a možná i důležitější věci, které se musí řešit – a je jich spousta.“ Znovu se podíval na jasnovidce a Goodly se znovu cítil vinen; ale než se mohl začít hájit, Trask pokračoval:

„Ian mě na něj ale upozornil, a protože vím, že ho to znepokojuje, chci se o něm přirozeně dozvědět co nejvíce… což se ale neděje a zatím nevím vůbec nic. Takže Anno Marie, prosím, pokračuj. Než tě Ian vyrušil, chtěla jsi mi říct, jak ses s Ianovou pomocí pokusila odhadnout ekologický dopad jednání St. Johna na budoucnost. Asi jste postupovali obvyklým způsobem, že ano?“

„Obvyklým?“ zopakovala Anna Marie. „No, obvyklým pro pobočku E, to ano. Ale ano, spojili jsme se, drželi jsme se za ruce jako… jako kdo? Pár mladých, nesmělých milenců? Uf!“ Usmála se ironicky na jasnovidce. „Jaká to odpuzující myšlenka, co? No, vlastně to bylo naprosto bez emocí. Prostě jsme se chytili za ruce, soustředili se na věc a dělali to, co je nám přirozené, naši vlastní, speciální práci. Nechala jsem matičku Zemi, aby se přese mě převalila, zatímco Ian –“

„Já jsem se díval do budoucnosti,“ skočil jí do řeči jasnovidec. „Uviděl jsem to, čemu říkám ‚záblesk‘ – byl to okamžik, několik krátkých sekund, sled mentálních obrazů nebo vjemů – ale raději bych si to nechal pro sebe, dokud to Anna Marie nedopoví. Jen se zmíním o jedné věci: ať už má v sobě St. John cokoliv, myslím, že je možné, že to za těch pár sekund posílilo i naše talenty. I když to v něm teprve dřímá, je to v zárodku, zakrnělé, mělo to takovou sílu!“

Trask si pomyslel: Takže se k tomu konečně dostáváme, a obrátil se znovu na ekopatku. „Prosím, pokračuj. Tak co si matička Země nebo její budoucí vtělení myslí o Scottu St. Johnovi?“

„Jak řekl Ian,“ pokračovala Anna Marie, „trvalo to jen malou chvíli. Možná sekundu, ale byla to ta nejpodivnější věc! Všechno bylo, nevím, jaksi pokroucené, jako bych prožívala zhroucení – nebo totální obrat – pravidel vědy, zákonů fyziky. Cítila jsem planetární devoluci, masivní kolaps, možná i masové vyhynutí…“

„Cože!?“ Traskovi spadla spodní čelist. „Ty jsi cítila masové vyhynutí? Ale čeho? Nemáš snad na mysli lidstvo!“

„Mluvím o všem,“ vysvětlovala ekopatka. „A jestli jsem to ve skutečnosti necítila – protože se to ještě nestalo – doopravdy jsem měla pocit, že to přichází…“

Způsob, jakým ta slova vyřkla, tiše a zamyšleně, zmrazil Traskovi krev v žilách. Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale nic z nich nevyšlo. To už se ale do diskuse vložil Ian Goodly.

„Samozřejmě,“ řekl rychle, „nesmíš zapomínat na to, že dělala svou práci skrze mě. A také si vzpomeň, kdy nejlépe funguje Heisenbergův princip – u předběžného výslechu svědků.“

„Tomu nerozumím,“ přiznal Trask.

„Je to jako minulost,“ vysvětloval Goodly. „Kdybychom se uměli přesunout zpátky v čase a změnit minulost, změnili bychom tím i přítomnost a možná dramaticky. A když se pokouším podívat se do budoucnosti – co pak? Věci, které vidím, se často stanou, to je pravda, ale jen zřídkakdy se stanou tak, jak se domníváme my. Je to skoro, jako bychom měnili budoucnost tím, že se na ni díváme. Nový význam Heisenbergova principu vysvětlujícího Goodlyho princip, což nám zase připomíná, že budoucnost je prostě nevyzpytatelná.“

Trask se na něj zamračil a řekl: „Ano, to mi také něco připomíná: že to, co jsi právě řekl, je sice pravda, ale zároveň se tím snažíš odlákat mou pozornost od něčeho, co jsi mi jaksi opomenul říct – zatím! Takže prosím, můj příteli, co jsi ještě viděl? Jaký je tvůj pocit z budoucnosti Scotta St. Johna? Hrozí, nebo nehrozí ta obrovská nebezpečí, která cítila Anna Marie a na která jsi zatím jen nenápadně poukázal? A pokud ano, co s tím můžeme udělat my?“

Jasnovidec zavrtěl hlavou a usmál se. „Scott St. John není žádná hrozba. Dozvěděli jsme se o tom skrze něho. Alespoň to je v této chvíli jasné. A je také zřejmé, že si začínáš myslet, že jsem nevyzpytatelný jako sama budoucnost, ale já si myslím, že v tom směru nejsem o nic víc vinen než ona!“

Trask se narovnal a na chvilku vypadal zmateně. Pak přimhouřil oči a zeptal se: „Cože? Můžeš mi vysvětlit, co jsi to právě řekl? Asi jsem tomu nerozuměl. Vlastně, řekni mi všechno, všechno, cos mi ještě neřekl.“ 

„Jak si přeješ,“ přikývl Goodly. „Ve spojitosti se St. Johnem – soustředěním se na něj – jsem se pokusil podívat do budoucnosti v chronologickém pořadí. Takže si dokážeš představit mé překvapení, když první věc, kterou jsem viděl, byl můj starý dobrý přítel a kolega, lokátor David Chung! Chung, který mě pozoroval, jak si prohlížím St. Johna! Ale ne moc dlouho…“

Po několika sekundách úplného ticha se Trask začervenal a řekl: „Ach tak. No, víš –“

„Ale mě to neurazilo,“ přerušil ho jasnovidec. „Věděl jsem, že jsi to udělal pro naše dobro. Abys nás mohl rychle najít, Annu Marii a mě, a vytáhnout nás z toho, kdybychom se dostali do potíží.“

Trask si povzdechl: „No, ano. Teď jsi mi sebral vítr z plachet! Ale myslím, že omluvu si nechám na později. Mluvil jsi o tom s Chungem?“

„Těsně předtím, než jsem za tebou přišel,“ přikývl jasnovidec. „Ano, zmínil jsem se o tom Davidovi, ale to není problém. Tedy ne, pokud vrátí propisku Continental Airlines, kterou mi sebral ze stolu. Mám ji hrozně rád a myslel jsem si, že jsem ji ztratil. Mohl jsem si to myslet, protože já obvykle věci neztrácím. Samozřejmě že ji používal jako virguli, aby mě mohl lokalizovat. To bych rád věděl, co všechno má v té své skříňce… vsadím se, že je tam i něco, co patří Anně Marii. Ale vím jistě, že má ještě něco.“

„Ano? A co je to?“ zeptal se Trask.

„Těžítko ze St. Johnovy pracovny,“ odpověděl jasnovidec. „Požádal jsem techniky, aby mi něco přinesli, až budou instalovat v jeho domě ty štěnice. A dal jsem to Davidovi.“

„Aha,“ přitakal Trask. „Teď už vím, co že mě to tak mátlo, co jsi přede mnou tajil. Neboť je jasné, že máš v úmyslu hrát tuhle hru podle svých pravidel, že ses jaksi rozhodl vyřešit tento případ bez porady se mnou. Proč by sis jinak, hm, půjčoval jednu z věcí St. Johna, když bys ji nechtěl v budoucnu využít? Je to tak?“

„Ano,“ souhlasil Goodly. „Ale samozřejmě že nakonec to bude tvé rozhodnutí, kterého se budu držet.“

„Opravdu?“ V Traskově hlase nyní zazněl sarkasmus. „Takže si dál můžu hrát na šéfa? Dáváš mi tedy na vybranou?“

„Nikdy bych se nepokusil tě obejít, Bene,“ ohradil se jasnovidec. „To bych opravdu nechtěl. Ale to rozhodnutí, o kterém teď hovořím, je velké, je docela možné, že to bude otázka života a smrti.“

„A ty sis myslel, že bych se mohl zmýlit?“ řekl Trask ironicky. „Pověz mi, Iane: jak ti mám důvěřovat téměř ve všem, co děláš, když je zcela zřejmé, že při některých příležitostech – například teď – nevěříš ty mně?“

„Bene,“ hájil se Goodly, „tohle se stalo poprvé. Co se týče důvěry: jeden dobrý důvod, proč nám věříš, je ten, že u tebe je to přirozená věc; okamžitě bys poznal, kdybychom ti někdy lhali! Ale tohle není o důvěře v nás, ale spíše o důvěře v naše talenty. Takže než ti povím, co jsem viděl v budoucnosti St. Johna, žádám tě o ještě více důvěry. Slib mi, že tentokrát budeš tu hru hrát podle mě.“

Trask se podíval na Goodlyho – podíval se do něj a spatřil pravdu – pak přikývl a řekl: „Dobrá, poslouchám.“

Jasnovidec, kterému se očividně ulevilo, si hlasitě oddechl a začal: „Dobrá. Tak takhle to tedy bylo…“

Devátá kapitola

„Prohlížel jsem si St. Johna skrze to zrcadlo a snažil se vidět budoucnost,“ vyprávěl jasnovidec. „Jeho budoucnost, přirozeně, ale také naši a budoucnost celého světa. A ano, viděl jsem chaos, o kterém mluvila Anna Marie. Ale dojmy, které jsem z ní měl, byly velice prchavé, kaleidoskopické a nejasné; byly zastřeny temnotou obrovského zla, se kterým zápasil St. John! Bojoval s ním a uvědomoval si – stejně jako nyní i já – že on i jeho malá skupinka jsou jediní, kteří se tomu mohou postavit. St. John, ta žena, o které jsem předtím mluvil, a ještě jeden, který… který však v mé mysli zůstává zastřen ve stínu. Ale je tu jedna věc, kterou jsem si jist: nikdo z těch tří nepatří k nám. Ani já, ani Anna Marie – ani nikdo z pobočky E. Oni ale budou tři, to ano.

Tohle na mě udělalo hluboký dojem, to číslo tři. Zní to divně, já vím, ale je to vepsáno v budoucnosti, v budoucnosti celého světa a stojí to tam napsáno velkým ‚T‘. Tři. V jediném okamžiku to číslo proniklo do mé paměti: ‚Tři!‘ Ale pouze Tři. A zatímco nic z toho nedává valný smysl, povím ti, co ještě jsem viděl v těch míhajících se, chaotických sekundách:

Vrchol hory, celý pokrytý ledem a sněhem, na některých místech holý, s tunely a jeskyněmi vyhloubenými lidmi… obrovský stroj připomínající hlaveň zbraně, vyrobený z kovu a plastu… s těžkými, zlatými kulkami vršícími se do výšky stropů těch chladných prostor… elektronické obvody, počítačové obrazovky… bílým prachem pokryté dělníky, ustrašené a zničené těžkou prací, aniž by si uvědomovali, na čem to vlastně pracují… a samotnou smrt, stařenu s kosou přicházející a odcházející jako by na zavolání –

Na zavolání koho nebo čeho, to jsem neviděl. Konečně to všechno pohltily plameny, vybuchlo to v kolosální explozi, která mnou otřásla až do morku kostí, a pak to všechno zmizelo. A kdyby tam se mnou nebyla Anna Marie, nedržela mě za ruku, myslím, že bych upadl. Bylo to tak reálné, Bene. Bylo to jako… jako ,planetární devoluce‘, o které mluvila Anna Marie, a já vím, že to bude velice opravdové!

Na drahé straně jsem však velice zřetelně cítil jednu věc: že pobočka E s tím nebude mít nic společného. Neúčastní se rozhodujícího boje.

Možná budeme stát někde na okraji, ale tohle je jeho záležitost. Záležitost St. Johna. Naše budoucnost možná závisí na tom, co z toho vzejde, ale je to jeho boj, jeho a jeho skupiny, jen jich ‚tří‘ ano…“

Po několika dlouhých sekundách se ozval Trask: „Na okraji? Chceš mi říct, že budeme jen čekat a dívat se?“

„Tak jsem to cítil, ano,“ odpověděl jasnovidec. „Když jsem se soustředil na St. Johna, tohle jsem cítil velice zřetelně; bylo to jasné jako den. Chápeš, nejsem telepat, Bene, přesto bych přísahal, že jsem slyšel slova: ‚Pokud ucítíš něco zvláštního, nepřibližuj se k tomu, ale pozoruj to z povzdálí.‘ Tahle slova jsem slyšel a vím – nebo věřím – že to bylo sdělení pro nás. Můžeme pozorovat St. Johna, jeho minulost, život, cokoliv, co jej činí tím, kým je, ale můžeme to dělat jen z bezpečné vzdálenosti. Nesmíme mu ani pomoci, ani do děje zasahovat; nejsme součástí jeho konání. Ale neptej se mě proč, protože to nevím. My jsme… na okraji, ano. Nepotřebuje nás. Tedy zatím ne.“

Trask potřásl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit. Navzdory tomu, co slíbil, cítil, že ještě není zcela rozhodnut. „Vy jste mi oba tvrdili, že náš svět je v ohrožení,“ podíval se nejdříve na Goodlyho a pak na Annu Marii. „A přesto do toho nesmíme zasahovat? Pobočka E je tady, aby se zabývala přesně takovouto prací, a přesto to jediné, co můžeme dělat, je sedět a dívat se? A pokud bych to měl opravdu udělat tak, jak mi navrhujete – což znamená, že se do toho nemám míchat – mám spoléhat pouze a jen na vaše dobré slovo?“

„Ne, ne jen na naše,“ namítl Goodly. „Protože když jsme se vrátili z té policejní stanice, našel jsem na svém stole vzkaz od Paula Garveyho.“ Odkudsi vylovil pomačkaný kus papíru a podal jej přes stůl Traskovi.

Iane,

co to má všechno znamenat? Fušuješ mi do řemesla, nebo už jsem přepracovaný? Dnes ráno něco po desáté mě napadla myšlenka, která vůbec nebyla moje. Byl to ‚hlas‘ v mé hlavě, ale nesl tvé otisky prstů, tvou auru. Zněl asi takto: „Pokud ucítíš něco zvláštního, nepřibližuj se k tomu, ale pozoruj to z povzdálí.“ No, něco v tom smyslu. Samozřejmě že to mohlo přijít odkudkoliv – konec konců, jsem přece telepat – ale bylo to tak načichlé tebou! Může to mít něco společného s případem Scotta St. Johna? Zajímalo by mě to. Nemáš tušení?

Paul G.

Trask se podíval na jasnovidce, který znovu opakoval: „Takže, není to jen naše dobré slovo, co?“

„Co tedy budeme dělat?“ zeptal se Trask. „Nemůžeme jen nečinně sedět!“

„Můžeme ho důkladně prověřit,“ navrhl Goodly. „Všichni. Prověříme celou historii St. Johna, jeho kde a kdy, jeho předtím a teď… protože o jeho budoucnosti už něco málo víme. Zjistíme, co v něm dřímá, co se stalo nebo stane, že ho to donutí bojovat. A tak se možná i dozvíme, s čím to bojuje a kdo je na jeho straně. Ale musíme to udělat z povzdálí, nesmíme se k němu přiblížit. Nemůžeme si dovolit ho ohrozit.“

„Ohrozit?“ zopakoval Trask dříve, než mohl Goodly pokračovat.

„Další věc, která mi utkvěla v hlavě,“ vysvětloval jasnovidec a pokrčil rameny. „Ale neptej se mě, odkud to mám. I když mi to připadá logické. Protože pokud se má St. John vydat proti nebezpečným, neznámým nepřátelům, nemůžeme dopustit, abychom svou přítomností upozornili i na něj.“

Trask zavrtěl hlavou, promnul si bradu a řekl: „Nevím. Pořád mi to připadá jaksi zmatené a nereálné.“

„Já vím,“ přikývl Goodly. „Já to dobře vím.“

„Kolik času zbývá?“ zeptal se Trask. „Mohl bys naznačit alespoň tohle?“

„Ne.“ Goodly znovu pokrčil rameny. „Ale i když to byly všechno jen mlhavé obrazy, byly velice naléhavé. Takže ať je to, co je to, nemá to být daleko.“

Konečně byl šéf pobočky E přesvědčen, což z něj znovu učinilo toho známého rozhodného vedoucího. „Dobrá tedy, dejme se do práce,“ řekl. „A hned teď! Iane, chci, abys svolal všechny naše lidi, každého, kdo je k dispozici. Uděláme si poradu v operační místnosti za –“ podíval se na hodinky, „za hodinu? Stačí to? Zvládneš to?“

Jasnovidec přikývl. „Můžeš se spolehnout,“ řekl…

Scott St. John vykřikl a probudil se v křesle v malém pokoji v patře, který býval pracovnou jeho ženy. Na chvíli si nebyl jist, kde se nachází, myslel si, že je v nemocnici v centru Londýna, kde Kelly zemřela.

Měl sen – ne, vlastně to byla noční můra, a strašná! Pak, se zimničným zachvěním, přesvědčený, že je 3:33 ráno, se podíval na hodinky. Ale ne, bylo 6:25 večer.

Večer absolutně podivného dne! pomyslel si, když se pomalu přestal, chvět a konečně se úplně probral.

Nepamatoval si, že by tady nahoru vůbec šel, aby byl zase blízko Kelly, jako to často dělával v prvních měsících. Myslel si, že je zřejmě unavený, fyzicky i psychicky vyčerpaný všemi těmi nevysvětlitelnými událostmi, které se s ním v poslední době děly, a že sem nahoru zabloudil ‚instinktivně‘, aby se přesvědčil, jestli ji tu třeba znovu nenajde. Což bylo hloupé, protože moc dobře věděl, kde ji hledat, věděl přesně, kde se na highgateském hřbitově nachází její hrob. Ale nedokázal tam jít, protože vždy, když tam šel, nechtěl odtamtud odejít.

Ve svém snu byl Scott znovu s Kelly, seděl na židli po pravé straně její postele v nemocnici v jejím soukromém pokoji a držel její dívčí, třesoucí se ruku. Nyní, když už byl zcela vzhůru, se mu vybavilo něco, co si chtěl o té ruce určitě zapamatovat… o Kellyině křehké, levé ruce.

Byla při vědomí, avšak byla příliš slabá, než aby s ním mohla mluvit nebo udělat cokoliv jiného. Ale její oči byly v sinalém obličeji obrovské a vytřeštěné. V posledních dnech jejího života ji takhle viděl už mnohokrát, přesto nyní, ve svém snu, spatřoval v jejím němém pohledu jakousi naléhavost, jako by se mu pokoušela něco sdělit.

Její vyděšené oči sklouzly po jeho obličeji k ruce, kterou Scott držel ve své. Tohle se nikdy doopravdy nestalo, tím si byl jist – ve skutečnosti jen seděl po levé straně její postele a držel ji za pravou ruku – ale v tom snu se Kelly snažila upoutat jeho pozornost ze svého obličeje… na svou ruku?

Scott se urputně snažil si vzpomenout –

Ne, nebyla to její ruka, bylo to její zápěstí! Konečně odpověděl na její tichou výzvu a podíval se, kam ho Kelly směrovala.

Její bílá nemocniční košile částečně odhalovala… co? Znamení nebo skvrnu na zápěstí? Ano, Scott si konečně vzpomněl. Vypadalo to jako velice nejasný čárkový kód jen o odstín světlejší než její kůže. Znamení nebo cejch sestávající ze čtyř bílých, téměř paralelních čar, které křížily její zápěstí pod úhlem devadesáti stupňů. Možná to byl nějaký druh identifikace pro doktory a sestry, jako štítek na palci u nohy, avšak ne tak nápadný a mnohem méně emotivní a hrůzný. Bizarní myšlenka, které však ani na sekundu neuvěřil. Kelly ležela na soukromém pokoji a její nacionále a údaje o nemoci byly napsány na vývěsce u nohou postele; jak by si ji někdo mohl splést, nebo ji dokonce neznat?

Jenomže ty skvrny mu nešly z hlavy. Kde už je viděl? A najednou si Scott vzpomněl na další věc: jak si Kelly to zápěstí stále škrábala, když ji Scott vezl do nemocnice. To bylo toho rána, kdy se zhroutila, kdy se snažila vstát z postele a prostě se sesypala na zem. Myslel si, že to svědění musí být nějaká alergická reakce nebo něco…

Vzpomínka na Kellyin kolaps znovu připomněla Scottovi jeho sen a to způsobilo, že mu znovu přeběhl po zádech mráz. Kelly se v jeho snu také ‚zhroutila‘, i když tak trochu jinak. Ne, protože ten sen byl… něco jiného. Něco docela jiného!

V jeho snu na Scotta kývla, byl to téměř nepostřehnutelný pohyb nahoru a dolů, jako by říkala ‚ano‘, když se ujistila, že viděl ta znamení na její ruce. Dokonce se na něj slabě usmála a pak se zhroutila – ale doslova! A Scott viděl, jak se propadla do sebe jako balon z krepového papíru ve tvaru malé dívky, který kdosi najednou vyfoukne! V tu chvíli se pak s výkřikem probudil. Bože! 

Scott sešel po schodech dolů, udělal si hrnek kávy a vzal si ho do pracovny. Bylo tam šero, přestože tam ze zahrady dopadalo kosé sluneční světlo; na druhou stranu, teď už bylo šero úplně všude. Prach, který se usazoval více než tři měsíce, se jeho pohyby zvířil a v těch dohasínajících paprscích slunce vytvářel tisíce malých poletujících galaxií. Byla to beze sporu jeho stará známá pracovna, přesto však v ní bylo cosi divného. Že by něco chybělo? Podrážděně pokrčil rameny. Ať už tu byl jakýkoliv problém, pravděpodobně ho dříve nebo později vyřeší…

Svalil se do křesla, vychutnával si kávu a přemítal nad těmi skvrnami, které viděl ve snu na Kellyině ruce: byly snad opravdové, bylo to něco, co viděl na vlastní oči, tedy kromě chvíle, kdy ji vezl do nemocnice a ona se celou dobu škrábala? Ty skvrny mu něco připomínaly a pokaždé, když si na ně vzpomněl, byl ten pocit silnější.

Co že mu to ta jeho záhadná žena radila? Měl by nad vším ‚přemýšlet s chladnou myslí, bez hněvu, bolesti nebo vášně‘? Možná mu jen chtěla naznačit, že by měl začít uvažovat jasně. No, pokud v tom opravdu byl nějaký smysl a ona nebyla jen nějaká bláznivá ženská!

Scott si nevěřícně odfrkl a sám sobě se zasmál. Co to sakra…? Opravdu začínal brát ty její řeči vážně? Pak se ale rychle přestal smát, protože se mu znovu vybavily jeho sny a všechno – všechno, co se mu v poslední době přihodilo – ano, bral je vážně a už nějakou dobu! Proč by se ji jinak dnes ráno pokoušel hledat?

Ale ať už byla kdokoliv a ať byla šílená, nebo ne, radila Scottovi, aby vyprázdnil svou mysl a o své ztrátě uvažoval s jasnou hlavou – dokonce i o vyšetřování jeho ztráty – což nutně muselo znamenat, že v tom bylo něco, co vyžadovalo vyšetření…

Až na to, že on jasně uvažovat nedokázal, ani tady ne, ve své pracovně! Cítil, že zde je od Kelly příliš daleko. Její pracovna bude pro jeho, hm, studium lepší! Proto tam nahoru možná předtím šel: aby se pokusil věci si promyslet, jenomže usnul a zdála se mu ta strašná, tak reálná, noční můra.

Scott si vzal kávu a přešel nahoru, z jednoho zaprášeného pokoje do druhého. Zaprášeného, avšak dokonale uklizeného. Na rozdíl od svého manžela byla Kelly vždycky čistotná a měla věci v pořádku, obzvláště pokud měly vztah k její práci. Vedla si záznamy, schovávala poznámky, zápisníky a diáře a kartotéku plnou novinových článků a fotografií…

Fotografií? To znovu Scottovi něco připomnělo. Viděl snad na jedné z těch fotografií něco, co mu Kelly ukázala? Ve spojitosti se… se… se Simonem Salcombem? Byl to snad nějaký článek, na kterém pracovala? Možná. V některých jejích dřívějších článcích nazvala Salcomba šarlatánem, což zřejmě i byl, ale asi se mu to zrovna nelíbilo.

Ale stalo se snad něco v poslední době?

Ano, Scott si vzpomněl: bylo to v lednu, kdy se on připravoval na cestu do Berlína, aby tam tlumočil na konferenci ke znovusjednocení Německa. A když se vrátil domů, byla Kelly už nemocná.

Otevřel spodní zásuvku její kartotéky, podíval se pod písmeno ‚S‘ a brzy našel, co hledal: dvě hnědé obálky nadepsané Salcombovým jménem. Jedna z nich byla dost naditá – stará práce z let 1988 a 1989 – zatímco na druhé bylo datum leden 1990. A ta ho právě zajímala, byla to práce, kterou se Kelly zabývala těsně před svým skonem. A nyní si také vzpomněl, co mu o tom řekla:

Pracovala na tom jako novinářka na volné noze nebo ‚paparazzi‘, jak sama sebe nazvala. Chtěla získat fotografie Simona Salcomba. Měla v úmyslu ulovit nějaké dobré snímky, vyrušit Salcomba, aby se za ní otočil a ukázal se jejímu fotoaparátu a týmu z BBC. Kelly se se svými přáteli z BBC dohodla, že pokud se jim nepodaří získat vlastní dobré záběry, odkoupí od ní za slušnou cenu ty její, tedy jestli nějaké pořídí. Bylo málo pravděpodobné, že by se ji snažili nějak podvést, protože Kelly měla mezi reportéry jméno a její práci všichni obdivovali, ale kdyby snad ano, vždycky mohla své snímky prodat dennímu tisku.

Při této příležitosti to však vypadalo, že by mohla zabít dvě mouchy jednou ranou – nebo jedním fotoaparátem. Protože když Scott vysypal obsah obálky na stůl, nejenže tam našel sadu pěti fotografií 15x10 centimetrů, ale také novinové výstřižky a osm centimetrů dlouhý barevný film BBC. Možná že zde přece jen existovala jakási vzájemná spolupráce.

Nejdříve sáhl po filmu, vložil ho do čtecího přístroje na Kellyině stole a přidržel si jej proti oknu. Pak si jej prohlédl obraz po obrazu a okamžitě pochopil, proč byla tato část vystřižená: Kelly tam byla vidět mnohem lépe než Salcombe! Stála tam se svým fotoaparátem před obličejem a rukou se dotýkala Salcombovy paže. On se díval jiným směrem, tvář měl odvrácenou, aby se nevystavoval houfu novinářů a přihlížejících, kterými právě procházel. Jeho ochranka, několik dobře stavěných chlápků, mu razila cestu. Kelly zřejmě čekala na okamžik, kdy projdou, aby se mohla nepozorovaně přiblížit.

To byl první záběr, a pak věci dostaly rychlý spád. Sled Salcombových pohybů, který byl reakcí na Kellyinu nečekanou přítomnost, na to nenadálé vyrušení, byl najednou velice trhavý. Bylo to zvláštní, protože všichni ostatní se pohybovali plynule a přirozeně. Prohlédl si všechny záběry až do konce a viděl, jak se ten muž Kelly zbavil, jak ji uchopil za zápěstí, aby se vymanil z jejího sevření, a odstrčil ji stranou. Předtím se jí však podařilo alespoň jednou vyfotit jeho rozezlenou tvář obrácenou směrem k ní.

Všechno se to událo jen v několika málo záběrech, avšak Scottovy oči těkaly po těch obrázcích stejně trhaně jako scéna, která se na nich odehrávala; jako by si je prohlížel skrze prastarý ‚mutoskop‘ v nějaké přímořské peep show. A také to v něm zanechalo pocit znepokojení, jako by mu tam něco chybělo. Na to se může zaměřit později. A proč byla tato část vystřihnuta z reportáže BBC? Scott soudil, že byla nepoužitelná, byl to špatný kus rozostřeného, rozmazaného filmu, tak to bylo.

Odložil film stranou a sebral ze stolu fotografie. Nebyl na nich čas ani datum. Na první z nich byl záběr nemocných dětí z jednoho lůžkového oddělení. Scott tu fotografii nikdy neviděl, přesto mu něco připomněla, něco, co mu Kelly říkala. V té době měl spoustu práce, protože se připravoval do Berlína, a tak tomu nevěnoval mnoho pozornosti. Teď však cítil, že je to důležité, a proto se snažil si vzpomenout.

„Ty ubohé, nemocné děti,“ kroutila nad tím hlavou Kelly. „Jako by pro ně ještě někdo mohl něco udělat, když už je příliš pozdě. Vždyť byly i tak nevyléčitelně nemocné. Jenomže jejich rodiče pochopitelně udělají cokoliv. Už vyzkoušeli úplně všechno, tak proč nevyzkoušet i toho podvodníka Simona Salcomba? Asi cítili, že už jdou ke dnu – a chytají se stébla – vždyť tady už se nedá nic zkazit. A navíc se s nimi domluvil, že za své ‚služby‘ nebude požadovat žádné peníze. Hm! Jako by jim tím snad prokazoval nějakou laskavost! Ten zatracený podvodník! Ten prokletý, odporný slizoun!“

Scott věděl, že tohle nebyla přesně její slova; nepamatoval si už, jak ten rozhovor zněl, ale tak nějak to bylo.

Odložil fotografii stranou a prohlédl si další tři. Byly na nich ty stejné děti, každé z nich samostatně, možná byly vyfotografovány před tou skupinovou fotografií, protože navzdory tomu, co o jejich nemoci Kelly řekla, tady vůbec nevypadaly nemocné. Mohlo to však být světlem, všechny ostatní fotografie totiž byly tmavé a nepříliš kvalitní.

Na poslední fotce byl samotný Salcombe: Kellyin úlovek těsně předtím, než ji odstrčil. A Scott pochopil, co tím myslela, když jej nazvala slizounem. Vypadal jako nějaký ještěr! Měl sinalou, propadlou tvář, kruté rty, za kterými se bělaly drobné rybí zuby, a oči jako černý mramor zasazený do voskové masky lebky, nad níž se klenula kostnatá kopule jeho vyholené lesklé hlavy… ani ne tak kudlanka nábožná, spíš malomocná kobra! A co se týkalo jeho reakce, když se ho Kelly dotkla a nemile ho tím překvapila: vypadalo to tak nepřirozeně. Nebyl jen šokován, rozzuřilo ho to, byl šílený vzteky! Naplněn nenávistí – ano, plný nenávisti – vůči Kelly!

Znovu se podíval na tu fotografii a nezbývalo mu než zcela souhlasit s Kellyiným odhadem: Ty zatracený slizoune! 

Na druhé straně, Salcombův výraz nebyl možná tak podstatný. Možná to udělal ten fotoaparát; snad špatné světlo nebo možná selhal blesk. Ať už za to mohlo cokoliv, na tom snímku bylo cosi divného. Byl špatně zaostřený, rozmazaný a zrnitý. Vůbec nebyl tak dobrý, jak bylo u Kelly zvykem…

No a nakonec tu byl výstřižek z novin, kde byla Kelly opět o trochu nešikovnější než obvykle. Neboť zatímco vystřihla obrázek společně s článkem, který k němu patřil, nikde tady nestálo, odkud je vzala. Byla to nepochybně její práce, protože tam našel její novinový podtitulek.

Scott poznal tu fotku – byla to ta, kterou mu Kelly ukázala možná poslední den před jeho odletem do Německa a která ho donutila pustit se do hledání.

Přimhouřil oči, aby si ji mohl pořádně prohlédnout.

I když byla jen natištěná na novinovém papíře, byla lepší než všechny ostatní, které zatím viděl. Zachycovala sedm lidí před impozantním, mramorovým průčelím dětské nemocnice St. Jude: tři ženy a dva páry. Uprostřed mezi svými bodyguardy stál vytáhlý Salcombe. Kelly jej zachytila, jak se dívá přes rameno a očividně něco říká! Tentokrát nebylo pochyb, jeho výraz v obličeji to jasně prozrazoval – a přesto, že se s tím teď už stejně nedalo nic dělat – byl rád, že se Kelly při této příležitosti nacházela alespoň v relativně bezpečné vzdálenosti…

Desátá kapitola

Světlo za okny začínalo slábnout. Scott se usadil v Kellyině židli a rozsvítil lampičku na jejím stole, aby si mohl přečíst vystřižený novinový článek, který napsala. Možná že mu něco z jejích slov osvěží paměť, dá jeho myšlenkám ostřejší rysy.

Za poněkud hektický životní styl mohla jejich práce, která jim neustále narušovala poklidné soužití. Scott byl často pryč – ,někam komolit jazyky‘, jak to Kelly občas popisovala – a když byl doma on, musela zas ona do terénu honit se za senzacemi. Ale na druhé straně jim to možná prospívalo. Nikdy jim nepřipadalo, že jeden o druhého zakopávají, spíš se nemohli jeden druhého nabažit, a tak čas, který trávili spolu, byl pro ně vždy něčím neobyčejným.

Stinnou stránkou celé věci, pokud šlo o Scottovo dosavadní pátrání bylo, že toho o Kellyině práci nikdy moc nevěděl, jen to, že když si něco jednou usmyslela, její přesvědčení – pro i proti, výčet dobrého i špatného – bylo vždycky neuvěřitelně silné. Za každou cenu se držela svého. Což bylo na první pohled zřejmé, sotva Scott přejel očima po titulku toho novinového článku a pak se pustil do četby. Přitom sám pro sebe přikyvoval a bručel: „Jo, to je ta moje holka!“

SIMON SALCOMBE: ŠAMAN, NEBO ŠARLATÁN?

Napsala Kelly St. Johnová

Divotvůrci. Známe je odnepaměti a mají mnoho jmen – tolik, že bychom si dokonce mohli myslet, že jsou jich celé zástupy. Indičtí fakíři šplhající po lanech a pohotově mizející dřív, než se po nich někdo začne shánět; salónní kouzelníci, kteří vás budou do omrzení ujišťovat o své genialitě, ale nikdy vám svůj trik neprozradí; mentalisté se zavázanýma očima a velice výřečnými asistentkami – nemluvě o příležitostných špezích v publiku.

Pak tu máme mistry úniku, jako byl například Harry Houdini, který ohromil celý svět svými fantastickými činy, třebaže sám byl celý život velkým skeptikem a postrachem spiritualistů. A také nesmíme zapomenout na všechny ty ohýbače lžic, iluzionisty, polykače ohňů (a ty, co po něm chodí), telepaty a telekinetiky a všechny ty tele-tam a tele-sem a tele-nevím kdo ještě. A tak dále a tak dále, und so weiter. 

Ano, šidí nás odnepaměti, ale nám to nevadí, protože hned od začátku víme, že je to jen podfuk. Je to zábava – showbusiness, samozřejmě – a my nevěříme všemu, co vidíme, protože jak se zpívá v jedné písni, všemu se věřit nedá… Jsou to jen kouř a zrcadla, nic víc, a všechno je to jen pro pobavení –

Skutečně?

Potom se ale objeví Simon Salcombe – takzvaný okultní léčitel

– a je po legraci.

Simon Salcombe je opravdu záhadný muž: zřídkakdy jej můžeme zahlédnout na veřejnosti, jeho příchody a odchody jsou utajovány tak, že nikdo netuší, kde se zjeví příště nebo kam pak zase zmizí. Jeho současné aktivity ve velice výnosném ‚okultním uzdravování‘ (tvrdí, že léčí dotekem: tím, že ‚přikládá ruce‘) jsou jaksi zastřeny různými nepříznivými zprávami… ráda přiznávám, že několik jich pochází z mé dílny.

Upřímně řečeno, musí být nad slunce jasné, že každému, kdo se nad tím alespoň na malou chvíli zamyslí, dojde, že tento muž je obyčejný šarlatán, který se přiživuje na bohatých a důvěřivých hypochondrech. Jeho zámožní klienti jsou zcela jistě ‚uzdraveni‘

– samozřejmě že ano, protože v první řadě byli nemocní hlavně psychicky. A co se týče Salcombova léčivého doteku: no, nevím, jestli se všichni lidé, kterých se dotkl, opravdu cítí uzdraveni, ale zcela jistě byli podvedeni! Ba co víc, připadá mi, že to byl velice jemný dotek!

A nyní se dostáváme k dalšímu bodu. Zlověstný Simon – a přiložený obrázek možná vysvětlí, proč mu tak říkám… opravdu nesnáší fotografy – by si chtěl naverbovat nové dárce pro svůj osobní penzijní fond tím, že nabízí své ‚služby‘ zdarma zoufalým rodičům těchto těžce nemocných dětí. Tato bezohledná reklama na jeho prohnilý kšeft mu projde jen proto, že si nikdo nikdy nedovolí mu naznačit, že by snad mohl selhat, protože by tím předurčil osud těchto dětí. A pokud nebo jestli – ne, Bože, pomoz mi, ale já to musím říct – až se zjistí, že je Salcombova okultní ,léčba‘ k ničemu, pak tento bezohledný podvodník pouze poznamená, že jeho pacienti (ve skutečnosti oběti jeho podvodu) byli už v příliš pokročilém stadiu.

Ale jakou to ta stvůra hraje krutou, krutou hru a…

A tak dále.

Uprostřed článku však Scott přestal číst. Věděl, že se až do konce ponese text ve víceméně stejném duchu, neboť Kelly se vždy držela svého. A to, co si přečetl, mu stačilo k tomu, aby si věci chronologicky upořádal:

Kelly se nějak podařilo zjistit, že se Salcombe chystá navštívit nemocnici Sv. Judy. Jela tam, aby si jej mohla vyfotografovat. Jeho, jeho osobní strážce a dva páry rodičů, jak vcházejí do nemocnice. Pak, na Kellyino upozornění, dorazili na místo další reportéři – včetně jejích přátel z BBC – shromáždili se před nemocnicí a doufali, že Salcomba zastihnou, až bude odcházet. A zatím kdosi uvnitř, v nemocnici, vyfotografoval nemocné děti.

Salcombe se nakonec opravdu objevil; Kelly se mu postavila a podařilo se jí udělat druhý, detailní snímek, když se k ní obrátil. Konec příběhu. Druhý den napsala svůj článek. V té době byl však Scott v Berlíně. A než přijel domů… ale ne, k těm myšlenkám se nesmí vracet.

Takže, mělo všechno tohle nějakou spojitost s její smrtí? A jestli ano, tak jakou? A pokud byl Salcombe tak tajemný, jak Kelly věděla že se chystá navštívit nemocnici Sv. Judy, aby mohl ‚přiložit ruce‘ na ty ubohé děti? A proč se vůbec sakra on, Scott St. John, pouštěl do tohohle, pravděpodobně zbytečného bádání? Protože mu to poradila ona proto… žena, kterou neznal, kterou potkal v trafice, pro Boha svatého.

U této myšlenky to téměř vzdal, ale rozmyslel si to. Navzdory tomu že se cítil naprosto zmatený, věděl, že na něco narazil, že něco musí najít! Potřásl prudce hlavou, aby si ji pročistil, a pomyslel si: dobrá tedy.. u čeho jsem to skončil? 

Ach ano! Chtěl jsem si události chronologicky uspořádat.

Chronologie: další slovo, které mu něco připomnělo. Přesně tady, na rohu Kellyina stolu uviděl diář, do kterého si všechno zapisovala. „Je to mnohem lepší než se spoléhat jen na svou paměť,“ říkávala. „Pokud je něco podrobně zapsáno, pak to nemůže být zapomenuto. A nepletou se ti události.“

Scottovi se třásly ruce, když diář otvíral – patnáct krát dvacet centimetrů, v kroužkové vazbě, každá stránka zaplněná do posledního místa, na každý den v roce jedna – protože tušil, že v něm určitě najde Kellyiny poslední myšlenky nebo alespoň poslední slova, která považovala za důležitá si zapsat. Stále si ještě nebyl jist, co hledá, avšak s nadějí, že to pozná, až na to narazí, obracel listy diáře, až našel těch posledních pár dnů v lednu a zároveň poslední popsané stránky a rychle nalistoval o několik dní zpět, až našel zmínku o sobě:

Scott už má vyřízeny všechny formality a balí se na cestu do Berlína. Myslím, že bych mohla jet s ním, udělat si prázdniny, ale peníze nerostou na stromech a hypotéka se sama nesplatí – bohužel! Scott: sotva se vrátí z Berlína, už se zase bude chystat na nějaký kongres OPEC do Venezuely, který se koná na konci února. Ale nechci si stěžovat. Máme krásný dům a jsem šťastná, že ho tady budu mít těch pár dní jen pro sebe… (a ještě lépe, těch pár nocí).

Tady začínaly být její zápisky osobnější (a Scott se u nich ještě více dusil), takže se raději posunul o několik stránek kupředu.

Úterý, 23. ledna 1990:

Skvělá zpráva! Rusko souhlasilo, že z Maďarska stáhne své vojáky. Vypadá to, že Gorbačov se vydal na mírovou cestu… že chce nadobro vymýtit poslední zbytky studené války. Scottova konference v Berlíně začíná už za tři dny… a nechci předbíhat událostem, ale vypadá to, že znovuspojení Německa už je na spadnutí. No, každopádně to vypadá, že už jsou na to připraveni. Takže třikrát hurá perestrojce! (Doufám, že se to tak píše.)

Scott šel ven koupit si cigarety – musím se pokusit ho přesvědčit, aby přestal kouřit! Anonymní telefonát… někdo s německým přízvukem a údajným ‚tipem‘. Možná je to nesmysl, ale ignorovat to nemůžu. Že by měl Simon Salcombe navštívit nemocnici Sv. Judy, aby tam zkoušel ty své triky na nemocné děti? Tak to tam určitě budu…

Bylo tam toho víc, ale Scott už našel něco z toho, co hledal. Anonymní tip? Tak takhle se Kelly dozvěděla o Salcombově ‚benefici‘ u Sv. Judy. A co se týče důvodu, proč se o tom nezmínila Scottovi – nebo pokud ano, proč si to nezapamatoval – byl prostě příliš zaneprázdněn svými přípravami na cestu do Berlína.

Přeskočil další stránku a četl dál:

Čtvrtek, 25. ledna 1990:

Musím kluky z BBC upozornit na údajnou návštěvu toho darebáka. Ale zavolám jim, až to budu vědět jistě a až budu mít pár dobrých snímků z jeho příjezdu, pokud přijede. Koneckonců, jsem jejich dlužníkem a vyplatí se být s nimi i nadále zadobře…

Druhou polovinu stránky zaplňovaly údaje o každodenní rutině a pak smutná poznámka o Avě Gardnerové –

Ach ne! ‚Nejkrásnější zvíře světa‘, tak ji kdysi nazvali. Dnes zemřela ve věku šedesáti osmi let… hlavní příčinou byl zápal plic. Nedovedu si ani představit, že by mohla být nachlazená! To mi jen připomíná, že tu nikdo z nás není navěky, ani ,bohyně‘.

A pak následovalo:

Takže se ukázal! Podařilo se mi ho vyfotit, když vcházel se svými gorilami dovnitř – pak se mi fotoaparát nějak divně zamlžil. Zatraceně! Ten chlap stoprocentně četl všechny moje články. Pokud se dá zabít pohledem, ten jeho by to určitě dokázal, když jsme se, hm, ,setkali‘ při jeho cestě ven! A nejen jeho pohled, ale i dotek. Je chladný jako led! Odporný člověk. Už se k němu nikdy nechci dostat tak blízko.

Scott zítra odjíždí do Německa. Necítím se moc dobře, ale nebudu mu nic říkat – vím, že by ho to jen rozrušilo. Takže, pokud na mě něco leze, prostě zůstanu doma a budu pracovat na svých článcích. Bill Comber říká, že má nějaký zkažený film z mého setkání se Salcombem a že mi ho dá…

Na spodním okraji stránky bylo napsáno ještě cosi: o Boeingu 707 společnosti Avianca, který havaroval při přistání na Kennedyho letišti a v němž zahynulo dvacet sedm lidí; a Benazir Bhuttová, pákistánská premiérka, porodila dítě, zatímco byla stále ‚ve funkci‘. Scotta však tyto věci nezajímaly, jeho oči se upíraly jen na tu hrozivou, veledůležitou větu. První známku toho, co se s Kelly mělo stát:

„Necítím se moc dobře.“

A otupělými, třesoucími se prsty obrátil stránku. Bylo to v pátek dvacátého šestého ledna, toho rána, co Scott odletěl do Německa. Pamatoval si na to velice dobře: pro některé to byl černý pátek, on však měl štěstí; jeho letadlo vzlétlo ještě před tou hroznou bouří, kvůli které zrušili tolik letů. A když se vítr změnil ve vichřici, na jihu a jihozápadě Anglie zabil čtyřicet šest lidí.

Kelly si tohle všechno stručně poznamenala do svého diáře – a jako obvykle vyjádřila svou přirozenou starost o Scotta – to už také pociťovala nemalé znepokojení sama nad sebou:

Pátek, 26. ledna 1990:

Scott odletěl dnes brzy ráno. Jsem ráda, že to stihl ještě před propuknutím té vichřice. No, u mě taky něco propuklo! Cítím se opravdu, opravdu mizerně. Dokonce ani nemám chuť pracovat, jsem hrozně ospalá. Ale ne, nepoddám se tomu… sednu si nad svůj článek o Salcombovi, možná se mi podaří ho dokončit a odeslat.

Volal Bill C., říká, že se snaží dohodnout se Sv. Judou, abychom tam mohli vyfotit ty děti. Je to ďábelský nápad, ale proto se mi také říká ‚Kelly, dětská reportérka‘. Zatímco Bill a ostatní chlapci jsou profíci. Cože, já a paparazzi? Bůh chraň!

Scott si ta slova přečetl ještě jednou a cítil bolest, která ho drásala až do morku kostí; byl to důkaz o jejím postupném chřadnutí. Bože, měl být tenkrát u ní! Ale proč se obviňovat? Neměl ani tušení… ona se o ničem nezmínila; proč taky, když sama nevěděla, jak zle na tom ve skutečnosti je? Myslela si, že je to nějaká chřipka, pro Boha svatého!

Ale žádná chřipka to nebyla…

Obrátil stránku na dvacátého sedmého ledna a zjistil, že Kellyino písmo už není tak úhledné:

Pracovala jsem doma. Dala jsem svůj článek o Salcombovi pošťákovi, když tu byl s odpolední poštou…

Dnes ráno jsem zvracela. Nejraději bych zavolala Scottovi, ale stejně se za pár dní vrátí. Pokud mi pořád ještě bude zle, pak s tím třeba něco uděláme…

Stránka dvacátého osmého ledna byla prázdná a pak, dvacátého devátého:

Scott se vrací pozítří. Jsem tak ráda. A teď se doplazím zpět do postele. Ale cítím se o trochu lépe, možná je to z radosti, že se mi brzy vrátí…

Volali mi z Hatfield Evening Standardu. Dnes večer otisknou můj článek o Salcombovi a mně pošlou kopii (a šek) zítra kurýrní službou.

Pořád mám nutkání zavolat Scottovi. Ale ne, určitě má spoustu práce. A stejně, vždyť se mi vrátí v poledne prvního února.

Bože můj! A to strávil večer třicátého v hospůdce Kurfurstendamm s přítelem z Německa, Herr Karlem Meisterem, také tlumočníkem. Když mohl být v letadle na cestě domů! Kdyby to jen býval věděl, kdyby to jen tušil!

A dál už nebyly v Kellyině diáři žádné zápisky…

Scott pevně zavřel oči, přitiskl si dlaň na čelo a sesunul se do židle. Domů se vrátil ve čtvrtek v poledne, prvního února, a světe, div se, Kelly ho přivítala ve dveřích! Vstala z postele, aby byla s ním, až přijede. A přestože se po domě jen belhala, odmítla to odpoledne navštívit lékaře. Jako by věděla, že tohle jsou poslední chvíle, které spolu ve svém domě stráví.

V pátek ráno, po probdělé noci, kdy umíral starostí o ni, vstal Scott brzy. Když Kelly zkolabovala poté, co se snažila vstát z postele, donesl ji do auta a odvezl do města. Byl velice rád, že si platili připojištění, takže v 8:30 ležela Kelly v nemocniční posteli… a už z ní nikdy nevstala.

A od té doby, už téměř čtyři měsíce, málokdy opustila jeho mysl; a nikdy to nebylo déle než na tři nebo čtyři minuty. A celou tu dobu, třebaže věděl, že sám sebe vinit nemusí, že za to nenesl zodpovědnost, kdesi uvnitř cítil, že Kellyin odchod byla jaksi jeho vina. Až teď –

Až teď se ukazovalo, že hledal způsob, jak obvinit někoho jiného. Mohla to být samozřejmě shoda náhod, ale ať už na celou tu záležitost nahlížel Scott z jakékoliv strany, stále narážel na jedno jméno. A to jméno bylo Salcombe.

Simon Salcombe: muž s léčivým dotekem. Jenomže Kelly si to nemyslela. Podle ní byl Salcombův dotek slizký a studený jako led. Vůbec to nebyl ten dotek, který cítil, když mu na rameni spočinula ruka té záhadné ženy.

Dotek nebo doteky…

Jeden zvláštní a hřejivý, a dokonce i trochu povznášející… A jeden studený, slizký… a oslabující? Jeden dává a druhý bere. Za předpokladu, pouze za předpokladu, že Salcombe byl opravdu obdařen touto neuvěřitelnou dovedností: rukama, které měly léčitelské schopnosti, které rozdávaly život – mohla v nich také klíčit semena smrti? Mohl mít tento ,léčitel‘ kromě schopnosti zachraňovat život a prodlužovat jej i brát ho? Scott věděl, že existovaly jedy, které se daly aplikovat pouhým dotekem nebo úderem. V nedávném případu, který byl znám jako případ ‚tichého zabijáka‘, byla ruská KGB podezřelá z toho, že k zabíjení nepřátelských agentů použila bulharský jed – malé kapsličky smrtelných chemikálií ukryté v injekcích ve špičkách deštníků – vražedný prostředek, který bylo téměř nemožné odhalit.

A co ten Kellyin anonymní tip? Kdosi s německým přízvukem? Ale nebyl Simon Salcombe náhodou Švýcar, a nemluvili náhodou Švýcaři německy? Samozřejmě že ano. Takže bylo také možné, že někdo jednající v zastoupení Salcomba záměrně Kelly vyzradil detaily o údajné Salcombově návštěvě Sv. Judy, aby ji nalákal do jeho blízkosti?

Ale proč? Pomsta za to, co o něm Kelly napsala ve svých útočných článcích? Pokud ano, tak ten chlap musí být šílenec nebo zrůda nebo obojí. A možná by nebylo špatné nahlédnout do zdravotních statistik – do současného zdraví nebo nezdraví – novinářských kritiků Simona Salcomba a zjistit, jestli některý z nich také nepodlehl nějaké neznámé nemoci!

Nebo byla tohle všechno jen pouhá fantazie – Scottova vlastní divoká fantazie – vyburcovaná při hledání příčiny jeho obrovské ztráty? Ale co, vždyť mu bylo řečeno, aby se snažil pátrat! A pokud by snad pochyboval nad svými vlastními úvahami a sebepozorováním, co si pak má myslet o těch chlápcích z tajné organizace, kteří jej unesli a vyzvídali, zda nemá nějaké parapsychologické schopnosti? Tak tahle příhoda by jistě do kategorie fantasmagorií zapadala dokonale –

Opravdu?

Ale ne, nic nebylo jisté, přehnané, příliš neuvěřitelné, už ne. Určitě ne v životě Scotta St. Johna…

Venku už se smrákalo, když Scott vložil útržek filmu, Kellyin článek z Hatfield Evening Standardu a čtyři zrnité fotografie zpět do hnědé obálky. Teprve tehdy si všiml a poznal jméno, které na ní bylo napsáno: B. Comber. A bylo tam i telefonní číslo.

Scott si vzpomněl, že Combera už jednou potkal.

Před nějakými třemi lety, ještě než Comber začal pracovat pro BBC. V té době pracovali společně s Kelly na velice lukrativní práci a Kelly ho, společně s jeho ženou Joanne pozvala jednoho večera k nim domů. Ani ne o měsíc později utekla Joanne s jejich daňovým poradcem z Liverpoolu a soudila se se svým manželem kvůli rozvodu. Poté už ho Scott nikdy neviděl, ale Kelly s ním zůstala v kontaktu přes svou práci.

A když Scott nyní zjistil, že ten kousek filmu pochází právě od Combera – a také některé z fotografií – přemýšlel, jestli by mu ten muž nemohl říct něco více o tom dni, kdy Salcombe navštívil ty ubohé nemocné děti v St. Jude. A zařídit se to dalo velice jednoduše.

Scott zhasl lampu, opustil nyní už potemnělou pracovnu a s sebou si do své pracovny odnesl Kellyin diář a hnědou obálku. Rozsvítil, nalil si do šálku zbytek studené kávy, trochu upil a vytočil číslo na obálce. Dvakrát nebo třikrát telefon zazvonil a pak se ozval jemně zastřený mužský hlas:

„Comber.“

„Bille?“ oslovil ho Scott. „Tady Scott St. John.“

„Kdo? Aha, Scott St. John, Kellyin manžel.“ A pak, po krátké pauze: „Bože, chtěl jsem ti volat! Vyjádřit soustrast a tak. Asi se mi to úplně vykouřilo z hlavy.“ Bylo jasné, že už má něco vypito, a tak se choval trochu nezdvořile.

„To je v pořádku, chápu,“ řekl Scott.

„Měl jsem ti zavolat kvůli Kelly, víš?“ mumlal dál Comber.

„Chápu,“ opakoval Scott a snažil se zůstat v klidu. „Vlastně ti volám právě kvůli ní. Chtěl bych si s tebou popovídat.“

„Skvělá ženská,“ prohlásil Comber. „Velké srdce. Hrozná ztráta. Tohle si nezasloužila. Fakt jsem ji měl rád.“

„Fajn,“ přikývl Scott, a než mohl Comber pokračovat, rychle se zeptal: „Takže, vadilo by ti, kdybych tě přijel navštívit – třeba dnes večer?“

„Dneska večer?“ Comber se na chvíli zamyslel a řekl: „Ne, vůbec, kamaráde – vlastně, bude mi potěšením. Víš, budu vděčný za nějakou tu společnost. Já a láhev nejsme zrovna dobrými společníky. Nebo spíše až moc dobrými, když jsme spolu sami, jestli víš, co tím chci říct. Chceš mě přijet navštívit? No, to je fajn. Víš, jak se sem dostat? Myslím, že bydlíme docela blízko sebe.“

A pak mu vysvětlil cestu…

Jedenáctá kapitola

Dům Billa Combera byl možná kilometr daleko směrem na Wood Green. Byl to patrový rodinný domek s vysokým štítem a stál uprostřed velké zpustlé zahrady. Dorazil tam asi o půl deváté večer, zaparkoval auto ve dvoře a zamířil po zarostlé pěšince k vlhké a napůl shnilé dřevěné verandě s oprýskanými dveřmi. Označit Comberův dům za zanedbaný by byl velice slabý výraz. Ve dvou z přízemních pokojů svítila světla a další poblikávalo mezi zkroucenými trámy na stropě verandy.

Comber zaslechl Scotta přijíždět, a tak už jej čekal u dveří. Podali si ruce a pozdravili se a pak Scott vešel dovnitř a sundal si kabát. Comber mu ho vzal a pak jej chodbou zavedl do své pracovny: podobala se Scottově a byla stejně tak neuklizená.

Comberovi táhlo na padesát. Byl malý a obtloustlý, plešatěl a vůbec byl velice zanedbaný. A navíc měl dnes večer něco upito – bylo to z něj cítit a taky to na něm bylo znát – jeho nohy však byly pevné a mluvil plynule a Scott si pomyslel, že byl zřejmě zvyklý nasávat; co ho opustila žena, patrně to dělal pravidelně. A stejně, jak ho mohl Scott St. John, opilý řidič, soudit?

Comber mu nalil poctivou sklenici whisky – nebylo to Scottovo oblíbené pití, takže ho mohl přijmout, nebo odmítnout – a pak si sedl za svůj psací stůl a nabídl Scottovi křeslo. „Opravdu jsem měl v úmyslu zavolat. Nevím, proč jsem to neudělal. Ale… vždycky věci odkládáme, až už je najednou příliš pozdě. Jak je to dlouho? Šest týdnů, sedm?“

„Už to budou čtyři měsíce,“ řekl Scott.

„Bože!“ zdálo se, že to Combera opravdu překvapilo. „Sakra, kam se všechen ten čas poděl?“

Scott na to jen pokrčil rameny: „Prostě uletěl a odnesl s sebou spoustu vzpomínek. Ale než se ztratí úplně, chtěl jsem si ujasnit pár věcí.“

„O Kelly? Chápu, co máš na mysli. Sám se snažím si všechno urovnat, ale trochu jinak. No, jak ti můžu pomoct? A co jsi to přinesl?“ Ukázal na obálku ve Scottově ruce.

Scott vstal a vysypal obsah obálky na stůl. „Je to pár věcí, které jsi poslal Kelly. Mluvím o práci, kterou jste spolu dělali.“

Rozložil fotografie s kusem filmu a novinovým výstřižkem na stůl, aby si je Comber mohl prohlédnout. Ten se zamračil a podíval se na Scotta. „Simon Salcombe? Ty chceš vědět něco víc o tom, jak přijel navštívit nemocnici u Sv. Judy a Kelly nás zavolala a podělila se o to s námi? Ano, na to si pamatuji. Nijak zvlášť ji ten chlápek nezajímal a mě vlastně taky ne. Nebylo to poprvé, co jsem se ho snažil vyfotit, ale když je u toho on, nic pořádně nefunguje. Světla, fotoaparáty, mikrofony, hodinky: všechno je jaksi pokažené, úplně rozladěné!“

Scott se zase posadil a podivil se: „Opravdu? No, vypadá to, že toho dne taky věci nefungovaly, jak měly. Tyhle fotografie nejsou moc dobré, nebo ano?“

„Jenom tahle.“ Comber se ušklíbl a ukázal na obrázek z výstřižku Hatfield Evening Standardu. „Ano, byla fakt chytrá, ta tvoje Kelly. O téhle se mi nezmínila! Podívejme… hmmm!“

Scott čekal, zatímco si Comber očima rychle pročítal článek, a snažil se nedat najevo svou netrpělivost. A pak:

„Ano, tohle byla typická Kelly. Víš, proč měla problém prodat své články celonárodním nebo velkonákladovým novinám? Protože byla až příliš otevřená. Ostatní kolegové prostě jen poukážou na tohle nebo tamhleto: v tomto případě by patrně jen poznamenali, že je Simon Salcombe podvodník. Ale ne Kelly. Ta vždycky –“

„Řekla všechno na plnou hubu,“ přerušil ho Scott. „Ano, já vím.“

„Přesně tak! Ne, že by se s ní snad Salcombe chtěl soudit. Je to samotář, bohatý, ale drží se stranou. Aby se s ní soudil pro pomluvu, musel by dokázat, že podvodník není a že Kelly lže. Což by znamenalo soudní proces a zároveň to, že by se musel objevit na veřejnosti. Ale velké noviny nechtěly riskovat, že se soudit přece jen bude, takže prostě Kellyin materiál přijmout nemohly. Jsou až příliš konzervativní! Neberou si servítky, když jde o to převálcovat malé lidi, ale když se objeví někdo, kdo má prachy, rychle se stáhnou.“

„Takže si myslíš, že Kelly riskovala?“

„To ne, ale média nejspíš ano.“

„A ty si myslíš, že by si to Salcombe byl ochoten brát, hm, osobně?“

Comber se zamračil. „Co tím myslíš?“

„Ale nic.“ Scott zavrtěl hlavou. „Zapomeň na to.“

„Nic? Ale ty jsi sem nepřišel, aby sis se mnou povídal o ničem!“ Comber vstal, vzal Scottovu sklenici a nalil mu další whisky. Scottovi se to zdálo divné, vždyť si vůbec nepamatoval, že by vypil tu první! Bylo to asi tím, jak usilovně se snažil soustředit, jak velice byl odhodlán přijít té věci na kloub, jak hrozně moc potřeboval vyvodit nějaký závěr. Ale byl to opravdu závěr? Nebo ve skutečnosti toužil po pomstě?

„Takže,“ zeptal se Comber, „s čím ti ještě můžu pomoci?“

„Tyhle fotky.“ Scott přišel ke stolu a vybral fotografie, na kterých byly tři nemocné děti na nemocničních lůžkách. „Jak jste získali povolení dostat se dovnitř Sv. Judy a vyfotit ty ubohé děti?“

„Nezískali.“ Comber pokrčil rameny. „Pustil nás tam praktikant. Mladý doktor, který Salcombovi věřil asi tak jako Kelly a my ostatní. Tajně je pro nás vyfotil, hned jak Salcombe a jeho ochranka odešli.“

Teď se zamračil Scott. „Tři děti na téhle fotografii. A také na těch ostatních… ale jen dva rodičovské páry?“

Comber přikývl. „To třetí dítě, nejmladší z nich, je sirotek. Co tomu říkáš? Ani matka, ani otec… jen zhoubná anémie. Dochází ti to?“

„Ano, už to chápu,“ uvažoval Scott. Takže tohle byla jejich nemoc. „Takže se tu nabízí spousta dalších otázek.“ Vzal do ruky zbytek fotografií a zeptal se: „A co tyhle ostatní fotky? Vyfotil je stejný doktor?“

Comber znovu přikývl. „Chtěl si přivydělat trochu peněz. Chtěl je vyfotit ‚předtím a potom‘, prodat je nám a učinit tak vlastní odhalení. Ale nebyl moc dobrý fotograf. Buď to, nebo měl nějaký prastarý, levný aparát. Vždyť se na to podívej. Tohle jsou určitě ty nejhorší fotky, které jsi kdy viděl! Nebo v tom zase byl vliv Salcomba.“

„Co tím myslíš?“ Scottovi zřejmě něco ušlo.

„Vždyť už jsem ti to říkal. Kdekoliv se Simon Salcombe objeví, nic nefunguje. Například: Kellyin záběr, když se k němu přiblížila venku před Sv. Judou. Jen se na to podívej.“

„Už jsem se na to díval,“ opáčil Scott. „A taky na ten útržek filmu.“

„Ten taky,“ souhlasil Comber. „Nemohli jsme ho použít, tak jsem ho hodil do koše. Nechal jsem si jen ten kousek, kde je Kelly; a vhodil ho jednoho včera, když jsem jel z práce, do vaší schránky společně s kopiemi těch hrozných fotek z nemocnice.“

Scott si však znovu prohlížel skupinovou fotografii těch tří dětí, kterou mladý doktor udělal poté, co Salcombe s ostatními odešel. Něčeho si na ní všiml – no, tak napůl – už předtím. Ale připisoval to špatnému světlu, pokaženému fotoaparátu nebo vůbec kvalitě toho snímku.

Comber si všiml Scottova zamyšlení a zeptal se: „Co se děje? Našel jsi něco?“

„Máš lupu?“

„Cože? Jo, jasně. Vždyť jsem fotograf!“ Zašmátral v zásuvce svého stolu a vytáhl zvětšovací sklo s baterkou. „Je to dobré na čtení map v noci. Nevím ale, jestli ta baterka funguje. Teď už v noci nikam nejezdím a dlouho jsem ji nepoužíval.“

Scott si vzal lupu, rozsvítil ji, zatřásl jí, až se k životu probudila malá poblikávající žárovka. Stále zamračený si podrobně prohlížel fotografii: řadu tří dětí na nemocničních postelích, z nich jedno bylo očividně příliš slabé, než aby se dívalo na fotografa, další se slabým úsměvem na rtech a snahou zamávat mu a poslední s holou hlavičkou nakloněnou na stranu a krkem tak tenkým, jako by se měl každou chvíli zlomit. Vlastně všechny ty děti měly holé hlavy a také propadlé oči. Byli to chlapci a všichni byli smrtelně nemocní. Ale –

„Mají ty děti na rukou obvazy?“ Scott mluvil velice tiše, téměř jak by mluvil sám se sebou. „Myslím, jestli mají ovázaná zápěstí? Podívej se na to, Bille.“

Comber si vzal lupu, podíval se na fotku a řekl: „Ne, to musí být jen tím, že je to rozmazané. Neříkal jsem ti, že ten chlápek je mizerný fotograf? Ani si předtím neočistil čočku!“

„Rozmazané?“ Scott nebyl přesvědčen. „Na třech místech rozmazaná fotka a pokaždé na zápěstích těch kluků? To je dost divná náhoda ne?“ Znovu si vzal lupu a prohlédl si i ostatní fotografie a řekl: „Tyhle jsou taky rozmazané. A zase na zápěstích…“

„Tak se možná mýlím a není to rozmazané?“ Comber vypadal zmateně. „Možná dostali injekci, nějakou chemoterapii nebo slabou radioaktivní léčbu. Hej, jsem fotograf, ne doktor!“

Scott byl ještě méně přesvědčen a znovu zakroutil hlavou. „Ne, a nejsi ani žádný vědec. Měkké záření by tohle nezpůsobilo. Jestli to je radioaktivního záření, pak muselo být tvrdé. Ale tvrdé záření? V dětské nemocnici? A kdyby tomu tak opravdu bylo, ty fotografie by byly zničené nejen na těchhle malých kouscích. Takže to musí být – nevím– Znovu zavrtěl hlavou. „Něco jiného? Ano, něco hodně divného… úplně jiného.“

Scott se znovu zaměřil na skupinovou fotografii a na chvíli byl zticha. Ale pak se – znovu tím tichým, zadumaným hlasem, téměř šeptem – zeptal: „Co je tohle? Je tam něco… něco divného na jejich zápěstích? Pak sebou najednou prudce trhl, jako by jím projel blesk, neboť se mu při jeho vlastních slovech v mysli vynořily vzpomínky a obrazy a zaplavily ji ledovou vodou: „Ano… je to na jejich levém zápěstí!“

Comber se svalil do své židle a téměř se převrátil, když se Scott na jednou prudce naklonil přes stůl, popadl kus ustřiženého filmu a velice nahlas křikl: „Bože všemohoucí! Do horoucích pekel!“ 

„Huh!“ Comber se zhoupl zpátky, posadil se zpříma a zakoktal: „Co to…? Co se stalo, St. Johne? Co se děje?“ 

Scott vrhl na Combera ostrý pohled a zavrčel: „Hm? Cože?“ Ale vzápětí zamrkal a zatřásl hlavou: „Já… já nevím, co to je.“ A rychle se zase vrátil ke svému zadumanému tónu – tichému, ale vůbec ne klidnému. Ruce se mu trochu třásly, když si pod čočkou poblikávající lupy prohlížel ten film: ty rozmazané a roztřesené obrazy, na kterých byl Salcombe, jak chvíli drží Kelly za zápěstí a pak ji odhazuje.

A pak znovu zopakoval, nyní však už chraplavým hlasem: „Nejsem si jist… nevím, co to je.“ Potom jeho hlas ztvrdl: „Ale ať je to, jak chce, určitě to zjistím!“

Ano, viděl to znovu, tu skvrnu, kterou viděl už předtím v Kellyině pracovně, když se mu zdálo, že tu něco nehraje – a měl pravdu. Na zápěstích těch dětí byla přesně taková rozmazaná skvrna.

A pokud jde o pohled ve tváři Salcomba: Scott si konečně všiml, že v něm bylo něco víc než jen údiv a překvapení. Ve skutečnosti vypadala více překvapená Kelly než Salcombe! Pravděpodobně byla zaskočená rychlostí jeho reakce: opravdu bleskové reakce… pravděpodobně proto, že on nebyl překvapen vůbec, protože čekal, že se tam Kelly ukáže! V jeho tváři byla nenávist, stejně jako předtím, ale ještě něco tam bylo. Ještě jedna emoce.

A Scott ji nyní viděl.

Ten pohled na Salcombově tváři byl pohled zabijáka, který do vás zabodává nůž; bleskový útok kobry probodávající svými zuby maso oběti, aby do ní mohla vstříknout jed. A v místě, kde Salcombovy prsty obepínaly Kellyino zápěstí – její levé zápěstí – byl ten rozmazaný flíček, o kterém si Bili Comber myslel, že je to ‚kaz‘ na fotce.

Scott začal strkat fotografie, filmový ústřižek a novinový článek zpátky do obálky… pak se zarazil. Potřeboval vědět ještě jednu věc, alespoň prozatím.

„Bille,“ promluvil na nyní absolutně střízlivého muže, který s vytřeštěnýma očima seděl za psacím stolem. „Ještě něco bys mi možná mohl říct… o fotkách těch dětí. Na těch samostatných fotografiích vypadají o trochu lépe než na té skupinové fotce. Ale pokud už byly v poslední fázi nemoci a každým dnem na tom byly hůř a hůř, jak je to možné? Je to snad nějaká krátkodobá úleva nebo co?“

„Nebo co,“ opakoval Comber a opatrně vstal. „Chci říct, že tohle je ta nejzapeklitější věc vůbec! Úleva? Klidně si to můžeš myslet! Ale to nebyl náš příběh, vlastně to nebyl ničí příběh – dokonce ani těch senzacechtivých kolegů! Proč? Protože za prvé: nikoho ten proklatý Salcombe nezajímá a taky mu nejsou ochotni dělat reklamu. A za druhé: protože je to prostě až příliš divné, je jeden z miliardy a takový podivín už se asi těžko znovu objeví. Proč bychom měli tomuhle vystavovat všechny rodiče, kteří mají vážně nemocné dítě, co? Všichni by chtěli to, co není možné, a to by je jedině ranilo.“

„Ranilo?“ opakoval Scott. „Jeden z miliardy? Podivín? Co tím myslíš? Jaký podivín?“

„No, takový ten podivínský typ, samozřejmě!“ odpověděl Comber. „St. Johne, poslouchej. Nevím, jak ve Sv. Judovi dělají ty zázraky, a nemůžu říct, co se tam stalo, ale pokud jde o přítomnost Salcomba, to byla samozřejmě jen náhoda. Ale jedno ti povím: během tří týdnů vstaly ty děti z postelí a běhaly po celé nemocnici. Ba co víc, ze spolehlivých zdrojů jsem se dozvěděl, že se všechny úplně uzdravily…“

Comber vyprovodil Scotta ke dveřím. Na zápraží si podali ruce a rozloučili se. „Opravdu jsi mi pomohl. Teď už mám ve všem mnohem víc jasno. Jen doufám, že jsem tě moc neobtěžoval.“ Scott mluvil chladně, klidně a snažil se, aby to znělo přirozeně.

„To je v pořádku,“ ujistil ho Comber, stále zmatený, jelikož nechápal, co to mělo všechno znamenat. „Ale, St. Johne – jsi vážně v pohodě, že?“

„Samozřejmě že ano,“ odpověděl Scott, přestože dobře věděl, že lže. Pak se zhluboka nadechl nočního vzduchu a zamířil k autu.

Nízko nad obzorem seděl měsíc v úplňku osvětlující střechy domů. Byla krásná noc. Scott si toho však skoro nevšiml. Posadil se do auta, stáhl okénko a zapálil si cigaretu. Seděl tam a kouřil a snažil se utřídit si myšlenky. Nebylo to ale jednoduché. Dokonce ani tady, v cizí zahradě, za klidné červnové noci neměl klid. Tedy byla tady jedna věc, která jej rušila: vzdálené, naléhavé štěkání. Hlas psa – ostrý jako nabroušený nůž – prořezávající nehybný noční vzduch.

To zvíře bylo určitě více než kilometr daleko, ale jeho štěkání, přerušované explozemi vytí, drásalo Scottovi uši. Připadalo mu ale divné, že mu neodpovídají jiní psi… To ale nebylo to nejdivnější. Čím víc totiž poslouchal, tím víc mu připadalo, že tomu štěkání rozumí; tedy jeho přibližnému významu: což bylo přijatelné, protože ten pes se určitě snažil něco říct. Psi jsou inteligentní zvířata a tenhle se třeba snažil ochránit majetek svého pána před zloději nebo zavětřil kočku nebo možná cítil hárající fenu.

Jenomže Scott si to nemyslel. Takový štěkot ještě nikdy neslyšel. Nebylo v něm ani varování, ani hrozba, ani výzva. Znělo to, jako by to zvíře kladlo otázku. Stále stejnou trpkou otázku, pořád dokola.

No, nebyl sám. Scott St. John měl také své vlastní otázky, které jej trápily, a nebylo jich málo. Uhasil cigaretu, zavřel okénko, nastartoval a vycouval z Comberovy zahrady na silnici…

Když Scott zamířil domů, vrátila se do jeho mysli ta známá myšlenka – nebo spíše fráze.

„Pokud zjistíš něco divného, sleduj to z povzdálí, ale snaž se to prozkoumat. Mysli na to, co se ti stalo – na svou ztrátu – ale přemýšlej s chladnou hlavou bez hněvu, bolesti nebo vášně.“

No, on už přece vycítil něco divného, a zatímco si nebyl jist, jestli to sleduje dostatečně z povzdálí, určitě se snažil to zkoumat. Ale na druhé straně, u Combera úplně ignoroval slova té ženy až do doby, kdy odcházel. Vášeň? Té ukázal dostatek – ovšem byla to spíše bezmoc než vztek – a pokud jde o to, že měl zůstat v klidu, no, to zrovna nebyl jeho šálek čaje.

Jenomže ta žena, dívka, tajemná osoba, také řekla: „Nehledej mě. Až nastane ten správný čas, najdu si tě.“ No dobrá, ale až nastane čas na co? Pokud šlo o Scotta, ten čas už nastal – ať už to bylo cokoliv! Určitě však nastal čas podívat se na zoubek Simonu Salcombovi. Anebo možná ne. Možná že to byl právě Salcombe, před kterým se ho snažila varovat.

Ona, ona, ona! Scott by se ji pokusil najít, kdyby mohl, navzdory tomu, že mu to zakázala. Protože ona sama přiznala, že tomu všemu sama nerozumí, což ale na druhou stranu znamenalo, že rozumí alespoň něčemu. Jestli to bylo frustrující? Celá ta zatracená věc byla jako začarovaný kruh!

Scotta na chvíli oslepila světla protijedoucího auta a vytrhla jeho mysl z toho únavného, nekonečného, záhadného bludiště bez východu a on se soustředil na řízení. Rozhodně nechtěl, aby ho znovu sebrali, když má zase v krvi alkohol. Jenomže ta myšlenka, že by jej mohli sebrat, mu opět připomněla jeho… jak je má nazvat? Únosce? Ty chlápky z tajné organizace? Ne, to těžko, už ne. Vlastně, čím víc o nich Scott přemýšlel, tím víc mu v mysli zněl ten hlas, o kterém se domníval, že jej slyšel i na policejní stanici za tím zrcadlem.

Byl to samozřejmě její hlas, třebaže tam nebyla. A když řekla: „Nenech se jimi znepokojit,“ věděl, že má na mysli ty lidi z tajné organizace. Navíc Scott dokonce věřil, že kdesi blízko cítí jejich přítomnost. Za těchto podmínek nebylo vůbec překvapující, že si Scott předtím myslel, že se zbláznil!

Ale teď už si to nemyslel. Věděl, že už není stejný jako dřív – dokonce cítil tu radikální změnu – ale blázen nebyl. A také si vzpomněl na ujištění tajemné ženy, že mu ti chlápci z tajné organizace neublíží, že zlo je někde úplně jinde. Jen kdyby mu řekla kde…

Scott byl rád, že je téměř doma, protože i přes hluk motoru auta pořád slyšel neustávající štěkání toho psa. Nyní zajel ke svému domu, zastavil a chtěl si otevřít okno –

Jenomže zjistil, že už otevřené je! Udělal to ještě předtím, než odjel od Combera. Pak, když otočil klíčkem v zapalování a rozhostilo se ticho, Scott se podivil: Co to…? Vlastně si tak jednou otázkou odpověděl na druhou… což bylo fakticky to, co chtěl slyšet někdo jiný. A někdo hodně podivný.

Protože ten štěkot se proměnil v cosi úplně jiného. Byl to stále hlas psa, ano, jenomže teď si Scott uvědomil, že zní v jeho hlavě!

Kdy si pro mě přijdeš? zeptal se Tři. Každý den na mě pořádají štvanice a tohle místo je pro mě už příliš nebezpečné. Jestli jsi Jedna, musíš pro mě brzy přijít… 

Scott seděl nehybně v autě – poslouchal tak pozorně, že cítil ticho, jako by to byla fyzická tíha, a srdce mu bušilo silou beranidla – třásl se jako osika. Neměl strach; byl v šoku a ohromený, to ano, ale nebyl to strach. A už to nebyla ani pochybnost. Tentokrát to přijal jako fakt. Připustil to, že zatímco jeho uši slyšely tik, tik, tik vychládajícího motoru, jeho mysl slyšela něco úplně jiného:

Proč nic neříkáš? Kdybys byl Jedna, slyšel bys mě a odpověděl bys!

„Já tě slyším,“ zašeptal konečně Scott. „Slyším tě! Ale… ale nevím, kde jsi!“ Opravdu nevěděl, co jiného má říct.

Scott ‚uslyšel‘ nešťastné kňučení, hluboké vrčení a cítil zavětření v trávou a pryskyřicí provoněném vzduchu. Až konečně: Pak musím najít cestu, jak ti to ukázat, řekl Tři. Ale slib mi, že až tě příště zavolám, uslyšíš mě. 

„Ano,“ slíbil Scott a přikývl, třebaže jen pro sebe. „Samozřejmě. Cokoliv si budeš přát.“

Po těch slovech se hlas ztratil a byl pryč – zmizel z jeho hlavy, pryč kamsi do divočiny a do míst, která byla zatím Scottovi utajena – a nechal ho sedícího v autě, samotného se svými vířícími myšlenkami a bolavou hlavou…

Dvanáctá kapitola

Scott nebyl v posilovně ve svém sklepení od té doby, co Kelly zemřela. Jenomže teď potřeboval fyzickou námahu a také dobrý spánek, a tak se rozhodl, že se pořádně unaví. Bude tak dlouho cvičit, až se vyčerpá – fyzicky… pokud šlo o mentální stránku, v tom neviděl problém, protože v tomto ohledu se už teď cítil na dně. A po tréninku si dá studenou sprchu a půjde na kutě.

Svlékl se do šortek, obul si tenisky a pak posiloval s činkami, na bradlech a žebřinách, a hlavně na hrazdě. Posiloval, až mu svaly na rukou, ramenou a krku připadaly jako sulc. Teprve pak se na chvíli posadil, aby si neublížil. Potom přešel k boxovacímu pytli, kopal do něj a bušil, aby ze sebe dostal veškerou nahromaděnou beznaděj (své ‚vášně‘?). Alespoň pro dnešní noc.

A zatímco se takto více než hodinu ničil – zatěžoval své tělo až na samou hranici, týral ho tak, jako už šest nebo deset týdnů ne – jeho myšlenky se zaměřily na fakta, která se dnes dozvěděl. Ne na svůj bizarní kontakt se zřejmě telepatickým psem, i když to těžko mohl ignorovat; ani na něj, ani na ty neuvěřitelné události, do kterých se jaksi začínal zaplétat, ale na něco, co ve srovnání s ostatními věcmi prozatím musí brát jako pozemské.

Neustále si to v hlavě přehrával a najednou se přistihl, že se zaměřil na jednu jedinou otázku, která se nyní stala jednou z nejdůležitějších věcí v jeho světě, v celém jeho životě:

Jestliže muž – ne takový, který má víru a integritu, ale je ničemný a plný zla – jestliže jsou ruce takového muže obdařeny darem uzdravovat nemocné, darem prodloužit a zlepšit jejich život… může mít tu moc jej zkrátit, nebo dokonce zničit? To byla otázka, kterou si Scott neustále kladl, přestože věděl, že ji nikdy nebude moci položit žádnému členu žádného klasického lékařského oboru.

Byly tu však ještě další otázky – které se k této přidružovaly, byly však bezpečnější a neodporovaly tolik zdravému rozumu – které mohl zítra položit zaměstnancům Sv. Judy a také lékařům v Kellyině soukromé nemocnici. Udělá to, prostě se jich musí zeptat, i když se tím angažuje, navzdory radě, kterou dostal od té záhadné ženy, že má vše jen pozorovat ‚z povzdálí‘.

Bylo to prosté: Scott už zkrátka v povzdálí zůstat nemohl (ať už to znamenalo cokoliv, a pokud se o to vůbec pokoušel) neboť tu byly věci, které se musel dozvědět.

Všechny tyto myšlenky a rozhodnutí se mu honily hlavou ve chvíli, kdy se chystal ukončit trénink sérií sestav karate: rotoval a padal k zemi, vykopával nohama, překuloval se, vyskakoval do výše a útočil; pak se vrátil k boxovacímu pytli, u kterého zůstal, dokud ve tváři nezbrunátněl, kůže se mu neleskla vlhkostí a z jeho rozbolavělého těla se neřinul pot a z kloubů prstů krev…

Teprve až když uviděl tu krev, věděl, že má přestat. Vybelhal se nahoru po schodech a dal si sprchu.

Zdálo se mu o jeho otci, Jeremym St. Johnovi. Měl opravdovou modrou krev, pokud taková vážně existovala, neboť pocházel ze starého šlechtického rodu. Jeremy často prohlašoval, že si vzal ženu ‚z nízkých poměrů – dívku s krásnou tváří a morálkou toulavé kočky‘. To bylo poté, co odhalil jednu z afér své ženy a nechal se s ní rozvést. Došlo k tomu v době, kdy Jeremy pracoval na ambasádě na dálném východě. Bylo to však komplikovanější než běžné rozchody sezdaných párů. Odmítla totiž opustit milence a vrátit se do Anglie, což zpečetilo její osud a totálně ji to zničilo. Nejenže si nad ní Jeremy umyl ruce, opustil ji a zanechal ji bez jediné pence v Hong Kongu. Pak učinil všechna příslušná opatření, aby tuto životní epizodu ‚překonal‘ a zapomněl na to, že kdy existovala.

Jako tříletý mohl Scott St. John do běhu věcí jen těžko zasáhnout, takže musel dělat, co rozhodl otec, a byl nucen zapomenout na svou matku. Nebylo to jednoduché, protože ji miloval. O čtyři roky později zemřela jako drogově závislá v nějakém singapurském opiovém doupěti.

Jeremy St. John ji přežil o více než dvacet let…

A nyní se poprvé v životě Scott procházel se svým otcem ve snu; byl tu ale jeden aspekt, který se vyskytl i v té poslední noční můře s Kelly v nemocnici: Scottův otec nebyl schopen mluvit! Bylo to, jako by oněměl! A navíc i Scott sám tušil, že nemá hlas, stejně jako když seděl vedle Kelly a držel ji za ruku. Cítil, že potřebuje mluvit, ale něco mu v tom bránilo: neviditelná bariéra stojící mezi ním a otcem, stejně jako předtím mezi ním a Kelly. A věděl, že to nebylo pouhé rodinné odloučení.

A navzdory tomu, že si už nechtěl připomínat ten strašný sen, byl nucen jej znovu prozkoumat.

Kelly ještě před svým hrozným úpadkem také nebyla s to mluvit. Snažila se upoutat Scottovu pozornost očima a jimi ho pak navést ke zdroji problému, ke svému zápěstí. Kývnutím potvrdila, že pochopil. Ani Scott nebyl schopen vydávat zvuky – tedy alespoň dokud se neprobudil…

A tak nyní, s vědomím, že byl opět neschopen řeči, Scott potlačil svou přirozenou potřebu mluvit (třebaže to bylo zvláštní, cítil, že je schopen komunikovat… jen co zjistí jak!). Jako by v určitých snech existovalo médium, které umožňovalo komunikaci pouze těm, kdo znali jeho tajnou vlnovou délku. Prozatím ji však Scott neznal, jeho sen musel zůstat němý… což mu na druhé straně připomnělo staré rčení: „Mlčeti jako hrob––“

On a jeho otec se nacházeli na hřbitově. Jeho otec: přísný, zádumčivý muž, oděný do drahého proužkovaného obleku ze Savile Row, avšak s rozmazanými a těžko rozeznatelnými rysy, možná proto, že si jeho podobu Scott příliš nepamatoval nebo spíš nechtěl pamatovat. Přesto se nyní společně procházeli mezi náhrobními kameny.

Shodou okolností byla na tomto hřbitově pohřbena i Kelly, ale její hrob se nacházel na jižní straně, zatímco hrob Jeremyho St. Johna byl severněji. A právě tam se Jeremy a jeho syn nyní procházeli. Scott hrob navštívil jen jednou; to stačilo, neviděl důvod, proč by měl ztrácet čas u hrobu muže, který na svého syna nikdy čas neměl. Vlastně to jediné, za co mohl Scott svému otci poděkovat, bylo nepatrné dědictví, které po sobě zanechal a které mu umožnilo dokončit studium jazyků, jež ho nyní živily. Za nic jiného. Když otec zemřel, nebyl v žádném případě bohatý – o to se postarala jeho druhá žena. Neboť historie se opakuje a on se znovu oženil s ženou, která nepocházela z ,jeho poměrů‘ – tahle však utrácela jako o život.

Scott by si klidně mohl pomyslet: Tak to jí přeji hodně štěstí! Jenomže tentokrát byly jeho myšlenky jaksi tlumeny, neslyšel je v hlavě; bylo to, jako by se jeho mozek proměnil ve spáleniště…

No, dosti o otci. Scott k němu v podstatě necítil odpor, prostě mu byl cizí. Přesto se s ním bok po boku procházel na tomhle mlhou zahaleném večerním hřbitově, aniž by věděl proč. Tak už to ve snech bývá. Jsou často záhadné a o snech Scotta St. Johna to platilo dvojnásob.

Došli až k pamětní desce Jeremyho St. Johna; Scottův otec před ní stál se skloněnou hlavou, zatímco Scott se usadil na vyvýšený sokl a četl si jméno, data a nápis: ‚Muž dobrých mravů a původu‘. To bylo vše. Samozřejmě by si takovýto epitaf otec sám vybral. Rozhodně by jej však nedal na hrob Scottovi, jehož matka byla přece ‚žena s morálkou toulavé kočky‘.

Scott se znovu podivil, co tam vlastně dělá, podíval se na svého otce a spatřil něco, co by sám nikdy nečekal: slzy stékající po jinak prázdném obličeji! A jak tak na něj zíral, ten obličej začal dostávat hranaté rysy, které si pamatoval z dob svého dětství: rysy hrdého, ne nepohledného muže – muže, který ho kdysi miloval.

Tak přece zde bylo cosi, co si Scott mohl nechat jako památku na svého otce. Těch několik málo let jeho lásky. A co se týkalo hrdosti… nač je ta mrtvému muži?

Jeremy St. John se posadil vedle svého syna, ukázal na slova na svém náhrobku a přejel po nich prstem. Pak cosi řekl, Scott však nic neslyšel, ale viděl, že jeho otec přejel prsty přes nápis – ‚Muž dobrých mravů a původu‘ – a také viděl, kam nyní ukazoval: na Scotta! Stále plakal, když si položil ruku na srdce, potřásl hlavou a dementoval svůj vlastní epitaf. Bylo jasné, co měl na mysli: Scott byl ten, kdo zde měl dobré mravy, zatímco původ nebyl zas až tak důležitý. A ať už v sobě měl Jeremy St. John cokoliv, nejlepší z toho předal Scottovi.

Tohle všechno ‚vyřčeno‘ nebylo, ne, ale Scott tomu rozuměl.

Pak ho otec objal a Scott byl překvapený, že mu to dovolil.

Dovolil mu to a přitom mu hlavou prolétla myšlenka: lepší pozdě, než nikdy – další staré rčení – kterou to neznámé médium potlačilo ještě dříve, než se ve Scottově hlavě stačila plně zformovat. A aby bylo Scottovo překvapení dokonalé, přistihl sám sebe, jak otce utěšuje a poplácává ho po roztřesených zádech. A on cítil spíše, než slyšel slaboučké vzlykání vycházející z hrudi toho mrtvého muže… nejen vzlykání, ale i slova, o kterých si myslel, že je nikdy neuslyší (nebo neucítí) od Jeremyho St. Johna.

Synu, je mi to líto! Že jsem ti takhle ublížil kvůli tvé matce. Byl jsem pyšný. Provinil jsem se mnoha věcmi – ale hlavně svým chladem vůči tobě. Už tady ležím strašně dlouho a svou pýchu jsem už pozbyl. Jsem vinen a vím to, ano, ale nebyl jsem schopen požádat tě o odpuštění, až teď.

Až teď, když Scott nedokázal odpovědět?

Sevřel svého otce ještě pevněji v náručí a usilovně se snažil vyloudit slova z hrdla bez hlasivek. Cítil, že potřebuje toho ubohého muže ukonejšit. Jenomže nedokázal nic udělat. Neznal povahu toho ezoterického média…

* * *

Pak je něco vyrušilo; něco na Scotta zavolalo a škublo s ním. Zafoukal studený vítr a on upadl na náhrobek, který se pod ním najednou rozplynul, stejně jako jeho otec! A tam, kde byl předtím večer, nyní stříbrný paprsek světla na východě nad bledými, ametystem lemovanými kopci oznamoval svítání.

Hřbitov byl pryč; Scott cítil spíše vůni květin než hlíny a jeho čich nikdy nebyl ostřejší! Byla tady spousta vůní, několik z nich nedokázal pojmenovat, a ty ostatní zas ano. Anýz, mateřídouška, pryskyřice a k tomu čerstvý mořský vánek. Ale co to bylo za moře?

A proč ležel v drsné, ostnaté trávě a prohlížel si neznámý obzor?

Protože právě tady ležím na břichu, ozval se Tři. Zavolal jsem tě a ty jsi přišel. Vypadá to, že musíš být můj Jedna! 

Scottova mysl běžela jako o překot. V hlavě měl vlkovy myšlenky a viděl a cítil tohle cizokrajné místo právě jeho smysly! „Já… já jsem spal,“ řekl, protože nevěděl, co jiného má říct.

Pořád spíš, řekl Tři, ale tohle je více než jen sen. Já vím, co jsou sny, vlci je mají také. Je mnohem jednodušší tě kontaktovat, když spíš. Nejsou zde žádné bariéry. 

„Bariéry?“

Jako třeba husté lesy a ostružiní – nebo strmé útesy a široké řeky – ale všechny ve tvé mysli! Když jsi vzhůru, máš své bariéry vztyčené a je mnohem těžší se s tebou spojit. Nepamatuješ si? Jak jsem tě zrovna nedávno volal? Neustále jsem se pokoušel tě dosáhnout a ty jsi stále neodpovídal. Už jsem to málem vzdal, ale pak jsi mě uslyšel.

Scott přikývl. „Ano, samozřejmě že si na to pamatuji. A je mi líto, že to pro tebe bylo tak těžké.“ Pak se rozhlédl kolem sebe – ale očima vlka.

Ten proužek stříbrného světla na východě byl nyní už zářivější, jelikož pomalu začínalo svítat.

Scott (nebo jeho hostitel) ležel na písčité zemi na zarostlém pahorku. Pod ním se do kopce zařezávala silnice, kopírovala jeho tvary skrze větrem ošlehané středomořské borovice a razila si cestu do asi pět kilometrů vzdálené vesnice. Skoro každý dům v ní měl modrou a bílou barvu a střechu pokrytou buď břidlicí nebo pálenými taškami. Všude kolem vesnice šplhaly do výše kopce porostlé olivovými háji.

Vesnice samotná se choulila v zálivu v náručí těch rozjasňujících se kopců. Moře bylo zatím ještě temně modré, lemované žlutými plážemi. Tohle mohlo být spousta míst: Španělsko, Itálie, Řecko, Turecko, Francouzská riviéra. Až slunce vyjde úplně, Scott to možná rozezná lépe.

Až vyjde slunce, řekl Tři, musím se vydat do jeskyně vysoko v kopcích, kde mě nenajdou lovci. 

„Lovci? Za takového dne a doby?“

Jsem divoký vlk, zavrčel Tři, stejně jako můj otec přede mnou… než našel svou Zek. Živím se masem, jenomže někdy mě divocí králíci prostě unaví a všude okolo mají na farmách kuřata, která mám tak rád. To se ale nelíbí farmářům. V ocase mám olovo, čerstvou ránu. (Vlk pokrčil rameny.) Ale ta se časem zahojí. 

„Chápeš princip času?“

Slunce vychází, slunce zapadá. To je čas. Jinak principům nerozumím.

„Víš, kde jsme?“ zeptal se Scott zvědavě. Věděl, že tohle je sen, ale bylo to zároveň tak fascinující.

Jsme na kopci, řekl Tři netrpělivě, na místě, kde rostou stromy, květiny, žijí divoká zvířata, po silnici jezdí auta převážející lidi a dole ve vesnici jsou domy, kde lidé žijí a přechovávají své zbraně. Takhle Tři rozuměl věcem, z pohledu divokého vlka.

„Jsi opravdový, že ano,“ zeptal se Scott, ale bylo to spíše tvrzení než otázka.

Opravdový? Stejně opravdový jako ty, myslím! Znám věci; někdy se cítím šťastný, často jsem smutný, hlavně teď, když už nemám své bratry a matku. Někdy cítím bolest, když si poraním tlapu. A někdy se bojím, když slyším lovce a jejich zbraně.

Scott k tomu dodal ironicky: „Myslíš, tedy jsi!“ Ale aby to nemusel vysvětlovat, rychle pokračoval: „Zmínil jsi svého otce, divokého vlka, předtím než potkal Zek. Ale kdo je Zek?“

Ona je jeho Jedna. Žiji zde společně s mužem. Tři otočil hlavou, aby nasměroval Scottův pohled k místu mezi stromy kousek od silnice blízko útesů s hlubokým mořem pod nimi. Scott v rodícím se novém dni spatřil střechu s červenými taškami, kde z komína stoupal šedivý kouř. Zekin muž není lovec. Jmenuje se Jazz. Alespoň tak mi to řekl otec. 

„A tvého otce nikdo nepronásleduje?“

Ne, samozřejmě že ne! zavrčel Tři. Copak jsi mi nerozuměl? On má svou Zek; už to není divoký vlk! Ale kdysi býval, kdysi, na dalekém místě. Dáváš mi příliš mnoho otázek. Ještě je tu něco, co bych ti chtěl ukázat, než se úplně rozední – pak už ale musím odtud pryč. 

„Tak mi to ukaž,“ pobídl ho Scott. „A důvod, proč se tolik ptám, je, že se chci co nejvíce dozvědět. Protože když nebudu vědět, kde tě mám najít, jak si pro tebe můžu přijít?“

To ti právě chci ukázat, odpověděl Tři, vstal a přikrčen lehce klusal suchými, pichlavými křovisky.

Zamířil ke stromům, pod nimi se přiblížil k silnici, opatrně našlápl z husté vrstvy jehličí na písčitou zem a brzy se ocitl (nebo ocitli?) u čtyřmetrové stěny příkopu, kde byla ve stěně útesu vybudována silnice.

Tam se s vyplazeným jazykem zastavil, znovu si lehl a díval se dolů ze svého pozorovacího místa: Tam! Vidíš? zeptal se Scotta jeho hostitel.

Scott se podíval – samozřejmě že tam, kam se díval Tři – na chvíli však neviděl nic, co by nějak zaujalo jeho pozornost. Nějakých dvacet metrů vpravo, kde silnice vybíhala pryč z vesnice, se nacházela hrbolatá křižovatka dvou pěšinek. Jedna z nich vedla dolů k moři, zatímco ta druhá do vnitrozemí. A přímo přes hlavní silnici od místa, kde Scott (nebo jeho hostitel) leželi nad soutěskou, se ta oblázková cestička klikatila kolem pokroucených borovic k domu, kterého si Scott málem nevšiml. Byl to dům, o kterém mluvil Tři, kde žil jeho otec společně se ‚Zek‘ a mužem jménem ‚Jazz‘.

Scott se znovu podíval na silnici a pěšiny. Žádná z nich se nedala označit jako ‚hlavní silnice‘ v porovnání se standardními britskými silnicemi. Všiml si však, že tam byly ukazatele… a konečně pochopil, co vidí a proč ho sem Tři zavedl.

Ano, řekl Tři. Muži zde jezdí ve svých hlučných strojích. Jsou to cizinci, žádní místní lidé. Stejně jako ty neví, kde se nacházejí. Zastavují se tu, dívají se na ukazatele a odjíždějí různými směry pryč. Tohle jsou pachové stopy, po kterých se vydávají lidé! 

Směrové tabule! Byly to samozřejmě lidské ‚pachové stopy‘!

Lidé používají oči, aby našli svou cestu, řekl Tři. Já používám svůj čenich. Vlčí způsob je lepší. Ale protože jsem byl zasažen šipkou, dokonce i můj nos je druhořadý. Ted’ už dokážu najít cestu… kdekoliv! Nevím jak, ale vím, že existují místa za širým mořem, která jsou… VELKÁ!

„To nepochybně,“ přitakal Scott. „A co se týče tvé šipky: to je velice zajímavé. Až k tomu bude vhodnější chvíle, musíš mi o ní povědět víc. A také o Zek a Jazzovi. Ale teď – můžeme jít k tomu ukazateli ještě blíž?“

Jak si přeješ. Ale pak už musím zmizet. Tři vstal, otřepal se, zamířil po příkře se svažujícím okraji a zastavil se co nejblíže křižovatce, tak aby zůstal ukrytý v houští. Bylo to napsáno v řečtině velkými bílými písmeny na modrém pozadí; pod řeckým nápisem bylo menšími písmeny totéž v angličtině. Na tabuli ukazující směrem k vesnici stálo: ‚Porto Zoro 5 km‘, na druhé jednoduše: ‚Pláž‘, a pak tam byla třetí ukazující na silnici do vnitrozemí a tam bylo napsáno: ‚Dafni‘ a ‚Ano Vassilikos‘.

„Řecko,“ řekl si Scott pro sebe i pro Tři. Ale kde v Řecku: to bylo něco, co si bude muset zjistit později – pokud si to bude pamatovat!

Budeš si to pamatovat, ujistil ho Tři. Pokud ne, zavolej mě a já ti to znovu ukážu. Ale Jedna, pokud jsi moje Jedna, v což věřím – nenechávej mě tu moc dlouho. Teď už musím jít, protože ona s tebou chce mluvit. Cítím ji blízko tebe. 

S těmito slovy se otočil a odběhl od Scotta, nebo spíše z jeho mysli.

Scott cítil, jak je odnášen pryč, a ještě zavolal: „Počkej!“ Jenomže vtom na něj padla temnota a zahalila ho jako rubáš. Přesto však nepřestal volat: „Tři, čekej! Potřebujeme si promluvit o tolika věcech. Kdo je ta ‚ona‘? Která ona? Jaká ona?“

Dvě. Hlas vlka už ale zněl jen jako pozvolna utichající povzdech. Ty jsi Jedna, ona je Dvě a já jsem Tři. 

„Poslouchej,“ zavolal Scott do tmy. „Připouštím, že jsem tvůj Jedna, ale mám i své jméno. Jmenuji se Scott. A, Tři, musíme si promluvit!“

Ale ne teď, odpověděla mu odkudsi zdáli slabá ozvěna. Protože slunce vychází a na kopcích se pasou kozy, které hlídají lidé. Můžu se jim vyhnout za brzkého úsvitu, ale ne za plného denního světla. Musím vyšplhat vysoko a cesta je namáhavá. Já jdu… 

A pak už byl opravdu pryč –

Scott však nebyl sám. Cítil něčí přítomnost a slyšel tichý hlas, naléhavě volající jeho jméno. „Scotte! Scotte, probuď se!“ Tentokrát to ale nebylo v jeho hlavě, nýbrž v uších, bylo to opravdové. Byl to hlas ženy… v jeho pokoji… a on tušil, že tu ženu zná.

Přemohl své bolavé, unavené tělo, pohnul se, a když znovu uslyšel své jméno, přinutil se probudit: „Scotte, prosím, probuď se!“

Scott se s tlumeným výkřikem probudil a ve tmě pokoje si na chvíli myslel, že to vedle jeho postele stojí Kelly! Vykřikl, nahmatal vypínač lampy a trhl jím. Pak se rychle posadil a zakryl si oči před náhlým, ostrým světlem. Když se jeho Oči přizpůsobily – pochopil, že jeho ztrápená mysl chybně vyhodnotila situaci, uvědomil si to prázdné místo ve svém nitru, které ještě nedávno patřilo komusi velice výjimečnému – a došlo mu, že postava stojící u jeho postele není a ani nemohla být jeho Kelly.

Alespoň se však nespletl v tom hlase. Byla to jeho záhadná žena. Byla to Dvě…

Třináctá kapitola

Bylo 3:33. Scott to věděl, aniž by se podíval na budík u své postele. Čas však teď nehrál nijak významnou roli. A co se týkalo jeho snu o Tři, ten už se mu pomalu vytrácel z mysli.

Nebo možná ne. Možná že pořád ještě spal a sen se prostě změnil v tohle! Vtom ale ta žena zavrtěla hlavou. „Ne, teď už jsi vzhůru – jsi otevřen věcem, tedy alespoň některým. Mohu se posadit?“

Scotta peřina zakrývala jen po pás a pod ní byl nahý. „Posadit?“ opakoval nepřítomně, pak sebou jemně trhl a stále ještě ne zcela při smyslech vykoktal: „Aha, posadit! Ano, samozřejmě!“ Ukázal na roh postele. „Ale dívej se jinam, pokud ti to nevadí. Chci vstát.“

Chvíli zápasil s kalhotami, než se vzpamatoval z prvotního šoku a došlo mu, co se děje, pak zalapal po dechu: „Cože? Co to sakra… Vy? Tady? Chtěl jsem vás najít, promluvit si s vámi, ale –“

„Už se mohu otočit?“ ozvala se o kousek blíž, už ne tím naléhavým hlasem.

Nasoukal se do trička, obrátil se a zjistil, že ta žena se neposadila; byla k němu otočená tváří, nebo spíše si ho prohlížela a zjevně se na něj dívala i ve chvíli, kdy vylézal z postele. Pomalu přistoupila blíž, její oči se rozšiřovaly, prohlížela si rozbité klouby jeho prstů, pohmožděnou levou tvář, kterou mu poranil vracející se boxovací pytel, i hrudník poškrábaný od mnohonásobného střetu s tyčí, jelikož si při shybech počínal agresivněji, než bylo třeba. V tváři se jí zračilo upřímné znepokojení.

Vytušil její otázku, přečetl si ji v jejích očích: Proč jsi poškozen? (Ne zraněn, ale poškozen.) Jak se to stalo? 

Četl ty otázky v její mysli a s vědomím, že i ona si jeho mysl dokáže přečíst, vztyčil své štíty (,bariéry‘ podle Tři?), aby se mu dále nenabourávala do soukromí. A znovu – stejně jako nejednou předtím – se podivil: Jak jsem to sakra udělal?

„Bojíš se mi to říct?“ zeptala se. „Byl jsi napaden, nebo to byla nehoda? Copak jsem ti neříkala, abys byl opatrný? Ani netušíš, jak jsi důležitý!“ A než se Scott mohl zvednout a odejít, aby se jí vyhnul, natáhla svou štíhlou ruku a dotkla se jeho obličeje, pak hrudi… ale od prvního kontaktu – od doteku jejích prstů na jeho tváři – se Scott pohnout nechtěl. Nebylo v tom žádné sexuální vzrušení, nic smyslného; bylo to prostě jen velice uklidňující, konejšivé.

„Já… já jsem cvičil,“ řekl. „Možná trochu drsněji, než je obvyklé.“ Zamrkal, aby se probral: „Možná jsem se snažil zbavit se nadbytku ‚vášně‘?“ Zíral na ni a čekal na odpověď. „No, abych mohl přemýšlet ‚s chladnou hlavou, bez zloby, bolesti a –,“

„Vášně.“ Přikývla. „Ano, chápu.“ Konečky prstů měla chladivé, lehké, když se dotýkala poškrábané kůže Scottovy hrudi. A přestože její doteky nebyly to, co by Scott za normálních okolností očekával, jeho kůže byla napjatá i poté, co se ho dotýkat přestala.

Světlo na stropě blikalo – dokonce bzučelo a trochu prskalo od první chvíle, co se ho dotkla – teď už ale zase svítilo normálně. Zřejmě nějaký menší výpadek v elektrárně, pomyslel si Scott. Občas se to stávalo.

Zapnul si košili a zeptal se: „Jak jste mě našla?“ Pak se podíval na budík – i když tušil, kolik je hodin – „A co tady děláte v tuhle noční dobu… vlastně, co tady vůbec chcete! A jak jste se dostala dovnitř?“

„Ach!“ povzdechla si a poprvé od té doby, co se k němu přiblížila, zamrkala, sklonila oči a odvrátila je. „Jak jsem sem přijela a dostala se dovnitř: myslím, že na to vám raději odpovím později. Je toho tolik, co spolu musíme projednat. Jsem si jistá, že je tu mnoho věcí, které se oba toužíme dozvědět.“

Scott si nazul pantofle a řekl: „Ta žena v trafice. Dala vám mou vizitku, že ano?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, tam jsem od té doby nebyla. Já vždycky vím, kde zrovna jste. Vím to od té doby… no, teď už to budou téměř čtyři měsíce. A stejně jako Tři se s vámi mohu spojit. Většinu času.“

Scott nevěřícně zavrtěl hlavou. Chtěl se štípnout, ale věděl, že mu to nebude nic platné; doposud mu to bylo k ničemu. „Potřebuju kávu,“ prohlásil. „Měli bychom jít dolů.“

Museli projít kolem Kellyiny pracovny. Scott si nepamatoval, že by nechal otevřené dveře, jenomže teď otevřené byly. Tajemná žena se u nich zastavila, pomalu se zhluboka nadechla a řekla: „Kellyina pracovna. Tady pracovala.“

Najednou se Scott rozzuřil. Popadl tu ženu za loket a řekl: „Pojďme, budete mi muset pár věcí vysvětlit!“

Jemně se vymanila z jeho sevření a odpověděla: „Proto jsem tady. Abych vám to pokud možno vysvětlila, jestli mi to dovolíte.“ No a pak se za ním vydala dolů po schodech…

* * *

Scott uvařil kávu; podal jí šálek; posadili se do jeho pracovny a Scott se přistihl, jak se omlouvá za nepořádek!

„Nejste ve své kůži,“ konejšila ho. „Je těžké pokračovat, přizpůsobit se, když… když se věci okolo vás mění.“ A Scott věděl, že téměř řekla: když ztratíte něco drahého (ne někoho, ale něco), protože to v jeho hlavě zaznělo jako ozvěna! A ona, s vědomím, že to slyšel, dodala: „Ano, to také: když se téměř všechno mění. Uvědomujete si, že nejste stejný, že jste se změnil?“

Scott hned neodpověděl. Koneckonců to byl on, kdo by se měl ptát! Prostě tam jen tak seděl a prohlížel si ji, zapisoval si její podobu do své mysli, aby si ji v budoucnu pamatoval a dokázal ji popsat, třeba jen sám pro sebe. Do té doby však možná zjistí, kdo nebo co je zač!

Prozatím ale nezná ani její jméno.

„Jmenuji se Shania Dvě, nebo jen Shania,“ řekla, protože Scott neměl zapojeny své štíty. Chtěl je znovu vztyčit, zesílit je – ale neudělal to. Proč také, když neměl co skrývat? Jindy a za jiných okolností by si ve společnosti takovéto ženy Scott jako nejspíš každý muž přál ponechat si své nejtajnější myšlenky pro sebe. Ale na tohle teď opravdu nemyslel.

Takže tam prostě jen tak seděl, tiše a pohroužený sám do sebe, do podivnosti této situace, prohlížel si ji a přemýšlel, co má říct. A víc než cokoliv jiného si byl plně vědom toho, že je Shania Dvě nebo ,jednoduše Shania‘ úplně a docela jiná.

„Ne, ne docela.“ Zakroutila hlavou, pak zůstala sedět bez hnutí, jako by chtěla dovolit Scottovi, aby si ji lépe prozkoumal. S tím rozdílem však, že nyní vztyčila zase své štíty ona, takže to byla věc čistě vizuální a fyzická spíše než metafyzická.

Měřila tak sto šedesát pět, možná sto sedmdesát centimetrů, tvář jí lemovaly vlasy černé jako soumrak, připomínající spíše temný vesmír. Scott si ji však nepotřeboval déle prohlížet… věděl dobře, že takto ji už viděl a nebylo to v trafice.

Přesto se však na ni podíval: na ty jemně šikmé oči, zelené jako smaragdy, které však v žádném případě nebyly orientální – možná euroasijské? – které mu najednou připadaly velice známé. Ano, určitě, on už se do nich někdy díval. A její pleť s nádechem olivové a šafránové nebo něco mezitím, tak přirozená, hladká a dokonalá. Mohl to také být výsledek vzácné, drahé kosmetiky, Scott si však byl jist, že ne. Její dokonalý krk, jemné uši, rovný nos a plné rty; ale hlavně hvězdy zářící v hloubce smaragdových očí.

Ano, Scott už ji kdesi viděl, a dokonce věděl kde: ve snu, který byl napůl ovlivněn drogami, když ležel na zadním sedadle auta a ti chlápkové z tajné organizace ho vezli domů! Při vzpomínce na ten sen ho znepokojila jedna věc: „Ty nejsi jedna z nich, že ne?“ Neměl zrovna vztyčeny své štíty, takže si Shania mohla přečíst koho a co měl na mysli.

„Ne,“ odpověděla. „Tak či tak, ti nás teď nezajímají. Jsou to pozorovatelé, ochránci, průvodci. A pokud to tak zůstane a dokud nás tím neohrozí, nemusíme se jimi znepokojovat.“

„Pak ale existuje něco, co nás znepokojovat může?“

„Mě v každém případě,“ odpověděla. „A pokud si přejete napravit jednu velikou křivdu – vlastně, velké množství křivd – pak se to týká i vás. A stejně tak i Tři a nejen kvůli jeho situaci. On byl také obdařen a proč jinak, než aby pomohl nám? Jsme tři.“

„Vy víte, že Tři je pes?“ zeptal se Scott. „No, vlastně je to vlk – tedy, alespoň to tvrdí. Ale vy to víte, že ano? Že je to jen vlk?“

„Jen?“ opakovala Shania. „Ale on je obdařen, stejně jako vy – průkazně změněn – ve stejném okamžiku jako vy. Je důležité, abyste tomu věřil.“

Scott se napil kávy. „Já?“ nechápal. „Jsem jiný, ,změněný‘? No, vím jistě, že vy jste jiná, to ano! Ale proč bych měl věřit tomu, že jsem byl změněn já?“

„Protože dokud tomu neuvěříte, nemohu vám nic vysvětlit. Scotte, nebyl jste výjimečný, ale nyní už jste. A já vím, že vy jste si tím jist. Kdybyste nebyl, určitě byste zavolal policii a nechal mě zatknout, že jsem se vám vloupala do domu. Přesto tu se mnou sedíte a povídáme si.“ Na chvíli se odmlčela a pak pokračovala:

„A vy, vy jste byl zatčen – svým způsobem vzat do vazby – muži, kteří si chtěli ověřit, že jste obdařen mocí. A já vím, že jste pochyboval nad svým vlastním zdravým rozumem, a také vás chápu. Bylo to kvůli vašim snům, nočním můrám, spojením, která jste navázal… s vlkem, ano, a se mnou. A pokud jde o telepatii: jste si jistý, že existuje! Přesvědčil jste se o tom na vlastní oči a sám jste ji použil… se mnou, tady, dnes v noci. Pokud tohle není dostatečný důkaz toho, že jste byl obdařen, pak mi povězte, co je?“

„Že jsem byl ,obdařen‘?“

Přikývla. „Máte šest smyslů a moc, která ve vás narůstá. Nevím, co to je, ale vím, že sílí.“

Scott vstal, začal přecházet po místnosti. „A vy tomu všemu rozumíte, že ano? Všemu, co se tu děje?“

„Ach, jak já bych tomu chtěla rozumět!“ povzdechla si. „Rozumím tomu jen ze svého pohledu, ze své strany, ano. Vím, proč jsem tady, o co se musím pokusit, ale tomu, co vás aktivovalo: to je pro mě záhadou. A Tři je ještě větší záhada!“

„To je legrační,“ na to Scott. „Víte, myslel jsem si, že vy jste záhadná! Ale dobrá, máte pravdu, cítím tu proměnu. A myslím, že vím, kdy k ní došlo. Stalo se to brzy ráno toho dne, kdy –“

„– toho dne, kdy zemřela Kelly,“ dokončila jeho větu Shania, bez toho, aby si přečetla jeho mysl. „Ano, já vím – protože tohle mě na vás upozornilo. Z dálky jsem slyšela váš výkřik…“

Scott zvedl obočí, ale pomalu už si na podobné věci začínal zvykat. Přikývl tedy a prohlásil: „Ano, tehdy se to stalo. Tak proč jste čekala tak dlouho, než jste ke mně přišla? A proč jste mě vůbec chtěla vyhledat?“

„Ale já jsem k vám přisla!“ odpověděla Shania. „To přece víte. Byla jsem si jistá, že cítíte mou přítomnost.“

Opět pomalu přikývl. „Na druhé straně rušné ulice, ano. A v metru, váš obličej se odrážel v okně vlaku. A také na dalších místech a pak v trafice, kde jste na mě konečně promluvila. Ale jaksi, i když nevím jak, jste nikdy nevypadala stejně.“

Shania ignorovala tato slova a pokračovala: „Scotte, musela jsem s vámi mluvit. Měla jsem strach, že byste chtěl… no, skončit s tím. Vaše bolest byla tak velká, že jsem chtěla ulevit vaší mysli, třeba jen maličko.“

Scott přestal přecházet po místnosti, zamyslel se nad jejich prvním setkáním a zamračil se. „Vy jste si myslela, že chci spáchat sebevraždu? No, možná jsem chtěl! Ale vy jste mé mysli ulevila. Tím, že jste ke mně promluvila –“

„Ne,“ zastavila ho Shania. „Nebylo to jen tím, že jsem k vám promlouvala. Víte, mám také určité schopnosti – kromě telepatie – ale jsou jiné, než máte vy. Tedy, vy byste je za schopnosti považovali. Pro mě jsou však velice přirozené.“

Scott se znovu posadil a zíral na ni přes svůj stůl. Kdo jste? pomyslel si a téměř si neuvědomil, že se jí dotýká svou myslí. Pak se ale vzpamatoval a nahlas řekl: „Nebo bych se vás snad měl zeptat, co jste? Věci, které říkáte a děláte. S nikým podobným jsem se nikdy nesetkal.“

„Děkuji,“ řekla jednoduše.

„Cože?“ Scott byl zaskočen. „Vy mi děkujete? Ale proč? Za co?“

„Myslela jsem, že mě obdivujete.“ Shania se usmála a Scott si pomyslel, že je to snad poprvé, co ji viděl se usmát. „A líbím se vám. To je skvělý kompliment, protože jsem se hodně snažila.“

„Chcete mi říct, že se ostatním mužům nelíbíte?“ Nemohl tomu uvěřit. „A co tím myslíte, že jste se snažila?“

„Neznám žádné další… muže,“ odpověděla. „Ale ano, opravdu jsem se snažila…“ Pokrčila rameny a rychle změnila téma. „O tom si můžeme promluvit později.“

„Odbíháte od tématu,“ namítl Scott.

Shania zavrtěla hlavou. „Ne, to vy. Mluvili jsme o speciálních dovednostech nebo schopnostech. A –“

„A ještě předtím o tom, jak jsem se změnil,“ přerušil ji Scott. „Ale teď, když jsem to uznal, neměla byste mi náhodou povědět něco o sobě nebo alespoň něco o tom, co se to tady děje?“

„Možná že ano,“ připustila opatrně. „Důvod, proč nejsem zrovna vstřícná, je prostý: dokud jsem si nebyla jistá, že dokážete tyto věci akceptovat, nechtěla jsem zatěžovat vaši mysl. Čtyři roky jsem studovala vaši vědu, náboženství, četla vaše knihy a sledovala vaše filmy. Vaše věznice jsou přeplněny vězni a vaše domovy – dokonce i ulice – jsou plné neklidných myslí. Fyzicky jste silní, ale mentálně…“

Scott se ještě více zamračil. ‚Naši vědu, náboženství, knihy, filmy? Poslouchejte, myslel jsem si o vás, že jste cizinka od první chvíle, kdy jsem vás spatřil… omlouvám se, jestli to zní nějak zaujatě. Ale ať už jste kdokoliv, odkudkoliv, kde berete tu drzost pochybovat o mém duševním zdraví? Ne, nechystám se spáchat sebevraždu; nikdy jsem na to ani nepomyslel! A ať už se tady děje cokoliv, určitě se z toho nehodlám zbláznit!“

„Ach, Scotte!“ na to Shania. „Omlouvám se, jestli jsem se vás nějak dotkla, ale prosím, dovolte mi to vysvětlit. Víte, i kdybych tady měla strávit další čtyři roky nebo i deset, pokud budeme mít to štěstí, přesto budu stále narážet na věci – lidské zvyky, víru, emoce, násilí – kterým nebudu schopna porozumět. A také si pamatujte, že i když vás znám jen z povzdálí a jen několik málo měsíců, téměř celou tu dobu se nacházíte na pokraji zhroucení. Prostě jsem neměla odvahu vás přetěžovat.“

Shania měla stále vztyčené štíty a Scott už začínal chápat proč. Najednou mu došlo, že Shania nemluvila jako někdo, kdo pochází z nějaké cizí země, ale jako někdo, kdo nepatří mezi lidské bytosti. Mluvila jako bytost z jiné planety!

Ona si jeho myšlenku přečetla, chvíli zaváhala a pak přikývla: ano, v jeho mysli.

Scott věřil v telepatii – asi těžko by tomu mohlo být jinak, teď už určitě – ale z jiné planety? No, možná a možná taky ne. Přimhouřil oči a řekl: „Můžete mi podat důkaz?“

„Jaký důkaz?“

„Jakýkoliv, cokoliv.“ Prostě jen pokrčil rameny. „Ty schopnosti, o kterých tvrdíte, že je máte?“

„Vy chcete další důkazy? Kromě těch, které už jste viděl a zažil? Vy mi nevěříte?“

„Ano – ne – tedy, chci – ale i přesto požaduji důkaz.“

Shania zavrtěla hlavou, tvářila se zklamaně. „Těch se vám později dostane víc než dost.“

„Kdy, později?“ Scott chtěl důkaz, informace, hned teď, přestože už jí stejně téměř věřil.

„Později dnes v noci,“ řekla. „Až odejdu.“

„Vy odcházíte?“ Ve Scottově hlase zaznělo zklamání. Nechtěl se dozvědět tohle. Všechno, jen ne tohle!

„Musím,“ trvala na svém Shania. „Dvě takovéto silné mysli na jednom místě? Jsme jako maják! Ti lidé – kteří vás ‚zachránili‘ od policie – se o nás mohou dozvědět. A také ostatní.“

„Ostatní?“ Scott si začínal připadat jako malé dítě, které neustále opakuje slova někoho jiného.

Ve tváři Shanie se nyní objevil velice vážný výraz. Vstala, obešla Scottův stůl, postavila se vedle něj, a zatímco on zůstal sedět, pokračovala: „Scotte, vyslovím jméno. Jakmile jej uslyšíte, začne vám všechno zapadat do sebe. Ještě však nenastal ten pravý čas pustit se do akce a já o vás vím, že jste velice impulzivní člověk. Proto vás znovu vyzývám, abyste zůstal klidný a uvažoval s chladnou hlavou, bez hněvu –“

„– bolesti nebo vášně,“ přikývl Scott. „Dobrá tedy, povězte mi to jméno.“ Jenomže Scott už tušil, o kom je řeč. A nemýlil se.

Simon Salcombe, zazněl její hlas ve Scottově hlavě. A pak nahlas dodala: „Jenomže on není sám, je jich víc.“

Scott zavrčel, vstal a uchopil Shaniu za ramena. Nebránila se. Scott si ji prohlížel zblízka, přemýšlel nad tím, kolik toho ještě ví a o čem!

Zároveň mu však bylo jasné, že takhle to nepůjde; byl vzteklý – i když ne na Shaniu – a zcela jistě neuvažoval chladně, bez vášně. Ale ať už věděla cokoliv a ať už s ním měla jakýkoliv záměr, nemohl to z ní přece dostat násilím. Poví mu to v pravý čas. A možná to tak bylo pro jeho dobro.

Pustil ji, prošel kolem ní a začal přecházet po své pracovně sem a tam.

Bylo však marné předstírat, že jej to nechalo chladným. Vzadu na zátylku se mu vztyčily chlupy; celý se chvěl, jako by jím projížděl slabý elektrický proud a srdce mu v hrudi bušilo jako divé. A ve své mysli viděl opět ten rozmazaný obraz Simona Salcomba: jeho pavoučí ruku pevně svírající Kellyino levé zápěstí!

Rychle se obrátil k Shanii. „On ji zabil, že ano?“

„Myslím, že ano.“ Přikývla. „Vlastně, jsem si tím jistá. Ale snažte se pochopit jednu věc: vy jste Kelly miloval a byla pro vás jediná, jenomže Salcombe zabil… hmm, mnoho dalších. Asi byste je ani nespočítal! A Scotte, i kdybyste věděl, kde Salcomba hledat, nemohl byste jej obvinit, dokonce se k němu ani přiblížit. Je velice nebezpečný a není sám.“

Scott jí dal za pravdu, snažil se nekabonit se, ale nemohl si pomoci: „V mnoha ohledech je stejný jako vy, že ano?“

„V jistém slova smyslu ano.“ Shania se nesnažila lhát. „Ale jinak, ve věcech, na kterých záleží, jsme od sebe na hony vzdáleni. Hnusí se mi! Vlastně, nikdo se nepodobá bytosti, jako je Simon Salcombe, možná snad jen –“

„Ti ostatní, které jste zmínila?“

„Ano.“ Shania se podívala na své hodinky, seřídila si je a rychle řekla: „Brzy spolu zase budeme hovořit, velice brzy, ale nyní už musím jít.“

„Ještě ne!“ obořil se na ni Scott a rychle odvrátil svůj vzteklý obličej a začal znovu pochodovat po místnosti. „Povězte mi o těch ostatních, o Salcombových přátelích. Kolik jich je dohromady, včetně jeho?“

Shania mu hned neodpověděla. Uslyšel jen pop! Jako by slabá imploze a pak zvuk poletujících papírů, které se zvedly z jeho stolu. Otočil se. Shania už tam nebyla. Ale ještě než zmizela úplně, odpověděla na jeho otázku.

Tři! uslyšel odpověď v telepatickém éteru. Takže alespoň konečně věděl, jak se sem dostala – nebo možná ne. Což vyšlo nastejno…

S osvěžujícím spánkem byl konec.

Scott si odklidil věci ze stolu a otevřel atlas. V rejstříku Porto Zoro ani Ano Vassilikos nebylo, našel tam však Dafni: vesnici ve vnitrozemí Peloponésu. Bylo to v Řecku, ano, ale mnoho kilometrů od moře. Takže bez výhledu na Středozemní moře nebo nějakou jinou velkou vodní plochu to těžko mohlo být místo, kde se nacházel Tři.

Pak si Scott vzpomněl na Kellyinu sbírku starých map. Až do dvaceti let bývala nadšenou vyznavačkou slunce, obdivovatelkou Řecka a častou návštěvnicí středomořských ostrovů. Je docela možné, že navštívila i místo, kde přebýval Tři.

V Kellyině pokoji vyštrachal asi dvacet opotřebovaných turistických skládacích map a odnesl si je do své pracovny. Měl pravdu: navštívila jeho ostrov, ale než jej našel, téměř už svítalo. Bylo to Zante – zkomolenina Zakynthu v Jónském moři – nedaleko od Peloponésu.

To bylo sice skvělé, jenomže to, že věděl, kde se vesnice nachází, ještě vůbec neznamenalo, že se tam může nějak nepozorovaně dostat a zase se rychle vrátit zpět – rozhodně ne v doprovodu neochočeného vlka, ať už s náhubkem a na vodítku, nebo ne! Ale jak Shania správně předpověděla, věci do sebe opravdu začínaly zapadat…

Scott už byl vyčerpaný; všechny ty hodiny strávené zíráním do špatně čitelných map unavily jeho oči, navíc jej bolely svaly ze včerejšího cvičení, i když ne tolik, jak očekával, a to ho potěšilo. Možná že na tom nebyl tak špatně, jak si zprvu myslel. Přesto mu hodinka nebo dvě spánku nemohou ublížit a určitě to osvěží a zostří jeho mysl.

V koupelně si omyl obličej studenou vodou. Při utírání si vzpomněl na své modřiny a odřeniny a začal si je prohlížet v zrcadle –

A spadla mu brada. Na obličeji neměl vůbec žádné škrábance, klouby jeho rukou už nebyly odřené, ani jeho žebra! Vlastně vypadal lépe než kdy předtím! No ale, když se tak nad tím zamyslel, proč ne?

To ten dotek Shanie, jedna z jejích schopností. Neříkala mu přece, že uvidí důkaz, až odejde? A pokud tohle nebyl důkaz, co potom?

Už svítalo, když si Scott konečně vlezl do postele. Ještě než usnul, přemýšlel nad tím, jak se asi vede Tři kdesi vysoko v horách Zakynthu, kde se skrývá před lovci. A také přemýšlel nad tím, kdy znovu spatří Shaniu. A pak k němu, z ne příliš velké dálky, dolehlo jemné zašeptání:

Už brzy, uslyšel její hlas. Už brzy… 

Čtrnáctá kapitola

Vysoko ve švýcarských Alpách šplhal Herr Gunter Ganzer ve svém autě na trojku co nejpomaleji po prudce stoupající klikaté silnici vedoucí k plochému hřebenu hory, na které stál Schloss Zonigen. Zatímco původně bezejmenný skalní útes představoval na moderních mapách jen malý klínek, jeho místní název byl odvozen za prvé: z jeho dramatického vzhledu a za druhé: podle jména pochybného zakladatele objekt, který se tam nacházel. ‚Schloss‘ – což znamená zámek – poukazoval na temně se lesknoucí, ledem pokryté útesy a skalní terasy, připomínajíc střelecké věže a cimbuří trolí tvrze; ,Zonigen‘ bylo zase jméno nekvalifikovaného ‚doktora‘ Emila Zonigena, muže, který zdejší zařízení pře třiceti lety otevřel. A k čemu vlastně sloužilo? Bylo to (údajně) kryogenní skladiště, svatostánek a experimentální laboratoř.

Momentálně a také údajně, nebo spíše zdánlivě, byl Herr Ganzer ‚direktor‘ Schloss Zonigenu, přestože by jím v posledních pěti letech mnohem raději nebyl… vlastně by raději byl čímkoliv kdekoliv jinde…

Na jednom z delších rovných úseků se Ganzer zaposlouchal do zvuků sněhových řetězů na kolech svého BMW zahryzávajících se do ztvrdlého sněhu na silnici a přitom vyhlédl z okna na známou, kdysi přátelskou scenérii. Po jeho pravé straně, hluboko pod ním – možná tři kilometry dolů za kovovými svodidly – ležela schoulená v údolí malebná vesnice; slunce se odráželo od střech a oken převážně dřevěných domů a hostinců a z komínů sem tam stoupal modrošedý kouř hořícího dřeva. Když Ganzer opatrně projel ostrou pravotočivou zatáčkou, otevřela se před ním naprosto odlišná scenérie: lanovka, která kdysi vyvážela lyžaře k chatě na vrcholu hory – teď už však ne.

V zimě sem stále ještě přijížděli lyžaři, zůstávali však na sjezdovkách níže v údolích a sem nahoru nejezdili; už celých pět let. Nyní sem lanovka dopravovala pouze správce budovy, nadřízené a předáky, nebo alespoň ty z nich, kteří si mohli vychutnat tu svobodu a opouštět svá pracoviště; v tomto ohledu byl Ganzer naprostým šťastlivcem. Nebyl ani vědec, ani technik – a nebyl ani vhodný pro vykonávání těžké práce, avšak ostatními byl akceptován jako manažer komplexu – mohl přicházet a odcházet, jak se mu zachtělo… víceméně.

Přesto, stejně jako všichni zaměstnanci na Schloss Zonigenu, když byla požadována jeho přítomnost, musel se dostavit na své pracoviště co možná nejrychleji a ať už mu byla zadána jakákoliv práce, třebaže neměla nic společného s jeho povinnostmi ‚direktora‘, musel ji odvést tak svědomitě, jak mu jen jeho omezené možnosti dovolovaly, jinak by byl nucen čelit strašnému hněvu svých zaměstnavatelů. A protože své zaměstnavatele dobře znal… pouhá myšlenka na ně v něm budila hrůzu. Ve své práci pochybil jen jednou, navíc to byl jen malý přehmat, a platil za to dodnes. To byl také ten důvod, proč nebyl schopen vykonávat žádnou těžkou práci. Důvod, proč napadal na jednu nohu…

Vybavil si den, kdy sem přicestovali:

Ano, bylo to před pěti lety. Schloss Zonigen byl tehdy ve špatné finanční situaci, potácel se na pokraji bankrotu. Na vině byla inflace. Inflace a také fakt, že lidé už přestali věřit, že jim zmrazení zaručí nesmrtelnost. Když před dvaceti lety zemřel někdo bohatý, mnozí z nich se dostali sem a přinesli s sebou i část svých peněz. Napsali závěť, něco věnovali nadaci, něco darovali rodině a tak dále. Jenomže dědici zmražených jedinců – jejich synové a dcery, agenti, exekutoři, právníci, věřitelé – které zajímala jen a jen přítomnost, netoužili, aby jejich otcové, matky, klienti nebo dlužníci byli v budoucnu znovuvzkříšeni. Ne poté, co byli nějakou dobu mrtví. Přednost dostala jejich vlastní budoucnost. Hrozba vyšetřování a konfiskace majetku, insolventnost, narůstající poplatky a zálohované účty, to všechno – společně s inflací a nedostatkem nových, bohatých a nedávno zesnulých klientů – způsobilo, že se doposud štědré fondy rozplynuly.

Když se k tomu přičte ještě řádka nesvědomitých ředitelů komplexu (výjimkou nebyl ani Ganzer) a zmizení Herr doktora Emila Zonigena v polovině sedmdesátých let, který práskl do bot s šesti miliony franků od budoucího ‚spáče‘, v kapse, nebylo těžké pochopit, proč se příchod těch tří s jejich zjevně nevyčerpatelnými finančními prostředky jevil jako dar z nebes.

Ti tři.

Podle papírů měli jména, ovšem když mluvili mezi sebou, používali jiná a v interakci se svými takzvanými zaměstnanci, ve skutečnosti však otroky, trvali na oslovení ‚pane‘ nebo ‚paní‘. Vydávali rozkazy, vyhrožovali a trestali. Byli jen tři, ano… chladní, tvrdí a hrůzní jako celá armáda nemilosrdných automatů.

Avšak vždycky tomu tak nebylo.

Nejdříve vypadali, že jsou myšlenkou Schloss Zonigenu fascinováni; zdálo se, že věřili v možnost kryogenního uchování lidí; měli zájem o své vlastní výzkumy a experimenty v prostředí, které téměř perfektně vyhovovalo jejich potřebám. Byli ochotni zaplatit všechny dluhy a účty, splatit všechny urgentní pohledávky, právní závazky, instalovat přístroje a vybavení nezbytně nutné pro jejich úsilí a v neposlední řadě souhlasili, že si ponechají a dokonce zvýší počet zaměstnanců. Co se týkalo peněz, které si Herr Ganzer ,dopřával‘ ve formě platu – a v žádném případě nešlo o almužnu – zdvojnásobili je; zdvojnásobili i platy všech ostatních zaměstnanců (údajně) výměnou za jejich oddanost. Jednoduše si Schloss Zonigen koupili. Mohli.

Jenomže od samého začátku na nich bylo cosi velice divného. Vlastně všechno na nich bylo divné. Po fyzické stránce? Ještě než se vyřešily všechny náležitosti – podrobnosti prodeje objektu – si Ganzer všiml, nesrovnalostí. Ta žena, nebo Ona, v sobě ‚cosi‘ měla: ráda a často měnila svůj vzhled. Její křivky, pro ženu velmi tvrdé a hranaté, mu málokdy připadaly stejné. Sexuálně nebyla vůbec přitažlivá. Jeden den byla plochá, a druhý zas prsatá. Měnila se i barva jejích vlasů, lesk rtů, dokonce i oči! Samozřejmě to bylo způsobeno kontaktními čočkami. Jediná věc, která na ní zůstávala nezměněná (a Ganzer ani nečekal, že by se mohla změnit), byla její výška; měla určitě přes sto osmdesát centimetrů a jen těžko se mohla scvrknout… že ano? Ale na druhé straně bylo jasné, že by to ani udělat nechtěla. Vypadalo, že se jí líbí povzneseně se tyčit nad ostatními a dívat se na ně shora. Byla štíhlá, téměř vyzáblá, přesto však Ganzer cítil, že se v ní skrývá obrovská síla.

Co se týkalo mužů, Simona Salcomba a Guylera Schweitzera: ti byli víceméně stejní. Vysocí, jednu chvíli se pohybovali velice trhaně, aby se vzápětí jejich pohyby staly znovu plynulými; neustále se to měnilo. Ganzer si to vysvětlil tak, že všichni tři trpí nějakou vzácnou genetickou chorobou, možná to byl gigantismus; ti muži měli oba bezmála dva metry, ne-li víc. I jejich tváře svědčily o genetické poruše; bylo docela možné, že byli příbuzní a pocházeli z nějaké izolované oblasti, kde geny vzájemným křížením zmutovaly. Jejich zájem o Schloss Zonigen mohl být tedy zčásti osobní: možná hledali nějaký lék. Pokud ne pro sebe, pak možná pro ostatní z jejich rodiny nebo komunity.

A zpočátku, třebaže Ganzera jejich podivnost občas odpuzovala, je kvůli tomu opravdu upřímně litoval. Ano, bylo mu jich líto.

Avšak ne nadlouho, neboť věci dostaly rychlý spád…

A také Ganzer rychle spadl – na svou nynější pozici. Vzpomínky se mu v hlavě rychle rozplynuly, když, najel na plošinu před Schloss Zonigenem, našel své obvyklé parkovací místo a vypnul motor. Znovu byl zde; znovu si jej sem zavolali, na tohle místo jako z nočních můr.

Vlastně bylo jako z nočních můr už předtím – se všemi těmi mrtvými, postupně krystalizujícími cestovateli v čase, kteří si zaplatili, modlili se za reinkarnaci, která nikdy nenastane – nyní však mnohem víc než kdy jindy. Ganzer váhavě vystoupil z vozu, kývl na obsluhu parkoviště oděnou do nepromokavé bundy, která k němu přicházela přes vyvýšenou plošinu promenádou obehnanou zdí. Muž tlačil vozík obsahující izolovanou pokrývku auta. Ganzer se na chvíli zastavil a prohlédl si ohyzdnou, černou siluetu Schloss Zonigenu.

Opravdu připomínal zámek – s těmi ledem pokrytými vížkami šplhajícími se do výše nad obrovskou bránou a průčelím z lámaného kamene připomínajícím cimbuří a střílny a za těmi střeženými dveřmi se nacházel labyrint samotného komplexu: bludiště jeskyní, ze kterých před dvaceti tisíci lety zmizel led, jenž zůstával už jen na útesech hor, spolkl a pokryl komplex zvenčí a zmrazil jeho vnitřnosti – a spoustu dalších vnitřností a s nimi i celá těla.

Jako by ta myšlenka evokovala další, Ganzer najednou ucítil, jak mu po zádech přejel mráz, bodavá bolest, ostrý rampouch, který projel jeho myslí: předehra hlasu, který říkal: Ganzere, my čekáme! 

Ten hlas – ten telepatický hlas ženy patřící do trojice těch stvůr – jej vždy probudil k aktivitě jako nic jiného. A se svou zmrzačenou, ve skutečnosti překroucenou levou nohou se rychle odbelhal přes parkoviště k bráně, kde byl ozbrojenou stráží vpuštěn do komplexu.

Uvnitř ho uvítala majestátní jeskyně sloužící dříve jako administrativní centrum. Byla ohromná, avšak ve srovnání s ostatním komplexem zanedbatelná. To místo bylo jako obvykle téměř prázdné; hlasy se v něm odrážely jako v gotické katedrále, prázdné hale nebo opuštěné vlakové nádražní hale; z chodeb, místností, dílen v různých patrech odbíhajících hluboko do komplexu se ozýval temný hluk a dunění vypovídající o horečné aktivitě. Ganzer znal každý kout tohoto místa, přesto stále netušil, co se tu děje, na čem se tu pracuje. A nejen samotný ‚direktor‘, ale každý ze sto osmdesáti lidí, kteří zde pracovali… s výjimkou těch tří.

Ti to samozřejmě věděli, pokud ovšem nebyli duševně nemocní. Co se toho týče, to Ganzer nedokázal odhadnout, ale s určitostí věděl, že jsou zlí – při té myšlence sebou trhl v předzvěsti těch stejných, mrazivých myšlenek: Ganzere, neloudej se! 

Za dlouhým pultem, jenž sloužil jako recepce a informace zároveň (stejně jako kdysi, i dnes sloužil stejným účelům, s tím rozdílem, že nyní to také bylo centrum pro rozdělování práce a kvót), stál úředník, který jej pozdravil kývnutím. Kulhající Ganzer se jen zeptal: „Kde jsou?“

„Tamhle,“ zaskřehotal muž s vpadlýma očima a ukázal přes halu na prosklené dveře, za kterými se nacházela místnost vytesaná do kamene.; „Ve VIP místnosti. Mají tam nějaké nové lidi. Rodinu. Chudáci!“

Ganzer jen přikývl na souhlas a rychle zamířil tím směrem. Zastavil se u skleněných dveří, sundal si kabát, upravil kravatu a do kapesníku si utřel zpocené ruce. Bylo zvláštní, že i na tak chladném místě, jako byl Schloss Zonigen, se dokázal potit. No, možná to zvláštní nebylo, protože jeho pot byl chladný.

Za matným sklem dveří VIP pokoje uviděl čtyři sedící a dvě stojící postavy. Obrysy těch dvou byly rozmazané, ale z jejich výšky a obdivuhodně tenkých kontur okamžitě poznal, o koho jde: dva z trojice, ta strašná samice a jeden ze samců. Pro Ganzera bylo jednodušší o nich smýšlet takto: jako o tvorech, ne jako o mužích a ženě, ale jako o samcích a samici. Vlastně si byl docela jist, že to jsou netvoři! A také věděl, že to byla ta samice, která jej zavolala.

Zaklepal na dveře a bez čekání vešel dovnitř. Byl to konec konců Herr Direktor… v té roli jej také teď přivítala:

„Direktor Ganzer!“ usmála se. „Jsme velice rádi, že se vám podařilo se sem dostat.“ (Přesně podle scénáře bez nejmenšího náznaku sarkasmu.) „Neboť jak vidíte, dostali jsme nečekané hosty: Steinovy.“ Ty sedící osoby se velice zdvořile postavily; manžel měl tak něco málo přes čtyřicet. Byl malý a štíhlý a na očích měl brýle s tlustými skly; jeho žena byla tak o sedm, osm let mladší, krásná blondýna s nejistým úsměvem; jejich děti, chlapec a dívka, měly tak sedm a devět let.

„Ach, Steinovi!“ zvolal Ganzer a natáhl svou už nyní suchou ruku směrem k Herr Steinovi, který mu ji pevně stiskl. Ganzer se ze všech sil snažil nekoktat, když pokračoval: „Je mi hrozně líto, že jsem nebyl zde, když jste dorazili, abych vás mohl přivítat! Ale… opravte mě, jestli se mýlím, neměli jsme náhodou domluvenou schůzku na zítra?“ (Zhluboka se nadechl… malinko se uvolnil… byl z obliga, nebyla to jeho vina! Díky Bohu! Ach, díky Bohu!) „Vskutku,“ pokračoval Ganzer, nyní již klidnější, „jsem si docela jist, že jsme se tak domluvili.“

„No, víte –“ začal trochu znepokojeně Herr Stein, ale ta ženština jej přerušila. Samice, která patřila k těm třem, která si říkala (alespoň na papíře) Gerda Lessingová.

„Vypadá to, že se zde vyskytly nějaké komplikace, Guntere. Samozřejmě že máte pravdu o té schůzce: měli jsme se s Herr Steinem – Herr Robertem Steinem – setkat zítra. Jeho rodina je ubytována už několik dní ve vesnici a na návštěvu se těší.“

(Ach, ano, jako obvykle, celá rodina! Ganzer dobře věděl, co to znamená. Chtělo se mu zakřičet: „Utíkejte! Vypadněte odtud – zachraňte své děti! Nedovolte jí – nedovolte žádnému z těch netvorů – aby se vás jen dotkli!“ Jenomže neřekl nic, a i kdyby k tomu našel odvahu, bylo už pravděpodobně příliš pozdě.)

Frau Lessing nebo ‚Gerda‘ se stále usmívala, když znovu promluvila ke Ganzerovi, neboť se nastalé ticho zdálo neúnosné: „Guntere, jak jistě víte ze skvělých doporučení pana Steina, nedávno ještě pracoval na experimentální technologii supervýkonného laseru v institutu Schröeder v Curychu. A na základě toho a jelikož mu důvěřujeme – tedy jeho slovu, že neprozradí nic z toho, co tady viděl – jsme mu ukázali některé z laboratoří. Ale –“

Teď však promluvil Herr Stein, oslovil přímo Ganzera: „Přestože ještě stále nejsem obeznámen s tím, o jaký druh projektu se tu jedná, což je samozřejmě pochopitelně tajemstvím, ohromila mě rozsáhlost vašich dílen a laboratoří, vaše skvělé vybavení a moderní technologie, kterou tady vyvíjíte a využíváte! Velice mě však zajímá, jak všechny ty experimenty, které tady provádíte, souvisí s původní, hm, myšlenkou Schloss Zonigenu. Upřímně řečeno, nejuznávanější vědci naší doby se o kryogenní suspenzi těl s výhledem na budoucí revitalizaci domnívají, že je, no, jak bych to nejlépe –“

„Nadnesená?“ nyní promluvil muž – ten, který si říkal Guyler Schweitzer. Jeho hlas byl hluboký a zvučný, avšak klamně klidný. Vyloudil na své tváři blahosklonný úsměv a pokračoval: „To možná byla, když byl komplex poprvé otevřen. My samozřejmě historii Schloss Zonigenu známe a také údajného podvodníka, který jej založil. Ale pravda je taková, že on úspěchu dosáhl, alespoň co se uchování jeho klientů týče. Tohoto úspěchu rozhodně dosáhl, neboť oni jsou stále zde, stále zmraženi! A čím déle zde leží, tím větší je naděje na jejich znovuzrození.“

A pak znovu promluvila Gerda Lessingová: „Herr Steine, jeden z ředitelů Schloss Zonigenu – třetinový majitel tohoto objektu, společně se mnou a Herr Schweitzerem – se spolu s našimi techniky momentálně nachází na rutinní kontrole kryogenních jednotek. Jeho jméno je Simon Salcombe. Možná bychom mohli této příležitosti využít. Pokud chcete na vlastní oči spatřit, čeho se dá v tomto oboru dosáhnout, myslím, že bychom to mohli zařídit.“

„Myslíte, teď, dnes?“ Stein nezakrýval nadšení.

Frau Lessing přikývla. „Hned teď.“

„Jak bych to mohl odmítnout?“

„Až na to,“ pokračovala rychle, „že vaše rodina… vaše žena a děti… Na některé věci není zrovna příjemný pohled. Jsem si jistá, že to pochopíte…?“

„Ale samozřejmě!“ zvolal Stein bez váhání. „Moje žena a děti zde samozřejmě počkají.“ Obrátil se na ženu, která se mezitím usadila na čalouněné pohovce. „Miro, nevadí ti to, že ne, drahoušku? Budu se snažit to urychlit.“ Mira neodpověděla.

„Jistě chápete,“ pokračoval Guyler Schweitzer svým tichým, absolutně klamným hlasem, „že platí stejná opatření jako předtím? Zatím nejsme připraveni vyvolat zájem vědecké obce o náš úspěch tady.“

Herr Stein, ještě nedočkavější než předtím, přikývl. „Ale samozřejmě. Nikdy by mě ani nenapadlo zklamat vaši důvěru. Chci říct –“

„Ano, samozřejmě,“ přerušil ho Guyler Schweitzer. Pak se obrátil ke Ganzerovi. „V tom případě bychom mohli poprosit tady direktora Ganzera, aby vás doprovodil do kryogenních prostor. Guntere?“

Na to mohl Ganzer odpovědět jen: „S radostí! Je mi potěšením, to vás mohu ujistit.“ (Potěšením? Jak příšerný žert! Ve skutečnosti to znamenalo jen prodloužení jeho noční můry. Neboť Simon Salcombe – momentálně nepřítomný člen Trojky – už čekal v tunelech, mezi zmrazenými nebožtíky, a zabýval se tou svou hrůznou činností; činností, kterou se zabývali všichni tři, ať už bylo tělo živé, nebo mrtvé!)

Frau Lessing se přesunula ke stolu s interkomem, zmáčkla jedno z mnoha tlačítek a promluvila do mikrofonu. „Eriku Hausere, přijď prosím do VIP místnosti, potřebujeme doprovod.“ To ‚prosím‘ bylo samozřejmě naprosto zbytečné, malá součást jejich triku. Co se Erika Hausera týkalo: byl to jejich důvěrník a podle názoru Ganzera i kolaborant. Jenže to byli vlastně všichni, nebo ne? Copak se někdo, kdo věděl, co se tu děje, odvážil s tím něco udělat? Ne, neodvážil. Protože všichni otroci Schloss Zonigenu věděli stejně jako Ganzer, co by se stalo. Trest za jakékoliv selhání byl opravdu vysoký. A pokud by za to nezaplatili oni sami, pak jistě jejich milovaní. A Ganzer to moc dobře věděl.

Ale takzvaní důvěrníci, jako byl Hauser… no, ten se těšil funkci, která pramenila z jeho poslušnosti (z jeho pokory?) vůči těm, kteří měli moc. A Ganzer věděl, proč si zavolala jeho: aby dohlédl na Ganzera a Steina při prohlídce ledových hrobů a zajistil, že nebude vyřčeno nic nežádoucího. Neboť bylo jisté, že si Frau Lessing přečetla něco z Ganzerových myšlenek nebo si všimla výrazů jeho tváře, když se seznamoval se Steinem, s jeho krásnou ženou a nevinnými dětmi.

„Chudáci,“ jak trefně podotkl úředník v recepci…

Patnáctá kapitola

Důvěrník Erik Hauser měl plochý obličej, měřil tak sto šedesát pět centimetrů a byl to arogantní, nadutý chlápek s přimhouřenýma očima, šikmým čelem a povýšeneckým chováním člověka, který si o sobě myslí, že žije ve světě plném nul, zatímco on je někdo. Tři mu důvěřovali. Chovali se k Hauserovi a hrstce podobných jako ke svým čmuchacím psům, nebyli však určeni k hledání drog, ale k vyhledávání případných rebelantů, buřičů, vzbouřenců. Tihle pověřenci vykonávali užitečnou práci, protože i když Tři mohli být kdekoliv, zcela jistě nemohli být všude a neustálé sledování myslí – pomocí mentálního kontaktu – všech pracovníků, to prostě nebylo reálné; bylo by to příliš vyčerpávající a zabralo by to spoustu času.

Navíc byla ve hře odměna, které muži Hauserova ‚ražení‘ prostě nedokázali odolat. Například: Hauser, naprosto nepřitažlivý pro druhé pohlaví, žádná žena o něj nestála. Pokud si za ni nejdříve nezaplatil, a dokonce i pak byl občas odmítnut. Ale na Schloss Zonigenu, kde se dalo vydělat něco ‚bokem‘, to nebyl problém. Sex, pamlsek pro poslušné cvičené delfíny, byl důvěrníkům pravidelně přidělován jako prémie, úměrně podle jejich zásluh, samozřejmě s tím, že se příjemce takového ‚bonusu‘ nebude příliš pozastavovat nad psychickým a často i mentálním stavem ženy, kterou mohl znásilnit – což by si Hauser a jemu podobní nikdy nedovolili a ani jim to nevadilo.

Gunter Ganzer Hausera nenáviděl, přímo se mu hnusil a měl chuť ho zabít, kdykoli se ho stranou zeptal: „Jak se má tvoje žena, Guntere – ty starý ‚direktore‘? Pořád ji čas od času navštěvuješ, že jo? Uvažoval jsem, že se za ní třeba stavím a přeptám se, jak se má – pěkně si s ní, hm, popovídám – chápeš? Tak jestli bys jí chtěl něco vzkázat, cokoli, co bych jí mohl vyřídit během naší, hm, konverzace…?“ Pak se uchechtl, začal si pískat jakousi veselou melodii a šel si po své špinavé práci.

Ganzer se na Guylera Schweitzera s tímto problémem jednou obrátil. A Schweitzer na to řekl jen: „Toho si nevšímej. Tohle bychom nedovolili. On tě jen provokuje, byl jsi kdysi jeho nadřízený. Možná by chtěl, abys jej napadl – pak by tě mohl nahlásit – a my bychom tě museli potrestat za to, že jsi vyvolal incident a způsobil nepokoj. Jsem si jist, že tohle nechceš, že ne, Guntere?“

„Ne, pane, to samozřejmě nechci. Ale –“

„Co se týče tvé ženy: měl bys ji vídat častěji; aby ses přesvědčil, že je v pořádku. A já se postarám o to, aby byla… příčetnější, kdykoliv ji budeš chtít navštívit. Zkrátka si pamatuj, Guntere, že až tady dokončíme svou práci, všechno bude zase tak jako předtím, zase zpátky ve starých kolejích. Pokud se ale vyskytne jakýkoliv problém – jakákoliv překážka v naší práci – pak ti nemohu nic garantovat. Momentálně je tvá žena naživu a jednoho dne se třeba může zcela uzdravit, její slabomyslnost se může vyléčit; všechno záleží jen na tvém chování, Guntere. Takže neudělej nic, co by mohlo narušit současný stav, ale věř mi, když říkám, že ať už věci vypadají sebenepříjemněji, pokud jde o tebe, jsou mnohem lepší než to, co se z nich může velice rychle vyvinout.“

„Ale, pane –“

„A teď už mě začínáš obtěžovat, což je pro tebe nebezpečné!“

Bylo to varování, po kterém následovala nečekaná a hrůzná epizoda. Něco, čeho byl Ganzer svědkem snad jen jednou nebo dvakrát za celých pět let strávených ve službách té trojice na Schloss Zonigenu. Neboť jak se snažil vykoktat omluvu a zároveň vycouvat ze Schweitzerovy kanceláře, ten muž – pokud to opravdu byl muž, o čemž Ganzer už dlouho pochyboval – se naklonil dopředu, natáhl svůj dlouhý pařát, popadl Ganzera za rameno, sklonil úzkou hlavu porostlou šedivými vlasy a černýma očima se zadíval hluboko do těch jeho.

Pak se Schweitzerova hlava otřásla křečovitým, škubavým pohybem a pod jeho čelistí se na dlouhém krku cosi pohnulo. Pulzovalo to pod kůží, která se na chvíli rozestoupila, rozštěpila a z ní náhle vyrostlo cosi – šedavozelená bublina velikosti dětské hlavy – a natáhlo se to směrem ke Ganzerovi. Pak se to oddělilo, obeplulo to Schweitzerův krk a zastavilo se to u jeho úzkého levého ramene, kde to vysunulo jakési svíjející se rudé chapadlo, které zasunulo do jeho malého oblého ucha.

A pak se Schweitzerův pohled, málokdy, pokud vůbec někdy benevolentní, okamžitě změnil. Jeho hluboké oči vzplály bez známky dřívější zdánlivé tolerance a ještě hlouběji se zabořily do Ganzerových. To už ten odporný tvor na jeho rameni dostal konkrétnější obrysy. Měl upřené oči a malé, černé nozdry, které ochutnávaly vzduch, neměl však ani uši, ani ústa – neměl čím mluvit – a přesto Ganzer slyšel, jak Schweitzerovi říká:

Ublížíš mu teď, můj Mordri?

„Ne!“ odpověděl Schweitzer (nebo Mordri?) nahlas. „Způsobení bolesti by bylo neúčelné, navíc bych zbytečně plýtval energií, takže ne. Nesmíš mě pokoušet, khiffe!“

Ale ano, bylo by to účelné, Mordri, už jen pro… mé pobavení? Tak hrozně se poslední dobou nudím.

(A Ganzer přeskočil očima od Schweitzerova ocelového sevření s vědomím, že to musí být halucinace, a v duchu se podivil: Jak může taková věc téměř bez rysů a těla vypadat tak neuvěřitelně ohyzdně, jako by se v její gelovité tváři odráželo veškeré zlo?)

„Pobavíš se později,“ odpověděl té věci mezitím Schweitzer. „Když tě chvíli nechám s nějakým vězněm, budeš mít rozptýlení, kolik chceš.“

A když Schweitzer uvolnil Ganzera, odhodil jej stranou, ta stvůra na jeho rameni pookřála a pokračovala: Ty mě necháš s jedním z vězňů? Se ženou? Slibuješ? 

„Slibuji.“

Třeba s ženou tohohle?

„Třeba. Možná ho to poučí a přestane mě obtěžovat s nepodstatnými věcmi.“

Po těch slovech si ta věc vytvořila ústa a šíleně se zachechtala, pak se scvrkla do sebe a ztratila se ve Schweitzerově hlavě jeho uchem!

Gunter Ganzer utekl, třásl se, pochyboval nad svým zdravým rozumem. Utekl z kanceláře toho vysokého muže – od toho vysokého tvora – který na něj ještě volal: „Ano, utíkej, Guntere! Utíkej tak rychle, jak jen dokážeš, než si to rozmyslím!“

To byl konec stížností jednomu z těch tří… komukoliv z nich. Když byl Gunter Ganzer v bezpečí, zamyslel se: co může být horší? Ta stvůra s jeho ženou – ať už s ní dělá cokoliv – nebo zvíře, jako je Erik Hauser, u kterého je zřejmé, co by s ní rád dělal? Bylo těžké to odhadnout a hrůza na to jen pomyslet.

Hauser byl alespoň člověk. I když jen s velikými výhradami…

Herr Stein a Ganzer, vybaveni kabáty s kapucemi a návleky se pod Hauserovým vedením vydali dolů do labyrintu přírodních jeskyní a tunelů, které byly kdysi plné ledu. Jak byl tento labyrint utvořen a ve kterém geologickém období, to se mohl každý jen domnívat. Led však nyní tvořil vnitřní plášť na průsvitných stropech, stěnách a podlahách chodeb, které do něj byly vytesány. Kroky těch tří vytvářely tiché, jemně dusavé ozvěny a kromě těch tu bylo slyšet už jen vzdálené odkapávání vody z tajícího ledu a jejich tlumená konverzace.

Ganzer byl rád, že začali mluvit, vlastní ustrašené myšlenky a vzpomínky ho zneklidňovaly už dobrých pět minut. Málem si ani nevšiml, že mu Stein cosi říká, na cosi se ho ptá, takže se lekl a probral se: „Cože?“ A vědec svou otázku zopakoval:

„Ptal jsem se na vaše šéfy,“ opakoval Stein trochu netrpělivě. „Proč trvají na tom, že chtějí vidět celou rodinu svých potenciálních zaměstnanců? Připadá mi to zvláštní.“

Hauser, kráčející za Ganzerem, jej nyní píchl do zad se slovy: „Probuď se, Guntere, ty náš starý ‚direktore‘!“

„Ach, ano, omlouvám se! Byl jsem teď někde hodně daleko!“ (A přál si, aby tomu tak bylo i ve skutečnosti.) „Moji šéfové? Myslím, že sem tenhle trend dovezli z Ameriky. Chtějí se ujistit, že jejich potenciální zaměstnanci žijí spořádaným životem, že jsou spokojení. Není to výraz neúcty, pochopte, ale šťastný muž obvykle odvádí kvalitnější práci. A na Schloss Zonigenu je to nezbytnost. Naši šéfové nemají… roztržky zrovna v lásce.“

Stein přikývl. „Ano, asi tomu rozumím. Ale povězte mi, co si mám myslet o tom, když mi někdo úplně cizí radí – vlastně mě varuje – abych se sem ani nepřibližoval a za nic na světě sem nevodil svou ženu a děti? Víte, to se mi totiž stalo.“

Ach, můj Bože! pomyslel si Ganzer. Někdo, nějaký rádoby hrdina porušil jedno z pravidel – a navíc to první a nejdůležitější! Až toho viníka odhalí, což se stane, Tři jej přinutí za to zaplatit… a ošklivě! Udělají z něj odstrašující přiklad a nebude to zdaleka poprvé. Někteří lidé se nikdy nepoučí.

Ale teď: „Cože?“ vyloudil Ganzer co možná nejvíc ,šokovaný‘ tón. „Tomuhle ale opravdu nerozumím! Chcete mi tvrdit, že se vám tohle stalo?“

Stein znovu přikývl. „Dostal jsem dopis – no, spíše vzkaz naškrábaný na kusu papíru – včera. Bylo to v obálce a kdosi mi to podstrčil pode dveřmi mého pokoje v hotelu. Bylo tam napsáno: ‚Nepřibližujte se ke Schlossu. Nezdržujte se ani nikde poblíž. Vezměte svou rodinu a odjeďte. A v žádném případě je neberte tam nahoru!“

„Neuvěřitelné!“ žasl Ganzer. Nenáviděl sebe, a ještě více nenáviděl Hausera. Protože kdyby tady nebyl on… ale ne, ani tehdy by si nedovolil nic říct. Jen by dál hrál svou roli zbabělce, aby ochránil svou ubohou ženu a v neposlední řadě i sám sebe. A rychle, bez přemýšlení pokračoval: „Takže… proč jste přišel?“ Opravdu hloupá otázka, protože mohla také naznačovat, že tady Herr Stein jezdit neměl! Načež Hauser znovu bodl Ganzera do žeber, čímž jej tiše, avšak důrazně varoval: „Buď opatrný ‚direktore‘! Abys neřekl příliš mnoho.“

Stein však byl sám hluboce zahloubán, takže nakonec řekl: „Moje žena byla tím vzkazem dost zneklidněná. Měli jsme sem přijet až zítra, jak víte, ale ona sem nechtěla jezdit vůbec. Na druhé straně, moje děti se na Schloss těšily a já jsem si myslel, že bychom se sem zajeli jen podívat – víte? – abychom se přesvědčili, jestli je tu něco –“

„Co by bylo důvodem k znepokojení?“ dokončil Ganzer jeho myšlenku. „Ano, samozřejmě. Ale jak jste se mohl sám přesvědčit…“ Jen pokrčil rameny a větu nedokončil.

„Plat, který mi vaši nadřízení nabídli, je velice lákavý,“ pokračoval Stein už s větší jistotou, „ale musím uznat, že mi připadali… divní. Možná že Schloss Zonigen přece jen není to, co jsem hledal.“

Příliš pozdě! Příliš pozdě! pomyslel si Ganzer.

Erik Hauser se přesunul do čela, aby je znovu vedl. To už se vynořili z ledového tunelu do štoly, kde byl led původní, nedotčený. Ze stropu visely obrovské rampouchy a jiné vyrůstaly ze země jako stalaktity a stalagmity, s tím rozdílem, že se třpytily jako safíry, skrze které prosvítalo bledě modré světlo.

Dřevěná lávka kolem jedné ze stěn jim putování příjemně usnadnila, takže se trojice brzy ocitla na křižovatce s bočním tunelem o šířce možná deset metrů, jehož ústí se otevíralo vysoko ve stěně. Společně tedy vyšplhali po příkrých, dřevěných schodech a vešli do tunelu, jehož podlaha byla pokrytá ocelovým roštem na dřevěných nosnících, a ve světle neonů spatřili asi padesát metrů před sebou nepravidelně ohraničený kotouč skutečného denního světla dopadajícího sem z vnějšího světa.

Erik Hauser se opět ujal vedení v čele skupinky a svým chvástavým hlasem tiše zamumlal do studeného vzduchu: „To je ono. Kryogenní jednotky. Jsme tady.“ Důvěrník byl nyní mnohem ostražitější a najednou jako by znervózněl. Sundal si kapuci, vypadal bledší – což mohlo být také způsobeno tím světlem.

Jenomže Gunter Ganzer věděl, že není…

Tunel tvořila jakási přírodní roura z masivního, tlustého ledu, do jehož stěny byly vyvrtány díry s asi osmdesát centimetrů širokými záklopkami, které se daly vytáhnout. Do výklenku byly vloženy lyžiny a po nich mohly dovnitř zajet mrazící jednotky se svým obsahem. Výklenky byly očíslovány a každé dva metry byly na jinovatkou pokrytých poklopech připevněna madla, která trčela možná sedm centimetrů z ledu. Pod každou dokonale vyřezanou jednotkou blikalo zelené světýlko.

Nervózní poznámka Erika Hausera byla tudíž zbytečná, neboť atmosféra tohoto tichého mauzolea na první pohled prozrazovala, že jsou opravdu ‚tady‘, v kryogenních prostorech.

Ganzer, který znal každý centimetr objektu mnohem lépe než Hauser, je nyní vedl. Ne, že by chtěl, ale někdo to musel udělat. Věděl, že se na vzdálenějším konci tunelu nacházela šest set metrů hluboká strž až ke sjezdovkám; také však věděl, že tak daleko nepůjdou, protože v kryogenních prostorech je někdo čekal. Někdo, kdo si říkal Simon Salcombe – když se vydával ven, do světa lidí, ale který byl mezi svými znám jako Mordri Dvě, a Mordri Dvě byl opravdu strašlivý tvor.

O dvacet kroků hlouběji do útrob tunelu se proti vzdálenému disku bílého světla vynořila vysoká, hranatá postava, dlouhý pavoučí stín. Salcombe je slyšel přicházet, takže otočil hlavou, uviděl je, pomalu se narovnal od své práce a vztyčil se, takže vypadal ještě vyšší.

„Herr Steine!“ pozdravil vědce. „Moji kolegové mi říkali, že přijdete. Já jsem Simon Salcombe. Měl jsem v úmyslu pro vás poslat tenhle vůz, aby vás sem dopravil skrze tunel, ale zcela jsem se ponořil do jistého malého problému a zapomněl jsem. Omlouvám se vám.“ Vůz, o kterém mluvil, byl čtyřmístný elektrický automobil. Jeho motor tiše předl, když vůz čekal na kolejích ve středu tunelu.

„To nevadí,“ odpověděl Stein a s napůl otevřenými ústy si prohlížel Salcomba, fascinovaně zíraje na jeho usmívající se obličej. Neuvěřitelně divný úsměv na neuvěřitelně divné tváři; klidně to mohl být bratr těch dvou nahoře! O chvíli později si však uvědomil, jak nezdvořile se teď chová, těžce polkl a obrátil svůj zrak ke kryogenní jednotce, která byla na svých lyžinách vytažena z ledu. Pečeť na jejím vypuklém kovovém víku byla porušená a víko bylo sejmuto. Uvnitř leželo tělo, pravděpodobně mladé ženy… bylo těžké to odhadnout bez bližšího nahlédnutí.

„Samozřejmě, poslužte si,“ odpověděl Salcombe na nevyřčenou vědcovu otázku!

„Cože?“ Stein se znovu podíval na Salcomba – a když se ten vysoký muž s očividně žádostivým pohledem naklonil k němu, okamžitě se odtáhl. „Chci říct,“ koktal Stein, „řekl jsem snad něco?“

„Myslel jste si něco,“ odpověděl Salcombe a ještě blíže se k němu naklonil. „Myslel jste si, že je to mladá dívka. A také že ano, kdysi. Nyní je to stará žena, která zde odpočívá už víc než dvacet let a čeká na své vzkříšení. Bohužel se zdá, že se dnes něco porouchalo. Těsnění se opotřebovalo nebo se možná pokazil elektrický obvod. Každopádně, jak sám vidíte, zelené světlo její buňky zhaslo a rozsvítilo se červené.“

Jak Ganzer, tak Hauser nyní o několik kroků odstoupili od Steina, který se nakláněl nad buňkou ve snaze nahlédnout do jejích tmavých útrob. Počkejte chvíli,“ přerušil ho Salcombe, „pokusím se vám tam posvítit.“ Pak dovnitř namířil baterkou.

„Dobrý Bože!“ zalapal po dechu Stein a rukama pevně sevřel okraj výklenku.

„Ale podívejme se!“ pobídl ho chechtající se Salcombe. „Možná že ten systém nefungoval už delší dobu, co říkáte?“

Kůže na obličeji té ženy byla totiž hnědá, kožená, se svraštělými, šklebícími se rty, mezi kterými prosvítaly krásně bílé zuby. Dívka, jejíž vlasy byly stále nádherně husté a v zářivých loknách jí spadaly na ramena. Nehty na jejích rukou zkřížených na prsou byly však alespoň pět centimetrů dlouhé.

„Ale… tohle je hrubá nedbalost!“ Stein vzhlédl do Salcombovy tváře. „Jak často jsou tato zařízení kontrolována? Připadá mi, že je vám to jedno!“

Ta stvůra se přestala smát, pozvedla ruku a zvážněla. „Kontrolována? Zařízení? Koho zajímají nějaká zařízení? Nedělejte si s tím starosti, Herr Steine. To jsou maličkosti. A stejně, v téhle mladé-staré dívce je život. Dívejte se – a uvidíte!“

Pak podal Steinovi baterku, natáhl ruku do jednotky a roztrhl té dívce košili, takže se objevilo její pravé rameno a paže. Pak vzal do ruky její zápěstí spočívající na ňadrech, zaťal své malé zuby ve výrazu, kterým připomínal rozzlobeného psa cenícího zuby, a poté se na jeho tváři objevil napjatý výraz – nebo možná soustředění, načež téměř zavřel své temně černé oči – a Stein využil příležitosti, aby si ho lépe prohlédl: jeho sinalé, propadlé tváře, obličej připomínající voskovou masku s vysokým čelem a protáhlou, akromegalickou hlavou; připomínal ještěra, třebaže měl drobná ústa. Ale ne, pak se Stein opravil a usoudil, že Salcombe jako ještěr vůbec nevypadá… možná byl jen tak odporný. 

„Dívejte se!“ opakoval Salcombe.

Stein se podíval a nestačil se divit. Vytřeštil oči a otevřel ústa. To byla… změna.

Zápěstí té mrtvé dívky, za které ji Salcombe držel, změnilo barvu. Zchřadlá kůže se proměnila v bledě růžovou, rozlila se její paží až po loket a vyschlá tkáň kolem kostí jako by se znovu proměnila v živou hmotu. Stein se nestačil divit; v ústech měl najednou sucho, takže ani nemohl nahlas vyjádřit svůj údiv. Mohl si to však myslet.

To musí být nějaký bizarní trik!

„Trik?“ opakoval Salcombe nahlas. „Myslíte? Ale ne, to vás mohu ujistit, nic takového to není. Dívejte se dále – ještě blíže – a přesvědčte se sám. Je to dovednost, Herr Steine. Už jste jistě slyšel o okultním léčitelství, mám pravdu? Pak věřte tomu, věřte mně, věřte svým očím.“

Věřit vám? pomyslel si Stein – letmo pohlédl na Salcomba a pak se fascinovaným pohledem znovu vrátil k tomu, co ještě před chvílí byly ostatky mrtvé dívky v rakvi –Ne, myslím, že ne! Protože podle jeho mínění, víra byla otázkou náboženského přesvědčení, hluboce spirituální proces, zatímco tohle byl naprostý opak, tohle bylo ďábelské!

„Och, cha! cha! – chááá!“ chechtal se Salcombe hlasitě. Stein ještě nikdy neslyšel nic tak podivného a Salcombe znovu odpověděl na jeho nevyřčenou otázku. „Máte samozřejmě pravdu. Nejsem Bůh – jen se ho po celém vesmíru snažím nalézt – mám však božské schopnosti. Teď se podívejte, jak ji oživím.“

Stein byl teď téměř na kolenou, nohy se mu třásly, jeho zbledlý obličej nahlížel přes okraj poškozené rakve. Na ruce té dívky začaly nyní jemně pulzovat rudé tepny a celá ruka už měla nyní barvu a vzhled zdravého člověka. Ke Steinově údivu se navíc začala trhavě zvedat a klesat její hruď! Ty těžko uvěřitelné změny však byly stejně tak hrůzné.

Stein byl zkamenělý, přesto však fascinovaný, a tak si nepovšiml počátku jiné, možná trochu pozemštější změny; avšak jakmile začala elektrika v celém tunelu prskat, neony se rozblikaly a světlo jeho baterky začalo pohasínat, rychle si toho všiml. I tlumené vrnění elektromobilu náhle zesílilo; ten vůz se celý chvěl, jako by se chtěl sám rozjet!

Nakonec, navzdory podivnosti celé situace a místa, kde se nacházel, vědec zalapal po dechu, polkl, aby si navlhčil hrdlo, znovu se podíval na Salcomba a promluvil: „Co jste s tou dívkou udělal? Chci říct, ona je… ale jak může být… živá?“

Protože tvář té dívky (nebo mrtvoly?) se jemně zarděla a její tělo bylo nyní… ‚živé‘ ano, nebo přinejmenším sebou cukalo a škubalo. A dřív než Stein dořekl svou otázku, oči dívky se otevřely – ale za víčky byly žluté, plné hnisu!

„Ach, můj Bože!“ zalapal Stein po dechu, paralyzován hrůzou se ze všech sil držel okraje poklopu.

Salcombe uvolnil dívčino zápěstí a se smíchem řekl: „Beze mě dál žít nebude. Znovu se vrátí do původního stavu. Tohle byla pouze ukázka. Ale nyní, jak vidíte, je v ní život. No, víceméně. Tedy, alespoň je ‚oživená‘, co?“

„Oživená,“ opakoval Stein tiše. A pak znovu: „Můj Bože!“

„Nicméně,“ pokračoval Salcombe, „myslím, že je správné, abych vás varoval, mein Herr, zatímco běžná tkáň v celku dobře reaguje, rychle přijímá částečné oživení, mozku – nebo mysli – to trvá déle. A co se týče duše, taje ztracená navždy!“

Z očí dívky odtekl zbytek hnisu, pohnuly se a zíraly na Steina; její čelisti se otevřely a z nich vyšel neuvěřitelný zápach.

Pak zakřičela – byl to nervy drásající zvuk, jako když křída zaskřípe na tabuli, jako lopata v chladném popelu – a její dlouhé, pařátovité ruce se vztáhly ke Steinově obličeji a zaryly se do něj!

Vědec se okamžitě zhroutil, z jeho obličeje crčela krev. Seděl schoulený u ledové stěny na zemi. Simon Salcombe počkal, až té najednou ochablé dívce spadnou ruce zpět do truhly, zaklapl její víko a bez dalšího váhání ji zasunul zpět do výklenku.

Pak se naklonil nad třesoucího se Steina a dotkl se jeho krvácejícího obličeje se slovy: „To se zahojí, nemějte strach.“ Pak pokynul Eriku Hauserovi a Gunteru Ganzerovi, kteří stáli zády nalepení na stěnu, doufajíce, že se nacházejí v bezpečné vzdálenosti, a zavolal na ně: „Pojďte sem, vy dva! Myslím, že Herr Stein potřebuje vaši pomoc. Pomozte mu do auta, abychom odtud mohli odjet.“

Oba se váhavě pohnuli, aby splnili jeho rozkaz, zatímco bzučící a blikající světla se pomalu vracela k normálu…

Šestnáctá kapitola

Schloss Zonigen ve svých nejvyšších a nejstřeženějších patrech bzučel a hučel strážemi, důvěrníky, předáky – takzvaným ‚vyšším vedením‘ – a spoustou ‚pracujících‘ naplněných strachem. A přestože fámy jen málokdy vycházejí z reality, nyní to bylo právě vyšší vedení, kdo měl důvod se třást. I když na tomto místě bylo dělení na různé třídy – nižší, střední a vyšší vrstvy, obvykle rozlišované podle IQ, schopností, dovedností nebo zásluh stanovených dle měřítek společnosti – mnohem méně znatelné než ve světě ortodoxnějších komunit.

Tady nukleární fyzik s bradkou, tlustými brýlemi a v bílém plášti, ověnčený několika vysokoškolskými tituly a dlouhou řádkou úspěchů neznamenal o nic víc než upocený, svalnatý, zanedbaný dělník v montérkách, který neuměl ani pořádně číst a jehož osudem bylo přinášet věci a zase je odnášet, plivat na zem a klít. Tady byli oba ‚dělníci‘. Vyčerpaní po celodenní práci šli oba složit hlavu do stejné nepohodlné ‚ubytovny‘ bez příslušenství na přidělený kavalec, kde měli jen matraci a deku, špínu ze sebe smývali ve stejných studených sprchách, hasili žízeň ve stejných veřejných nádržích. A pokud by to bylo nutné, jedli by i stejné jídlo, což ovšem odpadalo, protože oni už dávno žádné jídlo nepotřebovali – nepotřebovali ani masturbovat, ani se vyprazdňovat – ne, pokud byli stálými obyvateli Schloss Zonigenu. Tři je totiž ‚upravili‘, takže jejich takzvané primární potřeby byly zredukovány na víc, než by kterýkoliv lékař nebo odborník na výživu nazval minimem. V tomto ohledu se jejich situace dala přirovnat k situaci politických vězňů v gulazích za stalinské éry Sovětského svazu, s tím rozdílem, že život v takovém táboře býval mnohem přijatelnější a jeho vězně zcela jistě nikdo ‚neupravoval‘ – ačkoliv v jistých případech jim byl z ideologických důvodů vymyt mozek.

Co se týkalo současného rozruchu, neklidu a hrůzy: na Schlossu se opět vyskytoval zrádce a Tři se opět chystali ho vypátrat.

A oni ho vypátrají… 

Sotva se Gunter Ganzer a Erik Hauser vypořádali s Herr Steinem – podali mu silná sedativa a uzamkli ho v cele – uslyšeli výstražné sirény a pak instrukce trojice ozývající se jasně a hlasitě z reproduktorů: všichni důvěrníci, předáci a další privilegovaní zaměstnanci – zvláště ti, kteří včera navštívili vesnici – nechť se neprodleně dostaví do velké dílny v srdci Schloss Zonigenu.

,Direktor‘ Ganzer a důvěrník Hauser moc dobře věděli, co to znamená, a navzdory tomu, že oni osobně byli nevinní, okamžitě se rozběhli tím směrem. Ani v těch ‚nejlepších‘ časech, což bylo cokoliv, co se nedalo označit za nejhorší, by si možná jen idiot dovolil neuposlechnout ‚instrukce‘ – ve skutečnosti však rozkaz – těch tří. Avšak za časů, jako byly tyto, by člověk musel být sebevrah nebo blázen, aby neuposlechl.

Komplex tvořil velký ementál surového kamene, bludiště přírodních štol, komínů, skulin, jeskyní; byly tam také trhliny, způsobené ledovcem, sahající až ke kořenům hory. Uprostřed všeho toho se nacházela továrna připomínající podzemní dutinu sopečné kaldery, ze které v dávno zapomenuté geologické éře odteklo magma. V novější době byly prostory vyplněny ledem, avšak během posledních možná dvaceti století led odtál, voda odtekla a jeskyně zůstala prázdná. Alespoň do doby, než se sem nahoru dostali lidé.

A pokud jde o jejich činnost za posledních několik desetiletí až do dnešního dne:

Za starých časů, časů ‚doktora‘ Emila Zonigena to bývalo skladiště kryogenního zařízení. Nyní však bylo vykucháno. Zůstalo z něj jen několik elektrických komponentů a zbytek byl odhozen stranou. Tam na hromadě pomalu rezivěl jako odhozené harampádí.

Nyní se pod klenutým stropem v severním rohu, tam, kde bylo postaveno lešení, pracovalo. Dělníci tam vrtali do kamene, aby šikmo do skály vyhloubili díru a dostali se tak k čistému vysokohorskému vzduchu. Skrze tenoučké dírky se po kruhovém okraji hloubeného otvoru pomalu začínaly dovnitř drát zaprášené sluneční paprsky. Okraj tohoto otvoru také odhaloval rozsah projektu: množství kamene stropu, který musí být odstraněn v obrovské, řízené sérii explozí; byl pozoruhodný, neboť nakonec měl mít celý otvor asi čtyři metry v průměru.

Dole pod tím otvorem stál kousek stranou ještě stále nedokončený válcovitý přístroj připomínající hlaveň obrovského děla, která byla namířená přímo do té zatím ještě zcela nevyhloubené díry. Všude kolem tohoto gigantického děla – pokud to bylo dělo, což ale nikdo kromě těch tří nemohl vědět – byly rozvinuty kotouče třpytícího se měděného drátu, svazky izolovaného kabelu, podivuhodné nástroje, které sloužily ke kdovíjakému účelu, dynama a generátory, olověné ochranné panely a další a další výzkumná zařízení. Paprskovitě od toho přístroje byly rozmístěny dvě desítky mohutných lavic, které na sobě nesly tíhu složitých komponentů. Kolem obvodových stěn velké jeskyně se nacházely laboratoře s dveřmi, okny a světlíky z tvrzeného skla, které tam vyhloubili sami dělníci a ze kterých vycházely paprsky rudého a modrého světla a pach ozonu a síry.

S příchodem Guntera Ganzera a Erika Hausera tato světla právě jedno po druhém zhasínala a laboratoře s jejich experimenty a výpary utichaly. Všechny ostatní práce také ustaly ihned poté, co se z hlásičů ozval ten hlas s instrukcemi trojice. Důvěrníci, předáci a další privilegované osoby komplexu – hlavně ti, kteří včera dostali povolení a výsadu se podívat do vesnice – se v malých skupinách shromáždili kolem děla, pak přišli ještě další, takže se skupiny rozrostly, až splynuly v jeden celek. Dav se postupně rozprostřel kolem kamenného stupně s mohutným ocelovým křížem na oválném základu z jakéhosi deset centimetrů silného matného černého materiálu.

Tohle bylo poslední místo v celém Schloss Zonigenu, nebo i na celé planetě, kde si kterýkoliv z přítomných přál být. Odráželo se to i v jejich ponurých výrazech; jejich obličeje – dokonce i obličeje těch úplně nevinných, což všichni tady zatím byli – byly bledé, bez krve, plné hrůzy.

Dělníci, kteří pracovali nahoře na lešení, se na celou tu scénu dívali seshora, kvalifikovaní pracovníci seděli na lavicích, vědci a jejich asistenti opustili své laboratoře, nesměle přišli blíže a našli si místo na vyvýšených stupíncích, pomocní dělníci odložili své pracovní nástroje, oprášili své pracovní úbory a také přišli blíže černému stupni s krucifixem. Scéna byla připravena.

Nikdo se nechtěl dívat na to, co se tu teď mělo odehrát, všichni však věděli, že musí. Vlastně, proto se to všechno také dělalo: jako odstrašující příklad, varování, připomínka ceny, kterou musí zaplatit každý, kdo poruší pravidla Schloss Zonigenu – a obzvláště to první. Což byl také důvod, proč nikdo nechtěl být přistižen, jak se nedívá. Kdo ví? Třeba i tohle se trestalo!

A přesto zde nebyli všichni; chyběla asi desítka privilegovaných, skupinka, kterou Gunter Ganzer zahlédl odjíždět lanovkou přibližně před hodinou. Měli namířeno do lyžařské boudy a touhle dobou už jistě dorazili do jedné z místních vesnic a možná ještě dál… avšak nikdy ne příliš daleko. Pak tady byli strážci, ozbrojená domobrana Schloss Zonigenu neboli ,bezpečnostní složky‘, kteří měli status srovnatelný s důvěrníky a byli stejně nenáviděni všemi ostatními. Co se týče jejich absence – ta hovořila za vše.

Od chvíle, kdy fyzik Herr Roberto Stein vešel do Schloss Zonigenu a promluvil o svém varovném dopise, byli strážci vysláni do všech tunelů a jeskyní kolem recepce, což byla jediná úniková cesta na umělou plošinu, a tím také ke svobodě. Také všechny automobily už byly imobilizovány; hlídači v nepromokavých bundách vybavení dalekohledy, vysílačkami a teleskopickými puškami pozorovali z vysokých vížek a pozorovacích stanovišť svým chladným okem každou skulinku; každý pěší nebo pohybující se jakýmkoliv dopravním prostředkem, kterého zahlédli, jak se pokouší po strmé silnici Schloss Zonigenu uprchnout, byl zastřelen a jeho tělo odvlečeno zpět a odstraněno dříve, než to mohl kdokoliv zjistit.

Taková byla momentální situace, jejíž neobvyklost byla pro všechny nově příchozí ve Schloss Zonigenu jak matoucí, tak znepokojující. Mladý předák elektrikářů, stojící blízko Guntera Ganzera byl právě jedním z nováčků a tudíž měl spoustu otázek. Problém byl, komu důvěřovat natolik, aby se ho mohl zeptat na místě, kde se člověk vlastně ani neodvažoval promluvit? V blízkosti stál tichý muž s pochroumanou levou nohou, který mu připadal věrohodný, který si nijak nahlas nestěžoval; a tak se k němu mladý elektrikář přiblížil…

Ganzer se v přítomnosti Erika Hausera necítil zrovna pohodlně, a proto se od něj nenápadně vzdálil a přesunul se do kroužku dělníků choulících se kolem stupínku. Hauser se zase přidal k ostatním důvěrníkům a cosi si s nimi šeptal, bezpochyby jim líčil události, kterých byl právě svědkem v kryogenních prostorech. Ganzer se zatím pokusil splynout s hloučkem lidí, které považoval za příjemnější společnost, jako by na tom momentálně záleželo: mezi předáky a dělníky, jejichž inteligence a – mnohdy – lidskost mnohonásobně převyšovala tu Hauserovu a lidí jeho sorty. Avšak navzdory tomu, že to byli inteligentní lidé, nebyli ani v nejmenším odolnější vůči té hrůze; ba právě naopak, jejich tvůrčí mysl strach ještě zvětšovala.

S vědomím, oč tady jde – a že se on osobně vůbec ničím neprovinil – zůstal Ganzer vzdor okolnostem poměrně klidný, pak však vytušil, že kdosi stojí blíže, než bylo zdrávo, a následně ucítil váhavé dloubnutí do žeber. Polekal se a potichu zareagoval: „Hm? Co?“

„Omlouvám se,“ promluvil mladý muž se svěží tváří a rezavými vlasy, kterému mohlo být tak dvacet osm let, „ale vy vypadáte, že se tady vyznáte. Můžeme si promluvit?“

Ganzer se rozhlédl. Ostatní kolem si spolu šeptali a hovořili tlumenými hlasy; snažili se držet pohromadě už jen proto, aby cítili přítomnost jiného člověka. A tak přikývl. „Ale tiše. Co chcete?“

„Ach, teď vás poznávám,“ zajásal ten muž a přistoupil ještě o krok blíže. „Herr direktor. Omlouvám se, jestli jsem nějak –“

Ganzer ho popadl za loket a rázně ho umlčel. „Direktor jen podle jména,“ povzdechl si tiše. „A kdo jste vy?“

„Hans Niewohner,“ odpověděl muž na Ganzerův vkus až příliš hlasitě. „Z firmy Niewohner Electrics – no, bejvávalo. Teď už jsem skoro měsíc tady.“

„Tiše!“ pokáral ho Ganzer znovu. „Musíte mluvit tiše, jinak spolu nemůžeme hovořit. A znovu se vás ptám, co po mně chcete?“

„Jenom to nechápu!“ odpověděl Niewohner a v jeho očích se zrcadlila zvědavost, ale zároveň také úzkost. „Slyšel jsem nějaké řeči a taky vím, co se stalo, ale proč by zrádce – sakra, ne, zatracený hrdina! – proč by sem, po tom, co spáchal údajný ‚zločin‘, chodil? A taky, proč si ti tři, netvoři myslí, že je ještě pořád tady a neutekl někam do bezpečí?“

Gunter Ganzer znal odpovědi na obě otázky. Nyní však varoval toho mladého muže potřetí: „Tiše! Pokud nehodláte mluvit šeptem, nebudu se s vámi bavit! A pojďme kousek dál od ostatních, ano?“ Ukázal na nyní už docela velkou skupinu zatrpklých důvěrníků.

Přesunuli se tedy do hloučku předáků, avšak i od nich se snažili držet kus stranou. Pak odpověděl skoro šeptem Ganzer nejdříve na Niewohnerovu druhou otázku. „Ptáte se, proč si ti tři myslí, že zrádce je stále ještě tady? Oni si nic nemyslí, oni vědí, že tady je! A jak to vědí: to je odpověď na vaši první otázku. A také jste se ptal, proč ten údajný ‚zločinec‘ neuprchl někam do bezpečí. Pche! Protože takové místo prostě neexistuje. Ale povězte mi… říkáte, že už jste zde asi měsíc? To vám nikdo nepředstavil khiffa, jednoho z jejich pomocníčků?“

„Khiffa? O něčem takovém si pár lidí šeptalo, ale ať už to znamená cokoliv, nikdo se se mnou o tom nechtěl bavit. Pomocníček, říkáte? Jako měly čarodějnice?“

„Přesně tak,“ na to Ganzer. „Každý z nich má jednoho takového. Vlastně, dlouho jsem napůl věřil tomu, že ona je čarodějnice a ti druzí dva čarodějníci. Kdo ví?“ Pokrčil rameny.

„A khiff? Jejich pomocníček… co ten dokáže?“

„Opravdu jste ho ještě neviděl?“

„Ne, alespoň o tom nevím.“

„To byste určitě věděl! Je to něco opravdu příšerného! A co dokáže: vejít do vaší hlavy – a to myslím doslova, to je jisté – a zjistit o vás úplně všechno, například jakou kdo má slabost, a proto vědí, jak na vás. No a potom už nezáleží na tom, kde se nacházíte nebo co děláte, vyčmuchají vás a jejich pán okamžitě ví, kde jste. Dnes si mě osobně zavolali, když jsem byl doma ve vesnici. Slyšel jsem její hlas ve své hlavě zesílený skrze khiffa.“

Ten muž jen zakroutil hlavou a vypadal zmateně. „Zní to neuvěřitelně, nejsem si jist, jestli tomu věřím.“

„Jste předák, vedoucí skupiny,“ pověděl mu Ganzer. „Jestli máte rodinu, budou na vás mít páku… vaši ženu a děti.“

„Nemám nikoho,“ zakroutil Niewohner hlavou.

„Aha! Tak proto jste se s khiffem ještě nesetkal. Nedovolí vám opustit Schloss, a proto nepotřebují znát vzorec vaší mysli. Co se ale týče většiny lidí tady – důvěrníků, předáků, vědců, stráží a všech ostatních dělníků – ti všichni byli ‚nahráni‘ khiffem. Podle mého odhadu takových sedmdesát lidí.“

„Ale… tvor s takovou mentální kapacitou?“

„Tři tvorové,“ odpověděl Ganzer. „Vy jste mě neposlouchal? Každý z nich má khiffa.“

Niewohner vzal Ganzera za loket. „Je tolik věcí, které mě zajímají!“

Ganzerovi se ten mladý muž líbil. Alespoň někdo, s kým si mohl promluvit; což byla na Schloss Zonigenu rarita. „Ano, plně chápu vaši zvědavost,“ řekl, „ale nyní bude lépe, když zůstaneme zticha. Možná bych si vás mohl najít později.“

„Dobrá! Ale předtím ještě jednu poslední otázku, prosím.“

„Ale rychle.“

„Co je ta věc, na které pracujeme? Není to nějaký druh zbraně?“

„Možná že ano,“ odpověděl Ganzer. „Jako všechno ostatní tady, je to dost možné. Ale to opravdu nevím. Nikdo to neví.“

„Ale –“ Začal Niewohner znovu, ale rychle umlkl, když se z rozhlasu ozvalo další varování.

„Tiše!“ šeptal Ganzer a po těle mu začala naskakovat husí kůže. „Buďte už zticha. Už přicházejí!“

A o chvíli později se dostavili Tři… 

Sedmnáctá kapitola

Tři přišli. Nastoupili na scénu jako trio kouzelníků – pokud by se stupínek dal považovat za scénu, což nedal, neboť jej tvořil solidní kamenný kvádr. Nebylo tady žádné propadliště, žádná skříň zdobená měsícem a hvězdami a kometami ani kouř a zrcadla. Jen pevný kamenný kvádr s velkým křížem zasazeným do jakési černočerné hmoty. A ten kříž, spíše krucifix, byl bezesporu posvátným symbolem; vypadal zlověstně, neboť z něj visely řetězy a pouta. Avšak způsob, jak trojice nastoupila, mu propůjčoval nádech mystiky, kouzla.

Vzduch nad stupínkem se chvěl jako fata morgána, jako vzduch nad silnicí uprostřed léta. Byl to horizontální efekt, který zvěstoval nejdříve příchod té ženy, Frau Lessing, nebo spíše Mordri Jedna. Zjevila se na jedné straně pódia jako hologram, který se zhmotnil, a o malou chvíli později se na druhé straně objevil Simon Salcombe, neboli Mordri Dvě. Nakonec, o zlomek sekundy později, se vynořil Guyler Schweitzer, Mordri Tři, jenž se zhmotnil mezi nimi.

Celou jednu dlouhou minutu stáli všichni tři bez hnutí. Vysocí, rovní, nepřirozeně vyzáblí zírali na své obecenstvo; pak se ta ženská, ta samice pohnula o krok kupředu. Oděná do bílého kaftanu, stejně jako její společníci, Gunteru Ganzerovi připomínala jednu ze svící na tříramenném svícnu… načež mu došlo, jak jednoduše si jeho myšlenky dokáže přečíst a okamžitě tu představu vypustil z hlavy. A zatímco se Ganzer ještě více přikrčil, Mordri Jedna promluvila – v absolutním tichu, jež si trojice svým příchodem zjednala, akustika jeskyně ještě možná ztrojnásobila její hlas.

„Dozvěděli jsme se,“ začala, „že se v našem kruhu objevil zrádce, muž, který pohrdl ochrannou náručí Schloss Zonigenu, který spáchal zločin neloajality a tím porušil pravidlo číslo jedna, čímž se provinil proti bezpečnosti Schlossu a proti nám Třem. Právě teď jej sem přinášejí dva z našich strážců. Slyšel náš rozkaz, a jak jsme správně předpokládali, pokusil se uniknout… byl však zatčen ve chvíli, kdy se chtěl vrhnout do propasti. To by pro něj znamenalo milosrdnou smrt, což mu bohužel nemůžeme dovolit. Ach!“ Natáhla svou dlouhou ruku a prstem ukázala na příjezdovou chodbu: „A tady je.“

Pak pokynula strážcům, kteří pevně drželi zápasícího vězně, aby ho přivlekli doprostřed stupínku, přičemž jim všichni okolo stojící uvolnili cestu: „Přiveďte ho sem nahoru.“

Strážci vystoupili po schůdcích nahoru na stupínek, připoutali toho muže ke kříži a pak se rychle vzdálili z pódia a ztratili se mezi ostatními lidmi. Guyler Schweitzer, neboli Mordri Tři, nyní popošel kupředu a postavil se před kříž. „Před sebou vidíte zrádce. Nyní jej vyslechneme a dozvíme se pravdu.“

Všichni tři se obrátili do kruhu, tváří v tvář muži na kříži a společně k němu přikročili. Byl to Mordri Dvě, Simon Salcombe, který nyní promluvil svým ostrým hlasem, skřípajícím jako tupý pilník, čímž ještě více drásal nervy všech přihlížejících; neboť jeho slova nebyla určena pouze vězni. „Ty nám nebudeš lhát; nejsi schopen lži. Ale pokud by ses o ni přece jen pokusil, bude tě to bolet. Bolet tě to bude v každém případě, ale lež tu bolest ještě umocní.“

Jako čelisti svěráku se ti Tři naklonili k muži, vstoupili na černý kotouč, natáhli své tenké ruce, uchopili mužův oblek a bez nejmenší námahy jej roztrhali na kusy. Šaty teď na něm visely v cárech. Muž byl docela malý vzrůstem, možná ještě menší než Ganzer, měl tak sto šedesát pět centimetrů. Byl hubený; břicho měl propadlé, žebra vystouplá. Visel zde s rukama spoutanýma nad hlavou a jeho nohy se možná ani nedotýkaly země. Ve tváři měl výraz zoufalství: měl propadlé tváře, vytřeštěné oči a sténající ustá jen napůl otevřená.

Zbili jej; svědčily o tom podlitiny na jeho pažích, žebrech a bocích; z koutku úst mu stékala po kapkách krev. Levé oko mu začínalo otékat, bylo pohmožděné, takže jej měl přivřené.

Až dosud ten muž jen tiše sténal, i když bylo vidět, že je strachy bez sebe… ale to se mělo brzy změnit.

Bez dalšího varování znovu natáhli Mordri Dvě a Tři ruce a popadli jej za zápěstí, zatímco Mordri Jedna, podle Ganzera Ona, položila svou dlouhoprstou ruku na jeho břicho. Vlastně jej ani nepopadli, prostě se ho pouze dotkli. A Ganzer si povzdechl a sám pro sebe zamumlal: „Dotek! Dotek!“

„Cože? Dotek?“ zašeptal vedle něj Niewohner.

„I vás se dotkli,“ zachrčel Ganzer. „Ne takto, ne, ale přinejmenším vás ochutnali. Každého ochutnali. Takže se dívejte, poučte se z toho a pro Boha svatého, buďte zticha!“ 

Simon Salcombe, Mordri Dvě, znovu promluvil na vězně: „Byl jsi důvěrníkem – máš tady syna, který měl být zárukou tvé mlčenlivosti – a přesto jsi nás zradil, zradil jsi jeho, sebe! Koneckonců, to je ti teď už jasné.“

„Ne! Ne!“ křičel ten muž chraplavým, pronikavým hlasem. „Nic jsem neudělal! Nebyl jsem to já!“

‚Lež!“ křičel na něj Mordri Dvě, který se trochu naklonil, aby mu viděl lépe do tváře. „Podívej!“ A svou volnou rukou vytáhl kus papíru očichal ho a ukázal ho tomu muži na kříži. „Tvá zrada, tvými vlastními slovy. Cítím tě z toho papíru a čtu si to ve tvé mysli! A teď přiznej, že jsi lhal.“

Muž viděl, že je zbytečné zapírat. „Já… já jsem byl opilý!“ vzlykal. „To šnaps, vypil jsem ho příliš mnoho. Ale uvědomil jsem si svou povinnost, takže když jsem se probudil střízlivý, vrátil jsem se sem. Můj ubohý syn je tady, já jsem neutekl – nemohl jsem utéct – kvůli němu. Přísahám, že už nikdy neudělám stejnou chybu, nebyl jsem to já, nebyl. Byl to šnaps!“

„Ne, neutekl jsi,“ vrčel Salcombe. „Protože kdybys to udělal, prozradil by ses. Doufal jsi, že se ten dopis nikdy nenajde. Jenomže on se našel a ty jsi jeho autorem! Ale když jsi zaslechl výstražný signál, náš rozkaz – abyste se shromáždili zde – pak jsi utíkal! A chtěl ses zabít, abychom se ti nemohli pomstít. A také je možné, že sis myslel, že tvá smrt vykoupí tvého syna. Ale vaše děti, ženy, příbuzní: jsou naše zástava. Proto tvůj syn zaplatí – a stejně jako ty! Takže teď přijde na řadu bolest – zatím ta nejmenší bolest!“

„Tak do toho, ty zatracená stvůro!“ Vězeň se pokusil zvednout nohu, nakopnout Salcomba, ale jen se zahoupal na svých řetězech. „Když mám zaplatit, pak zaplatím; alespoň jsem se pokusil zachránit někoho jiného s jeho rodinou. A stejně, co je smrt po čtyřech letech v pekle, které jste z tohoto místa udělali?“

„Achchch!“ zavyli všichni tři Mordri.

Naklonili se k němu ještě blíž; jejich ruce na těle vězně jako by začaly divoce vibrovat. Ten se začal škubat a kroutit a křičet nezměrnou agónií, až neony nad hlavami přihlížejících a ostatní světla na stěnách a stropě začaly jiskřit. I tlampače místního rozhlasu jako by se zbláznily; pískaly a vycházely z nich různé zvuky přerušované praskáním a bzučením a míchaly se s blikáním a bzučením světel.

Trvalo to několik dlouhých chvil. A pak:

Vězeň na kříži už nekřičel; stále se kroutil a svíjel, ale jako by náhle oněměl, jako by jen hučel přes nos, ze kterého mu stříkala krev. Tyhle zvuky byly ve skutečnosti jeho řev; ústa měl totiž pevně uzavřená… rty mu srostly a namísto nich zůstala jen růžová tkáň!

„A nyní jim to pověz,“ ozval se ječivý hlas Mordriho Dvě – radost? potěšení? nejčistší zlo? – přehlušující prskající světla a hučící tlampače. Pověz těmto mužům – svým bývalým kolegům, kteří tě znali, kteří s tebou pracovali – jak to bolí a s jakou radostí uvítáš smrt, která už brzy přijde. Vysvětli jim, jestli to dokážeš, co bys řekl svému synovi; jak ses pokusil zabít, abys nemusel být u toho, až ho pošleme na smrt, což se brzy stane. Proč nekřičíš a nežebráš o odpuštění? Stejně ti neodpustíme.“

Pak se ale Salcombe odmlčel; naklonil se ještě více k agónií zmítané postavě na kříži, natočil svou dlouhou hlavu, jako by něčemu naslouchal, a zaječel: „Cože? Co se nám to snažíš namluvit? Že to nemůžeš udělat, protože tvé tělo už nepatří tobě a tvá ústa jsou umlčena? Škoda že jsi nedržel jazyk za zuby dříve! Och, cha-cha-chááá! Samozřejmě že ti tvé tělo už nepatří… neboť je naše a my si s ním můžeme dělat, co uznáme za vhodné!“

Pak obrátil zrak k ohromeným, prací vyčerpaným divákům, kteří se choulili okolo stupínku, a řekl: „A teď se podívejte, co se stane těm, kteří poruší zákony Schloss Zonigenu: agónie! Bolest, kterou si ani nedovedete představit, avšak můžete jí být svědky. Bolest, kdy se tkáně a krev a kosti spojí v jedno a slijí se v temně černou hmotu!“

Pak se obrátil zpět ke svíjejícímu se, ochromenému, měnícímu se muži na kříži a společně s Mordri Jedna a Tři použili doteku, aby do zuboženého těla své oběti vlili mutující energie.

Jeho ruce jako by se začaly tavit; začaly se prodlužovat jako změklé svíce, klátily se a na jejich koncích bobtnaly třicet centimetrů dlouhé prsty. S jeho nohama se stalo totéž, takže se chodidly brzy opíral o černý disk na podlaze; s tím rozdílem, že ‚opírat se‘ nebylo to pravé označení. Jeho tkáň mu totiž začala pomalu vytékat z kalhot jako měkké těsto, z chodidel se brzy staly obrovské bloky a prsty na nohou se mu zploštily. Obličej se mu hrozivě protáhl, dolní čelist mu visela až na hrudi a krk se mu skládal a zmenšoval jako harmonika.

Teď to nebyl člověk, jen strašlivá figurína. Oči mu o několik centimetrů vylezly z důlků, jeho uši začaly vlastní váhou sklouzávat směrem dolů a tam, kde se ještě před chvílí chvěly rty, které pulzovaly strašným řevem a marným úsilím nasát vzduch, nebylo nic. A přestože ti Tři už své ruce stáhli, on se nepřestával rozpouštět; svaly na jeho těle, a dokonce i kosti pomalu stékaly na zem přes jeho pásek a rozervanou košili; hlava se mu sesunula na zbytky ramen, ramena se pomalu zhroutila do hrudního koše a hrudní koš se také roztekl. Jeho tenoučké ruce bez svalstva nyní sjely z pout a ztratily se ve zbytku těla a všechno se to začínalo roztékat po stupínku.

A když se konečně úplně rozpustil, celé jeho tělo, všechno to těsto zčernalo a spojilo se s černým kotoučem na zemi. Takže nyní byl jasné, odkud se tam vzal: byly to ostatky lidí, jejich základní složka když už nic jiného nezbylo z jejich lidství, jejich podoby, jejich myslí a osobností, jejich bytí. Takto se člověk na kříži během několika málo okamžiků stal součástí kotouče, který se tím zvýšil možná jen o zlomek centimetru!

V absolutním tichu se Ona a její šklebící se kolegové obrátili zpět k přihlížejícím. „To je vše,“ pronesla. „Nyní se dejte znovu do práce a pamatujte: za několik málo týdnů, nejvýše však za měsíc, bude naše práce tady dokončena. Potom bude zase všechno jako dřív, vše se vrátí, jak bylo předtím, všichni budete svobodní. Do té doby však musíte přežít – a pracovat, samozřejmě. Stráže, důvěrníci a předáci na to dohlédnou.“

Pak si na svém zápěstí upravila cosi, co vypadalo jako náramek, a totéž udělali její kolegové. A v další sekundě byl stupínek prázdný…

Ganzer dodržel své slovo. Později toho dne, když se vše uklidnilo – teď alespoň se zdálo klidné – se vrátil na Schloss Zonigen a vyhledal mezi lavicemi ve velké jeskyni Hanse Niewohnera, jak tam rozděluje práci několika elektrikářům. Vzal si jej stranou, aby je nikdo neviděl, a pro mluvil s ním.

„Proč tohle dělám?“ řekl. „Je to proto, že z vás cítím zoufalství. Jste sympatický mladý muž, Niewohnere, a já bych nerad, aby se vám cokoliv stalo.“

„Co se týče mého zoufalství, to máte pravdu,“ odpověděl mu Niewohner. „A ano, utekl bych – ale když nad tím tak uvažuji, začínám vidět problémy.“

„Zvážil jste je všechny?“ odpověděl Ganzer. „Pochybuji. Koneckonců, vyhledal jste mě, aniž byste si nejdříve ověřil mou loajalitu.“

Niewohner přikývl. „No, připadal jste mi jako upřímný člověk. Pokud jde o ty problémy: jsem si docela jist, že už jsem je zvážil všechny. Ale ano, je tu spousta překážek.“

„Řekl bych, že je jich až příliš mnoho,“ přisvědčil Ganzer. „Tohle místo je vysoký skalní útes. Dolů vedou tři cesty: po silnici, lanovkou a volným pádem.“

„Ano,“ řekl Niewohner mrzutě. „Nebo možná čtyři – kdybych měl tisíc stop dobrého lana!“

„Tady žádné takové lano nenajdete,“ zavrtěl hlavou Ganzer. „Spousta kabelů, ale ty jsou těžké. A jak jej nepozorovaně přemístit odtud k jedné z ledových šachet? Na to zapomeňte. I kdybyste se dostal takhle daleko, všimli by si vás. Na každém místě, ze kterého je dobrý výhled, mají umístěného hlídače; pokusili by se vás přivléct zpět a potom byste měl jen dvě možnosti: buď se pustit toho kabelu, nebo jim dovolit vás přivléct před Tři. Já bych volil raději tu první možnost – ale k tomu by stejně nikdy nedošlo, protože nejsem žádný horolezec, a navíc nejsem v takovém stavu, abych si to mohl dovolit.“ Ukázal na svou zkroucenou nohu. „A stejně, proč nad tím vůbec uvažujete? Nejste tady nijak dlouho, a pokud ti Tři říkají pravdu, pak celé to peklo tady za několik týdnů skončí.“

„A vy jim to věříte?“ zvedl obočí Niewohner. „Mají zbraň, nad jejímž vývojem a realizací strávili celé roky a za měsíc… co bude? Určitě je jejich záměrem ji otestovat. Ale proč? Neměli bychom na to upozornit svět tam venku?“

„Ale my nevíme, co to je,“ namítl Ganzer. „A dokonce ani nevíme, jestli je to zbraň. Všechno, co víme, je, že se tu děje něco ilegálního a že my jsme jejich otroci, doslova.“

Niewohner zavrtěl hlavou a kousl se do rtu. „Nic z toho neulevuje mému zoufalství. Prostě chci odtud vypadnout!“

Ganzer ho utěšoval: „To chceme my všichni – i já jsem chtěl – a podívej, jak jsem dopadl.“ Znovu mu ukázal svou nohu. „Tohle mi udělali, když jsem chtěl otestovat jejich ostražitost tím, že jsem zůstal ve vesnici o něco déle, než mi dovolili; opozdil jsem se o hodinu. To bylo první rok jejich pobytu tady. Od té doby byla celá řada takových, kteří odtud chtěli zmizet a kteří se odhodlali to dotáhnout až do konce. A skončili tam.“ Ukázal přes jeskyni na stupínek. „Vidíte ten černý kotouč? Předtím než sem přišli, tady nic takového nebylo – ani ten stupínek. Ten disk je tvořen lidmi, kteří stejně jako vy nebo já ‚prostě chtěli odtud vypadnout‘.“

Niewohner se narovnal, zvedl ramena a řekl: „Proč nepovstaneme? Oni jsou tři, a nás je spousta. Kdybychom se na ně vrhli…“

„A důvěrníci?“ Ganzer uvažoval racionálně. „A co stráže?“

„Nemohli bychom je přetáhnout na naši stranu?“

„Moment!“ zadržel ho Ganzer, který najednou zpozorněl a rozhlédl se kolem sebe. „Na vaši stranu, Niewohnere, ne na mou! Vlastně jsem tu jen proto, abych vám to vymluvil! A co se týče důvěrníků a strážců: je nemožné, abyste je přetáhl na svou stranu! Oni sami spáchali zločiny, ze kterých by se měli zpovídat. Moje žena, moje ubohá žena…! A ta je jen jednou z mnoha ubohých stvoření – žen, dětí a také mužů – kteří jsou na tomhle místě denně zneužíváni.“

, Ale já tady nemám nikoho,“ namítl Niewohner. „Jen sám sebe. A cítím se jako… jako zatracený zbabělec, protože nejsem schopen nic udělat! Kdybych tak mohl ukrást auto a odjet dolů do vesnice –“

„Plošina je pod neustálým dohledem,“ upozornil ho Ganzer. „A ve vesnici jsou hlídači.“

„Hlídači?“

„Tři jsou tady už pět let. Jedna z prvních věcí, kterou udělali, byla, že si zajistili vesnici a těch pár vesničanů, kteří v ní žijí, pokud se nepletu. Pochopte to, Niewohnere, Schloss Zonigen je past!“

„Lanovka –“

„Jenomže nemáte propustku; stráže a pověřenci ji po vás budou chtít a okamžitě vás odhalí. A i kdyby se vám nějak podařilo uspět, kam byste šel? Pěšky přes hory? Ne, šel byste do vesnice, kam vede jediná úniková cesta… a pak by vás přivedli sem nahoru.“

„Ale –“

„Teď poslouchejte vy mě –“ Ganzer se odmlčel; ale po chvíli uvažování pokračoval: „Vlastně to je jedno! Formality teď musí stranou. Chodíte na toaletu? Zbavujete se… zbavujete se přirozených lidských přebytků: tím chci říct, masturbujete? Jíte?“

Niewohner zavrtěl hlavou. „Ne. Nic takového nedělám. Museli se mnou něco udělat, nějaká chemikálie ve vodě… fakt nevím. To je další věc, na kterou jsem se vás chtěl zeptat.“

Ganzer přikývl. „Ano, ano. Dotkli se vás! Ve vodě žádná chemikálie není. Dotkli se vás, když jste sem přišel poprvé. Mají takovou moc; ovládají tělo, změní vám přirozené funkce. Proč shánět a nosit sem jídlo, když dokážou zařídit, že ho nepotřebujete vůbec? Proč na Schloss Zonigen instalovat toalety, a zpomalit tak výrobní proces? A proč povolovat malá ‚potěšení“, aby nás oslabovala a zdržovala od práce?“

Niewohner se ještě více napřímil a zaťal pěsti. Vypadalo to, jako by měl každou chvíli vybuchnout vzteky a začít nahlas křičet, ale Ganzer jej okamžitě okřikl: „Tiše!“ 

Niewohner se zklidnil. „Zatraceně!“ procedil mezi zuby. „Stejně si myslím, že bychom je měli přemoct.“

„Pak uvažujete špatně,“ opáčil Ganzer. „Před třemi lety se jeden ze strážců zbláznil. Obrátil svou zbraň na tu ženu. Viděli jsme, jak jej tam na tom stupínku srazila k zemi a pak pronesla velmi impulzivní řeč, její khiff se poté od ní oddělil a jako modrošedá bublina přetekl do toho šílence a vstoupil mu do hlavy. Mozek mu vytekl ušima a on padl k zemi, jako kdyby byl sťat sekerou! Vmžiku se celé jeho tělo… Bože! Převrátilo naruby!“

Niewohner odstoupil od Ganzera, jako by byl také šílený. Vypadalo to, že se začne smát, ale Ganzer pokračoval: „Pak se khiff vrátil zpět do té ženy a ona vstala; byla znovu celá, nedotčená! Postavila se na mužovy ostatky, které byly stále ještě živé – tedy do doby, než je rozšlapala!“

Niewohner zamrkal a řekl: „To je pravda?“

Ganzer pokrčil rameny. „Můžete se zeptat ostatních.“

„Myslím, že na to nemám odvahu.“

„To je dobře. A už vůbec byste neměl uvažovat o útěku. Ale nejste sám. Já jsem také zbabělec, nebo možná ne. Uvažujte nad tím: kdybychom odstranili Tři – kdyby to bylo možné – kdo by pak napravil ta zvěrstva, která se tu dějí, jsou naživu, v celách Schloss Zonigenu?“

„O tom už jsem něco slyšel,“ přikývl Niewohner.

„V to doufám,“ otřásl se hrůzou Ganzer. „Ale ještě jste to neviděl!“

Pak se najednou, s vědomím bodavého pocitu v hloubi své mysli, ,direktor‘ Schloss Zonigenu omluvil a nechal Niewohnera, aby si šel po své práci…

Ganzer se rychle odebral na svou služebnu do malé kanceláře blízko recepce. Cestou dobře osvětlenou přístupovou chodbou se však prudce zarazil, poté co mu Ona zastoupila cestu, když znenadání vyplula z postranního tunelu. Když uviděla, jak Ganzer zbledl, Mordri Jedna se usmála a řekla:

„Hm, Guntere… Dobrá práce. Chválím tvůj postup – tvé moudré argumenty – v této velice nediskrétní konverzaci.“

Ach, Bože! Ona to ví! pomyslel si Ganzer dříve, než mohl ovládnout své mentální procesy.

„Ale samozřejmě že to vím,“ odpověděla Ona. „Čas od času je můj khiff zvyklý zkoumat ty, kteří spadají do jeho kompetence. A tak se o neobvyklých okolnostech vždy rychle dozvím.“

„Já… já…“ koktal Ganzer.

„Naštěstí jsou tvoje odpovědi na, hm, jisté unáhlené myšlenky a návrhy záslužné – tedy naštěstí pro tebe! Zatímco tenhle mladý člověk, náš společný známý, odvádí neuspokojivou práci, protože jeho mysl je plná rušivých myšlenek. Půjdu ho nyní navštívit; má khiff už se nemůže dočkat, až se s ním setká a vysvětlí mu několik věcí. V každém případě už jsem ho měla navštívit dávno.“

„Ano, samozřejmě!“ lapal po dechu Ganzer. „Máte pravdu.“

„Můžeš pokračovat ve své práci.“

„Ano, samozřejmě!“

Ganzer se ještě třásl, když klouzavým pohybem opouštěla chodbu směrem k velké jeskyni, kam měla namířeno. A ještě než se zcela ztratila z dohledu, zpod límce jejího kaftanu nedočkavě vykoukl zákeřný šedozelený útvar připomínající obličej…

Osmnáctá kapitola

„Brzy,“ říkala Shania, jenomže mezitím už tři dny uplynuly (jak jinak!) a Scott o ní stále neměl žádné zprávy. Teď, večer třetího dne, si zrekapituloval to málo, čeho dosáhl od její neočekávané návštěvy.

Zavolal do nemocnice Sv. Judy, jestli by třeba nesehnal kontakt na rodiče těch nyní už uzdravených dětí. Myslel si, že kdyby se mu podařilo se s nimi spojit, mohli by mu prozradit, jak najít Salcomba… ne že by měl v úmyslu ho vyhledat, zatím ne, ale alespoň by chtěl vědět, kde se nachází. Jenomže recepční a poté i zaměstnanci nemocnice se různě vymlouvali a posílali ho jinam a nakonec se stejně nic nedozvěděl. Říkali, že je to všechno přísně tajné; bylo to proti zásadám jejich nemocnice, které jim zakazovaly projednávat zdravotní stav bývalých pacientů nebo poskytovat informace o jejich rodinných příslušnících. No, stejně si od toho Scott moc nesliboval, ale aspoň to zkusil.

Pak ještě zkusil několik dalších sirotčinců, jestli by náhodou nesehnal kontakt na to třetí vyléčené dítě. Tady už to bylo lepší, i když cítil, že je to proti jeho přesvědčení, předstírat, že je otcem jiného, těžce nemocného dítěte.

Jako ‚Quentin Mandeville‘ tedy zavolal do útulku Geoffreyho Bartolomewa, kde se starali o opuštěné děti a sirotky. Byl to jeho už šestý telefonát toho dne, ve kterém se jim snažil vysvětlit, jak se v něm rozhořela naděje – jak byl doslova nadšen – tím, co zaslechl o skutcích léčitele Simona Salcomba, a že by jej tedy rád vyhledal, aby s ním projednal stav svého vlastního syna, jenž trpí velice vzácnou chorobou, která ho pomalu zabíjí. Tam jej nakonec přepojili na takzvaného hlavního vychovatele, který zvedl sluchátko a ohlásil se: „Hm, tady pastor Patterson – pane…?“

„Quentin Mandeville,“ zabručel Scott. „A mimochodem, jsem pan Quentin Mandeville, o kterém jste možná již slyšel ve spojitosti s různými charitativními akcemi –“

„Ach! Ano, slyšel!“ odpověděl mu ten muž a snažil se, aby jeho hlas zněl přinejmenším tak přesvědčivě jako Scottův, i když se mu to moc nepovedlo.

„Avšak v žádném případě nejsem tak štědrý jako osoba, se kterou bych se, za vašeho přispění, velice rád spojil,“ pokračoval Scott. „Jmenuje se Simon Salcombe. Pastore, mám velice nemocné dítě, je to můj nejdražší syn, a pokud je alespoň trochu možné, aby pro něj pan Salcombe vykonal to, co pro váš ústav u Sv. Judy –“

„Drahý pane,“ přerušil ho pastor. „Chcete kontakt na něj?“

„Přesně tak. Rád bych pana Salcomba kontaktoval co nejdříve. Jde o život mého syna. Nikdo jiný totiž mému jedinému synovi a dědici nedokáže nabídnout naději. Možná že je to nad síly i samotného pana Salcomba a my investujeme velkou spoustu peněz zbytečně, ale přesto se musím pokusit.“

„Vy jste odpověděl na mou další otázku ještě dříve, než jsem se zeptal,“ sdělil mu pastor Patterson. „Víte, bylo mi dovoleno poskytnou informace o panu Salcombovi pouze osobám, které jsou dobře zajištěné. Možná to zní velice nedobročinně, ale bylo mi sděleno, že zařízení v Švýcarsku, kde pan Salcombe se svými kolegy, hm, medituje a rozjímá, aby zdokonalil své léčitelské schopnosti, vyžaduje spoustu mimořádných výdajů; zkrátka, spotřebuje mnoho peněz. Čas pana Salcomba je omezený a drahý, dává tedy přednost lidem, kteří si jej mohou dovolit, aby zaplatili za ty, kteří si jej dovolit nemohou, jako je například nemocnice Sv. Judy. Já sám to velice dobře chápu, neboť v útulku Geoffreyho Bartolomewa se také zmítáme ve, ehm, finanční tísni. Z tohoto důvodu jistě pochopíte, když vás požádám o jisté, hm, dokumenty, doporučení a osobní údaje…? Vše v souladu s požadavky pana Salcomba, samozřejmě.“

Tady byl Scott nucen svou taktiku malinko pozměnit. Bylo mu to proti mysli, ale musel pokračovat ve svých lžích a slibech, o nichž věděl, že je nikdy nesplní; vůbec se mu to nelíbilo, ale když už začal, nemohl prostě přestat a vzdát se.

„Pane, zítra se účastním dětské charitativní akce ve Washingtonu DC; je to ples, kde mě jen večeře bude stát čtyři tisíce dolarů a každá sklenice vína další dvě stovky. Omluvte mě, pokud se o takových sumách vyjadřuji tak trochu vulgárně – jestli je rozhazuji tak lehkomyslně jako si jistí lidé berou do úst jména slavných osobností – ale peníze pro mě neznamenají doslova nic! K čemu jsou peníze, když je vaše zdraví nebo zdraví někoho z vašich blízkých v ohrožení? K ničemu. A mohu vás ujistit, že ani rozpočet útulku Geoffreyho Bartolomewa nepřijde zkrátka, tedy pokud se domluvíme. Vlastně tady mám před sebou šek, který jsem připraven podepsat, hned teď, ale jelikož odlétám již dnes večer, nemohu okamžitě splnit vaše další požadavky.“

„Můj drahý pane Mandeville, omlouvám se vám! Opravdu bych vám rád pomohl; dokonce si myslím, že je to moje povinnost! Ale –“

„Pokud na tom trváte,“ pokračoval Scott, „moji agenti vás budou v mé nepřítomnosti kontaktovat a poskytnou vám informace, které požadujete. Avšak čas je drahý. Můj ubohý syn umírá… jsem si jist, že dokážete uznat vážnost této situace. Prostě mi poskytněte adresu pana Salcomba nebo jinou možnost, jak jej kontaktovat, a všichni, kterých se to týká – včetně vás nebo spíše vašeho útulku – budou těžit z mého vděku.“

„Pane Mandeville, vidím, že jste velice štědrý muž,“ řekl pastor. „Nedovedu vyjádřit slovy, jak jsem vám vděčný za to, že nám nabízíte pomoc s naším financováním. Přesto vám však mohu nabídnout jen opravdový zlomek informací, protože víc toho stejně nevím! Léčitele Simona Salcomba můžete zastihnout v jeho výzkumném ústavu ve švýcarských Alpách. A jediná adresa, kterou mám, je Schloss Zonigen: ledový skalní útes. Alespoň to mi bylo řečeno. Mám povolení telefonovat mu do tohoto skalního útočiště, avšak v žádném případě nesmím prozradit jeho telefonní číslo. Takové jsou velice přísné instrukce pana Salcomba. Přesto, kdybyste chtěl, abych mu vaším jménem naprosto nezávazně zavolal, ještě jednou bych byl nucen vás poprosit –“

„Pastore Pattersone,“ přerušil ho Scott a ze všech sil se snažil zakrýt své povzdechnutí, „moji agenti, důvěryhodní muži, kteří mají svolení mě kdykoliv kontaktovat, se s vámi spojí – kvůli vašemu šeku samozřejmě – a také vám mohou poskytnout všechny potřebné informace. Zatím se budu těšit, abych se osobně spojil s panem Salcombem. Nyní se omlouvám, ale musím končit; za hodinu odlétám. Ale nemáte ponětí, jak se mi ulevilo a jak nesmírně jsem vám vděčen za vaši pomoc.“ (No, alespoň v tomhle nelhal!) „A nyní vás přenechám svým agentům a popřeji vám dobrou noc.“

„Ještě poslední věc!“ dodal rychle pastor. „Zatímco se já a náš útulek budeme velice těšit na váš šek, musím vás ještě upozornit, že v tomto ohledu je pan Salcombe velice, no, zvláštně specifický. Zdá se, že je to jedna z jeho – jak bych to řekl? – slabůstek, že jakékoliv platby přijímá výhradně ve zlatě. A navíc, hm, velice diskrétně. Neboť jeho kanceláře se nacházejí ve Švýcarsku, pokud chápete, kam tím mířím: mezinárodní předpisy v obchodování s drahými kovy, a tak dále – hm, ehm!“ 

„Dobrá tedy,“ uzavřel Scott. „V jeho případě můžeme být diskrétní. Mnozí velcí muži mají své výstřednosti a já to plně chápu. Opravdu vám velice děkuji za vaše cenné informace. Samozřejmě můžete počítat s tím, že budu mlčet.“

„Výborně!“ na to pastor Patterson. „Dobrou noc. Přeji vám šťastnou cestu a těším se, až se mi ozvou vaši agenti.“

„Ještě jednou vám děkuji a dobrou noc,“ zakončil Scott.

Scott ještě chvíli držel sluchátko u ucha. Slyšel, jak pastor cosi nesrozumitelného zamumlal a pak jen klik! jak zavěsil telefon, a spojení se přerušilo – no, vlastně dvojité kliknutí a velice zřetelné. Zvláštní. Zřejmě nějaká porucha linky: možná statika. No, to se občas stávalo.

Takže měli Kelly a Bili Comber pravdu: ta ‚altruistická‘ návštěva pana Salcomba v nemocnici Sv. Judy byla jen způsob, jak získat nové potenciální zákazníky. Rozhodně to udělal proto, aby pod rouškou utajení – údajně kvůli své nechuti objevovat se na veřejnosti – přilákal nové bohaté klienty.

A Scott si pomyslel:

Takoví vrazi jsou zatraceně mazaní; obzvláště pokud jsou to podivínští, výstřední parchanti jako Simon Salcombe!

A pak se znovu zamyslel:

Schloss Zonigen, hmmm!

Avšak ve svém velkém atlasu světa o tomto místě nenašel ani zmínku…

Byl večer třetího dne a Scott St. John seděl ve své pracovně a mračil se na snědou dívku, která se na něj usmívala z lesklé stránky složky cestovní kanceláře na jeho stole. V té složce byly nějaké turistické informace, drachmy za sto liber a letenka na Zante. Ve svých snech slyšel Tři, avšak kontaktoval ho jen jednou a při tom se setkal se záplavou ‚štěkavých‘ telepatických dotazů o tom, kdy že si pro něj přijede. Tak teď už to věděl: zítra.

No, alespoň se za ním vydá, vyhledá ho a zjistí, co pro něj může udělat, ale jak jej odtamtud dostane: jak se dá z řeckého ostrova propašovat takový ‚divoký vlk‘? A přesto si byl Scott v koutku mysli jist, že tady nějaký způsob existoval… jen kdyby si dokázal vzpomenout. Ale – stejně jako jeho nedávno objevené telepatické schopnosti – byla další záhada, kterou zatím nestačil prozkoumat: pocit, že by měl jaksi vědět, že byl obdařen, talentován.

Obdařen zlatým úlomkem ve svém snu? A Tři také?

Scott se tu myšlenku rychle pokusil zahnat; ve své mysli přemítá v současné době nad těmito věcmi tak často, že už se jim občas dokonce snažil vyhýbat. Prostě se to nějak musí vyřešit samo, ukázat se (nebo možná navrátit do jeho paměti), až přijde ten správný čas.

Zjistil si, jaké je na jónských ostrovech počasí a teplota. Přes dvacet stupňů, takže teplo. Scott téměř ,cítil‘, jak má Tři vyplazený jazyk, a přemýšlel nad tím, jak mu asi je. Bezpochyby se to zítra dozví. A také by rád věděl, jestli si tam může pronajmout loď, která by je přepravila na pevninu, na Peloponés – a pak? Vznese na to zvíře požadavek, sežene licenci a nechá je v karanténě? Celých šest měsíců?

Něco uvnitř mu říkalo: přemýšlej nad tím, až budeš na místě. A další hlas říkal: nedělej si s tím starosti, protože se to vyřeší samo. Ale on si s tím každopádně starosti dělal…

Na zem se pomalu snesl sametový soumrak a z nedalekého potůčku se zvedla přízemní mléčná mlha a sevřela Scottovu zahradu ve svém náručí. Scott byl zasněný a ospalý, jeho rozostřené oči se stále prázdně upíraly na tu opálenou dívku na obálce, když si najednou uvědomil mentální blízkost; nebyl v pokoji sám. O chvíli později se na něj Shania a Tři téměř současně napojili.

Scotte, ozval se nejdříve Tři a Scott sebou ve své židli prudce trhl. Scotte, slyšíš mě? 

„Ano, slyším tě hlasitě a zřetelně,“ odpověděl. „Polekal jsi mě. Ale také sis zapamatoval moje jméno.“

Poslouchej, zavrčel Tři. Jestli chceš pro mě přijít, musíš to udělat co nejdříve. Myslím tím opravdu brzy! Začali na mě líčit pasti s otráveným masem. Naštěstí mám dobrý nos. Nejenže cítím správné cesty, okolní svět, tebe a Dvě – 

„Shania,“ vydechl Scott.

Ano, Shania, naše Dvě – ale také poznám otrávené maso, když si k němu přičichnu! Ukryl jsem se blízko Zekina domu, kde pach mého otce mate stopaře.

„Stopaře?“

Ochočené psy na vodítku, které používají lovci, aby mě vyslídili. Jenomže Zek drží ochrannou ruku nad mým otcem – který je ,legitimní‘ – a tak ochraňuje i mě. Ukrývám se v jeskyni blízko pobřeží, kde vítr vane od moře a odnáší můj pach pryč. Jenomže všechny místní kurníky jsou nyní dobře střeženy, králíci se přede mnou ukryli a já tady nemůžu zůstat navěky. Zek ví, že jsem tady; myslím, že jí to prozradil můj otec. Někdy mi dává ven maso. A tak přežívám, ale jen tak tak. 

„Přijedu si pro tebe zítra,“ oznámil mu Scott. „V poledne nebo možná hodinu po poledni, dokud bude slunce ještě vysoko. Přijdu k domu Zek. Možná to bude ještě dříve, pokud se mi to podaří. Mohou se vyskytnout obtíže, ale já tam přijdu –“

Najednou se vzduch jemně zachvěl a na Scottově stole se zvedly papíry.

„Dobrá!“ řekli Tři a Shania společně. Přičemž se hlas Shanie ozval přímo za Scottem, takže se lekl a pak se obrátil. A tam stála ona: Shania Dvě.

A Tři ještě dodal: Ještě poslední věc, než půjdu. Ty jsi Scott, ona je Shania a já jsem vlk, stejně jako můj otec přede mnou. Jsme Jedna a Dvě a Tři, ale jsme více než čísla. Pamatuji si jména, ale mám problémy s čísly. Vždyť jsem přece vlk. 

„Ano, jsi vlk,“ řekli Scott a Shania společně. S těmito slovy se myšlenky vlka ztratily a on zmizel.

Ale Shania zůstala.

„Zotavil jste se rychle,“ řekla.

„Já vím, ani se tomu nechce věřit.“

Zamračila se. „Vy tomu nevěříte?“

„To je jen taková průpovídka. Samozřejmě že tomu věřím. Chci říct, jak bych tomu mohl nevěřit? Objevíte se tady najednou, z ničeho nic, zatímco jsem zrovna vedl telepatický hovor se psem – nebo spíše vlkem – a tudíž tomu věřím. Věřím všemu, v co chcete, abych věřil!“

Nyní se na jejích rtech objevil úsměv, tak hřejivý, že to cítil i on. Rychle však uvadl a Shania řekla: „Scotte, je důležité, abyste tomu věřil: ve mně a vlka, ale hlavně v sebe. Proto jsem řekla ,dobrá‘, když jste řekl, že si pro něj jedete. Fakt, že jste přijal jeho situaci, že jste jeho Jedna a že jste učinil kroky k jeho záchraně –“

„Což může být obtížné, možná dokonce nemožné,“ přerušil ji Scott a vstal.

„To byl poslední krok, který jste musel učinit,“ pokračovala. „Čekala jsem, až to uděláte, tenhle velice důležitý krok. A co se týče problémů, kterých se obáváte: možná že se jich pár vyskytne, ale rozhodně si nemyslím, že je to nemožné.“

„Opravdu?“ na to Scott. „Ale vy na Zante neletíte.“

„Zante?“

„Zakynthos, řecký ostrov v Jónském moři. Tam je Tři – ‚vlk.‘ To jste nevěděla?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Shania. „Znala jsem směr, odkud přicházel jeho hlas, ano. Jeho ‚hlas‘, kterým vás vždy kontaktoval: také jsem ho slyšela. A také jeho zavytí, když najednou prozřel poté, co byl zasažen –“

Zasažen?“ zamračil se Scott.

„Když byl obdařen.“ Shania se také zamračila a přemýšlela, jak mu to co nejlépe vysvětlit. „Když ho to cosi, co změnilo i vás, také změnilo; když ucítil, že kdesi existuje jeho Jedna, a začal vás, možná trochu tápavě, hledat. Proto jsem mu i pomohla – protože jsem se stala vaším prostředníkem – protože jsem cítila, že jsme tři.“

„No páni!“ podivil se Scott a zvedl ruce, aby jí naznačil, že to, co právě řekla, je na něj příliš moc.

„Já vím,“ chytila ho za ruku, načež se Scott trochu zachvěl. „Je to těžké, že ano? Ale Scotte, můžete mi věřit, že je to pro mě možná ještě těžší než pro vás. Ale vraťme se zpět k vlkovi: jste pro něj magnetem stejně tak, jako jste byl magnetem pro mě. Vlastně, jste pro něj víc než magnetem, jste jeho pán, jeho Jedna.“

„A my tři dohromady?“ nechápal Scott. „Co máme sakra společného?“

„Jsme jednotka,“ vysvětlovala mu Shania. „A to je něco, čemu já rozumím, protože v mém světě byla takovýchto jednotek spousta. Všichni jsme byli tříčlenné jednotky. Ale žádná z nich neměla vlka. Ne, protože v mém světě žádní vlci nežili. Ale teď už ten svět neexistuje.“

Najednou byla smutná, velice smutná. Scott se na ni podíval a v koutku jejího oka zahlédl lesknoucí se slzu. „Vy pláčete.“

„Velice usilovně se o to pokouším,“ vzlykala, zatímco ji Scott chytil za ramena. „Vaše ženy pláčou.“

Když vytahoval kapesník z kapsy, ještě si plně neuvědomoval její slova. „Dám si pozor, abych vám nerozmazal make up,“ chlácholil ji a opatrně stíral malou kapičku na její tváři. Ale pak se zarazil a pozorně se na ni zadíval:

„To není make up.“

Konečně si všiml toho rozdílu. Byla to tatáž žena se stejným hlasem; její napřímená, avšak pěkně tvarovaná postava byla stejná, oči, v nichž se třpytily hvězdy, které jako by pulzovaly, rozpínaly se a zase se smršťovaly, byly také stejné. Přesto Scott cítil, že byla jaksi zvláštně jiná, než když ji viděl minule; jako dvojče té ženy, malinko odlišné. A samozřejmě měl pravdu: neměla na sobě žádný make up. Tón její pleti byl přirozený.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Shania. „Je jen tak přirozený, jak jej dokážu utvořit.“

Od chvíle, kdy se ho dotkla, lampa na jeho stole se zbláznila. Pohasínala a zase se rozzařovala, aby zase téměř zhasla a následně se opět probudila k životu. Scott se natáhl po vypínači lampy. Soumrak ze zahrady hustý a tajemný jako Shaniiny vlasy, se najednou vedral do pokoje.

„To nebylo třeba,“ řekla mu. „Tohle dokážu bez námahy zvládnout sama. Bez sebemenší námahy, když mě pustíte. Bylo to tím kontaktem.“

„Ale!“ podivil se Scott. „Kontakt? Chcete říct, když se jeden druhého dotkneme? Takže, ty problémy s elektřinou, které tu byly, jsou kvůli vám?“

„Bylo to tím kontaktem, ano,“ řekla, uvolnila se z jeho sevření a znovu rozsvítila lampu. Nyní, když stáli dál od sebe, lampa znovu fungovala bez problémů, jen občas zablikala.

„A můj telefon?“ zeptal se. „To bylo taky kvůli tomu?“

Shania se podívala na telefon a zamračila se. Přikročila k němu a dotkla se ho.

„Ne, to jsem nebyla já. Byl to někdo jiný, někdo, kdo s ním manipuloval. Myslíte, že tu můžeme najít něco podezřelého?“

Odšroubovala kryt sluchátka a ukázala ho Scottovi k nahlédnutí. Uvnitř byl přilepený maličký kovový aparátek asi půl centimetru silný a dva centimetry široký. Vypadal jako malá baterie. Drátkem tenkým jako vlásek byl spojen s přepážkou telefonu.

Scott vzal sluchátko do ruky a zamračeně si ho prohlížel. Pak se zhluboka nadechl a zabručel: „No, budu…!“ Pak vzal to malé zařízení, škubl jím a odhodil ho na podlahu, načež jej rozšlapal. A pak pokračoval: „Zatraceně! Oni mě napíchli!“ 

Devatenáctá kapitola

Scott zíral na nepatrné, složité součástky, které společně s krytem aparátku ležely rozdrcené na podlaze u jeho nohou. „Štěnice!“ opakoval. „Ale kdo to byl?“

„Tamti tři určitě ne,“ zavrtěla hlavou Shania. „Oni o vás nemají ponětí, nebo možná mají, ale jen mlhavé. Jste možná na nejzazším okraji jejich smyslového vnímání. Jak ale vaše síly porostou – a pokud je nedokážete skrýt za svými štíty – všimnou si vás, stejně jako jakékoliv jiné mentálně nadané osoby. Jedna věc je jistá: kdyby věděli, jaký v sobě máte potenciál, už byste byl dávno mrtev.“

Scott na ni chvíli zíral a pak prohlásil: „No, to vám tedy pěkně děkuji!“

„Je to pravda,“ pokrčila rameny věcně. „Ne, to mohli udělat jedině vaši lidé, pobočka E, ti, co vás sebrali.“

„Pobočka E? Tak se jmenují? Jste si jistá?“

„Ano,“ přikývla. „Protože zatímco vás pozorovali, já jsem si je také prohlédla. Jejich mysli byly otevřené a snažily se vnímat vaše myšlenky, takže byly otevřené i pro mne. Pro telepata je mnohem jednodušší přečíst si druhého telepata než člověka, který takovou schopnost nemá. Dokonce jsem se snažila jim poslat zprávu: varování, aby se drželi stranou a neohrozili naši práci.“

Scott si sám nad sebou posměšně odfrkl a promnul si ucho. „O tom mi někdy musíte povědět víc. Tedy, o tom, co děláme. Protože kromě toho, že jsem členem opravdu zvláštního týmu – jeden ze tří a zároveň jejich číslo jedna, pro Boha svatého! – nevím nic, a navíc v tom nemůžu najít ani hlavu ani patu!“

„Je pochopitelné, že jste zmatený,“ řekla mu.

Znovu si odfrkl, dlouze si oddechl a poznamenal: „Tak trochu!“ A pak dodal: „Omlouvám se, Shanio, obvykle takhle sarkastický nebývám. Prostě si to všechnu nějak nedokážu srovnat v hlavě.“

„Ale já vím, že na tom pracujete,“ opáčila. „Přijal jste svou telepatii, která ve vás stále narůstá. Akceptoval jste svou pozici v naší tříčlenné jednotce. Rozhodl jste se pokusit zachránit vlka. A – možná trochu nemoudře a navzdory mému varování – jste se vydal do míst, kam jste neměl.“

„Cože jsem?“ Scott však uvnitř cítil vinu a bylo to na něm i vidět.

„Mohu vás kdykoliv kontaktovat,“ připomněla mu. „Za poslední tři dny jsem to dělala. Už proto, abych se ujistila, že jste v pořádku. ,Slyšela‘ jsem, jak uvažujete o rozhovoru s nemocnicí Sv. Judy. A co je horší nestihla jsem zasáhnout, když jste mluvil o Simonu Salcombovi. Nemůžeme si dovolit přilákat jeho pozornost na nás nebo vás! Zatím ne.“

Scott se zamračil. „Ten muž je vrah a musí být předán spravedlnosti!

„Ano,“ souhlasila Shania. „Ale jak to chcete udělat? Požádat úřady? Jsem si jistá, že ve Švýcarsku, kde má svou základnu, zjistíme, že Mordri Dvě si už několik takzvaných úřadů stihl koupit nebo jinak získat. Mordriové na to mají prostředky a váš svět je plný hamižnosti.“

„Mordri Dvě? To je Salcombe?“

„To je jeho jméno v jeho jednotce. Ostatní se jmenují Mordri Jedna – to je žena, která si říká Gerda Lessingová – a Mordri Tři, který si přisvojil jméno Guyler Schweitzer, podle země, ve které se nacházejí.“

„Hrne se to na mě rychleji, než stačím chápat,“ postěžoval si Scott. Začínal z toho být opravdu nějak zmatený, a tak navrhl: „Pojďme do obývacího pokoje, trochu si odpočiňme. Dáme si drink – jen maličký – hm, co myslíte, ano? – a uděláme si pohodlí. Opravdu si chci být jist, že rozumím alespoň něčemu z toho všeho!“

„Výborně,“ souhlasila Shania. „Ale nejdříve prohledáme zbytek domu, jestli nenajdeme – jak jste to nazval, ‚štěnice‘? Tohle slovo je pro mě nové.“

„Odposlouchávací zařízení,“ vysvětloval Scott. A pak se zámyslel: „Ještě tady v pokoji něco chybí, něco tady zmizelo. Asi to není nic tak důležitého, protože bych si toho okamžitě všiml; ale ať už je to cokoli není to tu. Myslíte, že byste mi pomohla i s tímhle?“

Neušlo mu, že se Shania trochu zarazila, po chvíli však prohlásil „Možná… ale nejdříve ty štěnice. Chyťte se mě.“

Na chvíli zaskočen Scott opakoval: „Chytit se vás? Aha! Vy máte mysli dotek, kontakt, že ano?“

Ona se k němu mezitím přiblížila na bezprostřední vzdálenost a obličejem obráceným k jeho poznamenala: „Ano, takhle ucítíme jakákoli rušivá zařízení.“

„My?“

„My dva společně,“ vysvětlila mu. „Pokud se soustředíme na daný úkol, naše síly se zdvojnásobí, možná i ztrojnásobí. A asi by byly ještě silnější, kdyby tady byl vlk. Zejména jeho čenich. Ale i bez něj bychom měli být schopni tato zařízení objevit.“ ‚Můžete mi to ještě jednou vysvětlit?“

„Prostě to udělejte!“ Shania už byla trochu nervózní. „Chyťte se mě!“

Scott věděl, že Shania není žena, tedy alespoň ne pozemská, jenomže na druhou stranu byla tak ženská – jako samotná esence ženy – takže kdyby to nevěděl, bylo by mu to úplně jedno! A když se jí dotýkal: cítil její teplo ze vzdálenosti třiceti centimetrů; cítil její trýznivou vůni, která byla pravděpodobně stejně ‚přirozená‘ jako barva její kůže, tak co? Opravdu se velice usilovně snažila být ženou. Znával ženy, které se nesnažily ani trochu!

„Scotte,“ oslovila ho a ještě víc se k němu přiblížila, ‚já jsem žena, a pokud se všechno podaří, zůstanu ženou, až dokud všechen můj čas… dokud se všechno nenaplní. Shing’tové sem přišli už téměř před čtyřmi miliony let, naše krev koluje ve vašich pramatkách. To moje rasa zplodila vaše ženy! Držte mě tedy jako ženu – nebo ne, držte mě tak, jak uznáte za vhodné – ale držte mě.“

A tak Scott poslechl. Objal ji a na hrudi ucítil její ňadra, cítil její horká stehna; bylo to tak opravdové, tak skutečné, plné života, že mu její šaty připadaly jen jako malé hadříky, tenoučké cáry, které halily tento vzácný dar. Klidně mohla být v jeho náručí úplně nahá. Scott se také cítil nahý; přál si, aby byli oba nazí! Shaniin dech a téměř hypnotizující vůně její okouzlující figury mu póry prostupovaly do těla, vstoupily do jeho hlavy a rozpumpovaly mu krev. A pokud šlo o její vlasy…

„Takže,“ řekla rozechvělým hlasem, „rozhodl jste se mě držet jako ženu.“ Lampa na jeho stole se každopádně opět zbláznila a bylo to ještě horší než předtím. Jejich blízkost vyvolala slabý pulzující efekt, takže tma mezi jednotlivými intervaly byla smyslná jako jemné hedvábí.

Rozhodl jsem se držet tě jako ženu? pomyslel si Scott. To si piš, že ano! Ihned se však cítil vinen, tentokrát to však bylo kvůli Kelly.

„Soustřeďte se,“ napomenula ho. „Vciťte se do našeho spojení. Hledejte něco neobvyklého, něco cizího.“

Scott najednou cítil, že to dokáže, třebaže nevěděl jak. Trochu více ji sevřel a soustředil se.

Na stěně, za Beardsleyho reprodukcí v černozlatém rámečku cosi zabzučelo a puklo. Objevil se gejzír jisker, pak také něco zapraskalo v patře a nahoře v obývacím pokoji.

„Co to –“ nechápal Scott.

„Aha!“ prohlásila Shania, když se konečně vymanila z jeho sevření – Scott cítil, že to bylo trochu váhavé a to jej nesmírně potěšilo. Pak ale rychle pokračovala. „Možná se tam chcete podívat, jestli se něco nepoškodilo, a také se přesvědčit, že nic z toho není napojeno na elektrický obvod. Zatím na vás počkám v obývacím pokoji, jak jste sám navrhl. Co si dáte k pití?“

„Nalijte mi brandy,“ zabručel Scott, stále ještě omámený kontaktem se Shaniou. Téměř klopýtal, když zamířil ke schodům…

Telefon v Kellyině pracovně byl také napíchnutý; teď už byl nepoužitelný, protože mu explodovalo sluchátko, roztavilo se a zdeformovalo. Štiplavý proužek kouře zpod dubového konferenčního stolku v obývacím pokoji prozradil Scottovi, že se tam ještě před chvílí nacházelo odposlouchávací zařízení; telefon v obývacím pokoji naštěstí fungoval, ale štěnice v něm byla roztrhána na kousky. A pokud šlo o tu štěnici za Beardsleym: tapeta na tom místě byla trochu sežehnutá a se štěnicí byl konec.

„Ti si ale dali záležet!“ prohlásil Scott, stále ještě naštvaný, když upíjel ze své sklenice koňak. „A to pořád ještě nevím, co si vzali v mé pracovně a proč.“

„Možná že bych věděla, proč to udělali, a dokonce i to, co se ztratilo,“ řekla mu Shania. „Třeba bychom se na to mohli později zaměřit.“

„Později? Nechcete mi zase utéct, že ne?“

„Ne,“ odpověděla. „Předtím jsem se bála, že bychom my dva společně mohli v éteru vyvolat příliš velký rozruch, naštěstí za posledních pár dní byli Mordriové až příliš zaneprázdnění svou hrůznou prací – děsivým strojem, který vyrábějí v ledové jeskyni ve Švýcarsku – a pokud je mi známo, momentálně se nijak nesnaží prozkoumávat širší okolí. Proto se ale také domnívám, že jsou se svým projektem v poslední fázi a jejich nedočkavost způsobila, že trochu polevili ve své ostražitosti; koneckonců, jsou to šílenci. A také se snažím co možná nejsilněji zapojit své mentální štíty, abych si tak zajistila psychickou neviditelnost. Vy byste se měl pokusit o totéž.“

Scott zamrkal a povzdechl si: „Víte, je v tom malý háček. Během jediné minuty jste zmínila jakýsi rozruch, který bychom mohli vyvolat, děsivý přístroj, mentální štíty a psychickou neviditelnost. A já jsem ještě nepochopil ani polovinu z toho všeho!“

„Ale pochopil!“ Shania vstala z křesla a přešla k pohovce, na které se skleničkou v ruce odpočíval Scott. „Já vím, že i vy umíte použít své štíty; dokonce jste je použil, abyste se ochránil přede mnou! A před pobočkou E, když vás vyslýchali.“

Scott přikývl: „Ano, pamatuji si na to. Jenomže pořád ještě nevím, jak jsem to udělal.“

Shania se najednou zatvářila rozzlobeně, zamračila se a její oči nebezpečně zaplály. Naklonila se nad něj, uchopila ho za ramena a zadívala se mu do očí. „Nyní prozkoumám vaše nejniternější myšlenky, abych se přesvědčila, co si o mně doopravdy myslíte!“

Ta její vůně a výstřih, jen několik centimetrů Scottovi před očima, to byla ta poslední situace, kdy by si přál, aby prozkoumávala ,jeho nejniternější myšlenky‘!

„Ne!“ prohlásil a definitivně se uzavřel.

Z tváře jí okamžitě zmizel všechen hněv; tak jako tak stejně nebyl opravdový. A Shania se vítězoslavně usmála. „Vidíte? Nedokázala jsem si vás přečíst!“

Stále ještě se vztyčenými štíty si Scott pomyslel: Možná že jsi odjinud, ale jsi našim ženám podobná víc, než si myslíš! A docela jednoduše si dokážu představit, jak tvoje krev, tvoje esence, koluje v žilách našich žen. Nahlas, pořád ještě trochu zmatený, řekl: „No vidíte to. Vypadá to, že se mi to podařilo a vůbec to nebylo nijak těžké!“ Ale jak to udělal: na tom už teď nezáleželo. Fakt, že to dokázal, mu zcela stačil.

„Bravo!“ zajásala Shania.

Scott pozoroval, jak si sundala boty, posadila se se zkříženýma nohama vedle něj na pohovku a podepřela si rukama bradu. Měla krátkou sukni; připadala mu naivní, nedbalá, bezstarostná. Jenže pak si vzpomněl, že ona vlastně žádné jiné muže neznala. Ne tak intimně jako jeho. Znala běžné zvyky, avšak co se týkalo sexuálních poměrů a praktik…

Stejně jako ústa se otevřela i jeho mysl. A bylo už příliš pozdě, když je opět zavřel.

„Ach!“ polekala se, trochu se narovnala a přisedla si ještě blíže. „Netlačím moc na pilu? Možná že se snažím až příliš.“

A Scott z ničeho nic prohlásil: „Změňme ten formální tón. Ukaž mi, jak vypadáš… myslím tím tvou pravou podobu. Protože –“ Pak se zarazil a kousl se do rtu.

„Protože mě chceš políbit,“ řekla. „Ale já ti to nemůžu ukázat, protože pak už bys třeba nechtěl.“

„To jsi opravdu tak… tak hodně jiná?“

„Ne, to vůbec, ale připomnělo by ti to, že nepatřím k tvému druhu. A, Scotte, moje sexualita je hluboká; zná mnoho kultur, mnoho zvláštních praktik, mnoho všeobecně známých způsobů. A vím, že by se mi tvé polibky líbily, tvé objetí a všechno ostatní, co k tomu patří.“ Mluvila hlubokým, svádivým hlasem, takže Scott cítil, jak je k ní přitahován.

Odtáhl se – trhl sebou a stáhl se do rohu pohovky – a vykoktal ze sebe: „Příliš rychle! A tohle je všechno šílené!“

„Ano,“ vydechla Shania a také se odtáhla. „Myslím, že nastal čas, abychom to vzali pěkně od začátku. Máš právo vědět všechno. Takže se posaďme a já ti povím všechno, co vím, všechno, čemu budeš schopen uvěřit, a možná i něco, čemu věřit nebudeš…“

Scott zatáhl závěsy, aby z pokoje vyhnal venkovní tmu, a také byl spokojen, že teď už je nikdo ‚neuslyší‘ – přesto však měli své štíty v pohotovosti pro případ, že by je chtěly rušit podivné noční metafyzické talenty. Seděli naproti sobě, Shania ve svém křesle a Scott na pohovce.

Pak si znovu přehodila nohu přes nohu, tentokrát však trochu méně vyzývavě, a začala:

„Shing’tové jsou – nebo spíše byli – moje rasa. Naše planeta, Shing, obíhala kolem bílé hvězdy tak staré, že jí zbývalo už jen několik miliard let energie, života a světla. Protože však byla naše planeta v její těsné blízkosti, její teplo nám stačilo. Teď už zůstala jen hrstka Shing’tů, kvůli Mordriům, ale jejich svět a hvězda jsou pryč. Byly zničeny ve velkém časoprostorovém výbuchu. Byl by zázrak, kdyby někteří z té rasy přežili, protože až se tito cestovatelé vrátí na Shing, naleznou tam jen vír, temnotu, kde vládne pouze chaos.

Mysleli jsme si o sobě, že jsme jedna z nejstarších, možná úplně nejstarší rasa v celém vesmíru, a stejně jako všechny ostatní rasy jsme se drželi svých mýtů, legend a víry. Mnozí z Shing’tů – většina trojic, jednotek, které se vzdělávají a snaží se zdokonalovat – věřili v Boha stejně jako vy. Ostatní ne. Ala žádná z těch jednotek nedokázala pochopit všechny záhady stvoření. Podobně jako vaši vědci, filozofové a kněží jsme hledali odpovědi v osvícených zákonech fyziky, přírody, matematiky a čisté myšlenky. Ano, také jsme si mysleli, že ‚myslíme, tedy jsme‘, jenže jsme si to mysleli celé čtyři miliony let od chvíle, kdy naši předkové slezli ze stromů; tím nechci znevažovat vás, protože vaše evoluce je velice pozoruhodná!

Ale vraťme se k našemu vývoji:

Máme stejně divošské předky jako většina ostatních ras ve vesmíru. Naše války v prvopočátcích se odehrávaly po celé planetě; naše zbraně se vyvíjely od klacků, kopí a energetických zbraní až po zbraně hromadného ničení. Klidně bychom jimi dokázali naši planetu zničit, stejně jako jiné rasy zničily tu svou. Scotte, viděla jsem, navštívila jsem, ty nejneuvěřitelnější trosky mnoha takto zničených, na uhel spálených planet…

Náš svět, Shing, měl tři hlavní kontinenty –“

(Scott si pomyslel: Jako bych si to nemyslel!) 

„– jejichž obyvatelé byly jen na nepatrně odlišném stupni evoluce. Pak si ale uvědomili hrozící nebezpečí, a tak se jejich vůdcové dohodli na vzájemné spolupráci: jednotky tří ze všech kontinentů se společně zapojily do milionů týmů, které vzájemně spolupracovaly na lepším porozumění… vlastně všemu! Trojice uskutečňovaly své výzkumy a vědeckou práci na systému rotace, přemísťování se z kontinentu na kontinent a v nekonečném koloběhu nikdy nezůstaly na jednom místě déle než tři naše roky. A veškeré vědění, objevy a odhalení byly sdíleny všemi shing’tskými vědeckými laboratořemi a publikovány.

Pak už také pominula válečná hrozba, neboť jen národ šílenců by vědomě napadl třetinu svých vlastních lidí a zároveň si řekl o odplatu oběma zbylým třetinám! Proto byly naše ničivé zbraně zlikvidovány nebo využity k mírovým účelům, protože při jejich vývoji jsme objevili spoustu nových vědeckých principů. Musíš ale chápat, že všechno, co jsem ti tady pověděla, je zároveň skutečnost i historický mýtus. Během milionů let se i takový svět, jako je Shing, dostane do nějakého konfliktu a vyvstanou problémy. Dvakrát nás napadli dobyvatelé z jiných planet, my jsme je však porazili a oni odtáhli. Pak do našeho moře dopadla kometa a způsobila tmu, která nás téměř zahubila. Vždycky jsme se však vzpamatovali a zachránili díky našim vědeckým jednotkám tří.

Během hvězdných válek například naši astrofyzici měli možnost pochopit podstatu gravitace a –“

„Počkej!“ přerušil ji Scott. „ Podívej, já nejsem vědec, ale nejsem ani žádný tupec. Gravitace je přece gravitace; proto je také mnohem jednodušší jít z kopce než do kopce. Chci říct: co je na tom k chápání?“

Shania se usmála. „Já také nejsem žádný vědec – no, nejsem fyzik – ale mám výhodu, protože mám zkušenost. Vždycky se všeobecně mělo za to, že gravitace je jednou ze zákonitostí vesmíru, že je to jen slabá veličina, ale není to tak. Dokonce i světlo, které se dostane do bezprostřední blízkosti černé díry, nedokáže gravitaci uniknout. A za černou dírou: jaké tam existují zákony fyziky? Vysvětlím ti to co nejjednodušeji.

Gravitace vznikla jako první, dokonce ještě dříve než světlo a čas. Na samotném počátku vznikla gravitace a byla zlomena, aby následně znovu vznikla. Neboť bez ní by vesmír nemohl držet pohromadě.“

„To bylo po velkém třesku?“

„Po stvoření, ano.“ Přikývla Shania. „Ale gravitace je – jak to nejlépe vysvětlit – vrstvená, ano. Vrstvy gravitace existují nejen v našem čtyřrozměrném vesmíru, ale také nad ním a pod ním; za černými dírami například. V subprostoru také existují, a dokonce i bez času a jsou všudypřítomné. Oceány gravitace nás nepozorovaně omývají ze všech stran, ale v žádném případě nepostrádají sílu, bouře a víry.

Během hvězdných válek vyvinuly trojice jistých fyziků gravitační zbraň, aby odvrátili útok nájezdníků. Spodní proud této mocné gravitační vlny, kterou vytvořila jejich zbraň, zachytil jejich lodě, vsál je do subprostoru a vyvrhl na samém okraji vesmíru. Proto se také shing’tská technologie cestování v prostoru posunula o velký skok kupředu. Už jsme nebyli omezení jen na cestování mezi planetami v naší sluneční soustavě: na bažinatý svět, plynového obra a naši planetu Shing – ano, na ty tři – zamířili jsme napříč galaxií a dál. A když říkám ‚my‘, mám na mysli naše nejvzdálenější předky.

A tak se Shing’tové vydali do kosmického prostoru. Vyhnuli se nepřátelským planetám; často urychlili vývoj ve vznikajících světech, obzvláště když se tyto planety podobaly Shingu, jako například Země. Na terestrických planetách byla práce našich exobiologů… no…“ Ale tady se odmlčela a pak řekla: „Scotte, proč se na mě tak mračíš?“

A Scott na to: „Protože nedokážu pochopit, jak si někdo může myslet, že je nezbytné zasahovat do přirozené evoluce celých planet. Co přesně udělali vaši biologové na Zemi?“

„Kdo ti to řekne ‚přesně‘?“ odpověděla. „Já… já jsem tady před čtyřmi miliony let nebyla! Ale myslím si, že s ní udělali totéž, co s několika málo jinými planetami, o nichž na Shingu ještě existují – nebo donedávna existovaly – záznamy.“

„Ty si myslíš, že s ní udělali totéž… co?“ nechápal Scott.

„Shing’ští biologové vyhledali formy života s největším potenciálem – primitivní primáty – a trochu je přemodelovali.“ Shania lehce pokrčil rameny. „Je to důležité?“

„Přemodelovali?“ Scott se ještě více zamračil. „Chceš tím naznačit, že si pohráli s jejich geny?“

Shania přikývla. „Je to velice pravděpodobné. A s jejich DNA. Já nevím – možná to bylo opovážlivé jednání, tihle pradávní vědci tím do ostatních ras vložili něco ze Shing’tů.“

„Chceš mi říct, že jsme vzešli z vás?“

„Je to velice pravděpodobné. Ale neříkala jsem ti to už náhodou ve spojitosti s vašimi ženami?“

Scott si na to vzpomněl a stále zamračený jen pomalu přikývl.

Shania pochopila, co jej znepokojuje, a utěšovala ho: „Ber to třeba takhle: kdyby tihle shing’tští biologové tenkrát ,nezasáhli‘, možná byste tady nebyli. Ty bys chtěl tady nebýt, Scotte? Možná by ti bylo lépe jako opici někde na stromě?“

Jak měl Scott na tuto otázku odpovědět? A tak řekl: „Poskytla jsi mi toho k přemýšlení až až. Možná bychom si teď měli dát pauzu.“

„Souhlasím. Jsem unavená. Už takovou dobu si dělám starosti. O tebe, o vlka, o sebe a také mě znepokojuje trojice Mordriů. Takováto starost jednoho unaví. Jsem opravdu unavená.“

„Takže zase hodláš zmizet?“

„Ne,“ zakroutila hlavou. „Odhlásila jsem se ze svého hotelu. Teď zůstanu tady – pokud ti to vyhovuje?“

„Můžeš si vzít mou postel,“ nabídl Scott. „Já se vyspím vedle v pokoji.“

„To není třeba,“ na to Shania. „Tvá vůně je mi docela příjemná a naše srdce bijí stejnou rychlostí.“

No, teď určitě ano, pomyslel si Scott. A když to Shania ‚uslyšela‘, zasmála se…

Dvacátá kapitola

Scott se snažil ji od toho odradit, ale jen naoko.

Poprvé po dlouhé době si oblékl pyžamo – poté, co ho v panice hledal, zatímco se Shania koupala. Kalhoty už byly staré, ale daly se nosit – pořád vypadaly slušně.

Shania nepřišla do ložnice úplně nahá, ale v kalhotkách a podprsence, které však vůbec nepotřebovala. Scott, který už byl v posteli, se na ni podíval, pak odvrátil pohled a pomyslel si: Cože? To jsem se fakt zbláznil? A pak se na ni podíval znovu; tomuto pohledu by neodolal žádný normální heterosexuální muž. Shania už se však uvelebovala v posteli na místě Kelly. Bože! Co by na to řekla Kelly? Záměrně nechal svou mysl otevřenou, alespoň na krátkou vzdálenost. Možná si Shania všimne toho, jak je zmítán dvěma směry. Alespoň v to doufal.

A Shania mu tiše řekla: „Scotte, jsme oba unaveni a ty jsi věrný svým vzpomínkám, až příliš věrný.“ Natáhla ruku a dotkla se ho. A pak z něj vyprchalo veškeré napětí a on cítil, jak se rozpouští ve své posteli. Nejdříve se zhluboka nadechl, ale pak se jeho dech náhle zklidnil, a než by napočítal do pěti, Scott spal…

Zdálo se mu o mnoha podivných a úžasných věcech. Také o Kelly. Zdálo se, že ví všechno, přesto se však na něj nehněvala. Vlastně se snažila ho uklidnit.

Seděli na travnatém břehu Temže na místě, kde je voda klidná, kam spolu jezdili v dobách namlouvání. Bylo léto. Házeli kachnám chlebové kůrky a pak se Scott, nacházející se napůl ve vzpomínkách a napůl topící se v zármutku, pokusil vylít jí své srdce. Ale stejně jako v tom předchozím snu – v té noční můře, kdy se mu Kelly ztrácela před očima na nemocničním lůžku – neměl hlas! A ani ona mu nedokázala nijak odpovědět. Přesto jaksi věděl, že je všechno v pořádku a že jí nemusí nic vysvětlovat. Bylo opravdu divné, že s vlkem ve svých snech mluvit dokázal, a s Kelly to nešlo! Proč?

Možná proto, že byla Kelly mrtvá? Ale ve snech je přece všechno možné a tohle byl přece jen sen, ne?

A najednou Scotta překvapilo, že věděl, že tohle je jen sen. Vždyť nikdy předtím to nevěděl, dokud se neprobudil. Takže, dokázal tedy ve svých snech mluvit jen s živými? Připadalo mu to logické, protože když bděl, tak s mrtvými také nedokázal rozmlouvat!

A aby si svou teorii ještě potvrdil, vzpomněl si, že nebyl schopen mluvit ani se svým otcem. A také si vzpomněl, že mezi ním a mrtvými existuje bariéra, nějaké tajné médium, ke kterému neměl přístup. Tedy zatím ne.

Ke konci tohoto snu kachny odplavaly, slunce se schovalo za mrak a Kelly najednou velice zvážněla. Pak, stejně jako už předtím, se snažila upoutat jeho pozornost na ta hrozivá znamení na svém levém zápěstí a přikývla, aby potvrdila jeho podezření na Simona Salcomba. Když Scott také přikývl a v odpověď zaťal pěst, Kelly, řeka i všechno ostatní začalo pomalu mizet…

Scottovi se zdálo o světě, kde pěstovali ‚masové lesy‘ – necitlivou zeleninu, která se složením a výživou podobala masu, takže nemuseli mít jatka a zabíjet zvířata. Bytosti na této planetě byly vysoké, útlé, velice elegantní a krásné zvláštním, mimozemským způsobem. Jejich města byla plná vysokých věží stejně štíhlých, jako byli oni sami, a jejich obyvatelé žili v takové harmonii, o jaké se lidem na Zemi ani nesnilo.

Scott se nacházel v místnosti v jednom z těch měst. Byla to zřejmě laboratoř a v ní se odehrávala podivná věc. Vědci nebo možná lékaři patřící k té vysoké a elegantní rase promlouvali konejšivě k páru, který byl zřejmě rodiči malého dítěte v kolébce. Scott nebyl schopen rozumět jejich složitému, zpěvnému jazyku, ale z jejich pohybů, gest, a možná dokonce i myšlenek vyrozuměl, o čem že to mluví. A brzy mu došlo, že jejich řeč je stejně tak telepatická jako vokální.

Byl to velice vyspělý národ a Scott si pomyslel, že v daleké budoucnosti dosáhnou i lidé jejich úrovně. On se však nacházel v přítomnosti:

Tito lékaři ve zvláštních oblecích, nebo snad učenci či kněží, prováděli s rodiči toho dítěte jakýsi rituál, během kterého položili koš s dítětem na průsvitné lůžko připojené ze strany k obrovskému, složitému přístroji. Pak tomu dítěti všichni požehnali a ten přístroj zapnuli. V jeho potrubí, které bylo připojeno k tomu lůžku, začaly proudit plyny, z nichž se po chvíli vynořil tvor (bylo těžké ho popsat jinak než jako ‚cosi‘). Beztvarý shluk protoplazmy velikosti větší pěsti. Na chvíli se to vznášelo kolem dítěte, až se na tom vytvořily rysy a z té hmoty se utvořila gelovitá hlava bez těla s blaženým, téměř andělským obličejem! Chvíli se radostným, obdivným výrazem dívala na ozářené dítě a pak se jím nechala nasát vdechnout jako vzduch, aby se stala jeho součástí. A Scott z toho jaksi pochopil, že od této chvíle se ta gelovitá věc stane celoživotním společníkem dítěte a že mu bude ve všem nápomocná a prospěšná.

Prospěšná, ano; stejně jako věc, která do Scotta nyní vstoupila v spánku, nechala se jím nasát. On to cítil – cítil, jak ta věc s jeho souhlasem vstupuje do jeho mysli – ve svém velice jemném pátrání… v čem. V jeho vzpomínkách!

Byl dole, ve své pracovně, o nějakých pět, šest měsíců dříve. Stál uprostřed pokoje na podlaze a rozhlížel se kolem sebe s pocitem, že to tady dobře zná. Pomalu se otáčel kolem své osy a vnímal věci kolem sebe. Obrazy a fotografie na stěnách, knihy a drobnosti na poličkách, lakované dřevěné podnosy, počítač a poznámkový blok na stole… unikátní těžítko, které mu dala Kelly jako vánoční dárek: úzká spirála tvořená vyleštěnými starými britskými mincemi zalitými v čiré plastové polokouli deset centimetrů v průměru!

Tohle těžítko ze starých mincí, ano: jednu chvíli na místě, a vzápětí pryč! Tohle tedy chybělo! A něco v jeho hlavě mu slíbilo, že mu to probuzení připomene.

Pak se ten tvor ve Scottově hlavě odpojil; tiše a bezbolestně odešel a jeho nechal vrátit se zpět do přítomnosti –

Kde, jako častokrát předtím ve svých snech, ležel v posteli s Kelly. Cítil její teplo, obrátil se na bok, rukou ji objal kolem pasu a prsty jemně pohladil po zadku. Nehýbala se; byla jako mramorová socha. Pak se pohnula, obrátila se na záda, takže jeho ruka přejela na její břicho. Pak mu svou rukou opatrně zajela pod hlavu a přitáhla si jej na prsa. Její křivky, způsob, jakým k němu lnula… tohle mohla být jedině Kelly určitě. Byla tak horká, měkká na dotek, úžasně voněla –

Až příliš úžasně…?

Nevoněla jako Kelly!

Scott se s leknutím probudil, rychle se od Shanie, která byla tak vzhůru – zcela vzhůru! – odtáhl, podíval se přes její hřívu černých vlas na budík, jehož světélkující ručičky ukazovaly 3:33.

Jak jinak…

Seděli dole v přízemí v županech (Shania na sobě měla Kellyin), popíjeli kávu a Shania se po chvíli zeptala: „Cítíš se občerstvený?“

Scott doposud neřekl ani slovo. Ale zatímco připravovali kávu, mlha spánku se v jeho mysli pomalu rozplynula a on se víc a víc probouzel a přitom přemýšlel nad svým podivným snem. Teď promluvil: „Ano. Spal jsem něco přes čtyři hodiny, což je v poslední době můj průměr. Ale o to se nestarej; chci vědět, co se dělo tam nahoře.“ Zvedl bradu, aby ukázal směrem do horního patra, konkrétně do ložnice.

„Stalo se něco?“ Shania se snažila, aby to znělo nevinně, ale nepovedlo se jí to.

„Však ty dobře víš, že stalo,“ odpověděl. „Vlastně se stalo několik věcí a možná se stane další. Je možné, že lituji toho, že se to nestalo, ale kdyby se to stalo… no, jsem si jist, že by to způsobilo ještě větší zmatek. Ale tohle jsem na mysli neměl. Chci vědět o svých snech, protože si myslím, že jeden z nich určitě snem nebyl! Mám na mysli něco, co do mě vešlo, něco, co si přečetlo mé myšlenky a odtajnilo mé vzpomínky. Něco, co jsi mi poslala. Ale byla jsi to ty, tvoje telepatie – nebo to bylo ještě něco jiného?“

Shania si povzdechla, na chvíli odvrátila oči a pak řekla: „Scotte, vzpomínáš si, jak jsem ti říkala, že některým věcem budeš schopen uvěřit, a jiným ne? Nebo jim možná nebudeš chtít věřit?“

„Něco v tom smyslu jsi říkala.“

„Máš pravdu: poslala jsem ti sen. Nebo spíše, myslela jsem si to a tobě se to zdálo. Sen o –“

„O Shingu a jeho lidech,“ přerušil ji Scott. „O tvých lidech?“

„Ano,“ přiznala. „Bylo rychlejší a jednodušší ti to ukázat než to popsat.“

„A jejich podoba – ta, kterou jsem viděl – je i tvá podoba?“

„Oni mají mnoho podob, téměř jakoukoliv podobu. To záleží na okolnostech, na situaci.“ Shania najednou vypadala znepokojeně. „Nelíbili se ti?“

„Ale ano,“ přikývl Scott. „Zdáli se mi… velice krásní, svým způsobem. Jejich oči, ladné pohyby: jistým způsobem mi připomínali delfíny. Bylo v nich teplo, přátelství a neuvěřitelná inteligence. Ale je pochopitelné, že když jste cestovali do jiných světů, přestrojili jste se, abyste vypadali jako tamní obyvatelé. Zkrátka, Shing’tové dokážou měnit podobu a neodvažují se ukázat svou pravou tvář. Buďto je to takhle, nebo jsou to špehové, kteří si vytvářejí světy ke svému vlastnímu obrazu; možná sabotéři, kteří si předem připravují cizí světy, aby je pak mohli dobýt.“

Shania zamítavě zavrtěla hlavou. „Něco takového je nemyslitelné! No, možná s výjimkou někoho, kdo žije na místě, kde je takovýto hrůzný scénář reálný!“

Scott ignoroval její slova a pokračoval: „Ale je tady jeden možný scénář: přijatelný závěr z pohledu někoho, kdo má právo se cítit nejistě pokud jde o pohnutky Shing’tů – jako já.“

„To je velice přízemní závěr,“ namítla Shania. „Určitě z pohledu někoho, kdo je tady proto, aby ti pomohl – jako já! Dovol mi, abych ti vysvětlila, že jsme sice jedna z nejvyšších životních forem, zároveň jsme však jedna z nejzákladnějších – myslím biologicky. Schopnost ‚přestrojení“, jak jsi sám řekl, je jedna z našich nejprostších dovedností. V nejstarších dobách jsme byli jako vaši chameleóni; ne, ne jako ještěři. Měli jsme však stejné maskovací schopnosti. V děsivém tichu primitivních, predátory se hemžících pralesů jsme se dorozumívali gesty, pohyby vzájemného pochopení a empatickým cítěním. Často to bylo na velké vzdálenosti; všechno tohle se vyvinulo v telepatické schopnosti, kterými dnes oplýváme. Všichni jedinci mého druhu měli tyto schopnosti… když můj druh ještě existoval.“

Scott zamyšleně přikývl. „Když jsi sem přišla poprvé, přišla jsi do mé ložnice a vzbudila mě, myslel jsem si, že jsi Kelly. Protože jsi vypadala jako Kelly. A totéž jsem cítil dnes v noci, když jsem spal. A ty jsi byla vzhůru.“

Shania si znovu povzdechla, pak se kousla do rtu, jak by to udělala normální žena. „V Kellyině pracovně je sklenice, na které je otisk rtěnky. Na záclonách jsou její vlasy. Pod krytem jejího psacího stroje je kus jejího ulomeného nehtu. Když se dotkneš oblečení v jejím šatníku, ucítíš její dech. Její DNA je všude. Mohu být Kelly – ale tak daleko nepůjdu. Jen tak daleko, abys mě akceptoval. Co se týče minulé noci… no, jsme oba velmi osamělí.“

Scott trochu roztál, posadil si ji k sobě na pohovku, jednou rukou ji objal kolem ramen, zatímco ona se k němu přitulila: „Ano, ale ještě je tu něco jiného. Viděl jsem jakýsi ceremoniál – takový zvláštní, nevím, křest? – kde bylo dítě zřejmě podrobeno křtu a pak ho seznámili s jakýmsi polohmotným parazitem.“

Shania strnula, přimhouřila oči: „Parazit? To hovoříš o khiffovi? Khiff není žádný parazit, ale bytost, primitivní gravitační vrstva. Tam spočívají ve své nicotné formě: jako plankton v gravitačním oceánu, pohybující se v příboji bez pevného bodu. Tam nemají rozum – není to inteligentní substance, žijí v prostředí, které si ani nedokážeme představit – mají jen velice základní pud sebezáchovy. Ve vašem světě má trs trávy více vnímavosti než takový khiff.“

Scott se ještě více zamračil. „Opravdu? Ale ta věc, která byla v mé hlavě, myslela. Věděla, jak se má podívat do minulosti, jak mi ukázat věci, na které bych jinak zapomněl; věci, jako je to těžítko, co se ztratilo z mé pracovny. A taky bych se vsadil, že byl opravdový a že byl tvůj: tvůj khiff. Pověz mi, to všichni tví lidé dostávají jako malé děti tyto tvory?“

„Ano, dostávali je,“ odpověděla Shania a její oči byly najednou velice smutné, plné slz. „Když ještě moji lidé žili, dostávali khiffa.“

Scott byl však neústupný. „A dnes v noci, ta věc, která do mě vešla, ta patřila tobě?“

„Samozřejmě. Neříkala jsem ti, že dokážeme odhalit, co se ztratilo ve tvém pokoji?“

„Tím, že použiješ svého khiffa?“

„Ano,“ odpověděla Shania a setřela si slzu. „Dovol mi to alespoň vysvětlit –“

Jenomže Scott se ptal dál: „Tak proč jsi mi to prostě neukázala?“

Shania se narovnala, pohodila hlavou a oči jí zaplály. „Protože jsi mi dal jasně najevo, že mě máš za… za vetřelce! Tak proč bych měla prohlubovat tvou xenofobii tím, že ti ukážu něco, čím tě odradím ještě víc? Pověz mi, Scotte: ublížila jsem ti nějak? Ne. Ani bych to neudělala, nikdy. Přišla jsem sem, abych tě zachránila – abych zachránila celý lidský rod – a zasloužím si lepší přijetí! A co se týče mé khiff: není to žádná zrůda, kterou bych chtěla vystavovat. Je to moje celoživotní společnice, rádkyně, přítelkyně a strážkyně mých vzpomínek, mých myšlenek. Nikdy ji neuvidíš, protože je také moje průvodkyně, moje svědomí a moje nejvnitřnější já.“

Celou tu dobu nechala Shania svou mysl otevřenou – ukázala a vylila Scottovi svou duši – a všechno, co mu tady řekla, byla čistá pravda. Scott ji objal, čemuž se Shania na chvíli bránila, a pak si pomyslel: Bože! Jsi tak krásná. Je mi líto, že to máš se mnou tak těžké. 

A pořád nevíš všechno, odpověděla Shania. „Vlastně toho víš jen velice málo. A také je spousta věcí, které nevím já o tobě – ani ty sám je nevíš!“

Už bylo téměř 4:30, když Scott prohlásil: „Je příliš pozdě vrátit se zpátky do postele. V 8:30 musím být na letišti. Vezmu si taxi. Ale do té doby nám ještě pár hodin zbývá. Takže jestli máš chuť si promluvit nebo myslet, jsem připraven poslouchat. Co kdybys mi řekla o trojici Mordriů? Protože si myslím, že bych se měl dozvědět co nejvíce o těch, které, jak doufám, brzy zneškodním!“

Shania přikývla. „To je i má povinnost – ukončit život trojice deviantních Shing’tů – a je to jediná cesta.“ Jemně se zachvěla. „Trojice Mordriů musí zemřít. Je příliš pozdě zachraňovat ostatní světy, ale musím se alespoň pokusit zachránit tento.“

Tím tento měla na mysli Scottův svět: Zemi.

A když to takhle řekla – tak věcně, tak chladně, a přesto vážně – ucítil Scott, jak mu po zádech přejel mráz.

„Dobrá tedy,“ řekl ještě naléhavěji. „Pusťme se do toho. Poslouchám…“

„Měl bys vědět,“ začala Shania, „že každá shing’tská trojice má své vlastní pole působnosti; od studia mikroorganismů a hmyzu až po astrofyziku a gravitační pole. Někteří dokonce za svým výzkumem odcestovali na jiné planety, aby tam pátrali po různých formách života; ostatní zůstali ve své domovině a bádali v naší spletité historii; dokonce i smysl barev a evoluce času byly podrobeny důkladnému bádání. Stačilo se jen zmínit o nějakém neznámém nebo ezoterickém studijním tématu a okamžitě byla utvořena trojice, která byla připravena do toho vložit veškeré své úsilí. Takže u nás existovalo tolik trojic, že každý aspekt všech známých a akceptovaných – a možná i imaginativních – věd byl podroben zkoumání. A s khiffem, který nám u toho asistoval, není divu, že se naše technologie takhle rychle vyvinuly; naše vědecké úspěchy přicházely v tak rychlém sledu, až jsme opravdu uvěřili tomu, že už známe téměř všechno. S tím rozdílem, samozřejmě že tak, jako je vesmír nekonečný jako příliv a odliv jeho gravitačních vln, tak je nemožné vědět všechno.

Co se týče khiffa: má se za to, že první z nich se zrodil z gravitačního toku v čase prvních hvězdných válek. Jak už jsem se zmínila dříve, několik jednotek fyziků se dalo dohromady, aby navrhli gravitační zbraň. Při tom pronikli do jedné z jejích nestabilních vrstev a přitáhli větší množství khiffů do Shingu.

Byly to prázdné, neobsazené schránky, ale jako se příroda hrozí vakua, tak se i tyto bytosti z gravitačního chaosu děsily vlastní prázdnoty, necitlivosti a netečnosti. Jako magnet ke kovu byly přitahovány k myslím Shing’tů. Zabydlely se v mých lidech! Zpočátku byli Shing’tové zděšeni, ale pak poznali neuvěřitelné výhody khiffa, kterého pojmenovali podle hlavního vědce jednotky tří, která je objevila – nebo spíše odkryla.

Mimochodem, já jsem druhým členem jednotky Shania, proto se jmenuji Shania Dvě. Na mém rodném jméně nezáleží, s tvým jazykem bys ho stejně asi nevyslovil. Ráda ale přijmu jméno St. John Dvě, i když vím, že tobě se víc líbí Shania… Kde jsem to skončila? Aha:

Asi si myslíš, co má tohle všechno společného s trojicí Mordriů? I k tomu se dostaneme.

Mordriové, pojmenovaní podle Gelky Mordri, neboli Mordri Jedna – nyní Gerdy Lessingové – byli specializovaná jednotka s kombinovaným úkolem. Byli to fyzikové, kteří zároveň zkoumali náboženství. No, zjistili pochopitelný fakt: že v celé shing’tské galaxii a v každém světě, který se koří bohu nebo bohům, jsou tito bohové pokaždé jiní! Nenašli dva stejné. A tak své bádání uzavřeli s tím, že jediným opravdovým ‚bohem‘ je samotná věda. Scotte, já vím, že ve vašem světě jsou skupiny, které se drží stejné teze, a také naturalisté, kteří věří, že Bohem je příroda, a tak dále.

Už jsem řekla, že Mordriové měli zdvojený úkol… protože co může být vzdálenějšího hmotnému vesmíru než pojem nějaké metafyzické nejvyšší bytosti? Opravdu? Pak se ale můžeme přít o to, jak vznikl nekonečný vesmír, s jeho divy a monstróznostmi, když je teoreticky absolutně nemožné, aby vše vzniklo v jednom obrovském výbuchu, z ničeho, bez přičinění té božské, všemocné ruky nebo chapadla nebo mysli? A tak, přesně podle téhle teorie, kdy se přitahují opačné póly magnetu, se trojice Mordriů chopila svého úkolu, přičemž se vyhnula jednomu ve prospěch druhého.

Samozřejmě že jimi navržená vědecko-božská doktrína byla popřena všemi ostatními jednotkami, které se zabývaly podobným tématem. Ba co víc, vyzvali trojici Mordriů, aby jim předložila důkazy své teorie.

Oni se do toho také hned pustili – vydali se hledat Boha – napřed v dříve nezměřených gravitačních studnách, jako byla ta, ze které vzešel khiff. Sestoupit do nich nemohli, to nemůže nikdo, stejně jako se nemůže odvážit za horizont událostí velké černé díry! Ale jejich přístroje se dokázaly do takovýchto míst vypravit a extrahovat hmotu, antihmotu a jiné esence, které naše věda zatím neznala. Nakonec z toho vyvodili domněnku, že pokud Bůh opravdu existuje, pak jej musí nevyhnutelně tvořit právě taková esence. Neboť Jeho nenalezli nikde, v žádném světě ani dimenzi, kterou znali.

Mordriové věřili, že jim takovéto výzkumy nemohou nijak ublížit a že si své vzorky mohou vzít do laboratoře a tam je nerušeně zkoumat. Odvážili se až do nejhlubších gravitačních vrstev, až se nakonec proměnili v nezvládnutelné tvory, kteří pohrdli omezeními svých přístrojů. Byli otráveni hrůznými koncepty, šílení zmatenými myšlenkami, infikováni přeludy. Ztratili zkrátka svou mysl, zešíleli. A nejen oni, i jejich společníci, kteří v nich přežívali!

Byli umístěni do izolace, ale uprchli. A přestože byli šílení, drželi se své teorie a byli odhodláni dokázat, že myšlenka Boha je klam a že všemu je nadřazena Pravá věda. A jak to chtěli udělat? Tou nejhorší možnou cestou. Neboť má-li být Bůh milostivý, pak by zlo muselo být jeho nepřítelem. Proto vytvoří univerzální zlo a vyzvou Boha, aby se mu postavil. Tím, že se nezjeví, dokážou jeho neexistenci!

Co může být hrůznějšího než zkáza Bohem stvořených světů a s nimi i celých ras? Scotte, můj svět byl na řadě jako první; Shing už neexistuje. A od té doby zničili další tři planety. Rozbili je na atomy. A Země? Země je další na řadě, pokud s tím ty a já a vlk – naše trojice – něco neuděláme a nezastavíme to!

Proto jsem tady. A tohle je naše mise…“

Dvacátá první kapitola

V úzkém sedadle prázdninového letadla mířícího na Zante v Jónském moři se Scott St. John nemohl ubránit přemýšlení, co tady sakra vlastně dělá. V davu radostně vzrušených rekreantů oblečených do zářivých barev léta – s jejich klábosením a občasnými nervy drásajícími výkřiky jejich nespokojených ratolestí, s mladými, unavenými rodiči sedícími na okolních sedadlech – stál Scott najednou tváří v tvář ,opravdovému světu‘ a ještě jednou se zamyslel nad možností, že tahle prazvláštní, nová realita, do které se shodou okolností zapletl, je jen nekonečným snem.

Ale pak, jako kdyby chtěl tuto podivnou realitu znovu potvrdit, se během relativně klidné chvilky, kdy se mu dokonce podařilo na několik minut usnout, znovu spojil s vlkem: Už si pro mě jedeš? Už ses konečně vydal na cestu? Doufám, že ano – věřím, že ano – protože tě cítím tak blízko. 

Scott se s leknutím probudil a otupělý nahlas odpověděl: „Ano, už letím. Čekej na mě!“

„Co jsi to říkal, kámo?“ ozval se muž sedící vedle něj, jehož tlusté břicho částečně přetékalo přes opěrku ruky a mezeru, která je oddělovala.

„Nic,“ odpověděl Scott. „Mluvil jsem sám se sebou, omlouvám se. To dělám často.“

„Vážně?“ zavrtěl hlavou muž. „Tak to bych se měl držet na pozoru. Tomu se totiž říká první příznak! Ha ha ha!“

Trhni si! pomyslel si Scott a pak se vrátil k myšlenkám na svou realitu. Ale ne, byl si jist, že je to skutečnost. Jinak to ani být nemohlo; proto byl tady. Ale proč on? Stejnou otázku položil ráno i Shanii:

„Proč já? Proč nemůžeš jet vlka zachránit ty? Vždyť ty mizíš a zase se zjevuješ… jsi na to mnohem lépe vybavená, ne?“

„Tak za prvé,“ vysvětlovala, „ty jsi jeho Jedna. Za druhé: když jsem na vaši planetu dorazila, zařízení, které používám, se porouchalo a už mu nezbývá moc energie.“ Ukázala mu své pravé zápěstí, kde měla připnuto něco jako hodinky, ale hodinky to rozhodně nebyly. „To je také jeden z důvodů, proč jsem tě nenavštěvovala častěji, i když bych chtěla. Musím šetřit energií, dávat si pozor, aby se přístroj nevybil. A konečně: jak už jsem ti nejspíš říkala, nevím, kde vlk je. Nemám jeho souřadnice.“

„Ale já ti to můžu vysvětlit, ukázat ti, kde je.“

Bezmocně zakroutila hlavou. „Kdybych tam někdy byla, nebo někdy byla někde poblíž, pak bych tam mohla jít. Moje zařízení nahrává souřadnice při doteku.“

„Tak jak je možné, že jsi přišla sem, do mého domu, při své první návštěvě?“

Shania si povzdechla. „Scotte, myslela jsem si, že to už chápeš. Sledovala jsem tě, a tak jsem tohle místo znala.“ A když se Scott zamračil rychle dodala: „Musela jsem se ujistit, že jsi to ty! Bylo tolik věcí, které jsem musela zjistit, než jsem se k tobě odhodlala přiblížit! Ale teď tě mohu ujistit: tebe už teď najdu, když ne vlka, kdekoliv! Díky tvé auře; protože jsme ze stejné jednotky. A pokud se tam setkáš s nějakými problémy, tam na tom, Zak-?“

„Zakynthos nebo prostě Zante.“

„Pokud se na Zante setkáš s nějakými problémy, pak ti budu schopná pomoci. Ale dokud tam nedorazíš, tak ne. Ale až budeš na místě, budeš zářit jako maják. Jen si prosím pamatuj, mohu ti pomoci, jen pokud se vyskytnou problémy!“

„A jak se dozvíš, že nějaké mám? Nedohodli jsme se snad na rádiovém klidu?“

„Na čem?“ Shania se zatvářila zmateně. „Co jsi to říkal?“

„No, že zůstaneme nenápadní, použijeme štíty, aby nás Mordriové nevypátrali.“

„Ano, z této strany tady existuje reálná hrozba. Ale ty už o ní teď víš. Když jsme spolu a nechráníme se, mohou nás objevit, to je pravda. Ale my teď nebudeme spolu, jen v případě nouze, a od této chvíle se budeme chránit pořád, alespoň minimálně. S vlkem to bude jednodušší; jeho schopnosti jsou trochu specifičtější a jeho myšlenky nejsou… nejsou to, na co jsou Mordriové zvyklí.“

„Nejsou lidské?“

Shania si povzdechla a pokrčila rameny. „Nechtěla jsem to říct, protože ani já sama –“

„Ty jsi velice lidská,“ uklidnil ji Scott. „A omlouvám se, jestli se pořád zbytečně ptám, prostě potřebuji všechno vědět, pokud tomu mám rozumět. Například: pokud si Mordriové nedokážou přečíst vlka, protože je to vlk, jak to, že to dokážeme my?“

„To nevím. Možná protože je součástí naší jednotky? Tak to zřejmě bude. Protože byl obdařen? To je možná ještě pravděpodobnější. Ale jak, proč nebo kým byl obdařen – nebo jak a proč jsi byl obdařen ty – to nevím.“

Pak, když se oba krátce odmlčeli a Scott přemýšlel nad dalšími otázkami, Shania se zeptala: „Opravdu si myslíš, že jsem… že jsem velice lidská?“

„Jsi kouzelná, neodolatelná, lidská žena,“ uklidňoval ji. A než si uvědomil, co říká: „Ale byl bych radši, kdybych si mohl být jist, že tak zůstaneš napořád… tedy, chci říct –“

„Já vím, co chceš říct, a nezadržitelně se blíží doba, kdy se tak stane, kdy budu muset zůstat lidská napořád. Protože Země je nyní mým domovem. Dál už jet nemohu a ani nechci. Zůstanu tady s tebou a s vlkem, pokud si to budeš přát a pokud tohle přežijeme.

Což Scotta velice potěšilo.

Ztracen ve vzpomínkách na minulou noc, ukolébán monotónním hučením motorů letadla se Scott nyní trochu uklidnil a přehrál si zbytek svého podivného rozhovoru se Shaniou…

„Vysvětli mi alespoň ty nejzákladnější věci,“ požádali ji. „Pověz mi, jak ses sem dostala. Říkala jsi, že tvůj svět byl – býval – vzdálen miliardy světelných let. No, nejsem žádný vědec, ale přesto vím, že nic nedokáže letět rychleji než světlo.“

„V tomhle trojrozměrném světě ne,“ vysvětlovala Shania. „Ale v jistých bezčasových podhladinách, kde neexistují zákony fyziky, ano. Když se do nich ponoříš ve svém graviplánu a napojíš se na gravitační vlnu, která přichází z nekonečna a pokračuje do nekonečna, pak je světelný rok – dokonce miliarda světelných let – doslova nic. Vlastně, z mého posledního stanoviště mi to sem trvalo méně než měsíc; tedy podle vašich časových údajů. Ale znám jistá vzdálená místa, kam by cesta trvala rok, i kdyby ses napojil na opravdu masivní vlnu. Moje jednotka Shania strávila na jednom takovém výletě deset měsíců a dalších deset trvala cesta zpátky na Shing.“

Scott zavrtěl hlavou. „To bych se asi zbláznil nudou!“

Shania se usmála: „Ne, na to bys neměl čas. Dokonce už při rychlosti světla se čas pro cestovatele zastaví. Na takovýchto výpravách moje srdce ani jednou nezabušilo, vzduch, který jsem nabrala do plic, v nich zůstal čerstvý a mé oči ani jednou nemrkly a já jsem nezestárla ani o sekundu; no, tedy alespoň do doby, než se naše loď dostala zpět do ,normálního‘ časoprostoru – pokud nějaké takové místo existuje. Celý výlet byl jednodušší než jeden jediný krok a neuběhl žádný čas. Alespoň ne ten můj.“ 

Scott znovu zakroutil hlavou. Jaká představa!

„Kde je tvá loď – tvůj hm, graviplán – teď?“

„Docházelo mi palivo. Doufala jsem, že načerpám na měsíci posledního světa, který jsem navštívila. Ale ten měsíc už neexistoval a ten svět samotný už byl jen prázdnou ulitou. Všechna jeho města a nesčetné obyvatelstvo – nezbylo nic. Trojice Mordriů, ano… Takže jsem téměř s prázdnou nádrží dorazila sem, vynořila jsem se z podprostoru nad Atlantickým oceánem, kde se antigravitační obal mé lodi ponořil pod hladinu. Zahlédla jsem však horizont, který byl ještě daleko, a rychle jsem vystoupila. V panice jsem jaksi špatně spočítala souřadnice a bohužel jsem se promáčela; nakonec jsem se ale dostala na pevnou zem. Bylo to Skotsko.“

„A pak?“

„Přežila jsem metodou pokusu a omylu. Na cestě do této sluneční soustavy jsem se držela trojice Mordriů. Ihned, jak jsem se zabydlela, jsem se tajně snažila vypátrat a odhalit jejich konání a přemýšlela jsem, jak je zneškodnit; což mi nikdy moc nešlo, protože Shing’tové bývali jedním z nejmírumilovnějších národů. Samozřejmě že mezi námi byli i šílenci a devianti, stejně jako v jiných společnostech, ale o ty bylo postaráno pěkně v bezpečí – tedy alespoň jsme si mysleli, že jsou v bezpečí. Co se ale týče obyčejných lidí na Shingu: neměli jsme žádné vojsko a už dávno jsme žádné války nevedli. Akademické pře vědců a vědecké diskuse největších vzdělanců: to byly nejvážnější půtky, ke kterým se Shing’tové kdy dostali!

A i kdybych se pokusila je zabít, jak bych to sama mohla dokázat? Byli to šílenci, zlá trojčlenná jednotka, zatímco já jsem byla sama. A tak ubíhaly roky a já jsem je dál sledovala a dumala jsem, co s tím, a usilovně jsem se učila, abych se co nejvíce podobala ženám ve vašem světě. Fyzicky to bylo jednoduché; jsem žena a Shing’tové mají s lidmi mnoho společného. Ale mentálně to bylo těžké. Zatímco já už jsem nebyla úplně, hm, ‚mimozemská‘, spousta vlastností vašich žen mi tak připadala. Ne po všech stránkách, to ne, ale v mnoha. A abych byla upřímná, zdá se mi, že spousta vašich mužů je na tom ještě hůř.“

„Potíže s našimi ženami? S jejich způsoby?“ Scott zvedl obočí.

„Jsou často zrádné a příliš se starají jen o sebe, zatímco druhými opovrhují.“ Shania mluvila velice otevřeně.

„A muži? S těmi jsi měla problémy? Říkala jsi, že jsi jiné muže nepoznala.“

„Také že ano, nepoznala jsem žádné… ale mohla jsem je mít, to mi věř! Při několika příležitostech mě můj ‚dotek‘, jak tomu říkáš ty – můj talent transmutovat plazmu, tkáň – zachránil před pořádným problémem! Ale o tom raději nechci mluvit…“

„Ale já ano!“ namítl Scott. „Trojice Mordriů má také takové nadání nebo schopnost, ,dotek‘, že? A používají je k zabíjení?“

„Všichni Shing’tové jej mají,“ vysvětlovala Shania. „Rodí se s tím! Vždyť po dlouhou dobu si Shing’tové mysleli, že jsou páni tvorstva celého vesmíru, že z nich vzešli všichni ostatní myslící savci. Jenomže v tomhle ohledu nebyli jedineční; proč by si ve své aroganci a domýšlivosti měli myslet, že ostatní tvorové jsou tu jen proto, aby jim sloužili? No, každopádně si na tomhle příkladu můžeme dokázat, proč Shing’tové zasahovali do fauny – a někdy i flóry – jiných světů.“

Scott jí ale nedal pokoj. „Dobrá, to chápu, ale co trojice Mordriů: oni své schopnosti využívali k zabíjení, že ano?“

Shania svěsila hlavu. „Stydím se za ně – za každého ze své rasy – kdo takto zneužívá své schopnosti. Ty máš hlas: a používáš jej jen k rouhání? Máš oči: dívají se snad jen na zlo? Máš ruce: znásilňují, mučí a zabíjejí snad? Ne, neboť tyto věci ti byly dány někým nebo něčím, co vládne nad životem! A stejně tak byli obdařeni i Mordriové, ale oni jsou šílení! Ano, používají svůj dotek k zohavování, deformaci, znetvoření a… zabíjení! Mordri Dvě, který si propůjčil jméno Simon Salcombe, zabil tvou Kelly. Zabil ji, Scotte. Ale mohlo to být mnohem horší!“ 

„Cože?“

„Použil svůj ,dotek‘, aby ji zabil nenápadně, jen tak bolestivě, aby na něho nepadlo podezření.“

„Ale já jsem ho odhalil,“ řekl Scott vztekle.

„Ano,“ přikývla Shania. „Protože jsi byl obdařen neviditelnou mocí, která ti k tomu dopomohla. A já vím, že bys byl schopen udělat mnohem více, kdybychom však věděli, co je to za moc. Cítím, jak v tobě roste, a když jí dáme čas, věřím, že v tobě propukne. Doufejme, že se tak stane co nejdříve.“

„Co jsi myslela tou smrtící silou ve spojitosti se Salcombem a jeho ‚dotekem‘?“ zeptal se Scott. „Jak jinak ho ještě mohou Mordriové využívat? O co horší to pro Kelly mohlo být?“

„Znetvořování, deformace, mutace. Nemusel ji zabít. Mohl jí přivodit nějakou ohavnost, něco, na co by ses neměl odvahu ani podívat!“

Scott byl dlouho zticha a pak prohlásil: „Ty děti v nemocnici Sv. Judy: to byla jen zištná reklama, aby si přilákal další klienty. Ale Kelly, proč musel ten zatracený parchant zabít Kelly?“

„Protože se mu postavila,“ vysvětlovala Shania. „Nazvala ho podvodníkem a šarlatánem. Šílení Mordriové nesnesou žádnou kritiku nebo nepřístojné narážky. A jakmile to jednou Mordri udělal, neměl žádné slitování; on si něco takového ani nehodlal pamatovat. Zničili celé světy... jakou má hodnotu jeden takový ‚mimozemšťan‘?“

„Mluvila jsi o znetvoření, deformaci, říkala jsi, že by jí mohl způsobit nějakou ohavnost. Pouhým dotekem?“

Shania znovu přikývla. „Je rozdíl mezi dotekem a dotekem. Když do toho vložíš nenávist – a co se týče nenávisti, tak u té se také dají rozlišit různé její stupně, stejně tak, jako třeba u lásky – můžeš pouhým dotekem určit míru a rychlost… změny. Mohou člověka zaživa převrátit naruby, Scotte! Dokážou smrsknout kůži tak, že z ní nezůstane téměř nic, rozpustit orgány nebo je přemístit, zničit mozek a způsobit tak šílenství nebo přetvořit tělní tekutiny na základní plazmu bez života. On, Simon Salcombe, tohle všechno mohl Kelly udělat, ale tím by se prozradil. Je sice šílený… všichni tři jsou šílení, ale ne tak šílení! Když se ale rozčílí – když je někdo rozčílí – pak mohou udělat chybu a zavraždit tím nejohavnějším způsobem. A také to už několikrát udělali.“

„Když je někdo rozčílí?“ opakoval Scott. „Jak?“

„Tím, že nesplní jejich požadavky ohledně platby nebo služeb, které si poručili.“

„Máš na mysli peníze?“

„Ne, ne vaše peníze, které používáte k placení, ale zlato! Zlato je těžký kov, který používáme jako pohonné hmoty!“

„Aha!“ pochopil Scott, když mu do skládanky zapadl další dílek. „Ale existují i těžší kovy, ne?“

„Těžší a nebezpečnější a není tak jednoduché je sehnat. Shing měl velké zásoby zlata, u nás ho byla hojnost. Ale na planetách, které Mordriové zničili, bylo mnohem vzácnější. Domnívám se, že když sem přijeli, měli ho velice málo, stejně jako já. A s použitím mého zařízení –“ ukázala na ‚hodinky‘ na své ruce „– jsem odhalila radiaci z jejich graviplánu ve švýcarských Alpách, kam dopadli, možná havarovali.“

„Ale nemohli stejně odhalit tebe – tvůj graviplán?“

„Na dně oceánu? Pochybuji…“

Po dlouhé pauze, zatímco se na obzoru pomalu zvětšovala trhlina slunečního světla ohlašujícího nový den, Scott znovu promluvil: „Pověz mi více o tom tvorovi, o khiffovi.“

„Ale ne!“ zavrtěla hlavou Shania. „Prosím, neuvažuj o něm jako o ,tvorovi‘ nebo nějakém ‚vetřelci‘, je to zkrátka jen khiff. Co se ale týče khiffa, kterého mají Mordri: ten se vymkl kontrole. Jsou se svým hostitelem jako jedno tělo a tudíž je ztracen.“

„Dobrá,“ řekl Scott. „Takže ty jsi se svým parazitem spokojená – promiň, chci říct, se svým khiffem. Ale… na co jsou vám? Jak vám slouží? Co z toho máte – oba?“

Shania chápala, na co se Scott ptá, a odpověděla: „Khiffové se stali něčím jako dalším orgánem našeho těla a zároveň doplňkem naší mysli a osobnosti. Mohu to přirovnat k vzájemné symbióze, ale je to spíše jako kočka a člověk než třeba vosa a ovoce.“

„Vosa? Ovoce?“ Scott se zamračil. Jako by snad byl botanik nebo biolog! Bylo zřejmé, že Shania se o biologii Země živě zajímala.

„Ale jistě, samozřejmě!“ Shania ‚uslyšela‘ jeho myšlenku. „Za celé ty čtyři roky jsem měla příležitost tohle všechno nastudovat. Ale dovol mi pokračovat:

Kočka nebo jiný domácí mazlíček je bezesporu symbiont: ty ji krmíš a ona ti poskytuje potěšení – oba z toho máte prospěch. Stejně jako olivovník získává výživu, když ho pohnojíš. Ale z hlediska jediné olivy, plodu na stromě, který vosa vydlabe, aby jej využila ke své reprodukci, o tom můžeš říct, že ‚utrpěl‘ tak, jak jen nemyslící rostlina může trpět. Chápeš?“

Scott přikývl. „Myslím, že ano. Jenomže kočka domácí žije v příbytcích lidí, ne v lidech!“

„To je pravda, jenomže kočka také nedokáže poskytnout člověku to, co mu může dát khiff. Scotte, my je dostáváme jako malé děti, jak už jsem ti říkala a jak jsi sám mohl vidět – nebo sis myslel, že nás napadají jako viry? Ne, neříkej nic, nech mě pokračovat:

Moje khiff… je jako osobní deníček nebo zápisníček, sklad starých myšlenek. Pověz mi, Scotte: pamatuješ si, když jsi měl tři, čtyři nebo pět let?“

„Ne, moje nejranější vzpomínky jsou z dob, kdy mi bylo tak šest nebo sedm.“

„Ale já si pamatuji – moje khiff to dokáže! A mé myšlenky sahají mnohem hlouběji než ty tvoje… ale neptej se mě, kolik je mi let!“

„Jsi stará?“ Scott se zatvářil malinko zklamaně.

„Nejsem tak stará!“ namítla Shania. „Tedy alespoň ne podle měřítek shingské dlouhověkosti. Podle těch jsem spíše ještě dívka. A stejně, řekla jsem, že se mě nemáš ptát.“

„Takže máš přece jen něco společného s našimi ženami.“ Scott si v duchu připsal bod a dál už se nevyptával a ani to nijak nerozváděl Shania už mezitím stejně pokračovala:

„Vlastně si díky své khiff pamatuji vše. Ona je – jak bych ti to vysvětlila? – ano, jako ryba lodivod. Stejně jako mají velké ryby v mořích svoje čističe, já mám svou khiff. Každý ve svém životě prožívá zklamání, události, o kterých si přeješ, aby se nikdy nestaly, plány, které se nepovedly a dopadly přesně tak, jak jsi nechtěl. Dělat chyby je přirozené, prožívat prohry a dopouštět se omylů a ve vašem světě – ve vaší mysli – s nimi žijete a litujete jich. Mám pravdu?“

„My tomu říkáme poučit se z vlastních chyb,“ odpověděl Scott. „A navíc jsou takovéto vzpomínky otázkou svědomí: chyby, které jsme udělali úmyslně, naše selhání, která v nás neustále hlodají. Uděláme něco špatně a myslíme si, že nám to prošlo; ale ono se nám to neustále vrací, pořád na to musíme myslet.“

„I já se poučím,“ přikývla Shania. „Ale nejsem takto sužována. Moje rybka, khiff, je skladištěm takovýchto negativních myšlenek nebo vzpomínek a vyvolá je jen tehdy, když to vypadá, že bych stejnou chybu mohla udělat znovu. A také, stejně jako lidé mají potěšení ze svých domácích mazlíčků, stejně tak i já neustále cítím milou přítomnost své khiff. Není to taková ta přítomnost, jako když jsi zrovna s přítelem, je to tichá přítomnost až do doby, než ji potřebuji. Jak už jsem říkala: je jako orgán v těle, druhý mozek. Stejně jako nás placenta provází prenatálním obdobím, tak nás khiff provází životem.“

„Orgán, který tě může kdykoliv opustit, pokud si to bude přát…“ přemítal Scott.

„Pokud si to já budu přát, a navíc mám jistotu, že se vždycky vrátí.“

„Podívej se na to takhle,“ řekl Scott. „Moje orgány nemají mysl, takže nemám žádný, který by mě mohl opustit!“

„O to se s tebou mohu přít,“ namítla Shania. „Co tvoje mandle, tvůj apendix?“

„Můj apendix?“ Scott se hlasitě rozesmál. „Můj apendix je zbytečný, je to pozůstatek nějaké dávné doby lidské evoluce, která sahá miliony let do minulosti!“ To znělo dobře. Ale:

„Aha!“ Shania se také zasmála. „A khiff může být vaše budoucí evoluce, až vaši vědci konečně probádají gravitační vrstvy a objeví je!“

Scott se opět na chvíli odmlčel a pak řekl: „Jenomže věci se někdy vymknou kontrole, co? Jako je to v případě trojice Mordri.“

„To je ojedinělý případ,“ odpověděla najednou tlumeným hlasem.

Hrozný případ. Mordri se zbláznili kvůli svým výzkumům. A kvůli zlu, které následovalo, se museli zřejmě zbláznit i jejich khiffové. Nyní v sobě musí skladovat ty nejhrůznější vzpomínky plné zvrácených úmyslů!“

Scott znovu usnul. Ucítil, jak jej pod žebra bodl tlustý loket, to když muž vedle něj zkoušel vstát.

„Hej, kámo.“ Naklonil se nad něj a zacloumal jím. „Vstáváme. Za pár minut přistáváme. A já jdu na záchod. Čas se rychle vycinkat a jsme na místě.“

Tak jsme tady, pomyslel si Scott a snažil se vzpamatovat. Zante, tam někde se ukrývá divoký vlk a čeká na mě, až jej přijdu zachránit. Teď se uvidí. 

Teď to všechno opravdu začne…

Dvacátá druhá kapitola

V době, kdy St. Johnovo letadlo dosedalo na letiště Zakynthu a Scott se konečně dotkl řecké půdy a ucítil žhavé středomořské slunce, na pobočce E v Londýně svolával Ben Trask poradu se svými ESPery. Na Zante byly tři hodiny odpoledne, ale v operační místnosti v Londýně, kde se Traskovi lidé scházeli po brzkém obědě, bylo o dvě hodiny méně.

Jakmile se všichni agenti usadili ve svých židlích, Trask nemeškal a přešel rovnou k věci. Nyní promlouval ze svého stupínku: „Myslím, že všichni víte, proč jsme tady. Poslední dny jsme svou pozornost soustředili na případ Scotta St. Johna a ukazuje se, že to vůbec není jednoduchý úkol, už proto, že se snažíme jej pozorovat z bezpečí naší pobočky; pracovat v takovémto utajení je něco nového i pro nás. Postupně se snažím zjistit, o co tady jde, avšak jsme si nyní naprosto jisti, že St. John – který má nebo v něm rostou parapsychologické schopnosti srovnatelné, nebo dokonce ještě lepší, než jsou ty naše – se nějakým způsobem zapletl do nějakého nebezpečí, které ohrožuje celou naši planetu.

Uvědomuji si, že to zní jako úvod nějakého sci-fi románu – jako snůška těžko uvěřitelných blábolu, a navíc je to všechno jen samé kdyby a ale – a přiznávám, že jsem měl jako hlava pobočky E, organizace ojedinělých talentů, která byla založena proto, aby se zabývala přesně takovýmito událostmi a situacemi, sám pochybnosti, když jsem o tomto případu poprvé slyšel.

Prvotní šetření však dokazují, že někteří z našich nejrespektovanějších agentů – Ian Goodly, Anna Marie Englishová – tuto hrozbu opravdu odhalili. Jsem si jist, že všichni víte, o čem tu mluvím; chci však využít této příležitosti a znovu vás upozornit, abychom byli velice opatrní, neboť nesmíme dopustit, aby byl St. John nějakým způsobem ohrožen ve své zřejmě osobní pomstě proti neznámé organizaci, politické straně nebo skupině lidí, kteří toto ohrožení představují. Jsme si téměř jisti, že St. John a jeho spojenci – dva lidé, o kterých taktéž vím jen velice málo – jsou jediní, kteří se dokážou s touto záhadnou hrozbou vypořádat. Takže jak jsem řekl, je tady spousta kdyby a ale.

To je ode mne vše.“ Trask v obecenstvu vyhledal známou tvář. „Iane chceš pokračovat?“

Vyzáblý jasnovidec vstal a ze své výšky se naklonil nad obecenstvo usazené v židlích. „Je zbytečné, abych k tomuto cokoliv dodával,“ začal. Mohu říci jen tolik, že když jsem byl požádán prozkoumat případ St. Johna, našel jsem důkazy, že je opravdu nadaný, a když jsem se pokusil nahlédnout do jeho budoucnosti, objevil jsem hrozbu, o které hovořil už tady náš šéf. Myslíme si, že se nám podařilo o té hrozbě zjistit alespoň něco – tedy, máme jedno jméno s touto hrozbou spojené – ale to je vše. Můj prvotní objev byl podložen hned několikrát, a navíc hned několika našimi nejtalentovanějšími agenty.“

Goodly se odmlčel a podíval se na téměř zmuchlanou postavu dívky sedící vedle něj a oslovil ji: „Anno Marie?“

Ekopatka, která vypadala jako obvykle sklesle a unaveně, se s námahou postavila, zatímco Goodly se posadil. Odkašlala si a pak hlasem, který zněl spíše jen jako bolestivý skřehot, promluvila k obecenstvu: „Budoucnost, kterou vidí Ian Goodly, je jako obvykle nevyzpytatelná a těžko vysvětlitelná. Ale velice často ji správně vyloží, a ještě častěji dokáže předpovědět nečekané zvraty událostí. Když jsem se s ním v jedné takové předpovědi spojila – obrazně řečeno – v úsilí odhalit ‚stav‘ naší země, cítila jsem nejdříve jen chaos… a pak jsem necítila nic. Je samozřejmě možné, že díky svému takzvanému talentu – který ve mně nejenže odráží všechny nemoci tohoto světa, ale také mne v předstihu varuje před nečekanými událostmi – jsem zašla až za Ianovo vidění. V tom případě musím říci jen jedno: současná situace směřuje ke katastrofě, a to myslím vážně.“ Na chvíli se odmlčela, aby se mohla nadechnout, a pak pokračovala:

„Přesto se domnívám, a jak už tady naznačil i náš šéf, že Ianova vize budoucnosti – jakkoliv byla ponurá a plná nebezpečí – není zas až tak zoufalá jako budoucnost, kterou jsem viděla já, Ian našel v St. Johnovi a jeho zatím neidentifikovaných spojencích hrdiny. A ještě poslední věc: když jsem se ocitla v blízkosti St. Johna, stejně jako Ian Goodly jsem cítila rodící se neuvěřitelné schopnosti. Byly to stejně silné schopnosti, jakými vládneme my. A jsem ráda, že ať už se chystá cokoliv, budou stát St. John a jeho přátelé po boku nám, a ne těm druhým.“

Když se Anna Marie opět s námahou usadila ve své židli, Trask si opět vzal slovo:

„Dobrá, takže jsme si vyslechli Annu Marii a Iana. Oni však ve svých objevech a vjemech nejsou sami. Tady Paul Garvey také odhalil jistá telepatická varování před jakýmikoliv ‚zásahy‘ ze strany pobočky E, třebaže by byly míněny jako pomoc. A kromě našich ‚přízraků‘ promluvily také ‚přístroje‘.“ Tady Trask parafrázoval prastaré rčení pobočky E, podle kterého jí sloužily ‚přístroje a přízraky‘; psychické dovednosti jeho ESPerů v roli přízraků a jejich hi-tech vybavení v roli přístrojů. A pak pokračoval dál:

„Naši technici odvedli v domě St. Johna skvělou práci. Celý jej prošpikovali odposlouchávacími zařízeními, která však byla včera v noci zničena. Nejenže přestala fungovat – i když jedno z nich bylo pravděpodobně objeveno – ale technici se domnívají, že zbytek doslova explodoval! Ne všechno jsme však ztratili… Nejlepší bude, když nás Joe Scathers a John Grieve seznámí s detaily.“

Načež vstal Scathers, malý, statný, nakrátko ostříhaný muž v pracovním plášti. „Ty štěnice byly umístěny tak dobře, jak to v daném časovém limitu šlo,“ začal. „Ale jak už tady šéf zmínil, zdá se, že jedna z nich – zřejmě ta v telefonu – byla objevena. Poté, a tím chci říct prakticky ihned, jsme zaznamenali dvě nebo tři malé rány! Nedokážeme to pochopit, je to těžké vysvětlit: nárazový proud to způsobit nemohl, protož štěnice nebyly napojeny na elektrický obvod domu. V každém případě jsme měli velké problémy s příjmem… možná statika? Službu konající důstojník bude možná schopen vám celou situaci osvětlit, a protože jsem ani já, ani moji technici nebyli ten den ve službě, opravdu vám nemohu víc říct.“ Zamračeně se ztěžka posadil na svou židli.

„Ale já ano,“ řekl John Grieve a vstal. Grieve měl už hodně přes třicet a téměř polovinu svého života strávil v pobočce. Navzdory svému mimořádnému, doslova výjimečnému talentu – byl telepat, který by schopen si přečíst mysl dokonce i přes telefon – se nikdy neúčastnil žádné akce v terénu; Trask i předchozí vedoucí pobočky E totiž věděli, že je mnohem užitečnější na velitelství jako dozorčí nebo pohotovost a neposílali jej ven, do toho nebezpečného světa. Navíc nebyl zrovna fyzicky zdatný. Celý život kouřil a měl trochu nadváhu, začínal už také plešatět, a tudíž vypadal starší, než doopravdy byl, a snadno mohl být považován za obyčejného úředníka – až na to, že jeho talent v žádném případě obyčejný nebyl. Byl hrdý, vzpřímený, vždy elegantně oblečený a navíc velice zdvořilý a velice britský. Měl chování bývalého armádního důstojníka nebo možná kdysi úspěšného podnikatele; ale ať ho lid na ulici vnímali jakkoliv, John Grieve byl skrz naskrz součástí pobočky E a Ben Trask na něj velice spoléhal.

„Byl jsem z velké části zodpovědný za St. Johnovo monitorování, techniku a odposlouchávací zařízení v jeho domě,“ začal. „Ne, že by bylo co poslouchat, tedy ne hned. Ale od počátku se začalo objevovat jedno jméno. Byl jsem náš anonymní ‚Xavier‘ když se St. John dovolá na naše speciální číslo, a já jsem ho pak přepojil na telefon službu konajícího důstojníka. Při té příležitosti zněl St. John trochu hystericky a snažil se spojit s Ianem Goodlym, kterého přirovnal – no, abych to zkrátil – k jakémusi Simonu Salcombovi, údajně pochybnému ‚léčiteli‘ nebo ‚přikládači rukou“. Náš rozhovor byl velice krátký; nebyl ani nijak vzájemně prospěšný, takže jsem nedostal příležitost si přečíst jeho mysl.

Další hovor, tentokrát z jednoho z napíchnutých telefonů v jeho domě, byl nějakému Billu Comberovi, novináři – nebo spíše fotografovi – který žije nedaleko St. Johna. Chtěl s ním mluvit o své náhle ochořelé manželce Kelly, a proto jej ještě téhož večera navštívil. My jsme také s Comberem hovořili a důrazně jsme mu ‚radili‘, aby na svůj rozhovor se St. Johnem a hlavně na nás zapomněl. No a co nám vlastně řekl: mluvil spíše zmateně a vyznělo to tak nějak podivně; ale zmínil se o tom, že když té noci St. Johna viděl, choval se velice podivně – a znovu jsme slyšeli to jméno Simon Salcombe.

Té noci jsem měl službu, která mi začala v osm, a klidně se vám i přiznám, že jsem se kolem půl čtvrté cítil dost unavený, když se najednou přístroje v domě St. Johna probudily k životu. Bylo slyšet, že je vzhůru, ale co mohl tak brzy ráno dělat? No, nejsem technik, ale snažil jsem se vyladit ta zařízení, jak nejlépe to šlo, a nahrát vše, co jsem slyšel.

Zvuk na pásku je velice nekvalitní a dlouhé pasáže rozhovoru buďto chybějí, nebo jsou tak přerušované, že z nich nic nejde vyrozumět, ale přece jen jsem něco získal: St. John měl návštěvu a byla to žena! Zaslechl jsem i jména, ,Shania‘ – což je zřejmě jméno té návštěvy – a také Kelly, jméno jeho zesnulé manželky. A také se zdá, že z jakýchsi nejasných bezpečnostních důvodů používali čísla místo jmen nebo snad se jmény: St. John je ,Jedna‘, Shania je ‚Dvě‘ a ještě je tam jedna osoba, kterou nazvali ‚Tři.‘ Nevím, kdo ta osoba je, nebyla tehdy přítomná a zřejmě není ani nijak uznávaná: říkají mu buď ‚Pes‘ nebo ‚Vlk‘.

Co se týče mé telepatie při této příležitosti: neptejte se mě! Zkoušel jsem se soustředit ze všech sil, ale byl jsem – nevím – blokován? Ne, nebyl to myšlenkový smog, ale bylo to něco podobného a stejně silného. Každopádně jsem znovu slyšel to jméno Salcombe a také to, že jej označili za velice ‚nebezpečného‘ a ,nenapadnutelného‘, i když to možná mohli říct trochu jinak…

O den dva později byl ve službě jiný dozorčí a štěnice v domě St. Johna prý fungovaly bez problémů. St. John se snažil vypátrat, kde se Salcombe nachází, tak zavolal do nemocnice, avšak nezjistil nic. Při druhém hovoru se vydával za fiktivní postavu ‚Quentina Mandevilla‘ – údajného velice bohatého filantropa – a vytočil číslo do sirotčince, kde se snažil zjistit totéž a zároveň naslibovat spoustu peněz, jen aby se dozvěděl, že se Salcombe nachází ve Schloss Zonigenu, v ‚objektu‘ kdesi ve Švýcarsku, kde společně se svými kolegy ‚medituje‘ a ‚snaží se dovést k dokonalosti své léčitelské schopnosti.‘

Jak jsem již naznačil, nebyl jsem během těch dvou rozhovorů ve službě, takže jsem neměl příležitost přečíst si mysl Scotta St. Johna. Včera v noci však, když jsem ve službě byl, se ‚Shania‘ opět nacházela v jeho domě a já jsem konečně mohl, hm, si je ‚odposlechnout‘ a nahrát alespoň část jejich rozhovoru. Pokud jde o její přítomnost: to je docela zajímavá věc, protože agent, který střeží St. Johnův dům, ji vůbec neviděl přijíždět, a nic nám tudíž nenahlásil.

Každopádně, tady je přepis jejich rozhovoru.“ Grieve si nasadil brýle a začal číst poznámky napsané v notesu.

„Shania: vysvětluje St. Johnovi, jak je důležité, aby věřil v ni a ,Vlka‘. St. John: zmiňuje ‚Zante‘ nebo ‚Zakynthos‘, řecký ostrov v Jónském moři. Shania hovoří o sobě, St. Johnovi a o tom Vlkovi jako o jednotce. Nyní se ozývá praskání statiky – které zde bylo od chvíle, kdy se na scéně objevila Shania – burácející v éteru jako bouřka! Stále se snažím naslouchat.

St. John pokládá Shanii otázku, která se zřejmě týká telefonu v jeho pracovně. Její odpovědi skoro nerozumím, zaniká v šumu a praskání šumu, nebo co to je. A pak, o několik sekund později, slyším, jak St. John zřetelně říká: ‚Zatraceně! Oni mě napíchli!‘

O pět nebo šest minut později, když se intenzita hluku přicházejícího z reproduktorů už nedala snést, jsem se rozhodl, že si vezmu aspirin a seženu někde sklenici vody. Naštěstí jsem si při tom sundal sluchátka. Proč naštěstí? Protože v té chvíli se St. Johnovy štěnice rozhodly se samy zničit! A o čem se Joe Scathers nezmínil, je fakt, že to bylo dost drahé vybavení – včetně sluchátek – která se v té chvíli také roztavila! Můžu být rád, že jsem při tom nebyl popálen a neohluchl jsem.

Abych to zkrátil: věřím, že způsobená škoda byla úmyslným činem a že to byla práce St. Johna a Shanie, o které vlastně nic nevíme. Ale nemyslím si, že nám tím chtěli nějak ublížit; udělali to, aby ochránili sebe. A ten myšlenkový smog, o kterém jsem se zmínil: to bylo další bezpečnostní opatření, které jen dokazuje, že se v St. Johnovi opravdu rodí talent, o kterém tady mluvila už Anna Marie a Ian Goodly a který se chystá potvrdit i tady David Chung.“

Ukázal směrem k lokátorovi a pak se šel posadit. David Chung, ze třetí generace rozených Londýňanů, vstal a všem ukázal suvenýr, který držel v ruce, a bez dalších průtahů řekl: „Díváte se na spirálku tvořenou starými mincemi uzavřenou v průhledném plastikovém nebo pryskyřicovém obalu. Je to těžítko ze stolu St. Johna, které jsem nechal sebrat pro své účely, abychom mohli lépe určit, kde se nachází. A důvod, proč nemám obavy jej vlastnit, je ten, že na něm nejsou žádné elektrické ani mechanické části, které by mohly explodovat!“ Obecenstvo se ve svých židlích zavrtělo, několik přísedících se znepokojeně usmálo a někteří z nich se dokonce ironicky uchechtli. Jenomže Chung nežertoval.

„To je možná ta zábavnější stránka tohoto předmětu,“ pokračoval suše, „poněvadž je tady jedna velice podivná věc, se kterou jsem se naposledy setkal… no, v době, kdy byl mezi námi Harry. Vidíte před sebou skleněnou polokouli, okrasné těžítko. Avšak nic necítíte. Já ho držím v ruce a moje ruka nepatrně vibruje. Podívám se na něj a za mincemi vidím muže, Scotta St. Johna. Samozřejmě ho nevidím fyzicky – ale cítím jej a vím, kde se nachází. A tak to cítím i u většiny ostatních, když držím v ruce něco, co jim patří; a také u vás – u těch, kteří mi něco svého darovali. Ale u Scotta St. Johna cítím mnohem víc.

Ano, vím, kde je: momentálně je na Zakynthu, zrovna tam dorazil. Ale když se pokusím hodně soustředit… pak se mi všechno zamlží a já cítím jen obrovskou energii lidského generátoru! Před třemi nebo čtyřmi dny, když mi technici tuto věc předali, jsem také cítil tu sílu, ale byla mnohem slabší. Věděl jsem, že je St. John naživu a že je v pořádku, a byl jsem schopen kdykoliv určit jeho polohu, ale jeho – jak bych to jen nazval? – jeho ‚aura‘ na mě neudělala žádný zvláštní dojem. Od té doby roste přímo neuvěřitelnou rychlostí. A já mohu zopakovat jen to, co tady řekla už Anna Marie: jsem rád, že je St. John na naší straně. Nebo spíše na straně planety Země…“

Chung domluvil; strčil si těžítko zpět do kapsy a posadil se. A z pódia se ozval Ben Trask:

„Takže tolik k našemu problému. St. John je na Zante, ale proč, to nevíme. Ironií je, že na stejném ostrově je také někdo – dva lidé – kteří by nám mohli v této věci pomoci. Ano, mám na mysli Zek Föernerovou a Jazze Simonse; tam teď oba žijí. Na ostrově, po kterém dostala Zek své jméno. Ale od Perchorska se Jazz spolupráce s námi zřekl a stejně i Zek. A navíc vím, že si Zek s Harrym byli velice blízcí, tak blízcí, že kdyby nebyla potkala Jazze… ale to by ještě více celou situaci zkomplikovalo. Přesto vím, že Zek poskytla nekroskopovi před přípravou na Hvězdnou stranu veškerou pomoc. Je také možné, že nás viní z toho, že jsme jej vyštvali z tohoto světa. A já vím, jak se asi musí cítit, protože já to tak také cítím. Oba víme, že mu hodně dlužíme.“

Trask utichl a vstal lan Goodly. „Jen ještě jednu poznámku.“

„Co se děje, Iane?“

„Stejně bychom je nemohli požádat o pomoc. Protože bychom tím mohli ohrozit St. Johna. A to je také důvod, proč tam nemůžeme nikoho vyslat. Takže můžeme jen čekat a tiše pozorovat.“

Trask přikývl. „Ano, samozřejmě máš pravdu. Prozatím… no, můžeme prověřit ten Schloss Zonigen; pokud se nám ho podaří najít! A také můžeme proklepnout toho Simona Salcomba – jeho historii a tak – ale všechno velice opatrně. Jsem si jist, že každý z vás přijde s nějakým nápadem, jak to udělat. Takže se dejme do práce.“ A ještě než opustil stupínek, dodal:

„Lidi, pamatujte si, že ‚běžná‘ práce pobočky pokračuje dál jako obvykle. Však jsou jí na mém stole celé kupy. Ale jsem tady a budu vám neustále k dispozici. Chci vás jen požádat, abyste mě, až budete mít v ruce něco konkrétního, informovali co nejdříve. A to je všechno…“

Po poradě se Trask zastavil v kanceláři 2IC Iana Goodlyho, aby si s ním krátce pohovořil. Na chodbě už nikdo nebyl. Všichni jeho agenti se vrátili zpět ke své práci. A Trask byl cestou do své kanceláře zrovna u výtahu, když se otevřely dveře dozorčího a z nich vyšel Paul Garvey v doprovodu toho posledního, koho by tady Trask očekával: zodpovědného ministra.

„Ach, Bene!“ zvolal a popadl Traska za loket, zatímco Paul Garvey, stojící za ním, jen protáhl obličej. „Vás právě hledám!“

„Ano, samozřejmě,“ řekl Trask ironicky. „Jako vždy.“ A když se Paul vrátil zpátky k sobě, odebrali se oba muži do Traskovy kanceláře na konci chodby.

Ministr zodpovědný za pobočku E měl něco kolem čtyřicítky. Byl malý a elegantní, napomádované vlasy nosil sčesané dozadu. Na čele se mu usídlilo několik vrásek; jinak byl však jeho obličej hladký, skoro mladistvý. Měl jasné modré oči, dlouhý rovný nos a tenké rty s úzkou bradou. Nikdy na sobě nedával znát žádné emoce. Nosil černé, značkové kožené boty, tmavě modrý oblek a světle modrou kravatu. Z toho jak se usmíval, bylo Traskovi okamžitě jasné, že po něm něco chce.

Když se oba usadili, Trask se zeptal: „Tak, pane ministře, co pro vás mohu udělat?“

„Aha!“ usmál se znovu ministr falešně. „Možná bych se měl zeptat, co pro vás mohu udělat já!“ (Další lež – nebo spíše polopravda – kterou lidský detektor lži Ben Trask okamžitě odhalil.)

A tak ministrovi odpověděl se stejně falešným úsměvem: „Výborně, tak do toho. Jsem jedno velké ucho…“

Dvacátá třetí kapitola

Zodpovědný ministr šel rovnou k věci. „Bene,“ začal, „vy samozřejmě víte, že se mi do ruky dostane kopie téměř každého dokumentu a požadavku, který se vám objeví na stole a projde vašima velice schopnýma rukama. Často je to ještě dříve, než je vidíte vy.“

Trask přikývl. „Ano. Zřejmě to tak je, protože vy jste ten muž údajně zodpovědný za naši malou organizaci.“ Všechno ale nevidíte. 

„Ano? Řekl jste ‚údajně‘? Musím vás ujistit, že své povinnosti beru velice vážně.“

„To je dobře,“ pochvaloval si Trask. „Protože jsem si s vámi právě chtěl pohovořit o našich financích, které jsou momentálně –“

„Já vím,“ přerušil ho ministr. „Pracujete s velice skromným rozpočtem. Už jste se o tom několikrát zmínil, stejně jako vaši předchůdci před vámi – vlastně často. A já slibuji, že to projednám na nejbližší schůzce s, hm, s lady.“

„S lady?“ Trask se neubránil úšklebku. „Chcete říct, že si s Maggie Thatcherovou netykáte?“

„Dávám přednost oslovení ‚ministerská předsedkyně‘,“ odpověděl ministr stroze. „Každopádně, nepřišel jsem sem, abych projednával finance vaší organizace. Tak prosím neměňte téma, pane Trasku.“

To je lepší, pomyslel si Trask. Žádná Maggie, žádný Ben. Tykání už vyšlo z módy. Tedy alespoň do doby, než dostane, co chce! 

A nahlas řekl: „Jak mohu zůstat u tématu, když nevím, o čem je vlastně řeč?“

„Sofistika!“ odsekl mu ministr. „A také plýtvání časem. Tak, a teď si o tom můžeme promluvit?“

Trask pokrčil rameny. „Jasně, beze všeho. Nechejte mě hádat: něco po mně chcete, že ano?“

„A-hmmm!“ přikývl ministr a rychle se ohlédl, jako by čekal, že za ním bude stát některý z Traskových agentů, možná telepat. „No, řekněme službičku za službičku. Vy mi vyndáte veš z kožichu a já… však to znáte. Podívám se na ty vaše finance – to vám mohu slíbit – a vy pro mě uděláte jednu maličkost. Velice nepatrnou.“ 

Trask si povzdechl, naklonil se přes stůl a podepřel si rukou bradu „No dobrá, jaký máte problém? Ale moment – ujasněme si jednu věc – nebudu kvůli vám porušovat zákon!“

„Cože? Nebudete porušovat…” Ministr se nafoukl, trochu zrudl a pak prskl: „Pane Trasku! Já –“

„Jen žertuji!“ zadržel ho Trask zdviženou rukou. „Chtěl jsem jen trochu uvolnit atmosféru, to je vše.“

„‚Atmosféru‘?“ ministr se zatvářil zmateně.

„Diplomacie není zrovna moje silná stránka,“ vysvětloval Trask „Nemám na ni čas. Politická korektnost a ministerská výmluvnost: nač to všechno? Já osobně preferuji přímočarost a my dva bychom spolu jistě vycházeli mnohem lépe, kdybyste dělal totéž.“

Ministr se trochu uklidnil; na chvíli přimhouřil oči, po chvíli ale přikývl a prohlásil: „Dobrá, povím vám, co potřebuji. Není to tak dávno, co se vám do ruky dostalo hlášení o jedné obzvláště hrůzné vraždě – no, předpokládáme, že to byla vražda – jednoho z opozičních ministrů. Jednalo se o méně známého labouristu jménem Gregory Stamper. Ale kromě toho, že byl Stamper členem opozice, byl také –“

„Velice bohatý muž,“ hádal Trask. „Vlastnil podíly v mnoha podnicích s cennými kovy; a jak jste sám podotkl, zemřel strašlivou, krvavou smrtí… a to krvavou zdůrazňuji! Ano, četl jsem to hlášení a také se snažíme to vyšetřit, sehnat co nejvíce informací; ale je to bohužel jeden z mnoha úkolů, kterými se musíme zabývat, včetně několika dalších, o kterých ještě ani nevíte. Takže, jaký je váš zájem v tomhle?“

Zodpovědný ministr na chvíli znejistěl, ale pak řekl: „Vlastně mě to nijak zvlášť nezajímá – samozřejmě, pouze jako muže, který má ve své pravomoci a popisu práce konat dozor nad aktivitami pobočky E – dnes jsem tu však v zastoupení někoho jiného.“

„Takže budu ve skutečnosti prokazovat laskavost někomu jinému, abyste vy v jeho očích vypadal dobře?“ hádal Trask.

„Prosím, dovolte mi to vysvětlit,“ řekl ministr. „A prosím, pokuste se mě neustále nepřerušovat. George Samuels, metropolitní policista a syn jednoho mého vlivného známého, dorazil na místo Stamperovy vraždy jako první, když se tam zastavil během rutinní objížďky městem, no a začal tento čin vyšetřovat.

Na svou hodnost je však nezvykle mladý, a tak jej často nazývají ‚šplhounkem‘ – ale abych byl upřímný, je jako inspektor spíše nezkušený – no a tak se jeho reakce nesetkala s velkým ohlasem u jeho nadřízených. Zkrátka, když uviděl to tělo, omdlel, narušil a značně poškodil místo činu a krátce nato se zhroutil. Stal se terčem posměchu a dalších nemístných žertů ze strany svých kolegů, kteří ho víceméně vyloučili ze své společnosti. A tak se naštval a odešel.“

Trask si povzdechl. „Aha. A jeho vlivný papínek chce, aby si to ještě rozmyslel a vrátil se zpátky. A pobočka E s tím má zřejmě něco společného… ale nechápu co.“

„Pak vám to vysvětlím. Když se George Samuels vzpamatoval ze svého zhroucení, byl odhodlán uzavřít ten případ na vlastní pěst – řekněme, v roli soukromého detektiva, třebaže k tomu nemá oprávnění. Každopádně nakonec přišel s několika zajímavými zjištěními a také si je vědom, že pobočka E na tomto případu rovněž pracuje.“

„Opravdu?“ podivil se Trask. „Tolik k naší anonymitě! Mohu zkusit hádat, jak se o nás Samuels dozvěděl? Je možné, že náš zodpovědný ministr –“

Ministr však zvedl ruku, aby ho umlčel. „Bene, vaše pobočka a její práce musí vždy zůstat utajena všem nepovolaným očím. Pro George Samuelse a jeho otce jste jen jakýmsi ramenem našich bezpečnostních složek, zabývajícím se podružnými případy. Když jsem však byl informován o zájmech mladého Samuelse, o jeho opravdu značných zájmech, připadalo mi jen přirozené mu –“

„Nabídnout mu pomoc ve formě spolupráce s námi. A také jsem si všiml, že jsem zase ‚Ben‘! Dobrá, tak jakým způsobem mu máme pomoci?“

„Mladý Samuels se domnívá, že má velice zajímavou informaci, a chce se o ni s vámi podělit, aby se vrah nebo vrazi dostali do rukou spravedlnosti. A také doufá, že bude, hmm, ‚u toho‘, až toho pachatele zadržíte. A tím, že se mu podaří vyřešit případ, který zapříčinil jeho selhání, bude se moci znovu vítězoslavně vrátit na svůj dřívější post; vrátí se se vztyčenou hlavou.“

Trask si otráveně odfrkl: „My jsme zvyklí pracovat v utajení; to snad víte. A navíc zatím nemáme nic, čeho bychom se mohli chytit. Čekali jsme, že třeba policie s něčím přijde. Vždyť sám víte, že když něco najdou, moji agenti mnohdy dokážou jejich domněnky svými velice neobvyklými metodami potvrdit. Proto tady jsme. A ne abychom dělali vychovatelku nějakému bohatému policajtskému usmrkanci, který neví kudykam!“

„Ale pomůžete mi, že ano? A já vás na oplátku ujišťuji, že vám také pomohu – alespoň s vaším rozpočtem.“

„Kdy se mám s tím Samuelsem setkat?“ zeptal se rezignovaně Trask.

„A pamatujte, rozhodně se to nesmí odehrát tady. Naše sídlo v tomto hotelu je nejvyšším tajemstvím; je to jedna ze součástí naší bezpečnosti, kterou si prostě nemůžeme dovolit překročit.“ Pak zúžil oči a zamračil se podezíravě na ministra: „Neřekl jste doufám tomu Samuelsovi nebo jeho otci, kde nás má hledat, že ne?“

„Ne, jen to, že máte sídlo v centru Londýna a že se vaše pobočka zaobírá případy, jako je Stamperova vražda. A co se týče vašeho setkání s Georgem Samuelsem: to nechám na vašem uvážení. Mám tady jeho telefonní číslo.“ Vylovil ze své kapsy vizitku.

Trask přikývl, vzal si vizitku a řekl: „Dobrá, uvidím, co se s tím dá dělat. Ale nic neslibuji. Ale ať to dopadne jakkoliv, klidně můžete Samuelsovu otci říct, že doufáme, že nám poznatky jeho zběhlého syna pomohou – kdo ví? – třeba nám opravdu dokáže pomoci. To se ale teprve uvidí.“

„Bene,“ řekl ministr a vstal, ‚jste jako obvykle velice ochotný. Předem vám velice děkuji.“

„A já zase předem děkuji za projednání našich financí,“ zabručel Trask. Pak zazvonil na dozorčího, aby ministra vyprovodil…

V sedm hodin, ještě téhož večera, se Trask setkal s bývalým inspektorem, Georgem Samuelsem, v hotelové restauraci, kde si oba objednali večeři. Přizval si k tomu Paula Garveyho, který měl za úkol číst v Samuelsově mysli, zatímco Trask okamžitě zjistí, jestli se exinspektor pokusí, byť jen nepatrně, odchýlit od pravdy.

Ale od prvního okamžiku – od chvíle, kdy si se Samuelsem podali ruce – Trask věděl, že se mu ten muž vůbec nelíbí. A záhy se v tom i utvrdil. Nebylo to tím, že by Samuels lhal; spíše jak se chvástal, přeceňoval nebo mylně vykládal svou vlastní autoritu, zatímco současně bagatelizoval své zhroucení, o kterém jej informoval už zodpovědný ministr. Přesto však si ho Trask vyslechl.

„Trpěl jsem vážnou střevní chorobou, která mě velice oslabila,“ zdůrazňoval Samuels opakovaně. „Přišlo to na mě přímo na místě činu. Ano, omdlel jsem – ale ujišťuji vás, že to nebylo strachem ani pohledem na tu hrůzu, která na mě v tom pokoji čekala. A pokud jde o ty dva rádoby zdravotníky, kteří tam byli se mnou, a toho člena bezpečnostní agentury, který hotel hlídal: ti všichni se ukázali jako absolutně neschopní a naprosto nedisciplinovaní. Bylo mi řečeno, že se ke mně po mém kolapsu chovali nanejvýš nepřípustně, a dokonce se mi doneslo, že si dokonce utahovali z mé údajné ‚neschopnosti‘!“

Trask přikývl, podíval se na hodinky a řekl: „Ano, chápu, jak se vás to muselo, hm, dotknout. Jenže já jsem velice zaneprázdněný muž, pane Samuelsi, a musím bohužel trvat na tom, abyste byl co nejstručnější. Nyní, když jste nám osvětlil celou situaci a uvedl nás do případu, možná byste nám mohl sdělit, k čemu jste prozatím dospěl. Bylo mi řečeno, že pro nás možná máte důležité informace, které se k případu vážou.“

Samuels odložil vidličku se soustem ryby, rozpačitě se zavrtěl a řekl: „Doufám, že také znáte moje požadavky ohledně tohoto případu, a uvědomujete si, že bychom se měli, vy a já, dohodnout.“

Trask si toho muže pozorně prohlédl. Samuelsovy velké uši začínaly rudnout, to jak se pokoušel neustále se nekroutit, a na čele mu vyskočily krůpěje potu. Jeho šedé oči byly nervózní a rychle mrkaly a své tenké, cynické rty měl v koutcích prohnuté. Bylo jasné, že se ze svého nervového zhroucení ještě zcela nevzpamatoval.

Nakonec promluvil Trask: „Dohodnout se? Co vám ten dotyčný přesně řekl?“

„Že když vám p-pomůžu,“ koktal Samuels, „pomůžete i vy mně. Potřebuji vyřešit tenhle případ, pane… hm… Xaviere, jmenujete se tak, že? Omluvte mě, ale máte takové n-n-neobvyklé jméno.“

„Xavier, ano,“ přikývl Trask. „Vyřešit? Co tím myslíte, vyřešit? Jistě chápete, že mám svoje vlastní vyšetřovatele?“

„Samozřejmě. Ale já s nimi chci pracovat; a jakmile vás seznámím se svými informacemi, jistě uznáte, že si zasloužím je řídit. Víte, hm, Xaviere, abych dokázal svým nadřízeným své schopnosti – abych se tam mohl znovu vrátit bez újmy na své hrdosti – potřebuji ten případ a já –“

„V žádném případě!“ odsekl Trask a uťal jeho koktání rázným gestem. „To je vyloučeno! Vy si myslíte, že vám přenechám velení nad svými agenty? To je neslýchané!“

Samuels začal zase divoce mrkat. „Ale byl jsem ujištěn, že –“

„Pak se ten, kdo vás ‚ujistil‘, prostě mýlil. Slíbit vám mohu jen jednu věc: jestli nás vaše informace dovede ke zdárnému ukončení případu, zásluhy vám neupřeme. O to se osobně postarám. Ale co se týče spolupráce s vámi – vašeho velení nad mými lidmi – to je jednoduše vyloučeno.“

Samuels přestal mrkat, utřel si kapesníkem čelo a zakoktal: „To je v-vaše p-poslední slovo?“

„Přesně tak!“

„Pak už si nemáme dál co říct!“ Samuels vstal a Paul Garvey vstal s ním.

„Sedněte si!“ štěkl Trask.

„Cože?“ vypoulil oči Samuels. „Vy snad nevíte, s kým mluvíte? Jsem policejní inspektor, pane Xaviere, a nebudu poslouchat vaše rozkazy. Nemáte pravomoc –“

„Jste bývalý inspektor,“ opravil ho Trask. „Jste už jen zatracený civilista, Samuelsi, a já mám více pravomocí, než si vy vůbec dokážete představit! Teď se posaďte, nebo budu muset tady pana Xaviera požádat, aby vám pomohl!“

„Xavier?“ zalapal po dechu Samuels, načež se mu zkřivily jeho cynické rty a na čele mu znovu vyrazil pot. „Ale já jsem si myslel, že vy jste Xavier!“

„My jsme oba Xavier,“ opáčil Trask a ostře pokynul Garveymu.

Atletický Garvey se rychle přesunul kolem stolu k Samuelsovi, udělal svou obvyklou grimasu, položil mu ruku na rameno a poprvé promluvil. „Georgi, nedělejte problémy. Jen zkuste zvýšit hlas a zbytek večera budete už jen sípat.“

„V-vy se odvažujete mi vyhrožovat?“ nechápal Samuels; v každém případě se však pod tíhou Garveyho ruky těžce posadil.

„Vyhrožovat vám? Rozhodně nejen to!“ štěkl Trask znovu. „Jestli se pokoušíte odepřít nám závažnou informaci v případu vraždy, nechám vás zavřít! Je to stejné jako spoluúčast! Ba co víc, pokud máte v úmyslu i nadále mrhat mým časem, nezajistím vám žádnou zásluhu, pokud se nám podaří zadržet ty zločince. Takže ven s tím. Všechno, co víte, a hned teď.“

„Když jsem se probral,“ spustil zdrcený Samuels, který vůbec nevypadal sebevědomě, „byl jsem odhodlán odejít od metropolitní policie a pracovat na vlastní pěst. Nechtěl jsem, aby ten případ někdo zpackal, chtěl jsem ho vyřešit – už jen pro klid v duši. Můj Bože, kdybyste viděli tu hrůzu v tom pokoji… nikdo by neměl uniknout trestu za tak bestiální vraždu, ať už tam šlo o cokoliv! Bože, a jaké jsem měl sny – co sny, noční můry o tom hotelu – a o té příšernosti, kterou jsem v koutě toho pokoje viděl.

Ale v práci: posměšky, jízlivé poznámky za mými zády, úšklebky na tvářích mých takzvaných nadřízených. Možná jsem se vrátil příliš brzy a neměl jsem čas se ze všeho pořádně zotavit – tedy z mé předchozí nemoci – která se mi ještě zhoršila z té usilovné práce a zkomplikovala šokem z… z…

No, každopádně jsem od policie odešel a zahájil jsem vlastní vyšetřování. Stále ještě mám několik přátel ve Scotland Yardu, takže mi jeden z nich poslal několik fotografií z bezpečnostních kamer v tom hotelu. Bohužel nejsou moc dobré. Spousta detailů je kvůli poruše na systému ztraceno. Faktem ale je, že o dvě hodiny dříve toho večera, ještě před tou hrůznou vraždou, měl Stamper návštěvu.

Ano, návštěvu: vysokého, hubeného muže – nic víc však o něm nedokážu říct, protože ty fotky byly opravdu nekvalitní – ale teď už zřejmě vím, kdo to byl! K tomu se dostanu za chvíli…

Pak jsem musel zjistit, jestli měl Stamper nějaké nepřátele; mluvím o opravdových nepřátelích, ne o lidech z konzervativní strany, kteří jsou momentálně u moci. Pokusil jsem se vyslechnout Stamperovu ženu, ale ta o tom nechtěla ani slyšet. Chovala se velice chladně, takže už jsem o ní informoval… policii.

Musel jsem tedy přehodnotit svou strategii, takže se mi nakonec dostal do ruky Stamperův diář a –“

„Cože jste?“ přerušil ho Trask. „Jen tak se vám do ruky ,dostal‘ Stamperův diář?“

„No, ano,“ přikývl Samuels po krátké úvaze. Jeho uši však znovu zrudly a ústa se mu zkřivila. „Prosím nezapomínejte, že jsem, nebo jsem býval, policejní inspektor. Mám své konexe.“

Trask se letmo podíval na svého telepata, Paula Garveyho, který přikývl a řekl: „Ano, opravdu má konexe – s gangem kriminálníků!“

Samuelsovi spadla čelist. „C-c-cože?!“

Garvey se podíval na Traska a pokračoval: „Najal si zloděje. To by mě zajímalo, co by tomu řekli Georgeovi bývalí zaměstnavatelé! To by už asi nebyly jen úšklebky za jeho zády, to se vsadím!“

Samuels ještě více otevřel ústa. „Jak to můžete v-vědět?“

„Vědět je naše práce,“ informoval ho Trask, kterého to začalo bavit a cítil se proto trochu zahanbeně.

To už se na jejich stole objevily talíře s jídlem a hlava pobočky jen upozornila Samuelse: „Teď tiše, ale pokračujte. Vaše indiskrétnosti jsou ještě pořád u nás v bezpečí – zatím.“

Samuels tedy velice tiše pokračoval:

„Možná že to nevíte, ale kromě toho, že byl Stamper velice zámožný, byl to navíc velký gambler; dalo by se říct, že až chorobný. To byl jeden z důvodů, proč jej jeho žena chtěla opustit. Už spolu nějakou dobu nežili, takže se Stamper odstěhoval do hotelu – ale nebyl to ten hotel, o kterém je řeč. Tenhle hotel měl být pouze místem jeho setkání s… no, s člověkem, kterého podezřívám. To jméno bylo napsáno v jeho diáři.

No a tu se celý případ zamotává a začíná to být divné…“ Samuels se na chvíli odmlčel, jako by nevěděl, jak pokračovat.

Trask zvedl obočí a pobídl ho: „Georgi, v naší práci jsme na divné věci docela zvyklí. My se podivnými věcmi zabýváme, takže prosím pokračujte.“

„Dalším důvodem, proč se Stamper se svou ženou rozváděli,“ pokračoval Samuels, „byla nemoc jejich syna. Vlastně byl víc než nemocen; narodil se s nevyléčitelnou srdeční a plicní vadou. Někteří z nejlepších doktorů, které si Stamper nemohl dovolit, tvrdili, že bude nejlepší věcem nechat volný průběh a –“

„Nemohl dovolit?“ Trask znovu zvedl obočí.

„Jeho gamblerství,“ vysvětloval Samuels. „Jistě, Stamper měl peníze v mnoha podnicích, vlastnil podíly, nemovitosti, jenomže v krátké době o to všechno přišel. A jeho manželka – bezcitná žena, jak už jsem řekl – požadovala polovinu toho všeho. Nemoc jejich dítěte mezi nimi jen zvětšovala napětí, když k tomu přičtete to jeho hraní, ztenčující se finanční prostředky a tak dále, bylo jasné, že situace už je neúnosná. Jeho žena – kterou Stamper očividně hluboce miloval – se chtěla rozvést, dokud jim ještě zbýval nějaký majetek a mohla inkasovat svou polovinu.“

„Všechno tohle bylo v jeho diáři?“ Trask o tom pochyboval.

„Ne, všechno ne,“ zavrtěl hlavou Samuels. „Ale jak už jsem vám snad vysvětlil, policie se také snažila případ vyšetřit – no, tedy, vyslýchali jeho ženu, kterou podezírali, že si mohla někoho na jeho smrt objednat – a já jsem se navíc stále spoléhal na svého, hm, přítele –“

„Vašeho komplice,“ zabručel Garvey.

„V metropolitní policii,“ opravil ho Samuels. A znovu se odmlčel. „Mám pokračovat? P-pokud možno bez dalšího přerušování a obviňování?“

„Jen pokračujte,“ pobídl ho Trask.

„Takže ten diář,“ řekl Samuels. „Stamper se v něm zmiňoval o jisté sumě peněz – obrovské sumě ve zlatě – která měla být vyplacena komusi, koho označil za svou poslední naději, která a) pomůže vyléčit jejich syna a tím b) vyřeší i jeho manželskou krizi. A jméno toho dotyčného –“

V tom ale Paul Garvey zalapal po dechu, trhl sebou a tvář se mu stáhla v křeči.

Trask se polekal a rychle se zeptal: „Paule, jsi v pořádku?“

„Ale ano,“ odpověděl mu Garvey a trochu se uvolnil. „To je tím jídlem. Musel jsem zaslechnout… tedy, kousnout do něčeho špatného.“

Trask pochopil Garveyho zašifrovanou zprávu a obrátil se zpět k Samuelsovi. „Ano? Co jste to říkal? To jméno bylo-?“

„To jméno bylo Simon Salcombe,“ oznámil jim Samuels. „Je to léčitel. A proč jej Stamper kontaktoval… pokud chcete znát můj názor, tak se chytal stébla! A teď ta divná část: když jsem celou věc dále prošetřoval, zjistil jsem, že Stamperův syn je teď opravdu zdráv! To dítě, které tam v pokoji leželo ve svých vlastních exkrementech a v otcově krvi – to údajně nevyléčitelné dítě – je znovu se svou matkou a je zcela zdrávo!“

Samuels se rozpovídal, a tak Trask měl čas se vzpamatovat z toho šoku, když znovu uslyšel Salcombovo jméno. „Takže co si o tom všem myslíte?“ zeptal se. „Vidíte nějakou spojitost mezi tím Salcombem a smrtí Grega Stampera?“

„V novinách jsem viděl Salcombovy fotky,“ odpověděl mu Samuels tlumeným hlasem. „A také jsem viděl záběry z bezpečnostních kamer. Nemohu říct, že by si ti dva muži byli podobní, ale zároveň to nelze vyvrátit…” Pak bylo ticho.

„A to je vše?“ zeptal se Trask. „Řekl jste nám všechno?“

„Všechno,“ odpověděl Samuels.

Trask se podíval na Garveyho, který našpulil rty a pokrčil rameny. Takže to možná ještě nebylo všechno, ale pokud se jim snažil Samuels něco zatajit, telepat si to v jeho mysli určitě už dávno přečetl.

„Dobrá,“ prohlásil Trask. „Můžete jít. A protože jste k nám byl upřímný, budu také. Nenahlásím vaše drobné přestupky, ale pod jednou podmínkou: že okamžitě ukončíte svá vyšetřování. Protože je možné, že byste tím mohl ohrozit naši práci, a to vám nemohu dovolit. Avšak jak jsem vám slíbil, pokud se nám podaří někoho ze Stamperovy smrti obvinit a přivést před spravedlnost – a pokud nám k tomu dopomůže informace, kterou jste nám právě poskytl – dostane se vám za to uznání.“

„No,“ odfrkl si Samuels, „jsem štěstím bez sebe.“

„Ano?“ nechápal Trask. „Tak vy jste štěstím bez sebe? Takhle se na to díváte? No, jedna věc je jistá: je to zatraceně lepší než být zavřen v jednom z vězení Jejího Veličenstva!“

Když Samuels odešel, podíval se Trask na Garveyho a zeptal se: „No?“

„Řekl nám skoro všechno,“ spustil Garvey. „Ale zapomněl se zmínit, kde Salcomba najdeme; tedy, nevěděl, kde se momentálně nachází, ale určitě měl v mysli Schloss Zonigen ve Švýcarsku. Nezmínil se o něm, ale my jsme se ho na to nezeptali.“

„A to je všechno? Nic víc se nám nesnažil zatajit?“

Garvey se zamračil, tedy alespoň polovinou svého obličeje a řekl: „Jsem si docela jist, že nám řekl všechno, akorát nebral moc vážně tvoje varování.“

„Myslíš, že mě neposlechne?“

„Možná že se nad tím zamyslí,“ uvažoval telepat. „Ale pokud jde o jeho zájem o tento případ: vlastně se z toho pro něj stala už jakási posedlost. Nemyslím, že Samuels byl bůhvíjak férový chlap už předtím, ale po jeho zhroucení se to ještě zhoršilo. Má velice komplikovanou a pokroucenou mysl, ano. A jsou tam věci, na které bych si ani netroufl pohlédnout.“

A to bylo vše. Až na to, že měl teď Trask plnou hlavu myšlenek. Hrůzných myšlenek…

Dvacátá čtvrtá kapitola

O nějaký čas dříve na Zakynthu:

Scott St. John nastoupil společně s mnoha dalšími spolucestujícími do autobusu Sunways Holidays, který měl namířeno na východ do Argasi, kde byla většina z návštěvníků ubytována. V přeplněném autobuse se delegát cestovní kanceláře v omšelé uniformě posadil vedle řidiče – očividně jediného člověka, kterému bylo dovoleno si zakouřit – a rozplýval se nad ‚přírodními krásami‘ ostrova: nad jeho bezpečnými, průzračně čistými vodami přímo stvořenými ke koupání, nad nekonečným množstvím zálivů a pláží, zejména želví pláží, nad průmyslem, jejž tvořil hlavně med, víno, rybolov a pak samozřejmě turismus. S výjimkou Scotta všichni tyto řeči už slyšeli, a tak příliš neposlouchali. Delegátovi to ale nevadilo a klidně se jal vyprávět starý vtip o komárech: „Na celém ostrově nenajdete jediného komára!“ A pak dodal: „To proto, že jsou tu všichni ženatí se závazky!“ Až si konečně uvědomil, že ho nikdo neposlouchá, takže to vzdal a ztichl.

Scott z autobusu vystoupil společně s hrstkou dalších v Argasi, před hotelem Mimóza Beach a pak se snažil projevit alespoň jakýsi zájem o své ubytování: malý, skromně zařízený, avšak čistý, vykachlíkovaný pokoj s maličkým balkónkem s modrobíle pruhovanou markýzou; v mysli však měl zcela jiné věci, konkrétně psa – nebo spíše ‚divokého vlka‘ – kterého pojmenoval prostě Vlk nebo také St. John Tři. Odložil si své zavazadlo – jeden malý batoh, ve kterém měl dvě trička, ponožky a jedny čisté kalhoty a několik dalších nezbytností, které uznal za vhodné s sebou vzít. Pak si zavolal taxi a požádal řidiče, aby jej odvezl do Porto Zora.

Asi o pět kilometrů dál, na silnici směrem na jih, ukázal Scottův řidič – muž s černými lesklými vlasy, strništěm a viržinkem mezi zuby ve flekatém žlutém tričku – prudce doleva. „Tam je Porto Zoro,“ řekl. „Vy jít na pláž? Vy vědět, že Porto Zoro být pláž?“

Scott před sebou spatřil modrý horizont moře a také tabuli s nápisem: ‚Vassilikos 3 km‘.

„Moment!“ zvolal Scott. „Ne, nejedu na pláž. Jeďte rovně směr na Vassilikos.“

Řidič se otočil, podíval se na Scotta a řekl: „Vy vědět, kam vy jet? „Snad ano,“ odpověděl Scott.

„Dobrá.“ Řidič pouze pokrčil rameny a stočil vůz znovu na hlavní silnici.

Pokračovali dál v cestě; po chvíli silnice začala stoupat a vedla skrze hustý borovicový porost, auto pod ním hrálo skvrnami ostrých stínů a světel. A najednou si Scott vzpomněl, kde je. Po jeho levé straně se skrze stromy ukázalo moře a na pravé straně kamenitý svah, do kterého byla vyhloubena silnice, a dům se sedlovou střechou schoulený v porostu, který prozrazoval jen tenký kouř z komína…

„Zastavte!“ křikl Scott, takže řidič šlápl na brzdu a zastavil.

Scott vystoupil z auta na hrbolatou silnici, a protože nechal své drachmy v hotelu, zaplatil taxikáři librami: tři malé, těžké mince. Řidič si vzal peníze a také vystoupil. Rozhlédl se kolem sebe, očividně zmatený. Poškrábal se na hlavě, pokrčil rameny a nastoupil zpět do svého vozu, a napotřetí se s ním otočil. Scott tam zůstal stát v oblaku prachu a výfukových plynů, jen se díval, jak taxík odjíždí zpět směrem, odkud přijeli, dokud se neztratil za zatáčkou.

Pak nastalo ticho, jež rušilo pouze občasné zavrkání holubů z nedalekého křoví a jemné šplouchání vlnek o kamenité pobřeží dole pod ním. To však netrvalo dlouho. Směrem od Vassiliku se vzápětí ozvaly vzdálené hlasy a štěkání psů. Stopaři? Možná. A:

Kolik se minulou noc ztratilo slepic? pomyslel si Scott.

Žádná! přišla tak okamžitá odpověď, že jej trochu polekala. A vlk vysvětloval dál: Včera v noci se tu potloukala spousta mužů; snažili se mě ulovit! Já jsem byl také na lovu, ale neodvážil jsem se nic zabít, takže jsem se nenajedl. Ted’ jsem dole v jeskyni na okraji moře. Dříve jsem neměl odvahu promluvit, abych tě nepolekal. Ale cítil jsem, jak se blížíš… Scotte? 

„Ano, jsem to já a jdu si pro tebe.“ Scott přikývl šeptaje ta slova, jako by mluvil sám pro sebe; kdyby byl někdo poblíž a viděl jej, opravdu by si myslel, že trpí samomluvou. „A teď mi pověz,“ pokračoval. „Kde přesně tě najdu?“

Jdi po té oblázkové stezce směrem k domu, odpověděl vlk nedočkavě. Pak pokračuj dolů až k výčnělku na okraji moře. Tam se setkáme. Ale pospěš, protože už slyším psy. 

„Dobrá, už jdu.“

Jak mě zachráníš a odvedeš pryč? „Nemám ponětí… ale něco už vymyslím.“

Spěchal dolů po cestičce, která se vinula mezi stromy. Kdyby z komína toho domu nestoupal dým, vypadal by opuštěný; na druhé straně, pokud obyvatelé toho domu dodržují řecké tradice, budou touto dobou zřejmě spát: byl čas odpolední siesty.

Scott se pohyboval tiše. Prošel kolem domu a našel strmou, očividně často používanou cestičku mezi stromy. Pak sešel z kopce – a zastavil se. Najednou vycítil něčí přítomnost a věděl, že tam někdo je. Přímo za ním.

Otočil se. Dveře domu byly nyní otevřené. Asi deset kroků od něho stála v paprscích slunce žena, částečně zastíněná pokroucenými větvemi středomořských borovic. Nesměle popošla blíže a ukázala tak svou tvář. Scott si všiml, že je krásná, a také že má před ústy ruku. Nevěděl proč.

Mohla mít tak sto sedmdesát centimetrů, byla štíhlá, světlovlasá s modrýma očima a dokonalými křivkami. Na sobě měla modrou blůzku zastrčenou do tmavě modré sukýnky opásané šátkem s třásněmi. Na ruce měla zlatý náramek a na nohou kožené sandály. Vlasy měla rozpuštěné; padaly jí na ramena a zvýrazňovaly její oválný obličej.

„Ehm,“ odkašlal si Scott, protože nevěděl, co by měl říct. „Omlouvám se, jestli jsem vás polekal. Chápu, že to místo je spíše opuštěné a já jsem sem zřejmě vstoupil nedovoleně.“ Cítil, že to zní asi trochu hloupě, a ona to možná cítila také.

Na chvíli se zatvářila překvapeně, pak se ale uvolnila. Nechala spadnout ruku, kterou měla před ústy, a bylo vidět, jak si zhluboka oddechla… ale proč? Úlevou? Lítostí? Scott to nedokázal rozeznat. Ale ať už to bylo z jakéhokoliv důvodu, řekla: „Myslím, že jsme vylekali jeden druhého. Na chvíli jsem byla opravdu překvapená. Myslela jsem si… myslela jsem si, že jste možná někdo jiný.“

„Jsem Scott St. John,“ představil se Scott. „A vy musíte být Zek, majitelka vlka – jeho Jedna?“

Zamrkala a pak rychle řekla: „Myslím, že vás znám – snad. Jste jeho Jedna! Ale čas běží a my ho nesmíme ztrácet povídáním. Musíte pro něj jít, rychle. Je tam dole u moře.“

„Já vím,“ řekl Scott akceptuje celou tuhle podivnou situaci.

„Poslouchejte,“ a nastražila ucho směrem k vzdálenému štěkotu psů. „To jsou psi stopařů. Brzy budou tady. Raději pro něj hned jděte a pokuste se ho přivést do domu. Možná že když vejdete dovnitř vy, půjde i on. Není vůči lidem moc důvěřivý – dokonce ani ke mně, a to se ho snažím krmit a chránit – a také se bojí lidských obydlí!“

„To jsem si myslel,“ na to Scott. „Koneckonců, je to divoký vlk. Pak zamířil směrem z kopce dolů: „Jdu pro něj…“

Dole pod ním vyčnívaly vodorovné římsy bílé, mořem vytvarován skály. Scott sešplhal dolů po kamenech tak ostrých, že by byly schopny roztrhat bosé nohy na cáry, a zavolal: „Vlku! Jsem tady!“

I já! ozval se vlk a vyšel ze své skrýše v hluboké jeskyni pod skalním převisem. Vypadal zuboženě, jako hromádka neštěstí. Kdyby jej Scott vykoupal a vymyl mu sůl z ježaté srsti, nakrmil ho, aby mu tak nebyl vidět žebra, možná by z něj bylo krásné zvíře. Avšak i přes svůj nynější stav nezapřel skutečnost, že není obyčejný pes.

Všechno mě svědí a krvácí mi tlapa. Ale jestli jsi můj Jedna – ne, já vím, že jsi –postaráš se o mě. A já se postarám o tebe. Jeho ocas, ještě před malou chvílí svěšený, se začal jemně vrtět. Tak tedy, pokračoval a zamířil ke Scottovi, ty jsi Scott, můj Jedna. A já jsem vlk a nyní jsme spolu. 

Já jsem tady taky, ozval se další tichý, vrčivý ‚hlas‘, který se přidal k jejich rozhovoru. Přes šplouchání vln Scott zaslechl šelest kamínků a otočil se –

Další vlk, větší, přikrčený, s napjatými svaly a sklopenýma ušima jako by byl připraven seskočit ze svého místa o dvě úrovně nad nimi!

„Vlku!“ ozval se výkřik kdesi seshora. Muž a oba vlci otočili hlavy a podívali se nahoru směrem k domu. Zek nebylo za těmi stromy téměř vidět. Starší z vlků zastříhal ušima, jeho oči se upřely na ženu a ona mu pohled vracela; Scott cítil, jak si mezi sebou něco vyměnili. Pak se ten starší z vlků – protože určitě musel být starší – obrátil a prohlédl zvlněné pobřeží.

Na jih od nich spatřili pohybující se postavy. Byli to muži se psy.

Tamtudy jsem šel dnes ráno, promluvil mladší vlk. Ta ubohá, krotká, stvoření jsou sice otravná, ale čenichy jim slouží dobře! 

Půjdu a trochu je zmatu, řekl jeho otec. Místo tebe budou chytat mě. Ty – ukázal nosem k vlku juniorovi – půjdeš k Zek. A pak ke Scottovi já vím, že mě slyšíš. Mužů, kteří hovoří s vlky, je málo, pár jsem jich znal na Sluneční straně. A pak je tu samozřejmě ještě Zek. Ale pověz mi: nechceš nám ublížit? A jsi ochoten pomoci tomuhle mému štěněti? 

„Proto jsem tady,“ přikývl Scott. „Jsem jeho Jedna.“

Pak ho zaveď k Zek. Já jdu!

A odešel – odplížil se s břichem přitisknutým na kameny – až ke stromům, kde jako šedý stín splynul s podrostem. Ozvalo se jen dlouhé zavytí. A vzápětí se na kamenitém pobřeží rozezněl křik a štěkot stopařských psů, které jejich páni vyslali kupředu.

„Pojďme,“ zavelel Scott. „Zek čeká.“

Mám jít dovnitř? zeptal se váhavě vlk.

„Já také bydlím v domě,“ odpověděl Scott a díval se, jak vlk kulhá. „A pokud chceš žít se mnou, budeš tam muset bydlet také.“ V domě to divně páchne. Není tam divočina. 

„Teď je to ale bezpečnější uvnitř než tady venku,“ ujistil ho Scott a přitom si všiml, jak za každým vlkovým krokem zůstává rudá skvrna krve a jak téměř upadne, kdykoliv se pokusí našlápnout na přední nohu. Vystoupili po skále a dál na jehličí pod borovicemi. Teď se vlk pohyboval mnohem pomaleji a mnohem bolestivěji, zatímco se štěkot psů a hlasy mužů stále přibližovaly.

Scott neváhal, sehnul se, popadl vlka a přehodil si ho přes ramena. Hm! zavrčel vlk. Už teď jsem ti jen na přítěž! 

Nejsi těžký, odpověděl mu Scott telepaticky a vzpomněl si na svou oblíbenou píseň. Jsi moje Tři – pro Boha svatého! 

Po chvíli se ocitli na rovině a Scott ještě zrychlil.

Taková síla! řekl vlk obdivné. Myslím, že se mi to spojení Jedna, Dvě a Tři s tebou a Shaniou bude líbit, i když nás čeká asi spousta překvapení. 

Tak to si piš! ujistil ho Scott

Zek čekala u dveří; pustila je dovnitř a zavedla je do chladné místnosti. Tam zvedla padací dveře, pod kterými se objevily schody do sklepení. Scott postavil vlka na podlahu a Zek řekla: „Pro tuto chvíli bude tam dole v bezpečí.“

Vlk o krok ucouvl. Vy chcete, abych šel dolů, do té díry? 

„Je pohodlnější než vlhká jeskyně,“ ujistil ho Scott. „A jakmile ti psi odejdou, vytáhneme tě odtamtud.“

Vlk jemně zakňučel, přikrčil se a zamířil do tmy.

„Úžasné!“ prohlásila Zek. „Absolutně vám důvěřuje. Než si ode mě vzal jídlo, musel vždycky být úplně vyhladovělý! A to mi připomíná –“ Odešla do kuchyně a vrátila se s kusem jehněčího zabaleného do bílého papíru. „Od vás si to vezme.“

Scott vzal maso a sešel dolů po bílých schodech. Našel vypínač a rozsvítil. Z jednoho kouta na něj pohlédl vlk ležící na starém koberci a pak zase vyčerpán položil hlavu. Scott rozbalil maso a přistoupil k němu blíž. „Tohle je dobré jídlo. Copak sis myslel, že je Zek jedním z těch, kdo tě chtějí otrávit? Ne, ona je dobrý člověk, to ti můžu odpřisáhnout.“

Díky, řekl vlk, a když ucítil pach masa, začaly mu z tlamy kapat sliny. A pokud jde o Zek: možná jsem byl až příliš opatrný. Moc dobrých lidi jsem v životě nepotkal. 

V tom na ně zavolala Zek: „Scotte, pojďte rychle nahoru – rychle Myslím, že ti muži přicházejí sem!“

Scott vyběhl zpátky nahoru; společně zavřeli padací dveře a Zek přes ně přehodila koberec. Venku se ozvaly hlasy: křik mužů a vzteklý štěkot psů. Pak kdosi zabušil na dveře a vzápětí jeden z mužů zakřičel hrubým hlasem: „Vy tam – vy, Angličanko – prosím, otevřít dveře!“

Zek se podívala ven malým, kulatým postranním oknem a přikývla „Myslím, že ten hlas poznávám.“ Řekla to velice kysele. „Jednou večer jsme v Argasi s Jazzem a několika přáteli jedli v jedné z našich oblíbených taveren. Pár místních mužů, obvykle velice přívětivých lidí, vypili toho večera příliš mnoho ouza a hledali záminku pro hádku. Tenhle mě urazil a Jazz jej udeřil. To bylo vše, tím to tehdy skončilo. Ale myslím si, že od té doby čeká, až se nám bude moci pomstít.“

Scott ji vybídl: „Otevřete dveře.“

Zek se na něj podívala a zvedla obočí. „Tohle se může vymknout kontrole. Jste–?“

„To je v pořádku,“ ujistil ji Scott. „Jen otevřete.“

Zek přikývla a poslechla ho. Pak vyšla na zápraží ozářené sluncem. Scott vyšel za ní a dveře za sebou zase zavřel. Tři uřícení, zpocení muži dva se zbraní v ruce a všichni tři se psy přivázanými na vodítku kousek odstoupili. Jejich mluvčí – tlustý muž s podbradkem a vousy v sandálech, šortkách, širokém klobouku na hlavě a v lovecké bundě, ve které vypadal opravdu směšně – se prodral kupředu. Upřel na Zek svá prasečí očka, namířil na ni tlustým prstem a z jeho odulých rtů vyšlo: „Vy, Angličanko –“

„Ne, jsem Řekyně,“ přerušila ho Zek. „Narodila jsem se tady, na Zakynthu. A z otcovy strany jsem Němka. A vy říkáte Angličanka? Jistě jsem vdaná za Angličana, pokud máte na mysli tohle. Takže co pro vás mohu udělat?“

„Cože?“ opáčil ten muž. „Řekyně, Němka, Angličanka – tak co? Vy mít toho psa? Nesnažit se mi lhát – já vím, že vy ho mít. My ho sem vystopovat. Mnohokrát.“

„Já nikdy nelžu!“ narovnala se Zek. „A také, když víte, že mám psa, proč se ptáte? Je to snad tím, že jste tak hloupý, jak vypadáte?“

„Cože?“ Mužovy rty se opět rozechvěly. „Vy říkat, že já být hloupý? Vy se ptát, proč já se ptát? Protože váš pes zabíjet zvířata. On zabíjet moje slepice a dělat chlívek v mém kurníku! Možná, můj pes také dělat chlívek ve váš dům, co? Nebo možná já?“

„Takové výrazy!“ odpověděla Zek chladně a přimhouřila oči.

Scott ji jemně odstrčil stranou a tiše a klidně řekl tomu muži: „Tlusťochu, jsi velmi hloupý. A taky máš obrovské, rozteklé břicho a velkou nevymáchanou hubu. Takže si sbal ty svoje kamarádíčky a uštěkané psy a odejdi. Nebo se rozzlobím.“

Muž se podíval na Scotta a nafoukl se. „Chci zastřelit toho psa!“ křičel. Obrátil se na své ozbrojené společníky a řekl jim v řečtině: „Janni, Stamatisi – běžte do domu – najděte toho prašivého mizeru a zastřelte ho!“

„Já také umím řecky!“ křikla Zek v jejich jazyce. „Ty špinavý parchante s nevymáchanou hubou!“

Lovečtí psi – zmatení vzrušenými hlasy lidí a znejistělí, neboť postrádali jasné rozkazy od svých pánů – se krčili, kňučeli a nijak se nesnažili vyrážet kupředu. Janni a Stamatis, kteří si uvědomili trapnost celé situace, se tvářili stejně rozpačitě. Byli oba mladší než jejich hrubý mluvčí a bylo znát, že on je vůdcem party. Proto váhavě vykročili kupředu. Pak se mladší z nich, Janni, zastavil, zavrtěl hlavou a zabručel: „Kostasi, poslouchej. Možná bychom to neměli –“

„Tak dej tu pušku mně!“ vyštěkl Kostas a vytrhl mu zbraň z ruky. „To jsem mohl tušit, že budeš podělaný strachy!“

Scott rozuměl většině z toho, co říkali, jeho znalost jazyků k tomu plně dostačovala a navíc v něm rostla schopnost telepatie. Kostas popadl Janniho pušku do jedné ruky a otočil se zpátky k Zek, když se Scott rozhodl do toho vložit. Pravou rukou zakryl spoušť pušky, aby z ní nemohl nikdo vystřelit, a levou uchopil dvojitou hlaveň, trhl jí směrem k sobě – a pak opačným směrem, Kostasovi rovnou do tváře!

Pažba narazila tlustému Řekovi do nosu a rozbila mu horní ret. Pustil pušku, zavrávoral, udělal krok vzad, pak několik kroků dopředu, načež ho Scott praštil botkou zbraně do tlustého břicha. Muž jménem Stamatis nahlas zalapal po dechu a nejistě na něj namířil svou puškou –

V tu chvíli však z ničeho nic vyrazil kupředu černošedý stín a vrhl se na Kostasova psa, který se právě chystal skočit po Scottovi.

Byl to samozřejmě vlk senior a jeho černá tlama plná bílých tesáků ukousla Kostasovu čtyřnohému doprovodu pořádný kus ucha. Pak se útočník obrátil na zbylé dva psy, kteří se se svěšenými ocasy odplazili stranou, přičemž se jim podařilo omotat vodítky nohy svých pánů.

Stamatis tlumeně zaklel. Snažil se namířit na vlka, jenomže Scott byl rychlejší. Zapíchl mu dvojitou hlaveň zabavené pušky do žeber a zavrčel: „To stačí! Vzdejte to!“

Stamatisovi nezbývalo než poslechnout. Předal svou zbraň Zek, která poručila: „Odvolejte své psy a vysvětlete mi, co má všechno tohle znamenat.“ S vlkem po levé a Scottem po pravé straně se obrátila na oba mladší muže. Pokud šlo o násilnického Kostase, ten se odvlekl stranou a zvracel v křoví. „A pak,“ pokračovala Zek, „až mi všechno vysvětlíte, uklidíte po sobě ten svinčík a očistíte tu krev z mého zápraží!“

Scott si pomyslel: Sympatická dáma! 

Ano, zavrčel vlk s ještě stále vyceněnými zuby a naježenými chlupy, to je. A ty jsi také sympatický‘. Myslím, že jsi opravdu Jedna. Stejně jako pro mě Zek, kterou nade vše miluji, budeš pro mé divoké štěně také Jedna. Jeden ze tří, alespoň tohle mi řekl; stejně jako i já jsem součást trojice… a přece je to jiné. 

Všichni se trochu uklidnili a Zek – přestože dobře věděla, o co jde – se zeptala: „No, tak vysvětlí mi někdo z vás, jaký máte problém? Nebo mám prostě zavolat policii a nechat vás to vysvětlit jim?“

Kostas, který se po čtyřech plazil pryč se svým kňourajícím psem za patami, se jen otočil a zamumlal: „Jo, a taky jim můžete říct o mém zlomeném nose a rozbitých ústech a vyražených zubech!“

„Ne,“ zavolala za ním Zek. „Ale nahlásím, že jste se mi pokusil vloupat do domu s nabitou zbraní – a také jak jste řekl, že… že mi z domu uděláte chlívek – vy špinavé zvíře!“

Kostas ani neodpověděl a raději se odvlekl pryč, k silnici.

Pak jeden z mladších mužů pověděl Zek o divokém psovi (ne, nevěřili, že je to vlk) a o jeho loupežích, zabíjení slepic a tak podobně. Pátrali po něm podél pobřeží, kde jejich psi zřejmě zachytili jeho stopu a ta je dovedla až sem. Je to divné, ale ta stopa je sem zavedla už několikrát.

„Pak přičtěte vinu svým hloupým stopařským psům!“ odpověděla jim Zek. „Na první pohled je vidět, že nestojí za nic. V lesích žijí králíci a oni je zkrátka sledují! Ale počkejte: můj pes má obojek s adresou, má jméno a registraci. Je to legální domácí pes, který spí každou noc v domě a hlídá. A teď mi povězte: mají vaši psi registraci? Znám seržanta Dendrinose z Argasi, je to můj dobrý přítel. Říkal mi, že je tady v okolí spousta neregistrovaných psů. Zajdeme tedy za seržantem Dendrinosem a řekneme mu, že máte o mém Vlkovi pochybnosti. A co když se ho potom zeptám na vaše psy, no?“

Najednou se muži začali omlouvat. Už už se chystali vycouvat a nechat celou věc být. Zek je však jediným slovem zastavila a přivolala zpět. Scott vytáhl z jejich zbraní náboje a vrátil jim je se slovy: „Možná byste měli pomoct svému vypasenému příteli, až odsud půjdete. A možná byste se sami sebe měli zeptat: je Kostas opravdu přítel, kterého chcete?“

A Zek dodala: „A také mu řekněte, že udělá nejlépe, když se teď bude vyhýbat mému muži. Jazze Simonse určitě znáte. Až mu povím, co se tady stalo, myslím, že poteče další krev, to vám můžu slíbit rovnou! Takže si dávejte pozor, aby nebyla vaše!“

O chvíli později už byli pryč. „Ať jdou k čertu!“ řekla ostře Zek. „Teď musím tu krev uklízet sama!“ Ale když donesla mop a kbelík s vodou, Scott to udělal za ni…

Dvacátá pátá kapitola

Uvnitř v domě… Scott seděl na podlaze v jednom ze zadních pokojů a omýval vlkovi tlapy teplou vodou, v níž byla rozpuštěna lžíce dezinfekce, kterou mu přinesla Zek. Vlk jej při tom pozoroval svýma teplým divokýma očima, jen trochu kňučel a cukal sebou, nervózně si olizoval tlamu, ale jinak byl klidný.

Zek to očividně překvapilo. „On vás přijal!“ řekla, přičemž nechala svou mysl zavřenou, aby ji mladší vlk neslyšel. „Jen tak!“

Scott udělal totéž: už se nedivil, jak se mu to podařilo, prostě to udělal. Zakryl své myšlenky a odpověděl: „Vlastně mě přijal dlouho před tím, než jsem já přijal jeho. Když jsme spolu poprvé, hm, komunikovali, myslel jsem si, že jsem se zbláznil. Ještě teď si to občas myslím! Co s to se mnou děje… no, nedokážu to vysvětlit. Prostě je to jako – dokonce to tak cítím – jako nějaký šílený sen!“

„Vím přesně, o čem mluvíte,“ přikývla Zek. „Za svůj život jsem viděla věci, které se nedají popsat nijak jinak než jako sen. A velice často i noční můra! Ale tuším, že tohle všechno už víte a také že vás znám – tedy, něco z vás – už hodně dlouho. Scotte, na jedné straně jste velice podobný Jazzovi. Nevypadáte jako on, přesto však cítím, že byste mohli být bratři. Je těžké to popsat!“

Scott, který zrovna obvazoval mladému vlkovi pořezanou přední tlapu, jen vzhlédl a odpověděl: „Je velice těžké to popsat, já vím, ale je to jako bychom byli dlouholetými přáteli. Je to jako – co? Déjà vu‘. Reinkarnace? Vzpomínky na jiný svět, jinou dobu –“

„Jinou osobu?“ dokončila Zek. „Ale ne na Jazze, teď už to vidím.“

„Jsem tedy někdo jiný?“

„Myslela jsem si, že jste někdo jiný! Pak jsem vás viděla jít dolů k moři – ale ještě předtím, než jsem vás tady ucítila – jsem věděla, že jste někdo jiný. Víte, nechci, abyste tomu přikládal nějaký zvláštní význam, i když to třeba důležité je, ale myslela jsem si, že jste někdo… někdo, koho jsem kdysi znala. V tomto světě, ano, a také ve zcela jiném.“

Zek povolila své štíty a starší vlk nyní ‚promluvil‘: Byl to můj svět a já vím, koho máš na mysli: muže, který s námi bojoval v Obyvatelově zahradě proti vampýrům. Ale tenhle to není. Jen přemýšlí jako on. Tedy alespoň trochu jako on. 

Scott se podíval na toho zkušeného, staršího, dokonce možná starého vlka stočeného na typicky řeckém černohnědém koberci.

Starý? opáčil Vlk senior. No, to nejspíš jsem. Ale moje zuby jsou stále ostré a silné. Vlci na Sluneční/Hvězdné straně žiji dlouho; mám před sebou ještě mnoho úsvitů. 

„Nechtěl jsem tě urazit,“ řekl Scott.

Ani jsem to tak nebral, ujistil ho vlk. Už jsi skončil s ošetřováním mého štěněte? 

Zek, která seděla v křesle vedle svého vlka, jen natáhla ruku, podrbala ho za uchem a řekla: „Vadilo by ti, kdybychom si my dva, můj přítel a já, promluvili mezi čtyřma očima?“

Chceš, abych šel pryč?

„Ne, jen nás prostě ignoruj a nic neříkej.“

To není problém. A s těmito slovy si lehl na svůj koberec a složil hlavu mezi tlapy.

Scott mezitím skončil s ošetřováním svého vlka a ten se zeptal: Kdy půjdeme za Shaniou? 

„To… by mohl být tak trochu problém,“ přiznal Scott. „Ještě jsem nevymyslel, jak to udělat.“

„Můžeme si o tom promluvit s Jazzem, až se vrátí,“ řekla Zek.

„A kde je vlastně Jazz?“ zeptal se Scott. Bylo zvláštní, že jej tato otázka nijak nepřekvapila; bylo to, jako by znal Jazze už hodně dlouho.

„Pracuje,“ odpověděla Zek. „Je bezpečnostním poradcem pro tři hotely v Argasi, dva na Zakynthu a další dva na Vassiliku. Pracuje čtyři dny v týdnu a já se starám o dům. A ostatní tři dny pracuji já; dělám na výzkumu historie řeckého ostrova v muzeu v Zakynthu a někdy jezdím trajektem do Kefalonie. Na většině z ostrovů jsou zříceniny, archeologická naleziště. Je to velice uklidňující… no, v porovnání s jinými činnostmi, které jsem dělala. Ale vy jste se ptal na Jazze.“ Podívala se na hodinky. „Vrátí se tak za hodinu nebo dvě. Ale nedělejte si starosti; pokud budete muset odejít dříve, je to v pořádku. Tohle je náš domov: můj, Jazzův, vlka. A co se týče té malé epizody s Kostasem a jeho mladičkými přáteli, to nic nebylo. Přesto jsem ráda, že jste tady byl.“

Scott přikývl a vstal. Vypadal zamyšleně. „Můžete mi něco říci o tom jiném světě? Něco mi to připomíná… Sluneční/Hvězdná strana? Není to poprvé, co jsem to jméno slyšel. Tedy, neznám to místo… a přesto, jako bych ho znal! Vysoké hory; na jedné straně těch hor se do nekonečna táhnou kamenité planiny ponořené do tmy a na druhé straně rostou husté, neproniknutelné lesy.“ Scott netušil, odkud se vzala ta vzpomínka nebo vize: „Je to tak?“

Zek přikývla. „Ano, ale možná jste to viděl v mé mysli.“

„Ne, to bych neřekl,“ zavrtěl hlavou Scott. „Ani ve vaší, ani ve vlkově mysli… ale v nějaké jiné? No, možná. A teď si ta vzpomínka našla cestu ke mně. Můžete mi o tom světě tedy něco povědět?“

Starší vlk se posadil. Tedy, začal, ale Zek ho jediným pohledem přerušila.

„Scotte, nemohu vám o Sluneční/Hvězdné straně nic říct. Bude lepší, když to zůstane tajemstvím – v ruských a britských vládních kruzích dokonce nejvyšším tajemstvím – protože je to velice ožehavé téma. Omlouvám se. A mimochodem, co vy? Jaký je váš příběh? Vím, že jste telepat a že máte zvláštní blízký vztah s tímhle.“ Podívala se směrem k mladému vlkovi. „Kromě toho ale –“

„Kromě toho víte asi tolik, co já,“ odpověděl Scott. „A co nevíte, vám nemohu prozradit. Je možné, že na mém mlčení závisí životy jiných, mnohé životy.“

„Pak mi povězte, co ještě umíte,“ požádala ho Zek a bylo vidět, že je jím fascinována. „Myslím vy osobně. Telepatie je jedna věc, ale zachází vaše schopnosti dál? S kým ještě dokážete takto rozmlouvat? Jen se živými nebo –“

Náhle se ozvalo zaklepání na dveře a ve Scottově hlavě známý ‚hlas‘, který řekl: Scotte, to jsem já, Shania. 

Zek naklonila hlavu na stranu: „Tohle nebude Kostas a jeho povedení kamarádíčkové, že ne?“

„Ne,“ přiznal Scott. „Je to moje přítelkyně, kolegyně.“

Shania! ozval se mladý vlk a pokusil se vstát. Moje Dvě! 

A když Zek vstala, přišla ke dveřím a otevřela je, aby Shaniu přivítala, starší vlk zavrčel: Hm! Bude další rozmazlování! 

Jakmile se Shania ocitla uvnitř, nemeškala a starostlivě prohlásila: „My čtyři dohromady… talentovaní… to je velké riziko! Víte, jak se máte chránit štíty?“ Podívala se na Zek. „Vidím, že vy to víte. Tak se, prosím, co nejlépe zamaskujte a zůstaňte tak, dokud neodejdeme. A ty také, Scotte.“ Pak se obrátila k mladému vlku.

Ten nejisté zavrtěl svým špinavým ocasem a přišoural se k ní blíže. Rozumíš mi? zeptala se ho. Víš, jak uklidnit své myšlenky a nechat si je pro sebe? 

Vím, jak mám být ve své hlavě zticha, odpověděl. Naučil jsem se to, když jsem se ukrýval před lidmi a jejich stopařskými psy. Někteří z jejich psů jsou také tak citliví. 

Shania spokojeně přikývla a trochu se uvolnila. „Dobře,“ řekla a pak podala Zek ruku. „Já jsem Shania a ráda vás poznávám.“

Zek, která si ji s údivem prohlížela, odpověděla: „Já jsem Zek, což je zkráceně Zekintha. A vy… vy jste opravdu okouzlující.“

Shania se začervenala. „Děkuji.“

„Je to nadpozemská krása, ano,“ poznamenal Scott.

Shania se na něj zamračila: „Ale teď už je čas jít. Omlouvám se, ale je to velice nebezpečné, když jsme takhle všichni čtyři pohromadě.“

Pět, ozval se starší vlk.

„Chápu,“ přikývla Zek a pokrčila rameny. „Tedy, myslím, že to chápu! Mám vám zavolat taxi?“

Shania zavrtěla hlavou. „Děkujeme, ale myslím, že půjdeme pěšky.“

Scott se na ni podíval, pak se podíval na vlka juniora. „On nebude schopen jít příliš –“

„Půjdeme pěšky!“ uťala ho Shania. Teprve pak mu to došlo.

Zek pomalu přikývla a bez dalšího zdržování je doprovodila ke dveřím. Na čistě omytých schodech si dali rozpačité sbohem, pak si Scott přehodil vlka přes ramena a se Shaniou po boku se vydali do svahu k silnici…

Po silnici do Argasi urazili jen malý kousek, několik kroků, když Shania řekla: „Scotte, musím se vrátit.“

„Vrátit?“

„Zpátky k Zek. Musím něco zjistit. Bude to trvat jen chvíli.“ Nastavila přístroj na svém zápěstí a vzápětí zmizela. Na místě, kde před chvílí stála, se jen nepatrně zvedl vzduch s obláčkem prachu prosyceným její vůní.

Trvalo to však trochu déle, než slibovala; tři nebo čtyři minuty. Scott položil vlka na zem a posadil se na polorozbořenou zídku u silnice. Pak se konečně znovu objevila a Scott se zeptal: „Co jsi tam chtěla?“

„Řeknu ti to, až dorazíme domů.“

„Domů?“ ještě stále byl trochu zmatený.

„Do tvého domu,“ odpověděla. „Můžeš znovu zvednout toho vlka a chytit mě kolem pasu?“

Scott udělal, co mu řekla, a zeptal se: „Myslel jsem si, že k tomuhle bude muset dojít, ale nevím, jestli se mi to bude líbit.“

„Neboj se,“ uklidňovala ho. „Je to, jako když zhasneš a znovu rozsvítíš světlo. Tma a pak zase den. Jen se ti bude trochu točit hlava, nic víc.“ A pak se znovu dotkla přístroje na svém zápěstí.

Slunce zapadlo; pak byla absolutní tma a Scott cítil, jak padá. Pak se znovu objevilo světlo, bylo však mnohem slabší než to na Zante – protože se ocitli v odpoledním slunci Scottovy pracovny! Na jeho stole se zvedly papíry.

Shania si s úlevou oddechla, když se jí Scott pustil, klopýtl a téměř upadl. Nakonec však našel rovnováhu a položil vlka na zem. Vlk zavrávoral a ztěžka se posadil. Co to bylo? vyjekl.

„No, bylo to lepší než letět přeplněným prázdninovým letadlem!“ odpověděl Scott roztřeseným hlasem.

„Ale o nic bezpečnější,“ řekla Shania a ustaraně si prohlížela zařízení na svém zápěstí. „Mluvím o tomhle. My tomu říkáme ‚lokalizér‘. Skoro jsem cítila, jak z něj vyprchává energie. Muselo to přenést nás všechny, dost těžký náklad. Teď musím počkat, až se trochu stabilizuje a získá zpátky něco ze své energie… pokud se vůbec vzpamatuje! Takže odteď – alespoň prozatím – to vypadá, že mě budeš mít na krku.“

„To mám i tak,“ prohlásil Scott a sesul se do křesla s vlkem u nohou. „Jsi moje Dvě, vzpomínáš?“

A moje, ozval se vlk.

„Prozatím jsme trojčlenná jednotka,“ odpověděla Shania. „Ale až bude po všem, a ať už to dopadne jakkoliv – co pak?“

„Jak to myslíš?“ Scott si nebyl jist, proč najednou cítil tu úzkost.

„Pokud přežijeme to, co nás čeká, možná tady na Zemi zůstanu napořád. Vlastně nevidím jiné řešení. Ale se ženami, jako je Zek, ve vašem světě, ve tvém životě –“

„V mém životě nejsou ženy, jako je Zek,“ zavrtěl hlavou Scott. „Jsi tu jen ty. Ale když je řeč o Zek –“

„Chceš vědět, proč jsem se tam vracela?“

„Za chvíli,“ řekl Scott a vstal. „Ale nejdříve potřebuji kávu a dva aspiriny. A pak chci vykoupat vlka. Páchne mořem a solí a pravděpodobně má i blechy.“

Ty mám určitě, ujistil ho vlk. Ale koupání? Když se koupu, jdu vždycky do horské bystřiny. 

„Nemám žádnou horskou bystřinu,“ oznámil mu Scott. „Jen vanu – nebo spíše sprchu. A já jsem taky zpocený a zaprášený. Jestli chceš, můžeme se sprchovat spolu.“

S ‚mýdlem‘? Vlk to uviděl ve Scottově mysli a trochu znejistěl.

„Šampon a bude se ti to líbit,“ ujišťoval ho Scott. „No, potom se ti to bude líbit… pravděpodobně. Každopádně to můžeme alespoň zkusit. Mezitím ti nachystám v kuchyni misku s vodou a něco k snědku.“

To zní dobře!

„A než se najíš, můžu si promluvit se Shaniou. Pak se společně osprchujeme. Oběma nám to prospěje.“ Když myslíš, zabručel vlk…

A zatímco vlk v kuchyni zaháněl hlad a žízeň, Scott se Shaniou se přesunuli do obývacího pokoje, aby si v klidu promluvili: „Takže, proč ses vracela zpět do toho domu?“

„Předtím než jsem zaklepala na dveře, jsem něco ‚zaslechla‘,“ přiznala se Shania. „Zeptala se tě, co ještě dokážeš, a já jsem si nebyla jistá, co všechno jsi jí už prozradil. Víš, nemůžeme si dovolit komukoliv vyprávět, co se děje nebo jaké jsou naše tajné zbraně a slabosti; myslela jsem si, že to chápeš.“

„Ale já to chápu,“ namítl Scott. „A proto jsem jí neřekl vůbec nic.“

„Přesto jsem se musela ujistit.“ Shania se kousla do rtu. „A teď jsem ráda, že jsem se tam vrátila – myslím.“

„Takže, co se stalo mezi tebou a Zek?“ naléhal Scott.

„Já… já jsem si myslela, že bude lepší, když si nebude pamatovat, že jsi tam byl, takže jsem poslala svou khiff, aby vymazala její vzpomínky na tvou návštěvu.“

Scott jen nevěřícně otevřel ústa. „Cože jsi udělala?“

„Scotte, prosím, nezlob se! Kdyby si to pamatovala – kdyby ji vyslýchali, třeba trojice Mordri – všichni bychom byli v ohrožení, Zek nevyjímaje. Ale když nic neví…“

„Její vzpomínky? Vymazala jsi je?“ Scott byl zděšený. „Ale jaké množství jejích vzpomínek; kolik toho bylo?“

„Jen tvoje návštěva.“

„Ale byli tam i další lidi! Řekové se psy!“

„Ano, moje khiff to viděla,“ odpověděla Shania. „Ale Zek a její vlk je viděli odcházet. To je všechno, co si z toho bude pamatovat.“

Scott se uklidnil – pak přimhouřil oči a zeptal se: „Neublížila jsi jí?“

„Moje khiff nedokáže způsobit bolest! Vždyť už jsem ti to vysvětlovala.“

Scott se zhluboka nadechl. „Dobrá. Ale poslouchej, dřív než něco takového zase uděláš –“

„Pokud to bude nezbytně nutné, nejdříve se poradím s tebou.“

Chvíli byl Scott zticha, pak se zamračil: „Teď mi vysvětli, jak to funguje… Mám na mysli toho khiffa, mazání myšlenek a tak.“

Shania se posadila na pohovku vedle něj. „Víš, jak jsem ti říkala, že moje khiff skladuje moje vzpomínky? No, tak ona umí vymazat ty, které jsou škodlivé. Ale když je zase potřebuji, umí je znovu vyvolat. Víš, nedokážu si pamatovat všechno. Nikdo to nedokáže. Pamatuješ si všechno? Například co se ti tenkrát ztratilo z toho stolu? Bylo to ve tvé mysli, ale abys na to přišel, potřeboval jsi mou khiff. U Zek… to bylo trochu jinak. Ona si tě nebude, nemůže pamatovat, protože nemá mou khiff, aby jí to připomněla. Byl jsi z její paměti vymazán navždy. Ale co je důležité, nebude si pamatovat toho podivného muže se zvláštním nadáním, který přijel na řecký ostrov s tajnou misí. A tak už není ohrožena. A navíc už nemůže ohrozit ani nás…“

Shania se odmlčela a Scott viděl v jejích krásných očích ještě něco jiného: „No?“

„Moje khiff viděla i další věci. Věci na povrchu Zekiny mysli. Věci, které tam jsou neustále. Vzpomínky, které by bylo lepší nemít – odporné vzpomínky – na které nikdy nezapomene.“

„Zmiňovala se o nočních můrách.“ Přikývl Scott. „Ale jsou to její noční můry! Neříkej mi, že ta tvoje khiff –“

Shania zavrtěla hlavou. „Ne. Jen tvou návštěvu, nebo spíše naši návštěvu, nic jiného jsem nevymazala. Ale co se týče toho, co viděla moje khiff: byly to ohromné věci! Zek zná jiný svět – paralelní svět – a dokonce tam byla! Její vzpomínky na něj jsou strašlivé.“

Scott se znovu zamračil. „Paralelní svět? Paralelní k čemu? Je možné, že jsem o něčem takovém četl ve vědeckofantastických románech?“

Shania pokrčila rameny. „Kromě toho, že jsem v televizi viděla několik filmů, nevím o vědecké fantastice nic. Ale rozumím vědě. Existuje teorie, že se paralelní světy vyskytují v časových smyčkách, které vznikly při stvoření vesmíru… vlastně multivesmíru; může existovat spousta paralel, stejně jako je spousta gravitačních úrovní.“

Scott přikývl. „Ano. Vědecká fantastika.“

„Tohle už není fantastika! Protože Zek takový svět navštívila a žila tam. A ten její muž –“

„Jazz.“ Scott znovu přikývl. „Michael J. Simmons.“ A tentokrát se ani nedivil, jak to ví, aniž by mu to kdokoliv řekl.

„A vlk. Mám na mysli staršího vlka. A… a další.“

„Další lidé?“ zeptal se Scott, i když věděl, že ano.

„Lidé, ano,“ přikývla Shania a přisunula se blíž. „Konkrétně jeden muž, jeden velice, velice neobyčejný muž. Ale byly tam také příšery! Byl to svět neuvěřitelných příšer!“

„Sluneční/Hvězdná strana,“ zašeptal Scott, když se mu před očima promítly nejasné scény vetřelců. Třepotaly se a poblikávaly na obrazovce jeho mysli jako vybledlé němé filmy. „A měl ten neobyčejný muž nějaké jméno?“

„Jmenoval se Harry,“ odpověděla mu Shania. „Harry Keogh – ale v Zekině mysli jste ty a Harry jaksi splývali. Zdá se mi to velice divné, protože… protože ona si také byla vědoma toho, že je Harry mrtev!“

Harry Keogh.

Jakmile Shania vyřkla to jméno, bylo to, jako by Scott na šíji – v závitech mozku – nebo ve své mysli ucítil chladivý, jemný vánek. Harry Keogh, ano.

Vzpomněl si, jak ležel na tom vozíku, napůl v bezvědomí. Vezli jej chodbou v jakési zvláštní budově: velitelstvím pobočky E, kdesi v Londýně. Napůl zavřenýma očima viděl hubeného muže, který mu připomínal funebráka. Xaver? A také dva z jeho společníků. Pak si všiml, že ho vezou kolem jakýchsi dveří. Byla na nich cedulka:

HARRYHO POKOJ

A Scott jaksi věděl, že je to právě ten Harry. Ten, kterého Zek znala v tom hrůzném paralelním světě. Ten, který tam zemřel!

„Scotte?“ Shania se svými studenými prsty dotkla jeho paže. „Scotte, stalo se něco?“ Její starostlivá otázka ho polekala a vytrhla ho ze vzpomínek na věci, které si pamatovat nemohl, a vrátila jej z hloubek neobvyklého snění do reality.

Podíval se na ni, objal ji a zachvěl se. „Právě jsem viděl ducha!“

„Cože?“ Shania na něho vytřeštila oči.

„To je jen takové rčení.“ Přitiskl si ji blíž. „Něco jako déjà vu. Ty jsi vyslovila to jméno a já… já jsem měl takový divný pocit, to je vše.“

„Divný?“ Shania si položila hlavu na jeho rameno. „Ano, to chápu. Momentálně je tady spousta divných věcí. Jako ta otázka, kterou ti málem položila.“

„Kdo?“ Scott cítil vůni jejích vlasů a zhluboka ji vdechl. „Myslíš Zek? Jakou otázku?“

„Těsně předtím, než jsem zaklepala na dveře,“ odpověděla Shania „Zek s tebou hovořila o tvé telepatii. Zeptala se tě: ‚Dokážete takhle promlouvat jen s živými nebo–’ A pak jsem zaklepala.“

Scott se znovu zachvěl. Ale Shania tak hřála a byla tak blízko, tak hřejivá a tak… správná. Scott si téměř ani neuvědomil, co dělá, když přesunul ruku na její ňadro a začal jej hladit přes hedvábnou blůzku. Najednou ucítil, jak jí tuhne bradavka. „Já vím,“ řekl tiše. „Je to něco, na co se snažím raději nemyslet.“

Shania odtáhla jeho ruku, posadila se a obrátila se tváří k němu. „Ale já na to myslím. A také jsem slyšela Zek, jak na to myslí. A já vím, co tím mínila.“

„Já to taky vím,“ odpověděl Scott, natáhl se pro ni a cítil, jak je k němu magneticky přitahována. „Ale teď o tom nechci mluvit. Raději bych –“

Kde budu spát? zeptal se vlk mezi dveřmi. Mám plné břicho a cítím, že se tady můžu v klidu vyspat, když tu mám své Jedna a Dvě. 

„Před dveřmi mé ložnice je teplá deka,“ oznámil mu Scott.

„Naší ložnice,“ opravila ho Shania.

„Ale nejdříve si dáme tu sprchu,“ dodal Scott a pak se potutelně usmál na Shaniu. „Stejně je na spaní příliš brzy.“

Shania se začervenala a odpověděla také s úsměvem: „Myslím, že ne.“

Vlk si povzdechl: Tak pojďme na tu sprchu. Pářit se můžete později. A tak se vykoupali, všichni tři, ve Scottově sprše. A vlkovi se to nakonec i líbilo… nakonec, když už byl čistý a suchý a odpočíval na dece. Zatímco v pokoji, který střežil:

Shania měla pravdu, nebylo zas tak brzy jít do postele, ale bylo dost pozdě, když Scott a Shania – vlkovi Jedna a Dvě – skončili s pářením. Pak si teprve vzájemně vyklouzli z náruče a usnuli. A spali jako zabití –

A tehdy o sobě konečně dali vědět mrtví…

Dvacátá šestá kapitola

Ještě předtím, toho dne brzy odpoledne:

Aby se přizpůsobili novým poznatkům, velice podivnému elementu, který vyvstal v ‚obvyklém‘ chodu věcí – což nebylo pro pobočku E nic neobvyklého – zavolal si Ben Trask několik ze svých agentů do operační místnosti, aby si s nimi promluvil. Byl to právě lokátor David Chung, který v tomto směru na to Traska upozornil a seznámil ho s novými poznatky a vývojem událostí. A byl to Chung, který teď promlouval k ostatním; a už jeho úvodní prohlášení bylo velice prosté a krajně matoucí zároveň:

„Dnes ráno nastoupil Scott St. John do letadla letícího na Zakynthos v Jónském moři. Vypadalo to, že si chce udělat prázdniny, aby si užil trochu toho středomořského slunce, i když my jsme tomu moc nevěřili. Spíše jsme očekávali, že bude chtít navázat kontakt s kýmsi, koho nazývá ‚Vlk‘. Dorazil na místo určení a zůstal tam až do odpoledne; tím jsem si zcela jist, i když neznám přesné místo, kde se nacházel. Přestože je ostrov malý, je tam spousta měst a vesnic a moje sonda není tak konkrétní. Ale mohu vás ujistit, že tam určitě byl.“ Chung se zarazil a nejisté se podíval na Traska.

Trask ho pobídl: „Pokračuj.“

Chung se zhluboka nadechl a pokračoval. „Tedy, před dvěma hodinami se vrátil domů, jen asi půl hodiny autem od našeho velitelství. Co se stalo? Zkrátil si svou ‚dovolenou‘? Vypadá to tak! Zkontroloval jsem si místo jeho výskytu ve čtyři odpoledne středomořského času a byl tam, na Zante. Ale o patnáct minut později, když jsem to kontroloval znovu, byl doma!“

Trask si prohlédl obličeje shromážděných. „Vysvětlení?“

Ian Goodly se nepohodlně zavrtěl ve své židli a řekl: „Tady se nabízí jen jedno: že se David mýlí. Jeho sondovací systém zřejmě selhal. Tedy, omlouvám se, jestli jsem se tě nějak dotkl, Davide, ale neexistuje způsob, jak se dostat ze Zakynthu – nějakých dva tisíce kilometrů? – do Londýna během patnácti minut.“

„Nic se neděje,“ řekl Chung, když Goodly domluvil. „A plně chápu tvé výhrady. Ale ujišťuji tě, že můj sondovací systém je naprosto v pořádku, tedy pokud tím myslíš můj lokalizační talent. A co se týče toho časového intervalu: možná to ani těch patnáct minut nebylo. Nezapomeň, že jsem to ověřoval po patnácti minutách, ale kdy začal s přesunem, vědět nemůžu.“

V tomto bodě je přerušil Trask. „Chceš říct, že se klidně mohl vrátit, hm –“

„V jediném okamžiku,“ přikývl Chung. „Ano, myslím, že ano.“

Ozval se Paul: „Můžu k tomu taky něco říct, než odejdu? Mám schůzku se svým neurologem.“

„Další operace?“ zeptal se Trask. „Je to pro tebe velmi důležité, Paule, já vím. Ale nejsem zrovna nadšený, že teď odcházíš. Cítím, že věci dostávají spád, a rychlý.“

Paul jen zavrtěl hlavou. „Ne, pane, žádná operace. Jen další testy. Pořád ještě hledají způsob, jak můj obličej přimět ke spolupráci. Ale co jsem to chtěl říct:

David má pravdu – tedy alespoň v tom, že je St. John zase doma Tedy, myslím, že má pravdu. Hned to vysvětlím. Když si David ověřil St. Johnovu polohu podruhé, přišel za mnou, abych to ještě prozkoumal svou telepatií. Vzali jsme si podrobnou mapu a David v ní přibližně našel St. Johnův dům. Pak použil St. Johnovo těžítko, aby byl jeho odhad ještě přesnější; no a pak jsme pracovali společně. Připojil jsem se na Davidovu sondu.

Jsem si zcela vědom toho, jak opatrní musíme být, když jde o St. Johna, takže jsem se podíval jen letmo, jen jsem nahlédl a s pomocí Davidovy sondy jsem se snažil najít St. Johnovu mysl, jeho myšlenky; a pak jsem se hned stáhl a zavolal Franka.“ Ukázal na Franka Robinsona na sedícího opodál. „Chtěl jsem vědět, co si o tom myslí on.“

Trask připomněl ostatním ze skupiny, proč zrovna Frank: „Frank byl u toho, když jste sem St. Johna přivezli poprvé, že ano?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Garvey. „Takže bylo docela možné, že bude schopen rozeznat St. Johnovu psychickou přítomnost, i přes tu oponu –“

„Myšlenkového smogu!“ přerušil ho mladičký Frank Robinson a okamžitě zvedl ruku, aby přítomné utišil. „Ne, nebyl to ten slizký hnus, který kolem sebe šíří vampýři. Tohle bylo čisté, stejně jako u nás, ale rozhodně to byl myšlenkový smog. Což také znamená, že jsme okamžitě poznali, že je to St. John a pak ještě další, kteří byli v domě s ním – vlastně by tři – a jsou to velice nadaní jedinci. Ale jaké jsou jejich talenty nebo jak je hodlají použít…“ Pokrčil rameny.

„Tři,“ opakoval Trask zamyšleně. „Trojice extrasenzoricky nadaných lidí, kteří pracují jako tým, jako malá pobočka E. Ale můžeme si být absolutně jisti tím počtem? Opravdu jsou tři; tři mentálně nadaní lidé v jednom domě?“

„Na to si klidně vsadím,“ ujistil ho Robinson. „Když jsem se soustředil na Davidovu a Paulovu sondu, bylo to pro mě relativně jednoduché. Objevil jsem tři jednotlivé zdroje myšlenkového smogu: každý byl jiný, ale všechny měly podobný charakter, stejný účel: zakrýt a zamaskovat mysl, která jej vydává. Používali štíty, to je jasné. Schovávají se před námi? Možná. Ale podle našich současných poznatků a teorií je pravděpodobné, že se skrývali před někým jiným.“

„Tři,“ opakoval Trask znovu a obrátil se na jasnovidce Iana Goodlyho: „Číslo, které jsi předpověděl. Číslo, které bude bojovat proti tomu hroznému, neznámému zlu. Tomu absolutně neznámému zlu: další důkaz, že jsi měl pravdu. A my tu sedíme a nejsme schopni s tím cokoliv udělat – tedy kromě toho mála, co děláme. Zatraceně! Tohle je tak –“

„Frustrující?“ hádal jasnovidec. „Vlastně je to ještě horší, protože budoucnost se kvapem přibližuje, dohání nás… a velice rychle!“

Goodly při těch slovech seděl ve své židli, ale divoce rozhazoval rukama. Pak najednou bez varování ještě více zbledl, začal sebou škubat a třást se, až hrozilo, že spadne ze židle.

Paul Garvey, sedící po jeho pravici, a ekopatka Anna Marie Englishová po levici už u něj podobné ‚záchvaty‘ zažili mnohokrát; tenhle bezpochyby způsobil – nebo uspíšil – právě probíraný případ. Oba rychle popadli Goodlyho, aby si neublížil, dokud ten záchvat neodezní. A pak:

„Co se ti stalo, Iane?“ zeptal se Trask velmi znepokojeně. Vstal, rychle přistoupil k jasnovidci, který teď ztěžka dýchal a zmateně se rozhlížel po místnosti. „Co jsi viděl?“ Trask jej popadl za ramena. „Bylo to ono? Ale co jiného by to mohlo být? Stačí, když se na tebe podívám, a je mi to jasné. Tak jak blízko je to, Iane? A kolik času máme?“

„Vlastně jsem nic konkrétního ‚neviděl‘.“ Goodly byl stále otřesený a chvěl se, ale jinak mluvil naprosto souvisle. Jemně se vymanil z rukou svých kolegů. „Ale cítil jsem to. Bylo to jako… jako obrovský psychický šok. Vlna budoucnosti, která mě zasáhla, a já jsem si jist, že to byla předzvěst něčeho mnohem fyzičtějšího. A pokud jde o její zdroj, Bene, bylo to velmi blízko. Odhaduji, že máme tak týden, nanejvýš deset dní!“

Trask ho pustil, vrátil se ke své židli a sesunul se do ní. Podíval se na půlkruh svých agentů, kteří seděli proti němu, a řekl: „Tolik ke frustraci! Vypadá to, že budeme muset pracovat o to usilovněji, to je všechno. Ale ještě nejsme na lopatkách, zdaleka ne!“

Vyhledal v davu mladý, horlivý a možná trochu divoký obličej a zeptal se: „Pane Kellwayi, možná byste k tomu chtěl něco říct? Co jste zjistil?“

Alan Kellway, relativně nový člen pobočky E, byl asi třicetiletý tipař – horlivý, nervózní téměř ve všem co dělal a říkal, divoký a vyzáblý jako tyčka z plotu. Ještě si ani nevydobyl Traskův respekt; což také vysvětlovalo to vykání. Mohlo to být tím, že zde působil teprve šestnáct měsíců a za tu dobu se ještě nestačil předvést – a možná za to částečně mohl fakt, že se zapletl do smrti Trevora Jordána, dalšího člena pobočky E a kdysi blízkého Traskova přítele.

Jordán, společně s jinými – kteří nebyli zdaleka tak nevinní jako on – byl podezřelý z upírství a také za to i zaplatil. Kellway byl jedním z agentů pověřených jeho odstraněním; pomohl Jordána spálit na prach plamenometem. Problém byl v tom, že jako čerstvá hlava pobočky to byl právě Ben Trask, kdo podepsal jejich ortel a rozdal příkazy, a od té doby jej děsily noční můry. I navzdory tomu, že znal pravdu lépe než kdokoliv jiný, byl také jen člověk; bylo možné, že se snažil část viny přenést jiným směrem.

Kellwaye používal jen jako zálohu; což bylo možná i dobře, protože ten mladík už se nikdy úplně nevzpamatoval z toho, co té noci viděl a zažil. Proto také byl mnohem spokojenější ve své kanceláři než venku v terénu. Naštěstí byl zručný v práci s přístroji, což znamenalo, že začínal zastiňovat některé ze starších techniků, muže, kteří se staráli o pěknou řádku počítačů, elektronických detektorů a komunikačního zařízení.

Nyní váhavě vstal, aby mohl ostatním vysvětlit, jaký je v tomto případě jeho úkol a jak se mu podařilo se s ním vyrovnat.

„Mým úkolem bylo spojit věci, začít skládat jednotlivé díly skládačky. Měl jsem prověřit různé detaily: St. Johnovu minulost, jeho ženu, jeho zájem o toho takzvaného léčitele Simona Salcomba, místo Salcombova pobytu nebo jeho operační základnu ve Švýcarsku a najít alespoň jednu vraždu, ze které byl Salcombe podezřelý. Pracoval jsem na tom několik posledních dní, takže pokud se vám to bude zdát trochu nehotové, tohle je důvod.

Takže, pěkně po pořádku:

Pokud jde o St. Johnovu minulost, nenašel jsem nic zvláštního… ale je třeba říct, že to rozhodně není obyčejný muž. Je skvělý lingvista, tím si také vydělává na živobytí. Je patriot a expert na bojová umění, není to zrovna typický ‚obyčejný člověk‘. Ale jak jsem řekl, na jeho životě není nic divného – vlastně nebylo, dokud nezemřela jeho žena.

Kelly St. Johnová zesnula tady v Londýně na nějakou exotickou, neznámou zhoubnou chorobu. Najednou začala chřadnout a už se z toho nikdy nevzpamatovala. Pak se St. John víceméně zhroutil; na druhé straně to ale vypadá, že získal něco speciálního. Myslím po psychické stránce. Ještě stále nevíme, co to je, ale jak jsme se právě od našich expertů dozvěděli, St. John ví, jak se chránit štíty. A stejní experti nám tvrdí, že to v něm sílí.

Ještě ke Kellyině smrti: St. John si myslí, že je za to jaksi zodpovědný právě Simon Salcombe, a stejně jako my se ho i on snaží vypátrat. Dokud ještě fungovaly naše štěnice, víme, že se mu to i dařilo: přinejmenším zjistil, že Salcombe žije nebo se nachází na místě zvaném Schloss Zonigen někde ve švýcarských Alpách. Vlastně jsme tohoto jeho poznatku využili a vypátrali jsme to místo: je to vyhloubený skalní útes, údajný kryogenní ‚útulek‘. Salcombe je jedním ze tří, kteří ten podnik řídí. Ale jestli myslíte, že jsme o nich něco zjistili – cokoliv – tak na to rovnou zapomeňte! Podařilo se mi nabourat se do hlavního počítače švýcarské policie; zdá se, že při několika málo příležitostech zahájili vlastní vyšetřováni, které se pokaždé zadrhlo na místní úrovni. Vždycky to skončilo u rutinních výslechů v alpských vesnicích právě v okolí Schloss Zonigenu. A abych nezapomněl: navzdory naší ‚úzké spolupráci‘ s Interpolem – nemluvě o sedmdesáti procentech ostatních světových bezpečnostních organizací – jsem byl nucen se do švýcarských počítačů nabourat. To proto, že tenhle Schloss Zonigen má ‚omezený‘ přístup ke svým datům!

A o čem že byla všechna ta švýcarská šetření:

Nevyřešené únosy/zmizení; nařčení z vydírání a údajné požadavky výkupného; finanční a bankovní ,nesrovnalosti‘, a to jistě všichni víte, jak jsou Švýcaři akurátní, když jde o peníze, a tak dále. Vypadá to, že proti Salcombovi a jeho kolegům byla vznesena mnohá obvinění, jenomže jim nikdo nikdy nic nedokázal: vyšetřování buď nikam nevedla nebo byla odložena. Je to skoro jako bychom tu měli co do činění se švýcarskou mafií nebo co!“

„Nebo co,“ opáčil Trask suše. „Ale pokračujte… tedy, jestli máte ještě něco dalšího.“

„Už jen poslední věc.“ Kellway se konečně trochu uvolnil a posadil se. „Je to z jiného soudku. Jedná se o ty hrůzné vraždy, se kterými má Salcombe údajně co do činění.“

Vraždy? pomyslel si Trask. Množné číslo? Ale mohlo to být jen přeřeknutí, takže prozatím nic neříkal.

„Právě tohle šéfa zajímalo mimořádně,“ pokračoval Kellway. „Tedy, pane Trasku; třebaže v tomto případě je všechno zahaleno tajemstvím, smrt opozičního ministra Gregoryho Stampera – jeho, hm, evaginace‘? – je záhada nad záhady! Jenomže totéž platí i o dalších, podobných úmrtích, na která jsem narazil…“

„Úmrtí?“ podivil se Trask hlasitě, protože už déle nedokázal mlčet. „Počkejte chvíli! Další úmrtí? Stejná jako u Gregoryho Stampera? Ale vždyť jsem ten Stamperův případ dal –“

„Mně,“ ozval se Chung. „Říkal jsi, že to mám dát někomu, kdo toho nemá moc na práci. Takže jsem to předal –“

„Mně,“ řekl Kellway už zase rozpačitý a nervózní. „Já bych své poznatky hlásil dříve, možná dnes ráno, ale měl jste příliš mnoho práce. A navíc pořád ještě nalézám další a další případy.“

Trask údivem otevřel ústa. Pak se mu ale zalesklo v očích, naklonil se kupředu a opakoval Kellwayova slova: „Nalézáte stále další –“ Zarazil se, zhluboka se nadechl a pokračoval: „Dobrá. Ano, chápu – a máte pravdu: byl jsem dnes ráno zavalen prací. Tak byste nám o tom možná mohl říct teď?“

Najednou zavládlo v místnosti zvláštní ticho. Všichni čekali, až si Kellway odkašle a bude pokračovat…

Dvacátá sedmá kapitola

Kellway si vytáhl starý, odřený notes, otevřel ho a začal: „Mám toho dost dlouhý seznam, ale pokusím se to zkrátit.

Nejdříve jsme se dozvěděli o Stamperovi: to se stalo tady, v Anglii, a pokud jsou St. Johnovy domněnky pravdivé, je jeho manželka další obětí v této zemi; zatím však nemáme žádné důkazy. Kelly St. Johnová nebyla poškozena nebo přeměněna tak neuvěřitelným, bezprecedentním způsobem. Její smrt však stejně zůstává neobjasněná, a navíc měla se Simonem Salcombem jisté spory.

A teď se přesuňme do zahraničí.

Asi tři nebo čtyři měsíce předtím, než padla berlínská zeď – což bylo asi v polovině června minulého roku – zmizel jeden z prominentů Stasi, ministerstva státní bezpečnosti východního Německa, Ernst Stenger. Zkorumpovaný, sadistický chlap, který měl na svém kontě dlouhou řádku zločinů. Zřejmě tušil, že přichází změna, a rozhodl se, že je čas prásknout do bot. No a od té doby po něm jdou ruské, německé, britské i jiné bezpečnostní složky. Všeobecně se věřilo, že zmizel kdesi ve Švýcarsku, kam si celé ty roky ulíval zlato z Kremlu určené pro poskoky Stasi. Nenašli jeho ani zlato, ale zdá se, že se to podařilo někomu jinému.

Jeho tělo našli asi před týdnem v přepychové vile, kterou si pronajal v Innsbrucku v Rakousku; domácí se přišel zeptat, co hodlá dělat s nezaplacenými účty, a puch ho zavedl až k venkovnímu bazénu, ve kterém už byla voda zelená jako brčál, a Stenger v ní plaval jako kus syrového, špatně zpracovaného masa. I on byl ‚evaginován‘. Žil v tom domě pod falešným jménem se svou o dvacet let mladší ženou; ta už se zřejmě nenajde, nikdo ji neviděl už tři měsíce. Erika Stengerová je stále nezvěstná, ale Ernstovo DNA ho prozradilo – nebo spíše jeho tělo. A s tím DNA to bylo taky zajímavé: bylo jeho, ale bylo podivně uspořádané… neptejte se mě na podrobnosti; nejsem odborník přes genetiku. Několik dokumentů, které se ve vile našly, odkazovaly na Gerdu Lessingovou – ano, tu ze Schloss Zonigenu. V té vile se také našla hrstka, ale opravdu jen hrstka krugerrandů. To je také divné, protože když se Stengerova hospodyně vrátila z Vídně, kde byla navštívit svého churavého otce, vypověděla policii, že ho často viděla ty mince počítat. Každá z těch mincí obsahovala trojskou unci ryzího zlata a bylo jich deset hromádek po dvaceti kusech. Jako hromada žetonů vítězného hráče rulety v kasinu…!

Tohle všechno jsem se dozvěděl od našich přátel z německého Interpolu. Teď se přesuneme do Afriky:

Poté co velký mírotvůrce generál Gundawei našel svůj věčný mír UN přesunula své vojáky jako mírotvorné emisary do Zugandy a s nimi tam přišlo i několik lidí z MI6. UN tam moc práce neměla; nesetkali se s nijak velkým odporem; sousední Kasabi bylo rádo, že se zbavilo svého starého nepřítele… teď však obyvatelé Kasabi požadovali obnovit původní hranice svého území, dostat zpět to, co jim Zuganda ukradla. UN vyslechla jednoho z členů přežívající Gundaweiovy armády – jednoho z jeho bodyguardů – kapitána, který byl údajně svědkem jeho konce.

Tenhle chlapík označil za vraha svého generála jakéhosi Guylera Schweitzera, který přiletěl do Zugandy soukromým letadlem, aby urgoval odměnu – opět ve zlatě – kterou mu Gundawei údajně dlužil: prý to byl nějaký velký dluh. Jsem si jist, že jste zaregistrovali, jak se pořád točíme kolem zlata, jako v nějaké… co já vím, bondovce? No, zpátky ke Gundaweiovi:

Jeho palác byl vypleněn a zapálen, ale pokoj, kde se našlo jeho tělo, podle všeho jeho ložnice nebo harém, byl relativně málo poškozen, nebylo tam kromě postele mnoho hořlavého materiálu. Generál a jeho syn Peter byli tam, oba mrtví, oba zavraždění – tedy podle výpovědi toho kapitána. Údajně zavražděni Guylerem Schweitzerem. Faktem ale je, že se v obou tělech našly kulky z kapitánovy pistole.

Peter Gundawei: je možné, že ještě než ho zastřelili, zemřel na AIDS. A co se týče jeho otce… nikdo nechápal, proč byl zastřelen! Patologové z UN se shodli na tom, že to byly právě ty kulky, které jej usmrtily, jenomže generál by byl zemřel i tak na svou, hm –“

„Evaginaci?“ napověděl mu Trask.

„Přesně tak. A zpráva patologa navíc tvrdí, že to, v jakém nalezli generála stavu, musel zavinit žár z hořící postele; to a jeho tloušťka. Jeho vnitřnosti se zřejmě přehřály a musely mu z těla přímo vykypět. Dokonce i mozek mu vylezl uchem ven. A všechny svaly se odlouply od kostí.

A pokud jde o toho Guylera Schweitzera –“

„Schloss Zonigen, že?“ vyzvídal Trask.

„Vypadá to tak. Letiště v Zugandě není nic moc, ale alespoň si vedou záznamy. Schweitzerovo soukromé letadlo není jeho, je registrováno v Ženevě a parkuje na letišti v Bernu. Tam žije i jeho vlastník a pilot v jednom a pronajímá své letadlo každému, kdo si to může dovolit. Ale pojďme dál:

K dalšímu Ernstovi. Tentokrát je to Ernst Zittermensch, samozvaný ‚lord‘ Zittermensch.“

A Trask jej znovu přerušil: „Je naživu?“

Kellway přikývl. „Dokonce jsem se ho snažil telefonicky kontaktovat ve spojitosti s jeho napojením na Simona Salcomba, ale on se mnou nechtěl mluvit. Jeho sluha mě však ujistil, že je naživu a zdráv a že zrovna obveseluje mladou paní! To není vůbec špatné na někoho, kdo trpí nevyléčitelnou rakovinou žaludku a komu lékaři dávali jen několik týdnů života – a to bylo před třemi lety!“

„Ty ses snažil mluvit se Zittermenschem?“ zeptal se Ian Goodly. „Doufám, že si uvědomuješ, jak je to nebezpečné a jak opatrní musíme být? A mimochodem, na co ses ho chtěl zeptat?“

Kellway pokrčil rameny, ne však lhostejně. „Já jsem se mu chystal říct, že jsem nevyléčitelně nemocný a že by mi možná mohl pomoci. Jestli byl s léčbou Simona Salcomba spokojený… něco v tom smyslu. Samozřejmě bych použil falešné jméno, a kdyby se moc vyptával, tak bych to rychle ukončil. Naše bezpečnostní linka je nevysledovatelná, a navíc si myslím, že si dříve nebo později se Zittermenschem stejně budeme muset promluvit.“

„To je pravda,“ souhlasil Trask. „A stejně tak i s tím pilotem v Bernu a s každým, kdo je do tohoto případu jakkoliv zapojen. Například manželka Grega Stampera. Ale pokračujte. Co ještě máte?“

„No, je toho víc; zrovna sepisuji podrobné hlášení a dám vám je hned, jakmile jej dokončím. Ale je tu ještě jedna věc, o které bych vám raději řekl rovnou…“ Kellway zmlkl a pak se zeptal: „Američané nás v minulosti neměli zrovna v lásce, že ne?“

Trask přikývl. „Je pravda, že dokážou být dost odměření, a pokud jde o zpravodajské služby, tak i žárliví. Kdosi mi říkal, že občas mají problémy s meziagenturní komunikací. Proč se ptáte? Co se stalo? Nechtějí spolupracovat?“

„Naopak,“ odpověděl Kellway. „CIA v Langley je, řekl bych, až úslužná.“

„CIA?“ nechápal Trask. „To mě udivuje!“

„No, nejdříve byli spíš odměření,“ pokračoval Kellway, „ale po tom, co jsme si spojili ‚nevysvětlitelná úmrtí‘ se ‚zlatem‘ – přisáli se na mě jako pijavice! Oni už totiž měli v počítači informace o Wilsonu Gundaweiovi a také o nějakém velkém texaském ropném magnátovi, o kterém jsem nikdy neslyšel; a když jsem se zmínil ještě o Gregorym Stamperovi – jen zmínil, aniž bych to rozvedl – měl jsem je na háčku. Věřili byste, že měli narušitele, zloděje zlatých mincí… ve Fort Knoxu?“

Trask se zamračil a zvednutím ruky ho zarazil: „Moment! Greg Stamper a Fort Knox? Jaká je mezi nimi spojitost? A proč se CIA zajímá o mrtvého anglického labouristu?“

„Jedním slovem, zlato!“

„Aha!“ pochopil Trask. „Teď už chápu, kam tím míříte. Stamperův zájem o doly s drahými kovy.“

„Byl v tomto ohledu sběratel,“ potvrdil Kellway. „Tedy, zlata. A teď jeho manželka tvrdí, že je prakticky na mizině!“

Trask znovu přikývl. „No jo, ale co s tím má společného Fort Knox? Jaký narušitel nebo zloděj? Jak je to možné?“

„To se právě snaží zjistit CIA. Mohu vám ale povědět, co mi řekli a co mi ukázali na mém počítači.“

„Počkejte,“ zarazil ho Trask. „Nahrál jste si to?“

„Jistě. Mám to na videu ve své kanceláři.“

„Pak pojďme tam. Jak se říká, jeden obraz vydá za tisíc slov.“

„No, mám jich tam víc,“ odpověděl Kellway a vstal. „Vlastně celý sled obrazů stažených z bezpečnostních kamer ve Fort Knoxu. Včetně fotografií dozorčího, kterého později objevili mrtvého v trezorech se zlatem. Podle hvězdičky na jeho výložce se domnívám, že… že to byl poručík.“ Kellway zmlkl, aby si olízl najednou suché rty, zhluboka se nadechl a tiše dodal: „Myslím, že bych vás měl asi varovat. Zřejmě se vám to nebude moc líbit. Možná bude stačit jeden letmý pohled…“

‚Kancelář‘ Alana Kellwaye, stejně jako soukromé pracovní prostory všech ostatních kolegů z pobočky E, byl hotelový pokoj – doslova. Když se sem pobočka před několika lety nastěhovala a obsadila horní patro, pokoje nebyly nijak zvlášť upravovány; sloužily svému účelu. Kellway pracoval na většině svých vyšetřování v operační místnosti, která kdysi bývala konferenčním sálem, jako většina ostatních agentů však, kdykoliv to bylo možné, unikl do svého pokoje, kde měl materiály ke své práci, hlášení v různých stadiích rozpracovanosti a osobní věci. Videokazetu přinesl sem, aby ji a) prozkoumal a b) ochránil, než ji bude moci předat.

Nyní se v jeho malém pokoji mačkalo deset kolegů s Traskem přímo za jeho zády. Kellway vložil kazetu do přehrávače, přetočil pásek, až se ukázala prázdná obrazovka, a pak začal přehrávat krátký sled většinou rozmazaných monochromních obrazů.

„Snímky byly vytvořeny automaticky přibližně v patnáctisekundových intervalech,“ vysvětloval.

První snímek ukazoval velký trezor. Zdi byly vymalovány na bílo a zužovaly se v perspektivě směrem k protější stěně, kde se ve výklenku rýsovaly kulaté ocelové dveře. Rozměry trezoru byly ohromující – velikostí připomínal spíše malý letištní hangár – avšak po chvíli diváka přepadl skoro až klaustrofobní pocit vězení, takže mu bylo i bez upozornění jasné, že se tenhle prostor nachází v podzemí.

Pak se oči diváka upřely na vnitřní uspořádání a drahocenný obsah sejfu. Po celé délce sklepení se táhly vyvýšené lávky, na každé straně jedna. Centrální část zase rozdělovaly tři široké uličky do čtyř řad zamčených ocelových klecí, z nichž každá obsahovala kovové palety s naskládanými zlatými cihlami. Ve světlech neonů na vysokém stropě se mihotavě leskly a oslňovaly oči diváka, až to vypadalo, jako by hořely. Na vzdáleném konci sklepení, na levé straně, stál zaparkovaný vysokozdvižný vozík, který měl mezi zlatem dostatek místa, aby mohl s cenným nákladem manipulovat. Tenhle první snímek byl krásně ostrý, jeho jednobarevné detaily byly zřetelně rozeznatelné, jen v místech, kde se odrážel třpyt zlata, byly trochu zastřené.

Obrazovka blikla a objevil se druhý snímek, úplně stejný jako první.

Pak další bliknutí a objevil se třetí obraz, na kterém už byly detaily rozmazané a mimo střed. Jako by kamera začala vlivem aktivity způsobené mimo její záběr vibrovat. A tam, v pravé uličce – jako by se tam zčistajasna zhmotnil – stál abnormálně vysoký, velice štíhlý muž, s dlouhým krkem, oblečený v kaftanu s vysokým límcem.

Byl velice bledý – jeho kůže byla bílá jako list papíru, měl stříbřité vlasy, vysoko vyčesané a pevně sepnuté a jeho kaftan byl tak bílý, že skoro zářil. Pouze oči – černé jako uhel, hluboko zasazené pod stříbřitým obočím – dodávaly jeho tváři nějakou barvu; ta černobílá kombinace spolu s rozostřujícím efektem kamery a září zlata byla pro oči takřka bolestivá.

„Jen patnácti sekundový interval?“ mumlal si Trask pod vousy. „Tak odkud se ten chlápek vzal?“

„To je dobrá otázka,“ namítl Kellway. „Hrozně rád bych znal odpověď – a stejně FBI, CIA a obzvlášť pak armádní pohlaváři ve Fort Knoxu! Ale dívejte se dál, to nejpodivnější teprve přijde.“ To byla zbytečná rada, neboť pozornost všech v místnosti se upínala na obrazovku.

Blik! A vysoký muž je uvnitř jedné z klecí a shýbá se pro zlatou cihlu!

„Cože?“ Trask se naklonil blíže obrazovce. „Ale ty klece jsou zamčené. A jejich mříže jsou… možná patnáct centimetrů od sebe? Vždyť není tak tenký, nebo ano? Co?“

Blik! Na podlaze v uličce leží tři cihly zlata; musel je zřejmě prostrčit mřížemi a nechat spadnout na zem. Ten vysoký muž se shýbal pro čtvrtou cihlu, ale hlavu měl nakloněnou na stranu, jako by něčemu naslouchal.

„Teď ho zaregistrovaly senzory v paletách,“ vysvětloval Kellway. „Když s něčím pohnete, změní se váha, rovnováha a spustí se alarmy. A přece –“

Blik! „Vypadá to, že si s tím hlavu neláme, co? Jen možná pracuje trochu rychleji.“

Blik! Další velice rozmazaný obraz. Blik! Muž v kaftanu ještě stále čile krade.

Blik! Jeho hubené ruce s dlouhými prsty se natahují skrze mříže klece a pouštějí další těžkou cihlu.

A přece, ten zloděj jako by tu tíhu ani necítil. Vždyť na podlaze v uličce už je možná patnáct nebo šestnáct cihel. Nyní se však otevírají kulaté ocelové dveře sklepení a dovnitř vchází uniformovaný muž. Má v ruce pistoli a snaží se krýt. Zjevně cosi říká – rozkaz nebo možná varování – jenomže tenhle film je němý.

Blik! Poručík je u klece a má zbraň volně svěšenou k zemi, je zjevně ohromen. Muž v kleci vypadá, že je bezmocný, lapen.

Blik! Navzdory tomu, jak je obraz rozmazaný, na poručíkově tváři se značí emoce: teď už to není ohromení, ale hněv. Natahuje se skrze mříže a popadá narušitele za kaftan – jeho zbraň stále míří k zemi. Je zřejmé, že ‚ví‘, že mu nic nehrozí.

Blik! Mýlil se!

Poručík byl vymrštěn do vzduchu a letí pozpátku s rukama rozhozenýma a s nohama nad zemí; jeho zbraň leží tam, kde před chvílí dopadla. Narušitel je teď venku z klece, jednou pařátovitou rukou se natahuje k poručíkovi a odstrkuje ho stranou.

Blik! Vysoký muž balí cihly do svého kaftanu, poručík leží u jeho nohou. Je schoulený ve fetální poloze, oči má vytřeštěné, ústa otevřená v němém výkřiku.

Blik! Narušitel je pryč, stejně tak i zlato. Poručík už neleží schoulený. Má podobu téměř dokonalé koule. Jeho tělo metamorfuje, vyhřezávají z něj orgány! Do místnosti vcházejí kulatým otvorem další tři hlídači.

Kellway teď film zastavil a obrátil se k Traskovi: „Pane?“

Ten měl sucho v ústech, ale zaskřehotal: „Ano, co je?“

„Mám pár detailních snímků toho poručíka, které pořídila USMP Je tam tak, jak jej našli ležícího na zemi. Chcete je vidět?“

„Ne, pokud byl evaginován,“ odpověděl Trask. „Já už vím, jak to vypadá.“

„Nebyl evaginován,“ zavrtěl hlavou Kellway. „Byl… nevím, ale tohle to nebylo.“

Trask se podíval na muže s vypoulenýma očima sklánějícího se nad ním a řekl: „Dobrá, ukažte mi to. Nebo alespoň jednu z těch fotografií. Jsem si jist, že už jsem viděl horší věci.“

Opravdu viděl, ale zase ne o tolik horší.

Na barevné fotografii, kterou teď Kellway promítl na obrazovku, to vypadalo, že nějaký sochař tesal do růžovorudého mramoru s modrými žílami. Byla to téměř dokonalá koule s poloměrem asi padesát centimetrů. Ale když oči diváka konečně pochopily, na co že se to dívají, bylo jasné, proč je koule trochu zploštělá… způsobovala to gravitace, neboť ta hmota nebyla zdaleka tak pevná jako mramor – hmota, který byla ve skutečnosti masem a krví a kostmi – byl to bývalý poručík.

Traskovi se podařilo uklidnit nervový tik, který se mu rodil v koutku úst, a suše poručil: „Ukažte mi další.“

Kellway těžce polkl, ale přesto poslechl. Teď se na obrazovce objevil snímek, který fotograf pořídil z druhé strany toho, co kdysi byl muž, ze strany, na níž byl poručíkův zploštělý obličej, jeho oči zírající v němé hrůze, dokořán otevřená ústa a vyplazený jazyk. A kolem toho obličeje splývaly v jedno cáry masa, kostí a oděvu a tvořily neuvěřitelnou změť, kouli mrtvé tkáně, roztrhané nebo rozdělené na kousky v té hrůzné transformaci.

Nebyla to evaginace, ne, ale Trask by se byl nyní vsadil, že to způsobila stejná síla.

„Vypni tu zatracenou věc!“ a odvrátil se od obrazovky…

Dvacátá osmá kapitola

Před Kellwayovým pokojem se všichni agenti rozešli na svá pracoviště, aby tam pokračovali ve své práci, zatímco Trask si vzal tři ze svých hlavních mužů – jasnovidce Iana Goodlyho, lokátora Davida Chunga a telepata Paula Garveyho – stranou a zavedl je do své kanceláře, aby jim tam rozdal instrukce. Trask za sebou zavřel dveře a usadil se ve své židli; Goodly a Garvey se posadili naproti němu, zatímco Chung zůstal stát.

Trask si chvíli mnul bradu a nic neříkal, po chvíli však spustil: „Jsem si docela jist, že vás tři – sakra a možná i zbytek týmu – napadají stejné myšlenky. Něco, vlastně spousta věcí tu až příliš dokonale zapadá do sebe. Kellway totiž není jediný schopný muž, který tento případ prošetřuje; my všichni jsme v různých ohledech detektivové, psychičtí slídilové. Já sám nikdy zcela nespoléhám na ten svůj detektor lži. Považuji jej sice za dar od Boha, ale také se snažím používat mozek, který mi dal.

Pánové, já nevěřím ve shodu okolností. Prostá shoda: náhodný souběh. Dvojitá: no, to možná taky – možná. Ale když se náhody začnou kupit jedna na druhou, co pak? Chápete, kam tím mířím? Je vám jasné, o čem mluvím?“

Pak, než mohl někdo z nich odpovědět, se Trask podíval ostře na Garveyho a dodal: „Ne, ne ty, Paule. Protože vím, že ty do mě vidíš! Ale možná David?“ Podíval se na Chunga. „Mám takový pocit, že toho máš na mysli víc, než co jsi nám sdělil v řídicí místnosti. Viděl jsem ti to napsáno v obličeji. Je to tak?“

Chung přikývl: „Na mysli? To ano, a už je to tam hodně dlouho. Od chvíle, kdy jsme sem přivedli Scotta St. Johna; ale do této chvíle jsem si to nedokázal vysvětlit… možná ještě ani teď ne. Pamatuji si, že toho dne, co mně něco začalo hlodat v hlavě, jsem procházel kolem Harryho pokoje. Byl to jen… jen pocit, ale neuvěřitelně divný pocit. Víte, kdyby v té chvíli vyšel z těch dveří samotný nekroskop, moc by mě to nepřekvapilo. Ne, samozřejmě že bych byl překvapený – možná bych dokonce omdlel! – ale nebylo by to nečekané. Byl to silný pocit. A pak je tu ta věc, co se mi přihodila odpoledne.“ Chung se obrátil k jasnovidci. „Iane, plně chápu tvé znepokojení, o kterém jsi nám říkal: o možnosti, že mé lokalizační umění selhalo, ale tak to není. Já věřím tomu, že byl St. John v jednu chvíli na Zakynthu a pak najednou na předměstí severního Londýna. Pokud však nemá autentické dvojče s autentickou aurou, byl tam! A tady Paul mi to může potvrdit. Takže…?“

„Takže,“ opakoval jasnovidec a připustil, že Chung může mít pravdu, nebo alespoň fakt, že to, čemu sám věřil, může být pravda. „Pak si ale určitě uvědomuješ, že na světě existoval jen jediný člověk, který tohle dokázal: přesouvat se kamkoliv si zamanul a v jediném okamžiku?“

A než mohl Chung odpovědět, Trask k tomu dodal: „Ale to je teď po čertech velké ‚existoval‘, příteli!“

„To zcela určitě ano,“ souhlasil Chung nadšeně. „Nebo spíše, už ne. Protože my všichni tady a skoro každý v pobočce E jsme viděli toho kašpara – toho vlasatého muže v kaftanu v trezorech Fort Knoxu – všichni jsme viděli, co dokáže: jak se přesunoval do klece a zase ven, jak přišel a zase zmizel, objevil se a zase se vypařil. Víte, když jsem se na to díval, opět jsem si vzpomněl na Harryho Keogha.“

„Já také,“ přiznal Trask. „A nejspíš každý, kdo to viděl. Ale když se nad tím zamyslím, nebylo to – nemohlo to být – Möbiovo kontinuum.“

„Proč myslíš?“ zeptal se Goodly.

„Protože Harry musel fyzicky spadnout, vstoupit, skočit nebo vplavat do dveří. Musel si vytvořit takzvané Möbiovy dveře! Sice jsme je nemohli vidět, ale byly tam. Aby Harry předvedl tu svou fantastickou věc, musel se skrze ty dveře fyzicky přenést, zatímco ten muž nebo tvor ve Fort Knoxu přece nemohl jen tak zvednout všechno to zlato a projít s ním dveřmi! Ta tíha a rozměr nákladu by byla pro každého normálního člověka příliš. No a co udělal on. Svým kaftanem obalil celou tu hromadu zlata – a blik!“ 

„Byl pryč,“ přikývl Goodly. „Takže něco podobné Möbiovu kontinuu?“

„Co jiného?“ uvažoval Paul Garvey. „A také mě napadá: díky Möbiovu kontinuu byl Harry schopen cestovat čtyřrozměrným vesmírem a taky ho dokázal překřížit. Se Zek Föenerovou a Jazzem Simonsem navštívil jiný svět a společně s nimi bojoval proti vampýrům! Ale to byl jen jeden svět, jenomže co –“

„Co když existují i další?“ ozval se Trask.

„A nejen paralelní světy. Jsou přece miliardy světů!“ Chung rozhodil rukama. „Ta… ta osoba, ten muž s vyčesanými vlasy, připadal vám jako člověk? No, mně tedy rozhodně ne! Vypadal jako nějaká podivná verze – nějaká mimozemská verze – Fu Manchu. Jen z pohledu na něj mi naskákala husí kůže, a to nemluvím o tom, co udělal tomu hlídači!“

„A pak je tu ještě ta druhá věc,“ řekl Goodly. „Způsob, jakým zabíjejí lidi.“

„,Oni‘, ano,“ přikývl Trask. „Jsou tři. Znovu to číslo: Simon Salcombe, Gerda Lessingová a tenhle chlápek ve Fort Knoxu, ten Guyler, hm –“

„Schweitzer,“ doplnil ho Garvey. „Svoje jméno si určitě vypůjčil: podle Švýcarska. Ale pokud jde o způsob, jakým zabíjejí…“

„Téměř okamžitá metamorfóza,“ uvažoval Goodly. „Vytvářejí z lidí groteskní mutace, věci, které prostě zemřou, protože takto nejsou schopny žít! A co je horší: dokážou určit stupeň změny, bolesti, trestu. Mohou to podle své vůle prodloužit nebo zabít okamžitě.“

Trask zasmušile přikývl. „Kelly St. Johnová. Ta zemřela během několika dní. Tím si Salcombe chtěl zajistit, že nebude spojován s její smrtí. Ale co Stamper?“

Garvey pokrčil rameny. „Možná že nebyl schopen Salcombovi jeho ‚služby‘ zaplatit – ve zlatě: za vyléčení jeho umírajícího syna. Ale co by mě doopravdy zajímalo: když tihle lidé dokážou změnit jiné, oni? Dokážou taky měnit svou podobu?“

A Goodly k tomu dodal: „Oni nedokážou jen zabíjet, ale i léčit. Maj ten svůj zvláštní… ano, ‚talent‘. Použijí ho k dobrým účelům, pokud z toho něco mají, a ke zlým, když se jim někdo postaví.“

„A pak je tu ještě jedna věc, na kterou jsem se zaměřil,“ pokračoval Chung. „No, vlastně mi stačilo se podívat na úmrtní oznámení a zavolat do pohřebního ústavu. Což jsem udělal jen několik minut před naší dnešní schůzí. Ale… pamatujete si tu noc, kdy jsme se tady sešli, abychom pozorovali – no, nevím, jak to nazvat – ale říkejme tomu třeba Harryho odchod? Ano, samozřejmě že si to pamatujete; všichni si to pamatujeme. Protože když bylo po všem, věděli jsme, že je nekroskop Harry Keogh mrtev a že zemřel na Hvězdné straně v upířím světě. Já chci však poukázat na dobu, načasování.“

„Aha,“ přikývl Trask s očima upřenýma na lokátora. „Takže jsem měl pravdu: víš toho víc, než jsi řekl. Ne, že bys to chtěl zamlčet, ale zatím nebyl čas se s tím vytasit na světlo. Dovol, abych ti teď něco řekl: je možné, že oba pracujeme na tomtéž a že jsme zhruba ve stejnou chvíli došli ke stejnému závěru. Takže to zkusím vysvětlit sám… mluvíme tady o době nekroskopovy smrti, že? No, takže teď už víte, co jsem myslel, když jsem mluvil o shodě náhod a tak dále. Zjistil jsem zkrátka, že teprve až poté, co Harry Keogh zemřel – vlastně okamžitě po jeho smrti – se začaly u St. Johna vyvíjet jeho parapsychologické schopnosti. Je tohle, co jsi nám chtěl říct?“

Chung přikývl. „Částečně ano. Všechno je to pravda, pane, ale já jsem šel ještě dál.“

„Ano?“ podivil se Trask. „Tak co ještě?“

„No, víte,“ začal Chung, „nebyl to jen Harry, kdo v tu dobu zemřel. Ve 3:33 toho chmurného nedělního rána. Ne, protože v tu chvíli zemřela i Kelly St. Johnová. A tím myslím přesně ve stejném okamžiku!“ 

Trask zalapal po dechu; Goodly a Garvey také. Lokátor pokračoval: „Takže pokud to není shoda náhod, jasná synchronnost, musí existovat nějaká spojitost mezi mrtvým Harrym Keoghem a velice živým Scottem St. Johnem!“

Trask konečně našel svůj hlas a ozval se: „Navzdory Harryho konečnému stavu, jeho utrpení na samém konci, byl on tou nejlepší věcí, která nás v životě potkala. Kdyby byl St. John a lidé, se kterými pracuje, nějak ovlivněn Harrym –“

„Pak je vše v nejlepším pořádku!“ dodal Chung.

„Přesně tak,“ souhlasil Trask. „Ale kdo jsou ti jeho přátelé? Kdo je ta žena, Shania? A co ten Vlk?“

V tom však telepat Garvey zalapal po dechu a všichni se k němu obrátili.

„Co se děje, Paule?“ zeptal se Trask znepokojeně. Ale o chvíli později se zarazil i on a rozmrzele luskl prsty. „Sakra! Vždyť jsi zmeškal schůzku se svým neurologem!“

„Cože?“ nechápal Garvey a pak mu to došlo: „Aha, máš pravdu! Když Kellway začal rozebírat celý ten případ, úplně jsem na to zapomněl. A můj neurolog? Vlastně je mi to jedno! Vždyť tady mluvíme o konci světa, který má nastat ani ne za týden! Ale tohle jsem nemyslel. To, co jsi právě řekl, mi něco připomnělo.“

„Co jsem řekl?“ otázal se Trask. „Co myslíš?“

„To se zeptej sám sebe,“ řekl Garvey. „Kdo žije na Zakynthu?“

„Zek Föenerová a Michael Simmons,“ odpověděl Trask.

Ale Garvey řekl: „A…?“

„Cože? A?“ zopakoval Trask zmateně. Pak už to nevydržel a vybídl Garveyho: „Proč nám prostě neřekneš, co tě napadlo?“

„A vlk,“ prohlásil Garvey. „A tím myslím skutečného, divokého vlka, z Hraničních hor Hvězdné/Sluneční strany! A víš ty co? Když jsem se napojil na Davidovu sondu do St. Johnova domu, byl jsem si stoprocentně jistý, že i přes všechen ten smog cítím tři mysli – ale ať se propadnu, jestli byly všechny lidské!“

Dlouho bylo ticho, až Trask nakonec řekl: „Chceš mi říct, že třetí člen St. Johnova týmu je vlk?“

„Říkám, že by to mohl být vlk,“ opravil ho Garvey. „A taky znám způsob, jak to zjistit. Máme telefon na Zek?“

„Ale to nemůžeme –“ zapištěl Ian Goodly svým vysokým hlasem, ale Trask mu skočil do řeči.

„Musíme to udělat! Lituji, Iane, ale už nemůžeme čekat. I navzdory tvému talentu musíme jednat okamžitě. A tím myslím hned! Sám jsi říkal, že nám zbývá pouhý týden. A co pak? Nějaký velký třesk? Něco takového jste přece s Annou Marií naznačovali, ne? Je to prostě tak, Iane, nemůžeme tu jen nečinně sedět a dopustit něco takového, ať už ti budoucnost říká cokoliv. Jistě, St. John a ta neznámá žena a, a… a vlk, pro Boha svatého, se musí sami postavit proti těm, co se skrývají kdesi v Alpách. Samozřejmě že nebudeme nikomu ohlašovat naši přítomnost; nebudeme to nikde rozkřikovat, ale budeme sakra tam!“

Pak se odmlčel, rozhlédl se po tvářích přítomných a prohlásil: „Dobrá, a teď vám řeknu, co uděláte.“

Ve Schloss Zonigenu seděla trojice Mordri okolo malého mramorového stolu v soukromé kamenné jeskyni Mordri Jedna a jejich dlouhé prsty se prolínaly ve společném spojení. Všichni tři na sebe vzali podobu Shing’tů. St. John měl příležitost tuto podobu spatřit ve snu prostřednictvím khiffa. V tom snu byli Shing’tové velmi vysocí, jemní, elegantní, a dokonce až krásní tvorové, kteří navzdory své nepopiratelné mimozemskosti nebyli nepodobní lidské rase. Scottovi se nezdáli nijak odpudiví, a tak si pohrával s myšlenkou, že se lidé možná jednou také vyvinou v něco podobného. Tady, v nehostinných prostorách Schloss Zonigenu, v soukromém obydlí Gerdy Lessingové, by však jistě zaznamenal rozdíl.

Neboť Mordri byli šílení a šílenství je ošklivé. Pro srovnání, tihle tři vypadali spíše jako hyeny nakažené vzteklinou, kdežto praví Shing’tové by se dali přirovnat spíše k inteligentní, čistokrevné kolii. A pokud jde o elegantní, ladné pohyby Shing’tů, ve kterých se odrážela krása stylizovaných, téměř až baletních kroků – ty se daly jen těžko rozpoznat v trhavých záškubech a podivně nepřirozených postojích, které zaujímala trojice Mordri. Nebyli totiž nemocní a zkažení jen ve svých myšlenkách a záměrech, museli vynakládat nemalé úsilí, aby vůbec dokázali ovládat svá těla. Proto také byli na rozdíl od Shanie čas od času nuceni vzít sebe tuto pohodlnější fyzickou podobu.

Všichni tři měli na sobě kaftany s vysokým límcem: kaftan Mordri Jedna, neboli Gerdy Lessingové, byl černý jako nejtemnější vesmír, Mordri Dvě, známý pod jménem Simon Salcombe, měl na sobě břidlicově šedou a Mordri Tři, jehož pozemské jméno bylo Guyler Schweitzer, byl oděn v bílé, která téměř zářila. Jejich tmavé, hluboko zasazené oči byly zavřené, z jejich rysů nevyzařovalo to teplo a jemnost shing’tských předků. Naopak, byly ostré, tvrdé a děsivé. Na pravém rameni měli tenkými úponky přichyceny své khiffy, kteří si skrze uši vzájemně vysílali sondy, aby sdíleli a snad i zesilovali kolektivní myšlenky. Malá, rudá očka khiffů prázdně zírala, jako by ani nic neviděla nebo možná pozorovala věci jiným očím ukryté – což také dělali. Neboť byli společně se svými hostiteli soustředěni na pravidelnou sondáž pobočky E a snažili se proniknout permanentním myšlenkovým smogem, který velitelství pobočky E v Londýně halil.

Už několik hodin se snažili vysílat své sondy a jako obvykle i dnes naráželi na mentální bariéry, které byly snad ještě hustší než jindy; v tomto ohledu zaznamenali jen malý úspěch. Narazili však na něco mnohem zajímavějšího.

Teď se trojice Mordri ze své mentální výpravy – ze společného telepatického průzkumu – pomalu vracela. Otevřeli oči a jejich khiffové se pomalu stáhli a vrátili se do protáhlých hlav svých hostitelů. Pak, aniž by otevřela své bledé, úzké rty, promluvila Mordri Jedna: Myslíte, že je možné, že jsme byli neopatrní? Že jsme je snad podcenili, že jsme byli příliš sebevědomí, přehlíželi jsme fakta, a dokonce jsme dělali chyby? Udělali jsme… chyby? 

Na její otázku se ozval hlas Mordriho Dvě – zněl podobně jako jeho fyzický hlas, když se rozhodl jej použít. Pronikavě, a hlavně ‚nevinně‘ se zeptal: Cože? Neopatrní? Jak to? 

Všichni tři uvolnili svá sevření, narovnali se a pak promluvil bíle oděný Mordri: Ona se ptá: byla naše bezpečnostní opatření nedostatečná? Já myslím, že jsi té otázce rozuměl, ‚Simone‘. Koneckonců, naše sběrná oblast byla vnitřní kruh, který zahrnoval i Londýn, nebo ne? 

Co tím chceš naznačit? opáčil Salcombe, neboli Mordri Dvě, a přitom otočil hlavu jako velký had a upřel zrak na tvora, který si říkal Guyler Schweitzer.

Já nic nenaznačuji, jen konstatuji fakta! utrhl se Schweitzer. Zeptej se sám sebe, ‚Simone‘: odkud přichází to náhlé nebezpečí? Kdo jsou ti, jejichž myšlenky se na nás obracejí? A co je ještě zásadnější: kde se nachází? Dovol, abych odpověděl za tebe: jsou v Londýně! 

Vtom je však přerušil tok myšlenek ‚Frau‘ Lessing: Neviním žádného jednotlivce z naší trojice, vina je kolektivní. Mohli jsme si přisvojit jejich metody, jenomže jsme si vybrali naše vlastní, které jsme považovali za mnohem méně těžkopádné, vznešenější a… účinnější? Pokud jde o dotek: možná jsme ho používali až příliš často a příliš razantně! Místo něj by stačily kulky a nože, oni by za tím pak jen těžko hledali důkazy nadpřirozených sil a ‚mimozemské‘ moci a bohatě by to posloužilo našim účelům. 

Možná by nám to posloužilo, zachechtal se Mordri Tři, ale nebyla by to taková zábava! Když můj khiff cítí jejich agónii, když pozoruje, jak se rozpouštějí a zároveň se u toho svíjejí, dmou a proměňují, dělá mu to obrovskou radost. Těší se z toho! A co jsou vůbec ti ,lidé‘ zač, proč by nás měli znepokojovat? Jsou to primitivové! Oproti našemu přesvědčení uctívají Boha, nebo dokonce Bohy! Ach, ale kde tihle jejich Bohové budou, až se my vydáme na další cestu? Saak’nbi.
Yo-mirsh, Masakhrii – cha! A dokonce i samotní Shing‘tové – i oni odevzdali svou důvěru Božství, všemohoucímu, jedinečnému stvořiteli. A kde jsou teď? Pryč! Navždy zmizeli. A my tři jsme poslední z jejich rodu, poslední Shing‘tové! A přestože jsme se snažili ji vylákat z úkrytu, žádná takzvaná ‚Božská podstata‘ – ani Bůh, ani žádný jiný smrtelný či nesmrtelný tvor – nic a nikdo se nepokusil postavit se naší vědě, která je prozatím jediným skutečným zdrojem nadvlády. 

Mordri Jedna byť jen na okamžik zapochybovala, znepokojená ‚logickými‘ úvahami Guylera Schweitzera, a pak se zamyslela: V podstatě máš pravdu, ale odbočuješ od tématu. Moc dobře si naši moc uvědomuji; jako jednotka jsme nepřemožitelní, naše věda je vskutku neporazitelná! Pořád se mi však zdá, že jsme ty bytosti zbytečně vyburcovali z jejich samolibé netečnosti. A faktem zůstává, že my jsme jen tři, zatímco jich jsou miliardy! 

To je pravda, odpověděl Mordri Dvě. Dohromady tvoří jeden velký roj. Ale jako individuality a malé skupinky jsou v porovnání s plně funkčními jednotkami nic, takže bych řekl, že našich opravdových nepřátel – jediných, kvůli kterým bychom se možná mohli cítit trochu znepokojeni – 

Jako třeba ti, které jsi tak nešikovně upozornil na naši přítomnost, naše aktivity? utrhl se na něj Mordri Tři.

Je jich jen hrstka, a jsou to navíc pouzí lidé! zaječel Mordri Dva. Pak se ušklíbl, na okamžik předvedl své drobné bílé zuby a dodal: Ba co víc, ‚Guylere Schweitzere‘ máš v tom zmatek! Ještě před chvílí jsi hovořil o jejich neschopnosti! Tak proč mě tak nesmyslně a bez příčiny obviňuješ? Souhlasím s tebou: tahle planeta je obývána primitivy, uctívateli Boha, náboženskými důvěřivci! Jestli je opravdu stvořil k obrazu svému, kde je teď, když jej nejvíce potřebují? Nikde. Pche! Nikdo nás neohrozí, naše záměry – aby vyvrátil pochybnosti, že takové stvoření přece jen existuje nebo existovalo. A já znovu opakuji: tihle lidé, tyhle bytosti, jsou pouze lidé. 

Ale než mu mohl Mordri Tři odpovědět:

Pokud jde o to, že jsou to jen lidé, ozvala se Mordri Jedna, už nemohu déle věřit tomu, že je to pravda. Zdá se, že se v tom případě oba dva mýlíte! Řekla to s takovým chladem, že se myšlenky obou jejích kolegů okamžitě zastavily a oni trhavě otočili hlavy jejím směrem. Pak Mordri Jedna neohrabaně, trhavě vstala, předklonila se jako nějaká napůl lidská kudlanka a pochodujíc neohrabaně sem a tam po místnosti, pokračovala: A teď mi povězte: vy jste necítili – nezaznamenali – nikoho? A teď nemluvím o té hrstce nadaných jedinců někde v Londýně. Necítili jste také něco kdesi ve Středomoří? A jestli ne, mýlím se snad, když si myslím, že je tady někde, v tomto světě, shing‘tská mysl, která se snaží vymyslet plán, jak nám překazit naši akci? Ne, nemohu se mýlit, protože z nás tří byly mé smysly vždy ty nejostřejší; nebo je to snad tím, že jsem citlivější na ženskou auru a že okamžitě poznám starého nepřítele, pokud mi zkříží cestu? Tahle žena se nám už kdysi postavila a můj khiff si její auru pamatuje. Můj khiff ji velice dobře zná – a nenávidí ji stejně jako já! Ba co víc, ona utvořila jednotku tří; spolčila se s člověkem a ještě s jedním, který je… nedokážu ho odhalit! Jeho myšlenky jsou takové zvláštní; jako by ani neuvažoval podle shing‘tských pravidel, avšak podobají se všeobecně slabší, lidské psychice. Ale ona: ano, já ji dobře znám. A vy byste také měli. 

Ach! Mentální ,povzdechnutí‘ Mordriho Tři zaznělo v myslích ostatních jako malý výbuch světla. Máš zřejmě na mysli tu ženu z jednotky Shania: Shaniu Dvě? Pamatuji si, jak proti nám vystoupila u výslechu se svými směšnými nařčeními ze šílenství. A ano, teď když o tom mluvíš, také cítím shing‘tskou mysl – dobře zamaskovanou. Myslel jsem si, že se mýlím, a proto jsem raději nic neříkal. 

A pokud jde o šílenství, řekla Mordri Jedna, mysli náš všech byly zkoumány a byli jsme shledáni nesvéprávnými, nebezpečnými do té míry, že jsme byli uvězněni – a naši khiffové byli ještě šílenější! Já své šílenství ale nepopírám a vím, čeho jsem schopná a také že prahnu po zrůdnosti! Ale také jsem slyšela rčení, které je oblíbené i tady na Zemi: že v šílenství některých lidí je jistá systematičnost. Přesně tak je tomu u mě a nejde jen o systematičnost, je v tom i cíl, za kterým musím jít, už jen proto, abych se pomstila za všechno to ponížení a urážky, za tu potupu, které se nám dostalo od těch bláhových náboženských fanatiků! 

Když domluvila, ozval se Mordri Dva. Stejně jako Mordri Tři, i já jsem cítil tuto přítomnost a myslel jsem si, že se mýlím. Takže… Shania přežila zkázu Shing‘tské soustavy. A když přežila ona, možná jsou tu i další. 

Samozřejmě že jsou tu další! odfrkl si Mordri Tři. Mnohé shing‘tské jednotky prováděly výzkumy a studie mimo náš svět. 

Ale tahle Shania Dvě byla možná tak blízko, že viděla, co se stalo… rozhodně to ví a je jí jasné, kdo je za to zodpovědný, řekla Mordri Jedna. Proto se za námi vydala až sem. Ale tam, kde my hledáme osvícenství a zadostiučinění, ona touží po pomstě. Musím tedy zopakovat, co jsem řekla už dříve: že se spojila s dalšími – lidmi s rozvinutými mentálními schopnostmi – a společně pracují na překažení našich plánů. Chce nás zastavit!

Mordri, který si říkal Simon Salcombe, vstal. Ona je sama, a my jsme tři! Poradíme si s ní! 

Ne! opravila ho Mordri Jedna. Shania Dvě zemře, to je jisté – s touto planetou, která bude už brzy zničena. Ale protože jsem ji cítila na dvou místech téměř ve stejnou dobu, je jasné, že má lokalizér. Nevím, co mají její rekruti – vím jen, že se umí chránit štíty a tím nám ztěžují telepatickou špionáž. Jenomže my si nemůžeme dovolit nechat se odchýlit z cesty, kterou jsme si zvolili. Ne, a pokud už se musíme zaplést do nějakého konfliktu, ať naše stará protivnice přivede to svoje vojsko sem. Tohle místo je přírodní pevnost. A mezitím – 

Všichni tři členové jednotky byli nyní na nohou. Mordri Jedna se podívala na své mužské kolegy a zeptala se: Jak pokračují naše práce? Jak dlouho ještě potrvá, než opustíme a zničíme tento nevyléčitelně nemocný svět? 

Devět, možná osm dní… nejméně, odpověděl jí Mordri Tři.

Pak to zkusme stihnout za sedm, nebo dokonce šest dní – nanejvýš! odsekla Mordri Jedna. Vyšlete své khiffy, aby popohnali dělníky; nechte je, aby našli způsob, jak zrychlit práci těch lenochů, a uspíšili její dokončení. Dejte jim volnou ruku… samozřejmě do jisté míry; protože i oni jsou často až příliš horliví. Pokud vaši šikovní khiffové nenajdou vhodné, hm, stimuly, jak zvýšit produktivitu a rychlost našeho odjezdu – pak nevím, kdo jiný by to mohl dokázat! A nyní do práce… 

Dvacátá devátá kapitola

Stejné noci:

Konečně vyčerpaný Scott St. John usnul v náručí Shanii Dvě a nechal se unášet neklidnými sny; zatímco Shania se během a mezi krátkými etapami spánku ze všech sil snažila krýt jak sebe, tak i Scotta před okolními pozorováními a rušeními. Pokud šlo o vlka: ten měl plné břicho, teplý a suchý pelech – a čistý, možná čistější než toho dne, kdy se před dvěma lety narodil své matce vlčici – ležel na měkké dece před ložnicí, a dokonce i ve svých přerušovaných snech se řídil Shaniiným příkladem: zaštiťoval se neprůhlednými, neurčitými myšlenkami, které doslova popíraly jeho přítomnost v domě, zatímco ve skutečnosti si byl dobře vědom, že by nechtěl být nikde jinde, a existovalo jen málo míst, kde by si to vůbec dovedl představit. Neboť ještě včera znal vlk pouze lesy a kopce jihovýchodního Zante v Jónském moři. Tak či tak, když jeho sny náhodou přece jen probleskly přes tu neprůsvitnou prázdnotu, byly v nich pouze kdákající slepice a králíci, kteří se ze všech sil snažili utéct před predátorem.

Zato sny Scotta St. Johna byly velice podivné – a v některých ohledech dokonce děsivé – a Shania jim soustředěně naslouchala. Jak těm snům, tak Scottovu srdci. Byly to prapodivné sny a odehrávaly se ve světě, který Shania nikdy nenavštívila. Neboť věděla, že to nejsou jen obyčejné sny…

Scott byl znovu malý chlapec, jedenácti nebo dvanáctiletý. A kde se nacházel? To místo neznal – nebo možná ano, ale jen nejasně. Seděl na břehu řeky v jedné z jejích zátočin s přítelem po boku. Boty s ponožkami ležely pohozené nedaleko od nich a oni si máčeli nohy v chladivém říčním proudu. Bylo letní odpoledne, takže na ně dopadaly paprsky slunce cezené korunami stromů a hřály je, Scotta a jeho přítele, na tváři.

„Je to divné, nemyslíš?“ zeptal se ten chlapec hlasem, který vůbec nebyl mladý a chlapecký, ale spíše mužný a silný. „Mám pocit, že si pamatuji, že když jsem byl v tomhle věku, žil jsem někde jinde. Nikdy jsem tu nebyl, ne v tomto věku.“

Scott se na něj podíval. Byl normální postavy, na tváři měl pihy a vlasy měl světlé. Na nose mu seděly obyčejné dioptrické brýle, zpoza kterých se na něj upíraly z nepokojného chlapeckého obličeje zasněné modré oči. Byl to takový ten pohled plný úžasu a očekávání. Ten kluk byl možná jen o něco málo starší než Scott, měl na sobě pomačkanou školní uniformu a pod ní zašlou, bílou košili. Kravata mu visela nakřivo a její konec se pomalu začínal třepit. A Scottovi se ten chlapec zalíbil na první pohled.

„Jsi… můj přítel,“ řekl Scott. „To je všecko, co vím. Ale neznám – nebo jsem zapomněl – tvoje jméno.“

„Jmenuji se Harry,“ představil se chlapec. „A ty jsi Scott. To vím zase já, ale nevím všechno. Odcházím na různá místa, abych tam pomáhal, ale všechno se nikdy nedozvím. Musel jsi dostat šipku, je to tak?“

Scott se na chvíli zatvářil zmateně. „Dostat…“ Ale pak si vzpomněl. „Aha! Šipku! Zlatou šipku, ano!“ A vzápětí ho přepadl pocit nejistoty, dokonce strach: „Ale kde to vlastně jsem? Nikdy jsem tady nebyl a neznám to tu. A kde je můj táta? Nemá rád, když chodím na místa, kam mi zakázal.“

„Ale tohle je místo, kde bys měl být,“ namítl Harry. „Hádám, že jsme v mé minulosti nebo alespoň na místě z mé minulosti. Někdy se to stává.“

„Co se stává?“

„Setkání s lidmi, kteří potřebují mou pomoc,“ pokrčil rameny Harry. „Ale hej – jak už jsem říkal: nevím všechno. A v tomto případě vím jen velice málo. Víceméně jenom tvoje jméno! Obvykle dostanu alespoň nějakou nápovědu, vodítko.“ Pokrčil rameny. „Tak to chodí.“

Scott zavrtěl hlavou, vytáhl nohy z vody, aby si je osušil. „To je dost neurčité,“ řekl. „Víš ty co? Vůbec nemluvíš jako malý chlapec.“

„Ty taky ne,“ namítl Harry. „To je proto, že jím ani nejsi. Takhle to oni prostě dělají.“

„Oni?“ nechápal Scott.

Harry znovu pokrčil rameny. „Nevím, co jsou zač; nikdy jsem to vlastně pořádně nevěděl. I když mám jistá tušení. Řekněme, že prostě pracuji pro někoho nebo pro něco, co je mnohem výše na žebříčku. A to oni určitě jsou.“

„Na jakém žebříčku? Nechápu.“

„Ani bys určitě nechtěl,“ odpověděl mu Harry zlověstně. „Na některých z míst, která jsem navštívil nebo navštívím…“ A pak změnil téma: „Mimochodem, ptal ses na svého otce.“

Jenomže Scott už si začínal vzpomínat – vzpomínat na to, co se teprve bude dít – a řekl: „Já vím: on už dávno zemřel. A taky Kelly, ta zemřela teprve nedávno. Myslím, že proto jsem dostal tvou šipku.“

„Takže jsi věděl, že ta šipka je mou součástí?“

„Vím, že jsi mou součástí ty“ odpověděl Scott. „Jen velmi malou součástí; myslím, že už tu nějaký čas jsi, ve mně, a snažíš se mi vysvětlit různé věci. Někdy mám pocit, jako bych si různé věci pamatoval nebo napůl pamatoval – lidi, tváře, události – a přitom jsem je nikdy neznal ani se nestaly. Nestaly se mně. Myslím, že jsem tvou šipku dostal, když Kelly zamřela.“

„Spíš proto, že Kelly zemřela,“ opravil ho Harry. „Obvykle je v tom nějaká velká nespravedlnost, která by měla být napravena.“ Pak se zamračil. „Ale na druhé straně, je velice neobvyklé, když je do toho zapojen jen jeden člověk. Situace musí být opravdu zlá – hodně zlá – než se do toho pustí.“

Najednou Scotta dostihla veškerá jeho budoucnost, ve skutečnosti však jeho minulost. Vzpomněl si skoro na všechno. „Proč z nás udělali chlapce?“ zeptal se. „Proč si nemůžeme promluvit jako chlapi?“

„Je to otázka nevinnosti – myslím,“ odpověděl Harry. „Kluci si mohou povídat; je mnohem jednodušší uvěřit, když jsi malý. Proto jsi chlapec – myslím. A kdybych já byl dospělý muž, mohl by ses mě bát. Proto jsem asi chlapec i já. A věř mi, že existovala jedna moje stránka, kterou bys opravdu nechtěl poznat! To byla moje poslední podoba, než jsem… ne, než si mě vzali.“

„Harry, ty jsi mrtvý, že ano?“ zeptal se Scott najednou a jaksi věděl, že to tak je.

„V jistém slova smyslu ano,“ odpověděl Harry. „Ale jinak, sakra, ne! Jsem živý všude kolem!“

„Jako třeba ve mně?“

„A jako ve spoustě dalších a na spoustě dalších míst.“

„Mluvím s mrtvým!“ řekl Scott a naskočila mu husí kůže.
„Ach!“ povzdechl si Harry. „To je ono! Věděl jsem, že na to přijdeme, když spolu budeme hovořit dostatečně dlouho.“

„Přijdeme na to?“ podivil se Scott znovu.

„Proč jsem tady,“ vysvětlil mu Harry. „Hovoříš s mrtvým. A to proto, že to umíš! To je jedna z mých součástí, kterou jsi určitě dostal, i kdybys nebyl schopen si ji uvědomit. Víš, já jsem byl původní nekroskop, byl jsem člověk, který promlouval s mrtvými. Byl jsem jejich jediný přítel a mrtví by pro Harryho Keogha udělali cokoliv. Ha! Vypadá to, že se mi vrací paměť… tedy alespoň částečně.“

„Mně taky,“ odpověděl Scott a na okamžik ignoroval – možná vědomě – co řekl Harry o rozmlouvání s mrtvými. „Jsem v těle malého chlapce, ale mám vzpomínky dospělého muže. A také si vzpomínám…“

Vzpomněl si, jak ležel na zádech na nemocničním vozíku a kdosi je vezl koridorem kolem dveří, na kterých byl štítek s nápisem ‚Harryho pokoj‘.

„Ty jsi pracoval pro pobočku E, že?“ zeptal se.

„Nějakou dobu jsem byl její součástí,“ odpověděl Harry s nepřítomným pohledem, jako by se snažil zadívat kamsi do dálky. „Ano, odvedli jsme společně dobrou práci, já a pobočka E…“ Ale pak, jako by jej znovu přepadly vzpomínky, které byly příliš silné, příliš ohromující i pro Harryho, znovu změnil téma. „Nemůžu tady zůstat moc dlouho, Scotte, a ty potřebuješ znát spoustu dalších věcí. Jsou to složité věci, ano, ale ty už bys je měl dávno chápat. Jsou v tobě stejně jako já, jen jsi je zatím neobjevil.“

Scottovi se zatočila hlava, byl zmatený z toho, co mu Harry řekl a bál se toho, co zatím nevěděl. „Další věci? Složité věci? Ale vždyť já zatím ještě ani nerozumím tomu o těch mrtvých! Opravdu ses mi snažil říct, že dokážu hovořit s mrtvými? Pamatuji si, že jsem se o to už pokoušel – kdysi, v jiném snu, myslím – ale nefungovalo to.“

„Protože jsi tomu nevěřil, protože je těžké tě přesvědčit, Scotte, a ještě jsi šipce nedovolil, aby se pevně usadila. Což je nejspíš další důvod proč jsem tady: abych se ujistil, že se usadí. Takže, teď už od tebe nechci slyšet žádné další otázky, ale pověz mi jednu věc: jak jsi na tom s čísly, s matematikou?“

„S matematikou?“ Scotta znovu překvapila ta náhlá změna tématu a tak pouze zavrtěl hlavou. „Jak to myslíš, s matematikou? Pro mě jsou čísla něco jako noty nebo jazyky… mají svůj vlastní rytmus, vlastní intenzitu a rytmus. Na rozdíl od hudby je však melodie čísel stálá, nikdy se nezmění. Takže ano, myslím, že co se týče čísel, jsem v pohodě rozhodně se nikdy nenechám okrást při nakupování! Ale proč se mě to ptáš?“

„Jak moc se mýlíš,“ řekl Harry. „Čísla nejsou neměnná. Když víš, jak na ně ‚hráť, jak jimi ‚hovořit‘, pak je můžeš měnit!“

„Hrát, hovořit?“ podivil se Scott.

„Jako hudbu a jazyky,“ přikývl Harry a pak pokračoval. „Zavři oči a dovol, abych ti něco ukázal.“

„Zavřít oči a…?“ opakoval Scott. Tak trochu protimluv, pomyslel si. Ale protože Harry už měl oči zavřené, Scott udělal totéž.

Tam, ve tmě za svými víčky – jako na obrazovce velkého počítače pracujícího na neuvěřitelně složité matematické operaci – uháněl proud desetinných míst, zlomků, algebraických rovnic, arabských číslic, vzorců, neeuklidovských a riemannovských konfigurací, to vše se míhalo na obrazovce Scottova ‚zorného pole‘ v neustále se měnícím zdánlivě nekonečném řetězci. A pokud předtím cítil závrať, nyní jeho mysl doslova vířila!

Otevřel oči. „Co to bylo!?“

„Jen čísla!“ zvolal Harry. „Matematika! Ale také odpověď na všechno, co potřebuješ vědět. Takže teď ještě jednou zavři oči a dívej se.“ Scott Harryho poslechl.

Čísla na obrazovce jeho mysli stále ještě proudila, měnila se neuvěřitelnou rychlostí a byla čím dál složitější. Ale pak, jako by se na jedinou chvíli zastavila v koutku jeho – nebo něčí jiné – paměti, Scott uviděl a rozpoznal jistou neuvěřitelnou rovnici. Tu se v temnotě otevřely dveře, tam, kde nikdy předtím neexistovaly!

„Ano, Möbiovy dveře,“ oznámil mu Harry.

„Já vím,“ řekl Scott. „Ta část tebe, která je ve mně, to ví. Ale já, já nevím, co mám dělat nebo jak to mám udělat!“

„Prostě jimi projdi,“ poradil mu Harry. „Takhle.“

Scott cítil, jak jej kdosi vzal za ruku. Byla to studená Harryho ruka. A než stihl otevřít oči, byl vtažen dovnitř, vtažen do Möbiových dveří – dveří, které ještě před chvílí existovaly jen v Harryho metafyzické mysli a nyní i ve Scottově – na ‚místo‘ mimo prostor a čas, avšak nacházející se paralelně nejen s nimi, ale také s přilehlými místy, kterým lidé říkají jednoduše vesmír.

„Bože!“ křičel Scott a jeho hlas se rozletěl napříč celými věky a nekonečny.

Skoro ses trefil, odpověděl mu Harry bezhlasně, přičemž stále držel Scottovu ruku. Scott stejně nebyl schopen se ho pustit, tak silný byl jeho stisk. Určitě je to Božská mysl. Ale na tomhle místě nemusíš mluvit, Scotte, protože v Möbiově kontinuu mají i myšlenky váhu. 

Möbiovo kontinuum: Scott jej cítil všude kolem sebe a kolem všeho! Tady, za Harryho dveřmi, ležela neproniknutelná temnota: prvotní temnota, která existovala odnepaměti, dokonce ještě před vznikem samotného vesmíru. Bylo to místo absolutní negativity; nebyla to dokonce ani paralelní úroveň existence, protože tady neexistovalo nic, tedy ne za normálních okolností a podmínek. A Scott věděl – chápal – že pokud někdy existovalo místo, kde vládla temnota, bylo to právě tady. A ano, klidně to mohlo být místo, ze kterého Bůh zavelel: Budiž světlo, a tím oddělil fyzický vesmír od této metafyzické abstrakce. Neboť Möbiovo kontinuum bylo opravdu ‚pusté a prázdné‘.

Jsi v pořádku? Harryho tichý hlas vylekal Scotta z jeho myšlenkových operací o tomto surreálném ‚místě‘ a on sebou trhl, což způsobilo, že se začal pomalu otáčet kolem své osy a Harry s ním. Ale nekroskop věděl, jak to zastavit, a znovu se zeptal: Scotte, jsi v pořádku? 

„Ano… tedy, vlastně ne!“ odpověděl Scott a každé jeho slovo zaburácelo jako hromobití. Pak konečně pochopil, jak to Harry myslel, a tiše se zeptal: Můžeme už jít? 

Ale vždyť jsme sem sotva dorazili! A pak jsou tu ještě další věci, které bys možná rád viděl. Možná je nikdy nebudeš potřebovat, ale co když ano? A k čemu je ti nástroj, když nevíš, jak jej použít?

Nástroj?

Tenhle samozřejmě! vysvětloval Harry. Möbiovo kontinuum. Takhle jsem tomu alespoň říkal já. Ale ať už je to sebevíce spirituální místo, je to stejně jako řeč mrtvých jen nástroj. 

Řeč mrtvých, opakoval Scott a pomalu se mu začalo vracet sebevědomí, jak se pomalu přizpůsoboval momentální situaci. Takhle tomu říkáš? Tomu, hm, ‚nadání‘, rozmlouvání s mrtvými? Vždycky jsem si myslel, že je to něco jako jasnozřivost. 

Jasnozřivost je podvod, opáčil Harry. Levný, otřepaný trik, jak vytáhnout peníze z důvěřivců. Ale to, co jsem dělával já a co teď umíš i ty, je opravdové. 

Hmmm! řekl Scott. Opravdové? Dobrá, Harry, můžeš mi ukázat ty… ty ostatní věci. Ale nejdříve… myslíš, že bych mohl – 

Chtěl by sis vyzkoušet komunikaci s mrtvými? Harry věděl, nebo spíše uhodl, co má Scott na mysli, protože část jeho v ní byla. A tak odpověděl: Dobrá tedy, pojďme tam. Ukaž mi souřadnice. 

Souřadnice? Znovu jednoslovná otázka.

No dobře, zapomeň na to, řekl Harry. Dokážu si je přečíst z tvé mysli. A i bez nich bych to místo našel, protože tohle je asi jediné místo, kam by sis šel řeč mrtvých vyzkoušet. Já jsem za svůj život navštívil spoustu hřbitovů. A bez některých bych se byl klidně obešel. 

Tak moment, Harry, řekl Scott. Už jsi zase změnil téma. Říkal jsi, že mám souřadnice? Ve své mysli? 

Každého místa, které jsi v životě navštívil, ujistil ho nekroskop. Pokud si na něj pamatuješ, je to souřadnice. Takže se teď vydáme tím směrem – a pak se tam myšlenkou, vůlí přeneseme. A –

Scott ucítil velice jemný pohyb a o chvíli později se před nimi z ničeho nic objevily Möbiovy dveře. Jsme tady! oznámil Harry a vtáhl Scotta do těch dveří, čímž jej vrátil zpět do gravitace, do tmy udržovaného hřbitova v severovýchodním Londýně. Jeho pozemek měl necelý akr a byl obehnán vysokou zdí, kolem které rostly stromy a keře, se kterými si pohrával jemný větřík vydávající při tom šumivý zvuk. Přízemní mlha navíc propůjčovala tomuto místu falešný pocit opuštěnosti a opravdový pocit ztráty.

Scott ucítil pod nohama pevnou zem a trochu zavrávoral; ne tolik, jako když mu Shania ukazovala mechanickou verzi stejného triku. A pak ten ‚chlapec‘ Harry řekl: „Tak, s kým si promluvíš nejdříve?“

Scott stále ještě nemohl zcela uvěřit tomu, co se děje – nebo o čem to sní – a proto odpověděl: „S otcem, myslím. Už dlouho trpí. Myslí si, že mě zanedbával; také že ano, ale měl k tomu své důvody, alespoň podle jeho představ dobré. Asi za to mohla ta jeho britská rezervovanost. Přesto jsem vždycky dostal, co jsem potřeboval, takže si nemám na co stěžovat. Chci si to s ním jen vyříkat, to je vše… chci, aby našel klid v duši.“

„A předtím jsi to nikdy nechtěl udělat?“ V Harryho hlase zazněla trocha odsouzení.

„Tak moment, Harry. Copak jsem věděl, že tohle existuje? Neměl jsem ani tušení, že z nich něco zůstane.“

„Ale oni jsou tady!“ řekl Harry. „Někteří z nich navěky, nebo to tak alespoň vypadá. Tělo je pryč a postupně zmizí i kosti, ale mysl pokračuje dál. Přemýšlej, Scotte: veškeré vědění, které kdy vzniklo, je tam dole, v zemi nebo se rozplynulo v dýmu. Je ztraceno – kromě toho, které bylo sepsáno v knihách. A myslíš si, že tohle je konec? Ani náhodou. Tvůrčí lidé jsou i nadále tvůrčí: píšou hudbu, knihy, které nikdy nestihli dokončit; nebo řeší vědecké problémy, navrhují velkolepá architektonická díla a stroje, které si živí ani nedokážou představit! Jsou velice aktivní, Scotte, alespoň ve svých myslích – protože mysl je to jediné, co jim zůstalo. A největší škoda je, že ve hmotném světě nikdo neví, co dokázali, protože neexistuje nikdo, s kým by mohli hovořit… už ne. Tedy až doposud.“

„To myslíš mě?“

„Myslím tebe,“ přikývl Harry. „Ale mám takový pocit, že se na tebe nebudou spoléhat tolik, jako předtím na mě. Řekl bych, že pochopí, že tady máš nějaké poslání. Ne, spíše to bude naopak: ty budeš potřebovat je. A, Scotte, až tě poznají, až ucítí tvé teplo, budeš mít mezi mrtvým spoustu přátel.“

Scott na tohle nedokázal odpovědět, takže se jen nepatrně otřásl…

Zatímco si ti dva povídali, ušli kus cesty. Nyní už byli blízko hrobu Jeremyho St. Johna a Scott najednou zpomalil. „Milují pořád?“ zeptal se. „Pamatují si své drahé, kteří po nich zůstali? Nežárlí na ně, protože oni stále ještě žijí? Já bych možná žárlil.“

„Podle mých zkušeností to dělají hlavně ti zlí,“ odpověděl mu nekroskop. „Ti, kteří byli zlí v životě, jsou zlí i po smrti – jenomže těch se obvykle ti ostatní straní. A pokud jde o lásku, no, mrtví se většinou zajímají o blaho svých milovaných, které tu zanechali, víc než o sebe samé. A také platí, že ti, kteří v životě milovali nejvíce, se přes to nejrychleji přenesou; jejich zármutek – tedy, pro živé – netrvá příliš dlouho. Ne, protože pro lásku je spousta místa někde jinde, na jiných místech, Scotte.“

„Na jiných místech?“ Scott byl znovu zmatený. „Oni se přesouvají na jiná místa? Na jaká místa, Harry?“

„Na lepší místa, to je hlavní,“ odvětil Harry. „Tak se tím nezatěžuj. A stejně, tady je hrob tvého otce.“ A skutečně, Scott před sebou spatřil rodinnou hrobku a desku s nápisem, který vždycky považoval za okázalý: ‚Muž dobrých mravů, muž skvělého původu‘.

Jeremy St. John tam nebyl… nebo byl, ale ne ve hmotné podobě, v jaké jej Scott viděl ve svém předchozím snu. Nyní byl spíše jen hlasem, ale slabým jako vánek, jako kdyby byl miliony kilometrů daleko.

„Kdo je to?“ zeptal se ten hlas. „Kdo je to tady, tak blízko, že cítím jeho teplo? Mrtví o někom takovém mluvili; o nekroskopovi, který s námi dokáže promlouvat. Ale co jsem udělal, že si zasloužím takovou návštěvu? Jsi tady, abys mě káral? Pokud ano, je příliš pozdě, protože já sám si to vyčítám už celé roky…“

Třicátá kapitola

Ve vzdáleném hlase Scottova otce znělo tak hluboké utrpení, že se Scottovi stáhlo hrdlo. Chvíli nedokázal promluvit, nedokázal najít slova – nevěděl, co říct, co říci svému otci – až ho Harry pobídl: „Scotte, je to jednoduché. Slyšíš ho, nebo ne? A věříš, ne? To stačí. Tak klidně mluv a on tě také uslyší.“

„Otče,“ řekl Scott roztřeseným hlasem, „to jsem já, Scott. Byla mi dána moc s tebou mluvit. Je to zvláštní, ale právě mi došlo, že je to něco, po čem jsem dlouho toužil.“

„Scotte?“ řekl ten hlas mnohem hlasitěji a možná i nevěřícněji. „Jsi to opravdu ty, synu? Nebo jsem tohle chtěl tak zoufale a dlouho, že si to jen představuji?“

„Ne, jsem to já,“ ujistil ho Scott. „Harry mi ukázal způsob, jak… jak to udělat. A ty jsi první, s kým jsem si přišel promluvit. Je to zvláštní, ale teď, když to dokážu a když jsem tady, nevím, co mám říct!“

„Synku! Synku!“ plakal Jeremy St. John a znělo to tak blízko, jako by seděl na hrobce vedle Scotta. „Zdál se mi sen, že jsi ke mně přišel, ale nebyli jsme schopni spolu hovořit. Přesto nyní… je to možné… že ty jsi nekroskop?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Scott a věděl, že jeho otec to ucítí. „Ne, nejsem ten nekroskop, jsem jen Scott. Ale nějak jsem získal nekroskopovy schopnosti; na jak dlouho, to nedokážu říct. Byly mi propůjčeny jeho schopnosti, abych vykonal nějakou práci. Nespravedlnost, kterou musím napravit. Můžu se pokusit ti o tom povědět, ale nevím, jak dlouho tady mohu zůstat, a navíc si chci promluvit ještě s Kelly. Kelly byla moje žena. Oženil jsem se, otče, ale ne za tvého života, takže jsi ji nikdy nepotkal. Kelly byla… byla zavražděna šílencem!“

„Zavražděna?“ (V otcově hlase zaznělo zděšení.)

Scott přikývl. „Ano, ale je to jen jedna z mnoha nespravedlností, kterou musím napravit. Jen jedna, ale pro mě ta nejdůležitější z milionů vražd – z nichž většina byla spáchána ve vzdálených světech – a dalších šest miliard, které vetřelec a jeho skupina chystají na tomto světě ve velmi blízké budoucnosti.“ Stručně to otci vysvětlil a čekal na odpověď. A po chvíli se ozvalo:

„Tolik práce a zdá se, že nebude vůbec jednoduchá. A přesto sis našel čas, abys mě navštívil. Zasloužím si to, synu? Nebyl jsem nejlepším otcem, že ne? Nejlepším? Co to říkám, nikdy jsem na tebe neměl čas.“ Hlas Jeremyho St. Johna byl nyní skoro vzlykáním.

„Ale vždycky sis stál za svým,“ utěšoval ho Scott. „Alespoň tohle jsem po tobě zdědil. Pamatuji si spoustu věcí: že ses nikdy nevzdal nebo nepřiznal porážku, tvou škrobenost a hrdost.“

„Hrdost?“ opakoval otec. „Ano, byl jsem hrdý, že ano? Ale ty víš, co se říká, synu: pýcha předchází pád. A já se cítím, jako kdybych spadl z pořádné výšky.“

„Pak jsme oba opravdu z jednoho těsta,“ přikývl Scott. „Když Kelly zemřela, ocitl jsem se až na samém dně. Myslím, že nikdo nikdy nepadl tak hluboko jako já. Připadal jsem si jako v černé díře, a abych byl upřímný, ještě pořád jsem se z ní nevyhrabal. Ale alespoň se mi dostalo pomoci.“

„To bylo ale něco jiného,“ namítl otec. „Ty jsi přece neudělal nic špatného. Na tobě nespočívalo hrozné provinění celou svou tíhou.“

Scott cítil, že mu docházejí argumenty – nebo spíše, že znovu ztrácí otce, který propadá vlastní beznaději – a tak rychle řekl: „Tenkrát jsem se necítil vinen, to je pravda. Možná trochu, na samém konci. Ale to bylo dřív, a teď je teď. Víš, Kelly je mrtvá teprve chvíli, a přesto…“

„Ach!“ pochopil jeho otec. „Myslím, že ti rozumím. Ale, Scotte, synku, ty přece nemůžeš být nevěrný vzpomínce… že ne?“

„To já nevím,“ odpověděl Scott. „Ale myslím, že ano, zvlášť když víš, že to, co odešlo je pořád s tebou, a ty se toho můžeš dotýkat a mluvit s tím.“

„Ach!“ povzdechl si otec znovu a chápavě přikývl. „Takže je v těch tvých schopnostech přece jen něco negativního, že?“

Scott s tím nemohl nesouhlasit. „To jsem zrovna teď také zjistil,“ a ucítil, jak chlad otcova náhrobku projel jeho tělem.

„Je to zvláštní, že ano?“ řekl mu otec tónem tak jemným a konejšivým, jaký u něj Scott nikdy neslyšel. „Myslím, že jsi přišel sem, abys mě uklidnil – což jsi docela úspěšně udělal – a přesto tě najednou konejším a možná tě i omlouvám já sám. Tedy, alespoň se o to pokouším.“

Scott zavrtěl hlavou, překvapený náhlým objevem čehosi nového. „Nikdy jsem si nevšiml, že to v sobě máš. To porozumění! Ale vždyť jsi byl ambasador, politik, ovšem že jsi ho musel mít. A také jsi byl – a stále jsi – můj otec! Měli jsme spolu více mluvit, ale nedařilo se nám to. Byl jsem pouhé dítě, co jsi mi mohl říkat, abych tomu já rozuměl?“

„To jsem věděl,“ řekl mu otec pohnutým hlasem. „A tak jsem se o to ani nikdy nepokoušel. A přesto jsem zmítán pocitem viny, ale není to jen proto, jak jsem tě zanedbával, Scotte. Protože ať se snažím sebevíc si věci v hlavě urovnat, abych sám sobě dokázal odpustit, nedokážu uniknout před vzpomínkou na to, co jsem udělal tvé matce.“

„A zároveň nemůžeš zapomenout na to, co ti udělala ona,“ odpověděl Scott. „Ale já vím, že mě milovala, a já ji také miloval a v tomhle se naše názory rozcházely. Podíval ses na mě a vzpomněl sis na ni a ten pohled jsi prostě nesnesl. A i když to teď nerad říkám, ten pocit byl vzájemný. Ale teď už je po všem…“

Scott se odmlčel a vzápětí si vzpomněl na něco, co mu říkal Harry, a napadlo ho, že se zeptá: „Je… je pořád tady, moje matka? Je stále s mrtvými, nebo už se odebrala dál?“

„Ta opustila Velkou většinu už dávno,“ odpověděl Jeremy St. John stísněně. „V životě trpěla víc, než je zdrávo, bylo by nefér, kdyby měla trpět i tady. Nikdy jsem se s ní nespojil, na druhé straně, nikdo s ní nekomunikoval. Tvá matka byla nad tohle povznesena, Scotte. A teď je –“

„Povznesena nad vším, na lepším místě?“ zeptal se Scott. „To jsem rád.“

„A já jsem rád kvůli tobě,“ dodal otec.

„Už budu muset jít,“ řekl mu Scott. „Ale nejdříve se chci ujistit, že jsi v pořádku – tedy, že je mezi námi vše v pořádku.“

Jeremy St. John si povzdechl. „Teď už je mezi námi všechno, jak má být. A já ti za to děkuji.“

„Pokud už se sem nevrátím –“ Scott vstal z hrobky „– no, víš, co tím myslím.“

„Ano, vím,“ odpověděl otec. „Sbohem, synku. Díky za… za všechno a hodně štěstí v tom, co máš před sebou…“

Momentálně měl Scott před sebou Kellyin hrob a neměl ponětí, co jí řekne – nebo jestli bude schopen cokoliv říct – nebo pokud ano, jaká bude její reakce. Jediná věc, kterou si byl jist, byla ta, že jí nehodlal lhát, protože to nikdy nedělal. V každém případě však byla Kelly rychlejší, protože Scott s Harrym ještě ani nebyli u jejího hrobu s překrásným mramorovým náhrobkem a Kelly už promluvila:

„Tvé myšlenky jsou řečí mrtvých, Scotte, a já i ostatní tady tě posloucháme už od chvíle, kdy jsi sem dorazil, od chvíle, kdy jsme ucítili tvé teplo. Už jsme jej cítili i předtím, ale nikdy tak blízko, bylo to jak malý, mihotající se plamínek svíčky v tmavém rohu sklepení – ale by tak malý, že jsme nevěděli, kde ani kdo jsi. Je tady spousta těch, kteří pamatují nekroskopa. Mysleli si, že se možná vrátil. Já… no, já jsem tady nová, a tak jsem nekroskopa nikdy nepotkala. Ale to teplo: cítila jsem v něm něco z tebe. Ale jelikož jsem tady byla nová, nic jsem neříkala.“

Scott otevřel ústa, pak je zase zavřel a potom je otevřel znovu a konečně promluvil. „Kelly! Jsi to ty! Jsi tady!“

„Samozřejmě,“ usmála se Kelly. „Kde jinde bych byla? Ale není mi souzeno zůstat tady příliš dlouho, alespoň tohle mi řekli. Přičítají to mé lásce k tobě, je jí tolik, a já už ti ji nemohu dát. Přesto stále existuje, a tak musí někam jít. A proto mi řekli, že je pro ni dostatek místa na –“

„Na jiných místech,“ vyhrkl Scott, když ucítil, jak mu sevřené hrdlo zabraňuje v dýchání a cosi mu svírá srdce v hrudi, duši a slzy v očích „Lepší místa, já vím. Kelly! Kelly!“

„Ne, nedělej to, Scotte,“ kárala ho měkce. „Nebo se také rozpláču. Vždyť už bylo na obou stranách řeky prolito tolik slz. Vlastně je jediná věc, která mě sužuje: že tě to tolik bolí. Připadalo mi nefér, že se trápíš, když já už se přes to přenesla.“

„Ty –“ Scott se snažil nevzlykat „– ty se netrápíš?“

„Jen kvůli tobě,“ odpověděla. „Ale ne fyzicky. Už nemám v krku ten kámen, který ho svírá, Scotte, a v srdci, které nebije, už není bolest. Už jsem se přes to přenesla. Ale co se týče mé duše –“

„Existují lepší místa pro tvou duši,“ utěšoval ji Scott.

Cítil, jak přikývla. „A já cítím – nevím – jako by spodní proud,“ pokračovala zasněně. „Něco mě stahuje, ale příjemně. Je to jako… jak by mě cosi volalo k sobě. Scotte, já vím, že mě to volá! Jediný důvod proč tomu odolávám, je ten, že ty jsi stále mezi živými. Musím si být jistá, že se netrápíš, že se tvé srdce uzdravuje, ale neměla jsem se to jak dozvědět… až teď.“

„Kelly, už se tomu můžeš poddat,“ ujišťoval ji Scott. „Jsem v pořádku… zrovna teď a tady ne, ale jinak ano. Víš, jak to myslím. Jediná věc, která mě trápí, je stejná jako u tebe: fakt, že já jsem tady, zatímco ty–“

„Zatímco já jsem zesnulá? Ale ty jsi příliš mladý, aby ses takhle rmoutil, Scotte. Našli jsme jeden druhého, že ano? Takže zcela jistě můžeš –“

„Ne!“ skočil jí do řeči Scott a umlčel ji. „Ne, neříkej to, Kelly! Nejsem ten, za koho mě máš. Jsem slabý.“

„Ne,“ namítla Kelly a Scott ucítil, jak zavrtěla hlavou a jak se na něj měkce usmála. „Jsi silný. A pokud tě bude milovat, jako já jsem milovala tebe, pak ji nesmíš odmítat. Tohle je druh lásky, které je na světě málo, Scotte.“

„Kdybych to byl býval věděl –“ zvolal Scott, „kdyby existoval nějaký způsob, jak jsem se to mohl dozvědět, kdybych jen tušil, že jsi stále tady, nikdy v životě bych –“

‚Šššš!“ tišila ho Kelly. „Ty si myslíš, že to nevím? Samozřejmě že ano. Ale, Scotte, tohle je hlavní důvod, proč nemohou mrtví být v kontaktu se živými! Protože by materiální svět byl plný provinilých nevinných lidí.“

„Kelly, já –“

„Ty jsi miloval mě a já jsem milovala tebe,“ řekla Kelly. „Milovali jsme z celého srdce, ale teď jsem mrtvá, zatímco ty žiješ dál. Jaká bych to byla žena – jaká by to byla láska – kdybych nechtěla, abys miloval znovu?“

„Kelly!“ Scott už své slzy nedokázal zastavit. „Už mě volají,“ ozvala se jako by z velké dálky. „Je čas, Scotte, jsem připravená.“

„Kelly!“

„Jen si pamatuj,“ řekla slabým a rychle pohasínajícím hlasem. „Jestli ji budeš milovat, miluj ji, jako jsi miloval mě, Scotte. Miluj ji… celým svým… srdcem…“

A to bylo vše, neboť poslední Kellyina slova už zněla jen jako povzdech, který splynul s nočním vánkem ve větvích stromů. Byla pryč.

„Na lepších místech,“ vzlykal Scott.

„Ano,“ promluvil Harry měkce. „To ti můžu zaručit…“

Když byli zpátky v Möbiově kontinuu, Harry řekl: Můj čas už se krátí, Scotte, a já ti stále ještě potřebuji ukázat další věci. Jak už jsem řekl, možná je nebudeš potřebovat, ale je lepší být připraven, že? 

Když to říkáš, odpověděl mu Scott šeptem. Cítil se úplně vyčerpaný.

Víš, pokračoval nekroskop, v Möbiově kontinuu existují dveře uvnitř dveří. Některé vedou do jiných míst – a tím myslím fyzická místa, ne místa, kam se odebrala Kelly – a jiná vedou do minulosti a budoucnosti. My se v těch místech nemůžeme nijak projevovat, nebo spíše živí nemohou, i když jsem jednoho takového znal, ale někdy tam existují náznaky toho, co bylo nebo bude, a tak stojí za to si tu kterou časovou smyčku vyhledat. A když se dostaneš k takové časové smyčce, řekněme budoucí soustředíš se na to, co si myslíš, že ti budoucnost přinese. Takhle. 

A najednou se otevřely dveře, ale zcela jiné dveře: byla to prostě díra do prázdna! A když Harry nasměroval Scotta k jejich prahu, řekl jen: Dívej se! 

Scott se podíval… a rázem byl ohromen úžasem a posvátnou úctou! Za těmi dveřmi do budoucnosti se totiž nacházel chaos milionů, dokonce miliard vláken průzračně modrých neonových světel vyrytých do pozadí z černého sametu. Bylo to jako nějaký neuvěřitelný meteorický roj, kde všechny ty meteory směřovaly od Scotta do nepředstavitelných hlubin vesmíru – ale ve skutečnosti to byla budoucnost. Na rozdíl od meteorů však tato vinoucí se, zkroucená vlákna nijak neztrácela na intenzitě. Naopak, zůstávala jasně modrá, upevněná v temnotě samotného času! A to ze všeho nejneuvěřitelnější bylo tohle: jedno z těch modrých vláken vycházelo ze samotného Scotta, vyrůstalo z něj a pokračovalo dál do budoucnosti. Scott se podíval na Harryho, ale ten žádné vlákno neměl a nekroskopovi bylo okamžitě jasné, na co asi myslí.

Přesně tak, přikývl Harry. Tohle jsou vlákna života, modrá vlákna času veškerého lidstva. Ty máš taky jedno, protože jsi živý. Ale já – pokrčil rameny – já už žádné nepotřebuji. Pak se zamračil a pokračoval: Tamto stříbrné vlákno, které se táhne souběžně s tvým… to je pro mě něco nového! Myslím, že jsem nikdy nic podobného neviděl. Ale má, v sobě nádech modré, takže je to snad jen dočasná deformace. 

Scott zřejmě tušil, co je to za vlákno, komu patří, a dokonce proč se po čase proměňuje v modré; ale momentálně byl až příliš ohromen tím, co vidí, než aby něco vysvětloval, a tak jen řekl: Nemůžu věřit tomu, že se dívám do budoucnosti. Do své budoucnosti! 

Do budoucnosti všech, opravil ho nekroskop. A navíc se můžeme vydat kousek dál – po proudu času, jak se říká – a podívat se, jak se budou věci vyvíjet. 

Scott trochu zaváhal: Cože? Opravdu si myslíš, že je to dobrý – 

Ale to už jej Harry přenesl přes práh. A vydali se dolů, po proudu času, zatímco budoucnost byla vždy o kousek před nimi. Až najednou –

Záchvěv strachu… chvilkové zemětřesení… čas samotný jako by se zbortil… a zcela nepochopitelně se temnota proměnila v oslňující bílé světlo! To však trvalo jen zlomek sekundy, jen malý okamžik a vzápětí se vše vrátilo do normálu. No, všechno vlastně ne.

Neboť Harry se Scottem se zastavili –

Kde je moje vlákno? zeptal se Scott.

Už tam nebylo, ne před Scottem, odvíjejíc se do dáli. Za ním ano, jeho životní vlákno se vinulo zpátky do minulosti – do jeho minulosti – ale před ním ne, k budoucnosti od něj nic nevedlo. A zmizelo i to stříbrné vlákno.

Scott se podíval na Harryho, aby mu to vysvětlil. Je čas se vrátit, řekl mu Harry velice tiše.

Ale co se to stalo? zeptal se Scott, když je nekroskop vedl zpátky k těm dveřím do budoucnosti a přes jejich práh do ,základního‘ Möbiova kontinua. Co to znamená? 

To nedokážu s jistotou vysvětlit, odpověděl mu Harry ztlumeným hlasem. Ale jedna věc je jistá: budoucnost je nevyzpytatelná. Myslím, že by to mohlo dopadnout dobře. 

Mohlo by to dopadnout dobře? opakoval Scott. Tím ale nemyslíš, že by to mohlo dopadnout dobře se mnou?

Ano! odsekl Harry. Ano, přesně to si myslím. Myslím, že bys měl být v pořádku. Jasné? A teď, když dovolíš, ti ukážu, proč si to myslím. Soustřeď se na minulost, Scotte. Mysli na to, co je dávno pryč. A tentokrát vyhledáme mé vlákno. 

Ale ty žádné nemáš, namítl Scott logicky.

Ne, ale ještě nedávno jsem ho měl. Najdeme ho.

Otevřeli dveře do minulosti a Scott byl znovu ohromen neuvěřitelnou, nadpřirozenou krásou toho, co viděl. Stejně jako i předtím se před nimi objevila ta nesčetná spousta vláken, ale nyní, místo toho, aby se rozbíhala všemi směry do prostoru, zkracovala se, zužovala, jako by se chtěla nacpat do dalekého, mlhavého prvopočátku. A prvopočátek tvořil vzdálený, modravý opar: počátek lidského života na zemi.

A po chvíli mu Harry velice tiše oznámil: Tamhle! Zastavili se. Vidíš to? To jsem byl já, Scotte. Na samém konci, to jsem byl já. 

Byl to výbuch zlatých šipek, takových, jakou dostal i Scott a která jej změnila, posílila a neustále ho přetvářela v to, čím se stával. Vlastně jedna z těch šipek – část nekroskopa, Harryho Keogha – byla Scottova šipka, která si ihned po tom výbuchu našla důvod, aby vešla do něj. Neboť když Harry utrpěl svou metamorfózu, svou ‚smrt‘, v jiném světě utrpěla Kelly St. Johnová tu svou. S tím rozdílem, že ta její byla konečná a trvalá.

Scott pozoroval, jak to nekonečné množství šipek vyráží všemi směry, jak hledají, přemýšlejí, vědí. Pak zrychlují a vyrážejí směrem ke svým vlastním dveřím. Avšak za tím Harryho výbuchem viděl Scott ještě něco jiného: Harryho rudé vlákno života, rudé jako samotná krev!

A Harry řekl: Neříkal jsem snad, že mám i jiné stránky, které bys určitě nechtěl znát? A než mohl Scott odpovědět: Ale ať už jsem byl čímkoliv, byl to zdroj tvých schopností. Teď už je nemůžeš nijak popírat nebo nad nimi pochybovat, protože jsi je viděl na vlastní oči a víš, odkud pocházejí. A co je ještě důležitější, víš, jak je použít. Ale pokud stále pochybuješ, můžeš se mě pokusit kdykoliv zavolat. Kdo ví? Možná tě uslyším. 

Po těch slovech obrátil směr. Časový proud je zachytil a unášel dál; na něm se vrátili zpět do přítomnosti a do Möbiova kontinua.

Cestou tam byl Scott zticha; viděl a naučil se toho hodně, ale co jej v mysli tížilo nejvíce – osoba a událost pro něj nejdůležitější – byla Kelly. Setkal se s ní, s nehmotnou Kelly, a dokonce s ní mluvil. Ona se už ale odebrala na jiná místa, tam, kde se s ní už nikdy nebude moci spojit, ale on na ni i tak nikdy nezapomene.

Bude bez ní, musí se naučit bez ní žít, ale nikdy na ni nezapomene. Ne na svou Kelly. Nikdy. Nikdy.

Scott se probudil. Už to nebyl ten malý chlapec, nýbrž dospělý muž, přesto však muž vzlykající jako malé dítě. Schoulený v náručí Shanie se k ní tiskl, jako by to byla Kelly a nehodlal ji nikdy pustit. Pak uslyšel její hlas – hlas Shanie – a věděl, že ji pustit musí.

„Scotte!“ volala na něj. „Ach, Scotte!“

„Pryč,“ vzlykal. „Je pryč. Ale teď už bude v pořádku.“

„Ano,“ odpověděla mu Shania, „a ty také.“ I ona plakala. Protože tam samozřejmě byla s ním. Shania a její khiff, jako jedno tělo v metafyzické mysli Scotta St. Johna. A emoce, jako byly ty Scottovy, jsou nakažlivé…

Třicátá první kapitola

Byla tak hřejivá a konejšivá, ale nebyla to Kelly a Scott ji jen na malou chvíli odstrčil stranou. Pak, dokonce i v té polotmě ucítil, vlastně věděl, že jí tím ubližuje, znovu ji k sobě přitiskl se slovy: „Promiň, promiň mi to! Nechtěl jsem to udělat. Ale myslel jsem si, že držím… cítil jsem, jako bych držel –“

„Kelly, já vím,“ řekla Shania za něho. „Všechno jsem to viděla, ale neobviňuj mě z toho, že tě špehuji. Musela jsem to vidět, musela jsem vědět. Ale to, co teď už vím, čemu teď začínám rozumět, je tak neuvěřitelné, tak magické, tak úžasné!“

Úžasné? Co bylo tak úžasné? Kelly přece zemřela, odešla z tohoto světa, nebo ne? Opustila všechno, co kdy měli společného, a Scott tu zůstal sám. Ale ne, zůstal tady se Shaniou. Když Shania rozsvítila lampu na nočním stolku, Scott se snažil skrýt své uplakané oči, a tak si protřepal polštář, opřel jej o čelo postele a zabořil se do něj: „Kolik je hodin?“ zeptal se stále ještě zastřeným hlasem plným slz.

„Myslím, že ty nejlíp víš, kolik je,“ odpověděla mu Shania. „Víš kolik a proč, ale nevíš, jak – vlastně, teď už možná ano. A až se trošku sebereš a budeš se cítit lépe, musíme si o tom promluvit. Ale čím dřív, tím líp, protože čas se krátí.“ Shania si také osušila oči, své vlastní, úžasné a velice lidské oči a posadila se vedle něj.

Samozřejmě že bylo 3:33, čas, kdy Kelly – kdy navždy usnula – a čas, kdy se znovu probudila, ale na lepším místě. A Scott řekl: „Zase mluvíš o tom čase? Tři třicet tři? Ale vždyť to jsme už spolu přece probrali, ne? Tak o čem si musíme promluvit?“

„Musíme si promluvit,“ odvětila. „O tom a ještě o něčem jiném. O něčem velice vzrušujícím a velice důležitém.“

Vzrušující, úžasné, důležité. Scott vstal a začal se oblékat: „Ale to už jsme jednou udělali. A já nevím nic víc, než co už jsem ti řekl.“

„Ale já vím víc,“ opáčila Shania. „Teď už vím víc. Tedy alespoň doufám, že vím. A proč se oblékáš, když si nechceš promluvit? Můžeme mluvit, o čemkoli budeš chtít, Scotte. Například: možná je pár věcí, se kterými se chceš svěřit…? A možná že konečně oceníš opravdovou hodnotu mojí khiff. Bolestivé věci mohou být smazány. Ne nadobro to ne, ale uklizeny tam, kde neudělají žádnou škodu. A také jedinečné vzpomínky, které mohou být kdykoliv znovu vyvolány, pokud se budeš cítit sklesle a budeš potřebovat –“

Avšak Scottův hlas zněl stroze, když jí skočil do řeči: „Na to máme drogy a taky je neberu!“ Pak mu došlo, že je na ni hrubý za něco, s čím ona neměla nic společného, a změnil tón: „Bože, pořád se kolem toho motám, že? Ale víš, já své vzpomínky chci, ty špatné i ty dobré. Ty dobré mě pohánějí vpřed, a ty špatné – zvlášť jedna z nich – tu potřebuji, Shanio! Já ji potřebuji jako neustálou připomínku toho, co musím vykonat.“

.Ano,“ souhlasila. „Myslím, že u mě je to stejné, mám stejné vzpomínky. Zahrnují celé světy, rasy. Moje vlastní rasa, která je nyní téměř vyhubena, je v mé mysli na prvním místě. Je to vzpomínka, která mě žene kupředu, a já nechci, aby mi ji někdo bral, ani na chvíli, a nedám ji ani své khiff. Říkám to, abys viděl, že ti rozumím.“

Shania vstala, oblékla si župan a obešla postel až ke Scottovi. Ten se posadil a začal se obouvat.

„Kávu. Proto se oblékám,“ odpověděl konečně na Shaniinu otázku, zatímco ona mezitím přišla až k němu. „Potřebuji kávu, aby mě probudila. Ten spánek už mi stačil. Musím přemýšlet nad vším, co jsem viděl, slyšel a naučil se. Cítím, že se musím naučit víc, takže ať už se mnou chceš hovořit o čemkoliv a cokoliv potřebuješ… chceš mi ukázat…?“

Zarazil se a pak rychle řekl: „Ale nejdříve chci, abys mi ukázala… sebe.“ Protože vždy, když se s ní miloval, nikdy se na ni nedíval, ne takhle. Pak natáhl ruku a uvolnil jí pásek županu.

Ona však byla rychlejší, nechala župan, aby jí splýval po těle a aby si Scott mohl prohlédnout neuvěřitelnou krásu jejího těla. Natáhl ruku a pohladil jí ňadro: „Kelly mi řekla, abych tě miloval z celého srdce.“

„Já vím,“ odpověděla a zachvěla se pod jeho dotekem. „Ale přála bych si, abys mě miloval takovou, jaká jsem, ne kvůli Kelly.“

A Scott si pomyslel: To může chvíli trvat. 

A přestože se snažil si tuhle myšlenku nechat pro sebe, Shania ji slyšela: „Čas je něco, čeho se nám možná nedostane. A tak bychom si měli užít toho, co máme.“

Scottova ruka opisovala její dokonalé křivky: „Jenže touha není láska. Je to něco živočišného. Přece si ještě nemůžeme být jeden druhým jisti, ne?“

„No, já jsem si sama sebou jistá,“ odpověděla tichým, smyslným hlasem, když se k němu sklonila, aby jí mohl políbit bradavku. „A koneckonců, my jsme živočichové.“

„Nevěřím tomu, že ses mi tak odevzdala,“ zavrtěl Scott udiveně hlavou.

„A já nevěřím tomu, že jsi mě přijal,“ odpověděla se smutným, trochu ironickým úsměvem. „Mě, Shaniu Dvě, ‚mimozemšťanku‘?“

Scott zasténal a přitiskl si ji na svou hruď: „Opravdu? A proč ne? Protože jsi mimozemšťanka? Ale ženy jsou přece z Venuše, nebo ne?“

„Ženy jsou z…?“ vydechla, jen napůl při smyslech, a vnímala, jak jí Scott mezi stehny ožívá.

„To je jen takové hloupé rčení,“ vysvětloval, zatímco cítil, jak mu buší srdce a v žilách vře krev, když jí hladil zadek a líbal ňadra. „S tím si nelam hlavu.“

A pak, když Shania vyklouzla ze županu, Scott se přistihl, jak se znovu svléká…

„Mám ráda vaši kávu,“ řekla mu, když opět seděli v jeho pracovně v přízemí a upila ze svého šálku. „Je určitě z nějaké rostliny, že?“

„Cože, chceš říct, že neznáš kávu?“ Scott neskrýval překvapení. „Ale vždyť o nás víš tolik.“

„Ne všechno,“ odpověděla. „Je toho spoustu, nad čím jsem neměla čas se ani zamyslet, natož to probádat.“

„Ty jsi vegetariánka, že?“

„Většina mých lidí jsou –“ zarazila se „– byli vegetariáni. Teď už je nás sotva hrstka: ti, kteří nebyli na planetě, když byla zničena. Ale mnozí z nás jedli nějaké ty mořské produkty – ne ryby, ale škeble, velké mlže a různé neinteligentní tvory.“

„No, i já mám rád ryby,“ poznamenal Scott. „A Kelly je také milovala. Ona byla taky vegetariánka.“ Pak si ale uvědomil, že nemluví o ničem jiném než Kelly, Kelly, Kelly a že s tím musí přestat, nechat si její památku pro sebe a rychle pokračoval: „Co se týče kávy, ta se vyrábí mletím malých, hnědých bobulí.“ Pak pokrčil rameny a dodal: „Ale nemyslím si, že u toho moc trpí.“

„Cože?“ Shania otevřela ústa.

„To byl jen vtip.“

„Aha!“ oddechla si Shania s úlevou. „Víš, slyšela jsem o několika světech, kde rostou napůl vnímavé rostliny. Jsou to vesměs masožravci, kteří sami také vnímají bolest.“

„My je tu máme taky,“ odpověděl Scott. „Například mucholapka. Ta se živí mouchami – vlastně je rozpustí a pak je vstřebá – ale nedokáže uvažovat.“

„Za nějaký čas, pokud ta vaše mucholapka přežije geologické věky, evoluce se o to možná postará!“ řekla Shania.

„Přežití,“ zopakoval Scott zamyšleně. „Ale neměli bychom mluvit o našem vlastním přežití? O čem jsi to vlastně chtěla hovořit? Říkala jsi, že je to důležité, vzrušující, úžasné. Tak co je to? Našla jsi způsob, jak se postavit Salcombovi a těm ostatním zrůdám… jakže jim to říkáš?“

„Mordriové,“ odvětila chladně. „Jednotka tří šílenců. Ne, nemám žádný plán. Avšak po zkušenosti z tvého snu mám naději, alespoň malou naději. Ale, Scotte, musíš vědět, že to bylo mnohem víc než jen sen.“

„Já vím,“ přikývl a Shania si přisedla k němu. Chvěla se a tiskla k němu, jako by byla v místnosti zima, což nebyla. „Příliš mnoho z mých snů jsou v poslední době víc než jen sny. Říkáš, že jsi tam byla se mnou? Že jsi viděla, prožila, co jsem viděl a dělal?“

„Všechno,“ přiznala. „A my – moje khiff a já – jsme také cítily tvou bolest.“

Scott přimhouřil oči. „Víš, z tohohle se začíná stávat zvyk, který mi zrovna moc nesedí. Nejsi jediná, kdo se mi vkrádá do snů. Ten čtyřnohý kolega tam nahoře, co spí na dece, ten to taky občas dělává! A je víc než pravděpodobné, že by tam byl dneska v noci taky se mnou, kdyby nebyl tak unavený a nacpaný k prasknutí! Takže se ptám: mám vůbec nárok na nějaké soukromí? Mám také sny, ve kterých bych chtěl být sám. Máme takové označení pro lidi, kteří –“

„Já vím, neříkej to!“ zarazila ho Shania. „Nejsem žádný úchylný šmírák, Scotte! Jenže jsem telepatka – vždycky jsem byla – a tak se na sny dívám jinak a vím, že to nejsou pouhá podvědomá vyplnění přání. Myslím, že je to jasné, protože pokud by tomu tak bylo, neexistovaly by noční můry! Nikdo by si je přece nepřál. A co se týče toho posledního snu: tvůj spánek byl tak neklidný a ty jsi byl tak rozrušený – převracel ses, házel jsi sebou a pořád jsi něco mumlal – že jsem o tebe měla strach. Věděla jsem, že to musí být něco neobvyklého, možná dokonce nebezpečného, a chtěla jsem být s tebou. Jen přemýšlej, Scotte. Co kdyby to byli Mordriové? Pak bych tě musela probudit a vlka taky, abychom všichni tři mohli vztyčit štíty a odehnat je.“

Scott přikývl. „No dobře, to beru. Takže když jsi do mě vešla, viděla jsi, co jsi viděla. Ale co tě tak vzrušilo?“

„Byla to shing’tská legenda, i když ji mnozí považovali za čirý mýtus,“ odpověděla a její krásné oči byly plné úcty. „Nebo to možná byla rodová vzpomínka z časů, kdy ještě neexistoval khiff. Ale v každém případě to bylo něco z naší úlomkovité shing’tské historie: odnepaměti uctívaná teologie. Povím ti, co o ní vím.

Na počátku, poté, co bylo vše stvořeno, Ten, který to stvořil, On – nebo Ona? Nebo snad Ono? Pro zjednodušení mu v tuto chvíli budu říkat On – se díval, jak se na jeho planetách vyvíjejí lidi a život všeho druhu. Byl všudypřítomný, v každém okamžiku a nerozlišoval mezi prostorem, časem a dalšími úrovněmi a paralelami. Byl tak posedlý tím, co stvořil, že se tím nechal pohltit, stal se součástí všeho; klidně mu říkej třeba ,příroda‘. Ale ještě než byl zcela pohlcen, uvědomil si evoluci, mutaci a zrod zla. Tam, kde byla inteligence, muselo se po čase nutně zrodit i zlo. Protože jak se národy snaží samy sebe zdokonalit, tak se z nich separují jednotlivci, kteří sledují jen vlastní užitek… a rodí se chamtivost!

Rodí se nenasytnost a roste a bují a rozsévá touhu po moci; pak se rodí moc a ta plodí korupci a zkaženost; a z té se rodí další zlo… a tak to pokračuje dál. Bohužel, tato vlastnost inteligence rodit zlo se projevuje téměř všude, takže je dokonalost nemožná!

A tak, Ten, který se pomalu stával ,přírodou‘, pochopil, že musí omezit tyto evoluční proměny inteligence ve zlo, a také byl nešťastný z toho, že to způsobil On sám, ‚příroda‘! Zároveň byl však fascinován a chtěl na vlastní oči vidět, jak se těm inteligencím, které stvořil, bude dařit. Ale protože měl v úmyslu zaspat celé věky, jak by pak mohl zůstat při smyslech a sledovat všechny ty změny?

Samozřejmě že nemohl… ale možná jiní, které stvořil, by mohli! A tak, dokud ještě stále mohl, vyhledal si v těch raných dobách jisté rodící se inteligence a vdechl do nich svou esenci. Na konci jejich životnosti určené kvalitou toho, čeho za života dosáhly, by zdánlivě zemřely, ale ve skutečnosti by se proměnily v něco jiného: v Jeho posly, spojky, pozorovatele všeho. Ale pochopil, že stejně jako inteligence, i jeho agenti mohou podléhat změně, evoluční mutaci, zlu. A tak, třebaže jim dal smysl, neomezenou mobilitu, omezil jejich znalosti, zastřel jim paměť, aby si nemohli nic pamatovat, a dal jim pouze instinkt, který je měl řídit, instinkt práce ve prospěch Všeho.

Pokud šlo o jejich podobu a omezení: bylo jich mnoho, ale někteří vybraní se nakonec proměnili v myriádu zlatých šipek! A teď už vidíš, proč jsem tak nadšená, proč mě jímá to kouzlo, ten div. Protože ty jednu z těch šipek máš, Scotte!“

A stejně tak i já, ozval se třetí člen jejich jednotky, který právě tiše vcházel do místnosti. Ale proč jste vzhůru? Vždyť je ještě noc, venku je pořád ještě tma. Tohle je spíše moje doba, ne vaše. 

„Chtěli jsme si promluvit,“ řekl mu Scott a vlk se položil na koberec pod jeho stolem. „Mám několik věcí, které musíme probrat. Můžeš poslouchat, jestli chceš.“

„A pokud si myslíš, že k tomu máš co říct,“ navázala Shania, „klidně nám to pověz.“

Scott se na ni tázavě podíval.

„On má šipku!“ připomněla mu. „Copak jsi mě neposlouchal?“

„Cože? Ty mýty a legendy? Dobrá, teď poslouchej ty mě. Moji lidé – lidé z mého světa – mají spousty vlastních teologií. A ani dvě nejsou stejné! Každá z nich uctívá někoho svatého, věří v zázračná zmrtvých vstání, v neuvěřitelná zjevení. A na základě těchto ‚pravd‘ přísaha‘ kněží nebo kazatelé, kteří se řídí zákony, jež jim jejich víra přikazuje Jenomže, Shanio, oni všichni přece nemohou mít pravdu! A tak logicky, kdyby se většina z nich, nebo dokonce všichni mýlili, jak mohu věřit v tvou teologii? Stejně, tolik víry ani nemám, a ty dokonce nejsi ani –“

„Ani z vašeho světa?“ Shania zavrtěla zklamaně hlavou. „Někdy mi připadá, že argumentuješ jako trojice Mordriů nebo v jejich zájmu nebo jenom abys argumentoval. Scotte, nechci zranit tvé city, ale uvažuješ příliš omezeně. I Mordriové se přeli: jestliže existuje jen jediná nejvyšší bytost, jeden Stvořitel, proč tedy každý inteligentní, teologicky založený národ – ať už jsou to zvířata, hmyz, houby nebo jiná stvoření – proč všichni, ve všech světech, které obývají, trvají na tom, že byli stvořeni k Jeho obrazu? Tohle je jeden z hlavních důvodů, proč Mordriové nejsou schopni přijmout jedinou univerzální bytost – žádné božstvo. Ale univerzální? Dokonce i to je zavádějící, protože On byl multiuniverzální!“ 

Scott rozhodil rukama. „Ale my se tady hádáme kvůli snu, prokristapána!“

A tu si Scott vzpomněl na něco, co mu Harry v tom snu řekl. „To není zase tak nepravděpodobné,“ řekla Shania. „Pro kohokoliv jiného, to zcela jistě! Teď za tebe promluvila tvá teologie, Scotte, a jsem si jistá, že je tak dobrá jako všechny ostatní. Ale ta úžasná věc, kterou ti tvůj podivný návštěvník řekl, a věci, které dělal, ty byly opravdu inspirující! Vždyť takovéto schopnosti mohou být jedině… ano, od Boha!“

„Byl to jen sen,“ opakoval Scott a znělo to skoro jako poslední zoufalý pokus o protest. „No, nebyl to úplně normální sen – to je jisté – ale byl jsem tady, v posteli vedle tebe. Nebyl jsem na hřbitově, nebyl jsem v tom… v tom ‚Möbiově kontinuu‘, i když vlastně ani nevím, co to je. A už vůbec jsem se nepohyboval sem a tam v čase. Byl jsem tady, spal jsem s tebou v posteli!“

Ne pořád, zvedl hlavu vlk a s nastraženýma ušima si svýma hnědýma očima prohlížel oba členy svého týmu. Cítil jsem, že se děje něco divného – něco mi v mém vlastním snu říkalo, že se cosi děje – a já jsem zkoušel, jestli vás náhodou neuslyším. Byli jste tam, ano, ve svém pokoji. Mám dobrý nos a cítil jsem vás, pach vašich horkých těl. Ale vaše myšlenky byly úplně jinde. Měl jsem starost, možná jsem i trochu kňučel, ale pak jsem slyšel, že vaše srdce bijí a postel pod vámi vydává zvuky, když se pohnete. Mohl jsem se pokusit vyhledat vaše myšlenky, ať už se zatoulaly kamkoliv, ale když jsem se pokusil je najít, viděl jsem jen strašlivou nicotu. Vůbec jsem nevěděl, co to znamená, a tak jsem se ani nepokoušel ji zkoumat. Sice nejsem žádný zbabělý, špinavý pes s ocasem staženým mezi nohama, ale taky nejsem blázen! A tak jsem se zase uložil k spánku, což mi připadalo rozumné. Když jsem se pak znovu probudil, slyšel jsem vás tady dole, a tak jsem za vámi přišel, abych se ujistil, že je vše v pořádku, a jsem moc rád, že vám můžu potvrdit, že vaše myšlenky jsou tam, kde mají být… 

Shania užasle zírala na vlka a pak se podívala na Scotta – úplně jinak, odhodlaně.

„No?“ zeptal se Scott. „Co je? Nějaký mimotělní zážitek? Na to myslíš?“

Přikývla. „Takhle si to vysvětluji já, ano. Důvodem toho snu bylo vysvětlit všechny ty záhady – ukázat ti, proč jsi to, co jsi – vyplnit zbylé mezery ve tvých poznatcích a sdělit ti, že tvůj záměr byl schválen a tobě byly uděleny schopnosti k dosažení cíle. A to se mi právě zdá kouzelné a úžasné, a proto se také odvažuji doufat. Scotte, máme na své straně vyšší moc!“

Scott jí věřil, cítil, že má pravdu; a konečně věděl, že ona věří jemu. Přesto jej však tížila zdánlivě nezodpověditelná otázka. „Vyšší moc? Na naší straně? Tak proč se o to nepostarala sama?“

Na tuto otázku Shania nedokázala odpovědět, ale musela se o to alespoň pokusit, jinak by Scottovo byť i částečné akceptování situace mohlo vyprchat. „Možná že není schopna nijak zasáhnout. Vždyť už jsem se ti snažila vysvětlit, že On si určil své agenty – byly to konkrétní bytosti nebo jejich rezidua – a oni sami by nikdy nebyli schopni ublížit, dokonce ani tomu největšímu zlu. Avšak třebaže sami nejsou schopni se na tom podílet, vypadá to, že je v jejich moci obdařit, vést a ovlivnit své hostitele. Jak jsme sami mohli vidět, alespoň prozatím jsi jedním z nich. A vlk také!“

Scott zavrtěl hlavou, povzdechl si, kousl se do rtu; ale přestože ho několik věcí stále mátlo, byly tu další, které popřít nemohl. Jeho vlastní telepatie, nebo spíše telepatie celé jeho trojice, Shania a její khiff, Kellyina smrt a fakt, že ji Simon Salcombe zavraždil, nepopiratelný pocit, že do něj kdosi vstoupil… a pokud to nebylo z důvodů, které tady zmínila Shania, proč potom? Ale samozřejmě že tu byly i další otázky, jako například:

„Ty říkáš, že v té legendě dal Jediný svým agentům neomezenou mobilitu,“ uvažoval Scott. „V jaké formě? Prostřednictvím Möbiova kontinua? A co ty se svým… se svým lokalizérem? Shing’tové jako celek? Znamená to snad, že vy – celý tvůj rod nebo to, co z něj zůstalo – jste také Jeho agenti?“

Shania zavrtěla hlavou. „Lokalizéry jsou přístroje, jsou to nástroje, produkty vyspělé technologie a fyziky, kterou Mordriové považují za něco velice blízkého Bohu. Ale Möbiovo kontinuum – to, co jsem z něj viděla – to tvoří mysl, Scotte. Je metafyzikální.“ 

Scott přikývl. „Metafyzikální, ano. Paranormální, vymyká se logice a vědě a vysvětlení, je to něco zvenčí.“

„Nebo z hloubi nitra,“ přikývla Shania.

Konečně řekl: „Pokud se mám smířit s tím, že je to záležitost metafyziky – pokud tomu mám uvěřit, a vypadá to, že budu muset – pak musím věřit i té další… věci, té řeči mrtvých, a také se smířit s tím, že je skutečná! A když o tom teď přemýšlím, tak to bylo velice skutečné! Věřil jsem – věřím – že jsem hovořil se svým otcem a s Kelly. A v tom případě máš naprostou pravdu, Shanio, je to něco úžasného. Na druhé straně je to ale děsivé!“

„To ano.“ Přitiskla se k němu a oba se zachvěli. „Já vím. Scotte, navzdory veškeré technologii Shing’tů – s celou jejich přirozenou schopností telepatie – se nikdy nikomu z nich nepodařilo vyvinout žádné zařízení pro komunikaci s mrtvými! Ano, mají tu moc vdechnout jakousi energii bezmyšlenkového, bezduchého života do mrtvé tkáně – i když tohle bylo po celé věky považováno za zakázaný, hrůzný čin – ale nikdo nikdy nemluvil s dušemi, které se odebraly na věčnost. A tak se sama sebe ptám: pokud dokážeš přimět mrtvé, aby s tebou hovořili, pokud tě milují jako zdroj jediného kontaktu s živými a se světem, který opustili, a udělají pro tebe téměř cokoliv –“

„O co jiného je ještě mohu požádat? Ale co jiného by mi dokázali nabídnout?“

Na tuhle otázku Shania raději neřekla nic, zatímco vlk pod Scottovým stolem tiše zakňučel a pak se co nejpevněji schoulil do klubíčka…

Třicátá druhá kapitola

„Co takhle si trochu oddechnout a trochu si věci zrekapitulovat?“ řekl Scott. „Takže věříme, že mám motiv – že potřebuji pomstít smrt své ženy – a tudíž jsem byl vybrán, abych vykonal pomstu na Simonu Salcombovi a Mordriech?“

„Ano,“ přikývla Shania. „Ty, já a vlk. Ale hlavně vy dva, kteří jste se stali nástroji rezidua agenta Jediného.“

„Dobře,“ přikývl Scott. „Takže ty máš motiv, já mám motiv… ale vlk? Jaký je jeho motiv? Proč on dostal šipku?“

Shania na to mohla jen bezradně pokrčit rameny, ale vlk vstal a posadil se k jejich nohám se slovy: Potřebuji já nějaký důvod? Pokud vím, tak jsem tady jen proto, abych tě chránil a staral se o tebe. Kývl hlavou směrem ke Scottovi. A o tebe samozřejmě taky. Podíval se na Shaniu. Vy dva jste moje Jedna a Dvě. A já jsem Tři. Staráme se jeden o druhého. Moje Dvě, Shania, mě spojila s mým Jedna, který mě vytáhl z té mizérie a nechal mě u sebe. Teď už nejsem zubožený, jsem šťastný… a přece někde v dáli cítím nebezpečí, které se blíží, a tak jsem potřebný. Má jediná touha je udělat to, co bylo učiněno pro mě. Zachránit moje Jedna a Dvě, mého pána a paní. V tomto ohledu půjdu ve šlépějích svého otce a udělám to s radostí. 

Scott musel uznat, že vlkovo vysvětlení a důvody mají smysl a logiku, poškrábal ho za neklidným uchem a řekl: „Zapomněli jsme tam snad jednu? Myslím blechu?“

To je docela možné, zakňučel vlk, posadil se a poškrábal se tlapou. Myslím, že několik. Možná bychom se na to mohli později podívat? 

„A pokud jde o to tvoje ‚pán a paní‘,“ pokračoval Scott, „to vůbec není potřeba. Přece nejsi žádný obyčejný, hm, vlk, že ano? Takže proč prostě nebýt přáteli?“

Jak si přeješ, přikývl vlk. Ale stejně jsi pro mě Jedna. 

Shania, která nebyla s vlkovým vysvětlením vůbec spokojená – ani zdaleka – zůstávala zticha a přemýšlela. Ale teď řekla: „Ne, vlkovo vysvětlení není přijatelné. Má šipku! A musí pro to existovat nějaký opravdový důvod.“

Scott pokrčil rameny. „Třeba aby se stal právoplatným členem naší trojčlenné jednotky?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „On už je právoplatným členem – stejně jako my dva – a já znovu opakuji: má šipku. To nemůžeme brát na lehkou váhu, Scotte. A přestože zatím nevíme, co to je, musí v tom být něco víc. Za tou jeho zesílenou telepatií. Ta šipka jej obdařila velkou mocí, tím můžeš být jist!“

Možná je tu ještě jeden důvod, ozval se vlk znovu a přestal se drbat. Možná je v tom moje krev. 

Shania se na něj přísně podívala. „Vysvětli to, prosím.“

Můj otec byl divokým vlkem na Hvězdné straně, začal vlk. Alespoň tohle mi tvrdil, když se mnou občas hovořil, mluvil o svém životě kdesi daleko s lidmi a vlky a o zlých stvořeních, která za nocí pořádala nájezdy a živila se krví těch lidí a dobrými, statečnými srdci vlků. A pak taky říkal, že někteří z vlků z těch dalekých krajů žili s lidmi – vyrostli s nimi a sdíleli jejich obydlí a byli jejich... jejich – 

„Hlídací psi?“ nadhodil Scott.

Tenhle pojem nesnáším! zavrčel vlk. Hlídací vlci zní mnohem lépe. Abych to zkrátil, můj otec byl nadaný a dokázal slyšet myšlenky psů vlků, a dokonce i některých lidí. Zek – žena z vašeho světa, se kterou jste se setkali – byla velice talentovaná. Stala se pro mého otce číslem jedna. Dokázala s ním hovořit stejně, jako vy hovoříte se mnou! Společně bojovali proti upírům: Zek, můj otec a muž jménem Harry, který byl… zvláštní. Mluvil s lidmi, kteří už nebyli, zemřeli a dokázal je vzkřísit z jejich míst pod zemí, aby bojovali po jeho boku. 

Takže krev mého otce – a otce mého otce a všech jeho předků – koluje i v mých žilách. A stejně jako oni bojovali se zlem, budu bojovat i já. Je to můj osud. A možná proto mám tu šipku…

Scott a Shania zírali na vlka s vytřeštěnýma očima. Pak se podívali jeden na druhého, ohromeni nepředstavitelnou bizarností toho všeho. Když vlk zmínil jméno Harry a když mluvil o jeho schopnostech, ztuhla jim krev v žilách. A i kdyby neexistoval motiv, o to silnější tu byla spojitost, a jakkoliv byl důvod, proč má vlk šipku, nejasný, určitě existoval.

Shania vzala Scottovu hlavu do svých dlaní a políbila ho na čelo: „Máš ještě nějaké další pochybnosti? Další otázky?“

„Milion,“ odpověděl. „Na oba! Ale nechme to být. Máme práci a ať se propadnu, jestli tuším, z kterého konce začít. Možná že jediná otázka, na které momentálně záleží, je: kolik času nám zbývá? Můžeme to nějak zjistit?“

„Ale jistě,“ přikývla Shania. „Je tu jeden způsob. Ale může být velice nebezpečný.“

„Pak mi ho řekni,“ poručil jí. „Protože dokud budou Salcombe a jeho kamarádi naživu, nebudu mít chvilku klidu. To dokáže jednoho úplně zničit, Shanio, a znám jen jedinou cestu, jak se toho pocitu zbavit…“

O dva dny později, ve švýcarských Alpách, na vysokém dutém skalním útesu známém jako Schloss Zonigen se Mordriové opět sešli ve velké dílenské jeskyni, kam si nechali shromáždit své dělníky. Z určité části nerovné podlahy byl odstraněn všechen užitečný materiál a mezi těmito prostory a obrovským kanónem byla vztyčena ochranná zeď z ocelových nosníků a sítí.

Trojice Mordriů stála čelem ke svému publiku na pódiu uprostřed sálu; vypadali ještě podivněji než kdykoliv předtím. Už se nijak nezatěžovali svým vzhledem, bylo jim jedno, že nevypadají jako lidé, dokonce se ani nesnažili kontrolovat občasné, nečekané proměny svých zevnějšků. Nikdo z přítomných lidských otroků už neměl nejmenší pochyby o jejich exotickém původu, protože teď už bylo naprosto zjevné, že nebyli z této planety. Mordriové si tento fakt velice dobře uvědomovali, avšak nijak se tím neznepokojovali, naopak, měli v úmyslu ‚vysvětlit‘ svým zajatcům skoro všechno, jen aby v nich znovu vzbudili naději – jakkoliv falešnou – a tím je přiměli k ještě usilovnější práci.

Stáli tady, na ústředním pódiu, očima přejížděli po všech shromážděných a občas se pozastavili, aby se obdivovali svým příšerným výtvorům jak ve tvářích, tak i na tělech všech přítomných. Strážci a důvěrníci zatím do haly přiváděli poslední dělníky.

Konečně nastalo ticho a Mordri Jedna, známá pod jménem Gerda Lessingová, vzhlédla vzhůru, kde se vysoko ve stropě dralo vyvrtaným otvorem dovnitř denní světlo. Na lešení momentálně nebyli žádní dělníci, pouze na jedné straně z něj visely elektrické kabely a vinuly se po podlaze, kde postávali stavební
dělníci-důvěrníci s odpalovacími zařízeními. Obecenstvo bylo připraveno… alespoň pro tuto příležitost. Mordri Jedna spokojeně přikývla, obrátila pohled zpět ke svému publiku a konečně promluvila:

„Teď mě poslouchejte,“ zavelela a její hlas se rozlehl přirozenou akustikou jeskyně. „Poslouchejte a možná mi porozumíte. Jistě víte, že nepatříme k vaší primitivní rase ani nejsme z vaší primitivní planety. Teď už se to ale nesnažíme nijak skrývat. Proč taky? Vždyť takhle alespoň možná lépe uvěříte tomu, co vám teď chci říct. Také se dozvíte, proč tady pracujete, za jakým účelem a pochopíte, že čím usilovněji budete pracovat, tím dříve budete znovu svobodní a uvedeni do původního stavu. Neboť není pochyb o tom, že je v našich silách nastolit zde chaos.“

Zatímco mluvila, ,Simon Salcombe‘ a ‚Guyler Schweitzer‘ přišli blíž, postavili se po jejím boku a zahleděli se stejným směrem. Jejich čarodějničtí pomocníčci khiffové se vynořili z jejich ramenou pod kaftany a vše kolem bedlivě pozorovali svýma malýma rudýma očkama, která dohlédla dokonce i do prázdných prostor zadní části jeskyně pod kruhovým stropem.

„Takže,“ pokračovala Mordri Jedna, „myslete na to, co jsem vám řekla – že budete uvedeni do původního stavu – a já vám povím, jak jsme se tady my tři ocitli. Jsme cestovatelé z daleké hvězdy a naše vozidlo se bohužel rozbilo v horách na této neznámé planetě. Důležité součástky naší lodi, které se ještě daly použít, byly přineseny sem a staly se stěžejními prvky při konstrukci nové lodi, kterou jste vyrobili vy! Neboť my musíme pokračovat v cestě, ale tím, že jsme pouze tři, ani naše ohromná energie nám nestačila k tomu, abychom tento úkol v daném čase zvládli… protože my musíme odletět za pouhé čtyři dny!“

Odmlčela se a podívala se na Tři ‚Guylera Schweitzera‘, aby pokračoval v té báchorce, která byla až potud víceméně pravdivá: například pokud šlo o ztroskotání jejich graviplánu. O čem se však Mordri Jedna nezmínila, bylo, že zde v žádném případě nejsou trosečníky a že Země byla od začátku jejich terčem.

Mordri Tři ukázal své bělostné zuby ve škodolibém úšklebku a zeširoka nekoordinovaně rozpřáhl ruce, jako by chtěl obejmout celý ten dav často groteskních tváří stojící před ním. Hlas, který mu vyšel z hrdla, dunivě rezonoval prostorem:

„Náš stroj je nyní v poslední fázi rekonstrukce,“ řekl a znovu zamával rukou a dlouhým prstem ukázal na velký kovový válec, pohodlně umístěný ve své podpěrné konstrukci a nakloněný tak, aby směřoval k vyvrtanému otvoru ve stropě jeskyně, „zatímco únikový otvor z jeskyně stále ještě není dokončen. To se však dá velice jednoduše napravit. My si teď ověříme pečlivost těch, kteří tam umisťovali nálože.“

Schweitzer potřetí mávl rukou, tentokrát aby ukázal na důvěrníky v helmách, kteří čekali jen na jeho pokyn. Jeden z nich vymrštil ruku do vzduchu, téměř jako by salutoval, zatímco ostatní stlačili knoflíky na svých ovladačích, aby tak spustili sérii ostrých, dokonale načasovaných výbuchů na stropě jeskyně.

Z děr, které tam do kruhu vyvrtali dělníci, se vysypal prach a drobné úlomky; na malou chvíli zastínily to málo slunečního světla, co dovnitř dopadalo ostatními děrami, kde nálože nebyly potřeba. A pak se s hromovým rachotem vytrhl jako obrovská zátka z té díry kus skály a zřítil se společně s úlomky a prachem na zem do vyklizeného prostoru. Ten zvuk byl ohlušující, duněl jeskyní, až se otřásla, a ze země se jako vlna zvedl prach a kusy horniny, které narazily na vybudovanou ochrannou stěnu, od níž se odrazily a dopadly na zem na opačné straně jeskyně.

Trvalo dlouho, než se ozvěna úplně utišila. Pak, když hřmot pomalu ztichl, vedralo se skrze ten čtyřmetrový kruhový otvor dovnitř oslňující sluneční světlo a rozředilo oblak zvířeného prachu. Paprsky dopadly přesně na kovové tělo kuželovitého stroje umístěného na rampě.

Mezitím Mordri Dvě, Simon Salcombe, sestoupil ze svého stupínku. Tyčil se vysoko nad hlavami zděšených otroků a zprvu si mezi nimi jen tak vykračoval. Neboť nyní byla řada na něm – čas na druhé jednání – aby našel způsob, jak popohnat nebo ‚inspirovat‘ dělníky k většímu úsilí.

„Pohleďte!“ zvolal pronikavým hlasem, aby přilákal pozornost i těch, kteří ještě stále upírali zraky ke stropu do ranního světla. „Podívejte se, čeho jste schopni dosáhnout, když pracujete oddaně a… nerušeně.“ To poslední slovo vyřkl obzvláště hrozivým tónem. „Ale jaká to škoda,“ pokračoval, „že v ostatních ohledech byla vaše práce… mnohem méně uspokojivá a patrně i odsouzená ke zkáze – ano, způsobili byste její zkázu – tak politováníhodnou a drastickou!“

Mordri Dvě si teď pro sebe přikyvoval a dál se prodíral davem shromážděných jako nějaký podivný, rozrušený pták nebo hmyz. Kohosi hledal, rozhlížel se kolem sebe, vrhal ostré pohledy do vyděšených, vytřeštěných obličejů dělníků. Ne všechny ty obličeje byly v pořádku, ne rysy ani těla těch, kteří podstoupili mutativní dotek Mordriů. Mnohdy vypadali jako hrůzné masky s často záměrně zdeformovanými údy – jako muž, kterému ztuhnul úsměv v levé části napuchlého obličeje a jehož nos byl přemístěn výše mezi oči, takže z něj zůstaly jen dva prázdné mokvající otvory… Nebo vědec, kterému oči trčely na pěticentimetrových rudých stopkách, takže si je musel chránit brýlemi… Nebo dělník, jehož pravá ruka měla oproti levé jen poloviční délku a byla zakončená pahýlem.

Nyní Salcombe kráčel jistěji, až se konečně náhle zastavil na půl cesty mezi řadami lavic elektrikářů. A pak se zkřiveným obličejem zvolal: „Aha! Koho to tady máme?“ Neboť našel toho, koho hledal, protože celou tu dobu stejně věděl, kde je.

Byl to Hans Niewohner, kdysi Niewohner elektrikář. Ale už to nebyl ten bystrý mladík plánující útěk, se kterým ‚direktor‘ Gunter Ganzer nedávno hovořil. Byl pohublý, oči měl propadlé, zbyl z něj jen přízrak, jehož ústa byla srostlá, jako by je ani nikdy neměl, a nos zploštělý, bez nosních otvorů, takže byl schopen dýchat pouze lapavě skrze svraštělý asi centimetr široký otvor v pravé tváři!

Zavrávoral, téměř padl na kolena, držel se křečovitě lavičky, když na něj Salcombe ukázal svým dlouhým, chvějícím se prstem a upřel na jeho šeredně zohavený obličej svůj děsivý pohled.

„Ty!“ sykl Mordri Dvě a ze zkřivených úst mu ukápla stříbřitá slina. „Tobě jsme dali zodpovědnost, svěřili jsme ti důležitý úkol a ty jsi toho zneužil!“ Niewohner se trochu narovnal a pohlédl do tváří dělníků sedících okolo; ti se však odtáhli, udělali místo Salcombovi, který jim řekl: „Teď mi dovolte vyjmenovat prohřešky toho… té podlé stvůry. Od jeho příjezdu sem – od chvíle, kdy jsme jej zde, hm, přivítali – mluvil s ostatními o svém záměru nás opustit. Všechny ty rozhovory jsme samozřejmě vyslechli a naše vedoucí, pro vás Frau Lessing, shledala nezbytným jej pokárat. Její dotek byl jemný, nijak mimořádně jej nepoškodila, nic, co by se nedalo napravit, pokud by se kál a více se snažil. Ale pohleďte sem…“

Salcombe zasunul prst do Niewohnerova dýchacího otvoru a zvedl jej, pak se rozhlédl, aby se ujistil, že se všichni dívají. „Lekce Frau Lessing mu zřejmě nestačila, zbytečně plýtvala svými silami. Nechala mu tento otvor, aby mohl nasávat vzduch – nechala jej naživu, aby mohl dokončit svou práci – ten nevděčný ničema! Možná by bylo lepší, kdyby zapečetila celý jeho obličej a tak s ním skoncovala. Pche! Protože on nedělal nic jiného, než že myslel na pomstu za to, co zřejmě považoval za nespravedlnost! Cože? Mordriové a nespravedliví? Jak neuvěřitelně směšné! Ach, ha-ha-ha!“ Mordri Dvě se ‚zasmál‘, ale jen krátce, pak se uklidnil a pokračoval. „Pokud jde o podstatu té jeho pomsty, jeho zrady: byla to sabotáž!“

Salcombe pustil svíjejícího se Niewohnera, lapajícího po dechu, odhodil ho zpátky na lavici a pokračoval: „Tohle zvíře nemyslelo na své spolupracovníky ani na nás Mordrie a vědomě sabotovalo tyto kondenzátory. A ne snad jen jeden, ale hned dvě desítky!“ Popadl nějaký nástroj ležící na lavici a mrštil jím o zem. „Jakže? On si snad myslel – kdokoliv z vás si myslel – že na to nepřijdeme?“ Trhal hlavou na všechny strany, rozhlížel se kolem sebe, jako by hledal odpověď. Bylo patrné, že Mordri Dvě je šílený, což ještě zesiloval fakt, že se mu nedostalo žádné odpovědi. Všichni členové elektrikářského oddělení se ještě více odtáhli, pryč z jeho dosahu.

„Ha!“ křikl Salcombe. „Ale stejně jako plánoval zničit nás, zničil by tím i vás! Protože kdyby tyto nástroje selhaly, jejich selhání by způsobilo zkázu celého Schloss Zonigenu a nikdo z vás by v hodině své svobody – v hodině, kdy se konečně shledáte se svými milovanými, živými a zdravými, a kdy vám budou navráceny vaše dřívější podoby – nikdo by se toho nedožil! A všechno, co jsme zde vybudovali, by bylo k ničemu.“

Pak se obrátil zpět ke křičícímu Niewohnerovi, uchopil jeho hlavu do svých rukou a pokračoval: „Dobrá, já ti teď povím, co s tebou udělám, Hansi Niewohnere. Máš tři hodiny, ty a tví kolegové tady na těch lavicích… tři hodiny na to, abys napravil, co jsi pokazil. Pak ty kondenzátory znovu otestujeme. A pokud zjistíme, že je tvá práce neuspokojivá nebo že něco není v pořádku – pak se ocitneš na černém disku a polovina tvých kolegů s tebou! Ano, a ti, kteří zaplatí s tebou, budou vybráni namátkově.“

Mordri Dvě znovu odhodil Niewohnera zpátky na lavici, ani se neohlédl a odešel zpátky na stupínek. V sále se nikdo ani nepohnul; všichni byli tiše, stáli bez hnutí, jako zmrazení – možná pět sekund. A pak propukla horečná aktivita. Lidé do sebe naráželi jako šílení, odstrkovali jeden druhého v náhlé, zoufalé činnosti.

A Hans Niewohner, ten padl na kolena a po tvářích mu stékaly slzy nenávisti, odporu, bezmoci. Vzýval Boha, který jej očividně opustil a s ním i všechny ostatní na tomto strašném místě. Samozřejmě však plakal bezhlesně, neboť k jeho viditelným změnám mu dotek Frau Lessing ještě přilepil špičku jazyka k hornímu patru úst…

Třicátá třetí kapitola

O dva dny později, okolo druhé hodiny odpoledne, byl Ben Trask a jeho tým pěti ESPerů a dvou techniků kdesi nad Francií na cestě do Lugana ve Švýcarsku. Letěli standardní třídou letadlem společnosti Swiss Air a předstírali, že jsou skupina amatérských botaniků, kteří se vydali do Lepontinských Alp. Ubytování si zařídili v malé horské chatě v Idossole, která se nacházela v malebné vesničce se sto sedmdesáti sedmi obyvateli v překrásném horském údolí. Z Lugana zamířili ve dvou pronajatých automobilech na sever, pak na jih k okraji samotného jezera a nakonec znovu na sever, po strmých, klikatých cestách do výšin… a vstříc tomu, co tam na ně čekalo, ať už to mělo být cokoliv. Protože Idossola přes svou až kýčovitou krásu ležela ve stínu toho rozmaru přírody, trvale zamrzlého výběžku známého mezi místními jako Schloss Zonigen.

Trask se díval skrze letní mraky na sluncem ozářenou krajinu o asi deset tisíc metrů níže. Oči měl napůl přivřené, aby si je chránil před občasnými oslňujícími paprsky slunečního světla, které se odrážely od tenkých praménků řek proplétajících se skrze bludiště políček a mizejících v dalekých mlžných oparech. Nádherný letní den bez jediného náznaku hrozby; svět se zdál být zcela bezpečným místem… nebo možná ne zcela, protože Trask létání zrovna nemiloval.

Otočil se a podíval se na Iana Goodlyho, který se usadil vedle něj. Jasnovidec zrovna studoval mapu Lepontin a Trask se ho zeptal: „Není ta mapa pro naše účely příliš obecná? Velká měřítkem, malá pro detaily – však víš, jak to myslím?“

Goodly přikývl, složil mapu a vrátil ji zpátky do kufříku. „Jenom jsem se pokoušel zapamatovat si názvy a umístění vesnic a měst v okolí Idossoly. Pokud odtamtud budeme muset rychle zmizet, možná –“

‚Bylo by dobré vědět, kam jedeme,“ předběhl ho Trask. „A ty si myslíš, že odtamtud budeme muset rychle zmizet? Pokud ale skutečně dojde k té katastrofě, o které jsme mluvili, k čemu nám to bude? Nač se rvát o stodolu, když na tebe shazují atomové bomby?“

„No,“ uvažoval Goodly a zavrtěl se – což mohlo způsobit i to, že se při své výšce a dlouhých nohou skutečně cítil nepohodlně, „no, než jsme odjeli, mluvil jsem s Annou Marií Englishovou a ona už si není jistá vůbec ničím.“

„Ničím?“ Trask se obrátil ještě více ke Goodlymu a zatvářil se znepokojeně. „V jakém slova smyslu? Máš na mysli ten velký třesk, který jste oba předpověděli? Chceš mi snad říct, že se to nestane? A pokud ano, proč mi to sakra říkáš až teď?“

Jasnovidec se podíval na Traska a pak odvrátil zrak, divně se ušklíbl a zavrtěl hlavou. A Trask nepotřeboval vědět, jaká je situace doopravdy, aby pochopil, že jeho dlouholetý přítel, se kterým prožil nejedno podivné dobrodružství, najednou znejistěl.

„No?“ naléhal Trask. „Stane se to, nebo ne? A snaž se hádat co nejlépe.“

„Ale jistě, stane se to,“ odpověděl Goodly nakonec. „Tím si můžeš být jistý. Já jenom… že jsem to neviděl!“

Teď se zamračil zase Trask, v žilách mu pomalu začínala vřít krev. „Neříkali jste snad – ty a Anna Marie – neujišťovali jste mě, že jste to cítili a že to bylo ničivé?“

Jasnovidec přikývl, pak pokrčil rameny a řekl: „Ale není to přesně ono? Když slyšíš zvuk v tmavé, neznámé místnosti, bojíš se, přestože nevíš, co ten zvuk způsobilo. A to je asi tak to nejlepší vysvětlení, které ti můžu nabídnout. Nikdy jsem to – to vzplanutí nebo co to bylo – neviděl, ale cítil jsem ho, prožil, tušil. A stejně tak, skrze mě, i Anna Marie. Ale teď, no, teď už si není jistá.“

„Co ji přimělo změnit názor?“ Trask už se trochu uklidnil. Zlobit se na někoho, jehož talent byl takto vrtošivý, ničemu nepomůže. Koneckonců, on si sám dobře uvědomoval, jak je budoucnost nevyzpytatelná. Avšak na druhé straně Trask díky svému talentu tušil, že mu Goodly neříká všechno. Ne, že by přímo ‚lhal‘, prostě mu neříkal celou pravdu.

„Nech mě hádat,“ zabručel Trask. „Znovu jste si hráli na mladé milence. Anna Marie tě držela za ruku, ty ses snažil podívat do budoucnosti a ona viděla… copak?“

Goodly se ironicky usmál a odpověděl: „Jestli můžu citovat několik amerických akčních hrdinů: ‚Zatraceně, jsi vážně dobrej!‘ Ano, ještě jednou jsme se o to pokusili a já jsem zase viděl jen chaos, nic se nezměnilo, bylo to stejné jako předtím. Ale Anna Marie viděla pokračování…“

Trask si s úlevou oddechl, avšak jasnovidec pokračoval: „Svým způsobem.“

„Vysvětli to.“

„No, jak víš, je to ekopatka – jediná svého druhu – a má starost o Zemi. Cítila, tušila, že Země bude existovat i nadále! Což samozřejmě bude. Ale to neznamená, že na ní budeme i my. Důvod, proč jsem se o tom nezmínil, je ten, že to vlastně nic nemění.“

Trask se opřel do sedadla a na chvíli se odmlčel. Pak řekl: „Chceš něco vědět? Možná že jsi můj dlouholetý přítel, ale někdy si s tebou fakt nerad povídám…“

Trask odešel na toaletu v přední části letadla a cestou zpátky na své místo si prohlédl tváře kolegů. Snažil se vypadat klidně, pohodově, vyrovnaně – i když v nitru nic takového necítil. Naopak, byl velice zmatený.

Technici, Alan McGrath a Graham Taylor, jakkoliv byli velice odlišní, seděli vedle sebe. První z nich měl něco málo přes čtyřicet, byl zrzavý, drsný a pohotový Skot z Edingburghu. Měl sice jen necelých sto sedmdesát centimetrů, ale byl silný a dobře stavěný. McGrath byl bývalý zbraňový instruktor, přeškolený na počítačového cvoka; nebyl ve svém oboru žádným nováčkem a bylo na něj tudíž plné spolehnutí. Jeho partner, Graham Taylor, ještě nedosáhl čtyřicítky. Byl vysoký, mírný a nosil brýle. Jeho vzhled však vůbec nekorespondoval s jeho schopnostmi. Za prvé: ty brýle byly maska; propůjčovaly mu křehký, intelektuálský vzhled, jejich ‚čočky‘ byly však z obyčejného nedioptrického skla. A přestože byl v pobočce E relativně nováčkem, byl ve svém oboru opravdový specialista. Stejně jako McGrath to byl vysloužilý voják, on však sloužil u zpravodajské služby a byl zkušený stratég, intrikán (propagandista) a špion. Pět let pracoval ve východním Berlíně na britské vojenské misi (BRIXMIS), takže hovořil plynule německy. Oba muži byli odstřelovači, kteří uměli dobře zacházet s důmyslnými, jednoduše rozebíratelnými kušemi, které měli ukryté ve svých kufrech.

Trask jim cestou z toalety kývl a pomyslel si: Kuše – jediné zbraně, které s sebou tentokrát máme. Zvláštní, jak rychle se staly nepostradatelnými zbraněmi od dob nekroskopa. Ve skutečnosti na tom nic zvláštního nebylo. Kuše, nabitá šípem z tvrdého dřeva, byla výbornou zbraní proti upírům – a nebylo to tak dávno, co pro ně měli spoustu využití – ale stejně tak dobře se s ní dal zabít člověk. A tiše.

A proč vlastně neměli zbraně: Trask si vzpomněl na jejich poslední poradu, na vyděšené pohledy ve tvářích svého týmu, když jim oznámil‘ „Zbraně? Žádné s sebou nebereme.“ A vzápětí jim to vysvětlil. „Ty si seženeme ve Švýcarsku, pokud švýcarská protiteroristická četa uzná, že je potřebujeme. Takže, pokud vůbec nějaké budeme mít, budou to švýcarské zbraně – žádné devítimilimetrové browningy, to je jisté – ale stoppery, to vám garantuji. Švýcaři jsou v tomto ohledu velice citliví, nedovolí nám si do jejich země přivézt smrtící automatické zbraně. A já je za to neodsuzuji. Takže se možná budete muset seznámit s tím, co nám nabídnou oni. S tím, co tam naši technici seženou…“

Později, na stejné poradě, se telepat Paul Garvey zeptal: „A kdy se s těmi švýcarskými specialisty setkáme a jak moc nám do toho budou mluvit? Nebo budeme samostatná jednotka, nezávislí jako obvykle?“

„S našimi švýcarskými protějšky se pravděpodobně setkáme v penzionu Alpenmann,“ vysvětlil mu Trask. „Budou to ‚turisté‘, kteří tam náhodou budou také ubytovaní. Ať už budou jejich plány jakékoliv, podřídíme se jim, ale pokud to bude nezbytně nutné – pokud nám naše tajné služby, přístroje a přízraky budou tvrdit něco jiného – budeme jednat na vlastní pěst.“

Trask o tom všem znovu přemýšlel, když procházel kolem sedadla, na kterém seděl Paul Garvey. Telepat ,poslouchal‘, a tak jej chytil za ruku. Trask se zastavil a sehnul se k němu, aby si vyslechl, co má na srdci.

„Omlouvám se, ale ‚zaslechl‘ jsem vás,“ začal Garvey. „Ale šéfe, neřekl jste nám, jak jste ty Švýcary přinutil, aby s námi vůbec spolupracovali.“

„To je dílo našeho zodpovědného ministra,“ odpověděl mu Trask tlumeným hlasem. „Poslal jsem mu stručnou zprávu a on se ani na nic neptal a kontaktoval ve Švýcarsku svého starého přítele ze studií v Oxfordu. Je to nějaké velké zvíře z vnitrostátní bezpečnosti. Zmínil se mu jen o čtyřech věcech: nevysvětlitelných zmizeních, hrůzných vraždách, nukleárním terorismu – protože to také není vyloučeno – a o obrovském množství zlata. Ty první tři věci jej zanechaly zcela chladným, ale jak se zmínil o zlatě: no, to nikdy nevyjde z módy a určitě ne ve Švýcarsku. No ale abych mu zase nekřivdil, švýcarské úřady se už delší dobu o Schloss Zonigen zajímají. Takže vlastně nic víc nepotřebovali. Každopádně, tentokrát můžeme našemu zodpovědnému ministrovi poděkovat.“

Po těch slovech Trask kývnutím pozdravil Millicent Clearyovou, která seděla vedle Garveyho, narovnal se a pokračoval směrem ke svému sedadlu. Ještě jednou se ohlédl za tou dívkou, jejíž oči ho také stále sledovaly, a usmál se. Millie: inteligentní, velice atraktivní mladá telepatka, jejíž talent se za posledních šest měsíců velice rozvinul. Trask o ní vždy uvažoval jako o mladší sestřičce, i když tušil, že on se jí zřejmě líbí. Ale zatímco mu jeho talent říkal, že to tak je, možná ji na něm přitahoval právě jen ten postoj ‚velkého bratra‘ nebo ‚otce‘.

A jak pokračoval uličkou dál, pomyslel si: Ty zatracený starý mizero! ale jen pro sebe. Každopádně platilo, že kdykoliv se Trask měl vydat do terénu a potřeboval dobrovolníky, byla Millie první, kdo zvedl ruku…

Dvě sedadla před Goodlym seděl David Chung a vedle něj Frank Robinson. Robinson byl ‚psychicky senzibilní‘ – jeho talent neustále vyhledával a identifikoval další psychicky nadané lidi, kdykoliv se ocitl v jejich blízkosti. Měl pouhých dvacet šest let, přesto už byly jeho havraní vlasy protkány stříbrem, což v jeho věku nebylo přirozené. Ben Trask byl u toho, když mu vlasy zbělely; i pro něj tehdejší události znamenaly pořádný šok. Stalo se to, když se Trask s ostatními členy pobočky E snažili zabít nekroskopa Harryho Keogha. To byla Robinsonova první zkušenost s prací v terénu, Schloss Zonigen měla být jeho druhá a Trask uvažoval nad tím, jak se asi cítí.

Nahnul se tedy přes Chunga, aby si s ním promluvil. „Franku, je všechno v pořádku? Žádný problém?“

„Právě teď? Určitě,“ přikývl Robinson. Pak si všiml, jak si Trask prohlíží jeho vlasy a dodal: „Každopádně, co můžu ztratit? Když mi zbělá i zbytek, alespoň je budu mít v jednom odstínu.“

Trask pokračoval dál a přitom si myslel: V takové situaci, humor! Je to jako vždycky, alespoň nejsem jediný šílenec v pobočce! Takže tentokrát to bude cvoci proti cvokům! 

A když Goodly vstal, aby ho pustil na jeho místo, Trask řekl: „Víš, myslím, že tohle je nejpodivnější mise, na kterou jsme se kdy vydali.“

„Já vím,“ přikývl Goodly, když se znovu posadil. „Hlavně proto, že pořád ještě nevíme, s kým máme tu čest. Víme jen, že jedna z alpských jeskyní ukrývá něco, co je pro naši planetu opravdovou hrozbou. A to něco má podobu tří bezohledných a pravděpodobně šílených individuí s ESP talenty, patrně mocnějšími než všechny naše dohromady. A že tři další, stejně talentovaní, hm, tvorové – kteří při našem štěstí nejsou členy pobočky E – se proti těmto našim společným nepřátelům také rozhodli vydat. My ale nemáme prostředky, jak těmto našim kolegům nabídnout své služby, protože s nimi nemáme žádný oficiální kontakt, takže jim nemůžeme poskytnout ani radu, ani asistenci. A nejhorší na tom je, že oni pravděpodobně vědí o situaci mnohem víc než my!“

„V kostce, ano,“ přikývl Trask. „Mohli jsme je kontaktovat už dříve, ale –“

„Já vím,“ přerušil ho Goodly. „A je možné, že jsem se mýlil. Ale na druhé straně, opravdu bys riskoval, že mám přece jen pravdu? Udělali jsme správnou věc, Bene! A bez ohledu na to, jakou jsme zvolili cestu, abychom se dostali sem – jestli jsme měli udělat to nebo ono – naše životy jsou a budou v ohrožení, dokud se tahle věc nějakým způsobem nevyřeší. Takhle jsem to viděl a tak to bude.“

Trask přikývl. „Jsem si jist, že máš pravdu. A stejně, co jsme měli udělat, je už pasé a všechny ty možné budoucnosti jsou teď minulostí. Rozumíš mi…? Nevadí! Ale pokud se ti šílenci chystají způsobit nějakou ohromnou explozi, erupci nebo co to je, znamená to, že naše práce bude… v tom k sobě klidně můžeme být upřímní: omezit zabíjení a zkázu na nejnižší možnou míru, nebo při tom zemřít.“

„A zemřít při tom,“ namítl Goodly logicky. „Pokud se jim to podaří.“

„Ale přece existuje šance je zastavit?“

„Bene, jak ti mám na tohle odpovědět?“ zeptal se jasnovidec. „Anna Marie říká, že svět bude existovat i nadále. To je všechno, co vím. Ale pokud ty lidi nějak můžeme zastavit –“

„Pak je to jasné. A je to velmi prosté – nakonec to bude oni, nebo my.“

„Ano,“ odpověděl Goodly. „Jen mám takový pocit, že to tak jednoduché nebude. Vůbec ne…“

Stejného dne odpoledne, v bytě Scotta St. Johna na předměstí Londýna: Scott a Shania – o vlkovi, který byl stále ještě zabrán do prohledávání každičkého koutu domu a značkování si svého teritoria v zahradě, nemluvě – konečně sešli dolů a pokoušeli se probrat věci ve Scottově pracovně. Dali si kávu a vyladili poslední detaily svého plánu, upřesnili poslední podrobnosti, na které předtím nezbyl čas.

Včera v noci usnuli jako obvykle velice pozdě, a tak neviděli důvod, proč by měli dnes ráno brzy vstávat. Scott se stále ještě snažil dospat ty probdělé měsíce, protože cítil, že se nutně potřebuje vyspat, a schoulený v náručí Shanie, ukonejšený společným milováním, byly jeho sny konečně příjemné a její společnost léčivá – doslova!

Shania dychtila více než Scott vrhnout se do akce, ale všechno už bylo připraveno a nezbývalo už nic než konečný útok na trojici Mordriů a ona ho nechtěla budit… nebo si to tím alespoň pro sebe omlouvala. Po pravdě řečeno, Shania prostě jen milovala jeho náruč: teplo jeho těla na svém a to pomalé pulzování, když se ho dotkla na určitém místě…

Momentálně probírali Shaniin lokalizér; dělala si kvůli němu starosti a Scotta vůbec netěšil osud zlatého prstenu s kamínkem, který mu odkázala jeho matka… bylo to koneckonců vše, co mu zanechala, tedy kromě své lásky. Protože teď už ten prsten vůbec nebyl zlatý.

Ten prsten zůstal přes noc na stole v prázdném šálku připevněn lepicí páskou k lokalizéru. A teď, když jej opatrně vyjmuli a položili na stránku vytrženou z novin, lokalizér vypadal jako nový – jako stříbrný náramek nebo nějaké krásné, secesní hodinky – jenomže prsten se proměnil v malou hromádku šedomodrého prachu, ve které ležel netknutý velký kámen.

„Kdysi jsem si ho nechal ocenit,“ přiznal se Scott nad dalším rozpitým šálkem černé kávy. „To už bylo hodně dávno. Tenkrát jsem neměl peníze. Cena zlata v tom prstenu byla sto dvacet liber. Teď je z něj prášek!“

„Ale já vím, že tady nejde jen o peníze,“ litovala Shania. „Možná jsme měli jít někam do zlatnictví a koupit něco zlatého.“

„Kdybychom měli peníze,“ opáčil Scott. „A já je nemám.“

„Mohla jsem nějaké sehnat,“ pokrčila rameny Shania.

Scott ji objal: „S tím si nedělej starosti.“ A pak žertovně dodal: „Použila bys poslední zbyteček energie, který zůstal v lokalizéru, a vloupala se do banky?“

Shania se na něj překvapeně podívala a pak pokrčila rameny: „No ano, nebo někam jinam, kde mají peníze. Nebo ještě lépe, do zlatnictví kde zlaté tretky prodávají!“ Pak si všimla Scottova nechápavého pohledu a náhlé změny jeho výrazu ve tváři a rychle pokračovala: „Scotte jak si myslíš, že jsem přežívala, když jsem sem přijela? Měla jsem jen své šaty a lokalizér a ty šaty navíc nebyly vůbec vhodné. Potýkala jsem se s tolika obtížemi, ale když jsem se dozvěděla, že existují peníze, většina z těch problémů zmizela.“

Scott zavřel ústa, zavrtěl hlavou a zasmál se. „Ale? Ty jsi zlodějka?“

„Musela jsem být!“ bránila se.

„Používala jsi lokalizér jako nějaký – nevím – jako prubířský kámen jen obráceně, abys proměnila zlato v papír? V papírové peníze?“

„Použila jsem ho jako co?“

„Vysvětlím ti to někdy jindy.“ Pak vyndal ten kámen z hromádky prachu: „Tak takhle vy se tedy teleportujete, co? Ta vaše zařízení jsou poháněná zlatem. To vysvětluje spoustu věcí.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Shania. „To není teleportace. Je to mnohem rychlejší než světlo, ano, ale také to má svá omezení. Nic není tak rychlé, Scotte.“

Scott se zamračil, protože si byl jist, že něco, co funguje okamžitě, existuje… byla to jen myšlenka, která přišla a ‚okamžitě‘ zase zmizela.

„I tak,“ uvažoval Scott, „FTL, nebo co to je, každopádně je to úžasná technologie, kterou vyvinuli vaši lidé.“

„Vlastně ani pořádně nevím, jak to funguje,“ řekla Shania. „Umím s tím jen zacházet. Má to něco do činění s přesnou váhou zlata. Ta, no, baterie? – zařízení, které uchovává gravitační pohon v lokalizéru – nasává energii ze zlata, které se tím spotřebovává. Různé měsíce a světy v Shing’tské sluneční soustavě pro nás skýtaly nevyčerpatelné zdroje toho nejryzejšího zlata. Jenomže tady, ve vašem světě, na Zemi –“

„Je drahé,“ dopověděl Scott. „Tak mi pověz, kolik energie lokalizér z toho prstenu ‚načerpal‘? Máš tušení?“

„Ne, ale moje khiff ano. Narodila se v gravitačních studnicích, takže… ‚zná‘ gravitaci jako ty třeba vodu nebo vzduch.“

„Ale já bez vody a vzduchu nemůžu žít,“ namítl Scott.

„A stejně tak nemůže žít moje khiff bez lokalizéru. Když potřebuje, bere si z něj energii, ale v tak malých dávkách, že to jeho funkci nijak neovlivní. Khiff?“

Vypadalo to, jako by Shania mluvila sama se sebou. Ale někdo nebo něco jí odpovědělo: Ano, má Shanio? Potřebuješ mě? Ten ‚hlas‘ byl ve Scottově mysli to nejsladší, co kdy slyšel.

Shania hlasu beze slov odpověděla a Scott to vyslechl. Ale tohle bylo něco, nač byl zvyklý. Pak si Shania přiložila lokalizér na čelo, zavřela oči a zůstala nehybně stát. A o chvíli později:

Achchch! vydechla její khiff – nebo spíše Scott ‚ucítil‘ oddechnutí úlevou nebo potěšením. Děkuji ti, Shanio. A odpověď na tvou otázku zní: lokalizér má paliva málo. Možná na jeden dlouhý výlet – pro jednu osobu – a návrat. Víc ne. A jak jistě víš, je poškozený. Další načerpání paliva by mohlo způsobit jeho totální selhání. Už žádné zlato, Shanio, nebo jej ztratíš úplně. 

„A co se stane po tom posledním výletě? Myslím s tebou, khiff?“ Shania byla teď velice znepokojená.

Lokalizér bude sice pro cestování nepoužitelný, ale mně bude stačit ještě na celý tvůj život, má Shanio.

„Na celý tvůj život?“ Scott byl zmatený.

Shania si sundala lokalizér z čela. „Můj život je i životem mé khiff. V mnoha ohledech jsme jedno tělo, jedna duše. Časem jsme spolu splynuly. Ale já jsem se narodila sama a dokážu žít sama, pokud budu muset. Ona však začala vnímat až ve chvíli, kdy vstoupila do mě. A beze mě –“

„Zemře?“

„To není přesné označení. Jsou jako… nevím, jak to vysvětlit.“

Scott přikývl. „Myslím, že vím, co chceš říct. Jako staří vojáci, že? Ti nikdy nezemřou, prostě jen chřadnou.“

„Prosím?“

„Nevadí.“

„Ale asi vím, jak jsi to myslel,“ řekla Shania. „A máš pravdu. Jako ti, kteří se odebrali na onen svět – jako tvůj otec a Kelly – si khiff najde jiné místo a možná i někoho jiného. To opravdu nevím. Nikdo to neví.“

Scott dloubl prstem do zbytků prstenu. „Tohle se stalo s tvým světem. Síla jednoho obrovského skoku napříč mnoha světelnými lety proměnila Shing v prach.“

Ale Shania zavrtěla hlavou. „Ne, to není tak úplně pravda. V tohle poměnili velké zásoby zlata, ale Shing byl zničen nadbytkem energie. Mordriové tolik zlata ani nepotřebovali, udělali to vědomě, v blízkosti shing’tské sluneční soustavy. Aby ji zničili!“

„Celou soustavu?“ Takovou katastrofu si Scott ani nedokázal představit.

„Ano,“ přikývla Shania. „Viděla jsem to. Právě jsem se vracela na Shing, ale byla jsem stále ještě dost daleko, abych to přežila.“

„To mi připadá neuvěřitelné.“

„Klidně tomu můžeš věřit, Scotte,“ odpověděla. „A pokud si to přeješ, můžeš to dokonce vidět na vlastní oči.“

„Vidět? Jak?“

„Moje khiff má klíč k mým vzpomínkám. Mohou být i tvé. Ne všechny, ale tahle je k dispozici. Je v mé mysli – dokonce ti ji můžu ukázat sama – ale moje khiff si ji pamatuje mnohem lépe, protože já bych na to nejraději zapomněla.“

Scott se nad tím chvíli zamyslel a pak řekl: „Možná nastal čas, abych tvou khiff poznal osobně, jen tentokrát v bdělém stavu. Dobrá, tak jak se to dělá?“

„Obejmi mě a polib mne.“ Shania ho posadila na pohovku. „A má khiff se postará o zbytek.

Třicátá čtvrtá kapitola

Scott si přisunul Shaniu blíže a objal ji. Potom ji políbil. Nejdříve jen zkusmo, pak naplno. Avšak i když se ho v jejím objetí zmocnila závrať, rozhlížel se na všechny strany, ani ne tak s obavami, jako spíše zvědavě a možná trochu nervózně.

Zavři oči, přikázala mu Shania, aniž ho přestala líbat. Možná ti bude její vzhled připadat zvláštní, ale jinak ani neucítíš, ani si nevšimneš, že je uvnitř – bude to nanejvýš mlhavý, ale příjemný pocit duality – dokud na tebe nepromluví. 

A Scott jí stejným tónem odpověděl: Ale já ji nechci urazit. Proč mám zavírat oči, jako bych se na ni nedokázal podívat? Vždyť přece není nijak ošklivá, nebo snad ano? 

Napravo od Shaniina obličeje, na samém okraji Scottova zorného pole, se cosi pohnulo. Bylo to růžové; připadalo mu to jako stvořené z mlh, ve skutečnosti to však bylo neprůsvitné. Mělo to malá, ostrá, zelená očka a náznak úst, která se moudře a možná i trochu koketně usmívala. Scott nezavřel oči, nemohl je odtrhnout. Kulatá ‚hlava‘ khiff se prodloužila, nepřestávala se usmívat, pak Scottovi zmizela z dohledu, neboť od pravého ucha Shanie se vytvořil k levému uchu Scotta téměř nehmotný můstek, po kterém se mohla přesunout, a Scott si pomyslel: Zatraceně! Ta věc vylezla přímo z její hlavy, z jejího ucha! 

Ano, řekla Shaniina khiff. Jsem věc. A stejně tak i ty. A všechno ostatní. Ale já to chápu a necítím se uražena. 

Ten hebký, sladký hlas; jako hlas roztomilého dítěte, přesto však moudrý a inteligentní… přesvědčivý, a přesto ryzí.

Shaniina khiff si přečetla Scottovy myšlenky, a jakmile Scott ucítil v hlavě její přítomnost, řekla: Děkuji ti, Scotte! A teď jsi tři. 

Scott a Shania se přestali líbat, avšak zůstali v objetí. A protože mu to připadalo přirozenější, zeptal se Scott nahlas: „Teď jsem tři? Ty myslíš sebe, mě a Shaniu?“

Ach, ne. Se Shaniou jste čtyři.

„Tak vlk? Máš na mysli vlka?“

Ne, asi mi nerozumíš. Ty sám jsi víc než jeden. A už to trvá nějakou dobu. Cítím v tobě esenci někoho jiného. Proto jsme společně se mnou ve tvé mysli – ty a já – více než dva. 

„Někdo jiný ve mně?“ opakoval Scott zmateně. Ale pak si vzpomněl: „Aha! Už to chápu. Máš na mysli mou šipku. No, ta byla přinejmenším část někoho jiného.“

Důležitou částí, odpověděla khiff, protože ty jsi dostal jeho schopnosti. Byla jsem s tebou a Shaniou v tom snu, který byl víc než snem, kdy ti o těch schopnostech vyprávěl… teď už o tvých schopnostech. 

„Ano,“ přikývl Scott zahořkle. „Jednu z nich jsem nepochopil a té druhé raději nechci rozumět!“

Přesto jsou tam, ucítil přikývnutí nehmotné hlavy, a čekají na tvé zavolání. 

„A jaké jsou tvé schopnosti?“ zeptal se Scott. „Shania mi říkala, že uchováváš vzpomínky, udržuješ je čerstvé, a tak si dokážeš věci pamatovat dokonce lépe než Shania.“

A proto jsem tady. Ach, přeješ si vidět velice hroznou věc!

„Zánik shingské soustavy, ano. Ale jen proto, abych viděl, proti komu máme bojovat.“

To je samozřejmě nezbytná součást tvé přípravy. Ano, mohu ti to ukázat. Teď můžeš zavřít oči a vůbec se nemusíš obávat, že se mě to dotkne. Když tě nebude nic rušit, uvidíš to lépe.

Scott zavřel oči – a okamžitě, ve zlomku sekundy jako by se vznášel v nejtemnějším vesmíru! Na černém sametu zářily hvězdy, které kolem proplouvaly jako pěna vířící kolem pomalu plující lodi. Jen s tím rozdílem, že loď Shanie nebyla v žádném případě pomalá!

Je rychlá, velice rychlá! přikývla khiff. A přece jsme se zrovna v tuto chvíli pohybovaly ,pomalu‘ – neboť jsme se zrovna přibližovaly k Shingu. Tam, před námi, ta stará, zlatá hvězda se svými drahocennými planetami: shingská soustava, ano… 

Nyní už ‚proplouvali‘ kolem vnější planety – plynového obra s mnoha rudými, vířícími skvrnami. Měl prstenec jako Saturn a sedm měsíců, které kolem něj obíhaly – shingské slunce bylo však ještě daleko. Můžeme připlout ještě blíž, navrhla khiff. My jsme ve skutečnosti byly o něco blíže, na dosah senzorů. Dobře si na to pamatuji. A Scott najednou zjistil, že je uvnitř lodi a dívá se ven otvorem. Uviděl ruku nebo jakési štíhlé chapadlo podobné lidské ruce – ve skutečnosti tohle bývala ruka Shanie – jak se natahuje, aby nastavila nějaké ovládání… a tu si všiml, že ten otvor je ve skutečnosti obrazovka, na které se shingská soustava najednou zvětšila a byla mnohem blíže.

Shing byl modrý svět podobný Zemi, jen prastarý tak, že jej nešlo slovy popsat. Jeho měsíc visel na obloze, zlatý a bez kráterů. Povrch té planety byl ze čtyř pětin pokrytý vodou. Byl to jediný, mělký oceán omývající pobřeží tří velkých, zelených kontinentů, jejichž hory byly působením věků zakulacené a v mnoha případech zvětralé, takže z nich zbývaly už jen pouhé kopce. Na odvrácené straně planety, na její noční straně zářila jako diamanty města: skvrnky bílého ohně mihotající se v pavučině temnoty spícího světa.

Ukázala jsem ti Yamp, plynového obra na okraji soustavy, šeptala khiff, aby nerušila Scottovy myšlenky, a teď vidíš Shing… tak jak vypadal a jak ho viděla i Shania. Tam uvnitř leží další svět: malý, mlhavý Zuli; je horký a neobývatelný, je na něm spousta jezer a močálů. Tam, vidíš? 

V dáli, směrem blíže ke slunci uviděl Scott Zuli. Vypadal jako koule kypící mlhy. Scott si jej letmo prohlédl a pak se zaměřil na slunce, na samotnou hvězdu Shing: bylo to obrovské stříbrné těleso běsnící nukleárním žárem, avšak v žádném případě nebylo tak žhavé jako Slunce.

Hvězda Shing by stejně zanikla sama, řekla mu khiff. Bohužel k tomu neměla příležitost a ty miliardy let, které jí ještě zbývaly, zmizely v jediném okamžiku šílenství. 

Obrazovka se nyní zaměřila zpátky na planetu Shing, pak se na ní ještě jednou objevil plynový obr Yamp, který se brzy ztratil za nimi. Tak tady jsme byly, oznámila mu khiff, když naše senzory zaznamenaly mohutné gravitační rušení a náš bezpečnostní systém nám ohlásil, že se máme obrátit a prchat! Nějaká loď se prý napojila na nejvnitřnější měsíc Yampu, na satelit, který byl velice bohatý na zlato – a vysávala z něj veškeré zásoby pro svůj pohon! 

Scott spatřil paprsek bílého světla, tenký jako tužka, který vycházel z hloubi vesmíru, pokračoval kolem trosek yampských prstenců až k malému měsíci, obíhajícímu kolem skvrnitého plynového obra.

Shania viděla to, co ty, řekla khiff. Tohle jsou její vzpomínky. A já jsem to samozřejmě viděla skrze ni. Telepaticky jsme ten paprsek sledovaly – a tak jsme slyšely i šílený smích Mordriů! Ale to je něco, co ti raději ukazovat nebudu. Já sama bych si to nejraději nepamatovala! 

Scéna na obrazovce se převrátila o sto osmdesát stupňů; Scottovi se na malou chvíli zatočila hlava, takže jej Shania sevřela v náručí. Hvězdy se teď kolem lodi doslova jen míhaly a v další chvíli se ztratily a zmizely. Pak už viděl jen neprůsvitnou mlhu.

Gravitační pohon, sdělila mu khiff. Ale i při té jen těžko představitelné rychlosti jsme jen taktak unikli zkáze, kterou Mordriové způsobili. 

Pocítily ji všechny úrovně času a prostoru! Vědci na planetě Zemi vzdálené mnoho miliard světelných let ji také pocítí. Ale oni – pokud tu tvůj svět ještě stále bude a pokud na něm za ty miliardy let budou nějací vědci – ji zaznamenají jako obrovskou erupci gama záření!

Takové představy byly pro Scotta svou nesmírností téměř nepochopitelné; jeho mysl se zmítala, přesto však zatím neviděl zkázu shingské soustavy.

Khiff ,uslyšela‘ jeho myšlenky, povzdechla si a řekla: No, když musíš, tak musíš. Tak tedy dobrá. Tohle viděla má Shania: 

Hluboko ve vesmíru, možná celý světelný rok daleko od Shingu, zamířila loď Mordriů svůj FTL konvertorový paprsek na nejvnitřnější měsíc Yampu. Měl dvojí funkci: za prvé proměnil tu zlatou planetku v kamennou suť a šedivý prach a za druhé z ní vysál energii do lodi, aby získal pohon pro její let. Jenomže loď spotřebovala jen malý zlomek této energie a zbytek se musel někde uvolnit. Což se stalo.

Na útěku před tím obrovským, tím gigantickým časoprostorovým rázem se Shaniina loď ocitla na samém okraji toku té energie, která ji vysála z gravitačního pohonu. Pak se v masivní nárazové vlně kutálela hlava nehlava, dokud ji neuklidnil automatický stabilizér, a obrazovka se znovu zapnula – vlastně přehrála scénu, která byla již minulostí – a Shania (a nyní i Scott) byla svědkem toho, co se stalo se shingskou soustavou.

Na obrazovce:

Oblast, kde se nacházel měsíc Yampu, byla centrem zrodu děsivé, oslňující koule jasného světla; měsíc byl tentam! Byl rozložen na atomy a stal se hybnou silou nukleárního ohně, který byl žhavější než samotné slunce. Yamp, plynový obr, praskl jako mýdlová bublina a v momentě se vypařil. To byl však jen začátek…

Bez ohledu na to, co se Scott naučil v průběhu mnoha rozhovorů se Shaniou, nebyl tak docela ignorant v otázkách vědy a její teorie o prostoru a času. Nyní si vzpomněl, jak kdysi v jednom populárním vědeckém časopise četl cosi o ‚velkém třesku‘, o počátku vzniku vesmíru a že existovalo vývojové období FTL expanze zvané ‚rozpínání‘, čímž se vědci pokoušeli vysvětlit, proč se vesmír objevil najednou a všude. Nikdy si však nepomyslel, že kdy spatří takovouto neuvěřitelnou expanzi na vlastní oči. A přece tu byla, na obrazovce:

Obrovská koule nejryzejší energie, ve kterou se proměnil nejvnitřnější satelit Yampu, se zvětšovala mnohem rychleji než energie, a dokonce i světlo, v něž se transformoval. Shing byl pohlcen okamžitě, vypařil se společně s mnoha miliony obyvatel, Shing’ty, kteří se nikdy nedozvěděli, co je zasáhlo. Další byl na řadě mokrý svět Zuli, který se nejdříve proměnil v plyn a vzápětí, o zlomek sekundy později, v ty nejzákladnější částice a energii.

A nakonec, jakmile byla zasažena hvězda Shing, katastrofa se ještě zdvojnásobila.

Supernova! řekla khiff. Ale to už bylo jedno, protože soustava Shing byla stejně zničena. A má Shania – a já – jsme měly štěstí, že jsme tam nezahynuly také. I tak jsme tomu unikly jen o vlásek! Nabraly jsme rychlost, ale ta nebyla dostatečná. Naštěstí jsme se okamžik předtím, než nás to dostihlo, napojily na gravitační vlnu a byly jsme zachráněny… 

Později jsme vystopovaly gravitační proud lodi Mordriů a vydaly se za nimi… jen abychom byly svědky další hrůzy, smrti a zkázy.

A pak, když se vrátila tma – normální tma za Scottovými víčky – khiff dodala: Ukázala jsem ti, co jsi chtěl vidět, co jsem si pro tebe zapamatovala. A teď mi pověz, Scotte: stačilo ti to? 

„Bože, ano!“ odpověděl Scott chraplavým šepotem, stále dezorientovaný, napůl ohromený tím zážitkem. „To bylo až moc, myslím.“

Pak tě teď opustím. Protože i když jsi mě vřele přivítal, můj domov je jedině u Shanie…

Scott se cítil malátný, vyčerpaný. S námahou vstal, došel ke svému stolu a zvedl hrnek s kávou, která už dávno vychladla. Krev mu stydla v žilách, přesto ze svého šálku upil, ucítil její hořkost na jazyku a zašklebil se: „Tak tohle s námi chtějí ti zatracení maniaci udělat?“

„Ano,“ přisvědčí Shania, která stále ještě seděla na pohovce. „Tobě a tvému světu zcela jistě a možná celé vaší sluneční soustavě. Pochybuji, že je tu dost zlata, aby způsobili takovou škodu. Ale co se týče Země: její kůra se roztaví, její plášť se přehřeje a to způsobí erupce, dokonce se může stát, že těžké kovy v jádru explodují. Žádná z forem života nebude mít šanci… všechno bude zničeno během jediné nanosekundy.“

„Ale proč? Proč to udělali? A proč to chtějí udělat znovu?“ 

„Nevysvětlila jsem ti to už? Popírají, že existuje nějaká vyšší moc. Pohrdají božstvy a chtějí se jim postavit. Chtějí si potvrdit svou domněnku – už ne pouhou teorii, pro ně je to fakt – že vše bylo stvořeno přirozeným vývojem a že to tudíž nezpůsobila žádná… vyšší inteligence, žádný stvořitel, ve kterého oni nevěří. Neustále se ženou za jediným cílem, který je donutil experimentovat a nakonec také způsobil jejich šílenství. ,Rozumově‘ – pokud můžu použít tohle slovo – si zdůvodnili, že užitečné činy nepřinášejí žádné výsledky: ‚Bůh‘ nereaguje na to, co od svých oveček považuje za samozřejmé, jistě však odpoví na zlo, když někdo jeho dílo začne ničit! Takže jestli existuje Bůh, postaví se trojici Mordriů a zničí je. Zatím se však jejich teorie potvrzuje, alespoň v rámci jejich logického ‚zdůvodnění‘. Doposud se totiž nenašel nikdo, kdo by jim byť jen vzdoroval, natož se jim postavil nebo je vyzval na souboj!“

Shania se odmlčela, aby se mohla nadechnout, a pak pokračovala „Scotte, ptáš se mě, proč udělali to, co udělali, a proč v tom stále pokračují. A já jsem se ze všech sil snažila ti odpovědět. Ale teď mi ty pověz něco: potřebuje šílenství nějaké zdůvodnění?“

Scott nad tím na chvíli tiše uvažoval a pak odpověděl: „Shanio, víš jak tohle všechno chápu já? Když se nad tím zamyslím, Mordriové jsou bezbožníci. A já jsem na tom od chvíle, co jsem přišel o Kelly, stejně Ale není to Bůh, kdo to dopustil, to ta jejich… podělaná teorie ji zabila, a já jsem se tak stal dokonalým nástrojem odplaty. Bůh ve svých mnoha formách třeba existuje, a třeba ne, o tom se můžeme jen dohadovat, ale pokud tam nahoře přece jenom něco je – a Harry Keogh mi naznačil, že ano – pak jsem já ten nástroj, který vyvrátí teorii Mordriů. A ať už nějaký stvořitel je, nebo není, ať už Bůh existuje, nebo ne, já zabiju toho zatraceného Simona Salcomba, kdyby to měla být ta poslední věc, kterou udělám!“

Shania přikývla: „A myslím, že teď jsi k tomu připraven.“

„Ještě zbývá několik posledních věcí, které potřebuji vědět,“ pokračoval Scott chmurně. „Několik otázek, které ti ještě musím položit, abych to všechno pochopil. Stejně se tím ale nic nezmění, protože můj cíl byl stanoven.“

„Pak se ptej,“ vybídla ho. „Protože pokud se do toho pustíme, musí to být teď nebo nejpozději zítra.“

„A to je jedna z mých otázek. Jak si tím můžeš být tak jistá? Že to přijde takhle brzy?“

„Jsem si jistá, že Mordriové o mně už vědí,“ řekla Shania. „Těžko by mohli mylně interpretovat všechny ty signály, které jsem vyslala. Už samotný fakt, že používáme štíty, je pro ně dostačující! A kdo něco takového dokáže lépe než samotný Shing’t? Ale oni jsou tři a já jsem – byla jsem – sama. Tak proč mě ještě nepřišli zabít?“

Scott zamyšleně přikývl. „Protože to nepovažují za podstatné. Protože věří, že je příliš pozdě.“

„Přesně tak. A pozítří – pokud nějaké bude – už opravdu může být příliš pozdě.“

Scott znovu přikývl: „Druhá otázka. Hned od začátku, když jsme se setkali poprvé, jsi o nich věděla: kde jsou, co dělají a tak dále. Pamatuji si, jak jsi mi vyprávěla o tom přístroji, který staví. A tak se tě znovu ptám: jak tohle všechno víš?“

„Už jsem tady dost dlouho, Scotte, a od chvíle, kdy tady ztroskotala moje loď, jsem musela být velice opatrná. A už jsou to skoro dva roky, co jsem se vydala do malé vesničky ve Švýcarsku, pod Schloss Zonigenem a tam jsem použila telepatii, abych o Mordriech vyzvěděla co možná nejvíce.“

„Cože?“ zamračil se Scott. „A to oni nevěděli, že je špehuješ? Byla jsi tak blízko, a oni nepostřehli tvou přítomnost?“

Shania si povzdechla a pak vysvětlovala dál: „Nemusela jsem špehovat samotné Mordrie, Scotte. Věděla jsem, že v těch horách nad vesnicí přebývají už dva roky, a to mi stačilo.“

Scott luskl prsty. „No jasně! Přečetla sis myšlenky lidí ve vesnici. Protože po tak dlouhé době, kterou Mordriové strávili tam nahoře, bylo víc než jasné, že infiltrovali i do vesnice a zneužívali tamní obyvatele.“

„Přesně tak,“ přisvědčila Shania. „A když jsem nahlédla do myslí těch lidí… viděla jsem tam čirou hrůzu! Od nich jsem se dozvěděla, co jsem potřebovala o tom, co v tom horském sídle tři Mordriové dělají. A pokud jde o současnost… jejich mlčení hovoří samo za sebe –“

„Že jejich práce je téměř u konce?“

„Ano.“

„Pak už musíme udělat jen jednu věc,“ řekl Scott. „Projít si naposledy náš plán a ujistit se, že jsme na nic nezapomněli…“

Třicátá pátá kapitola

Kvůli problémům s přepravou, defektu na pneumatice jednoho ze dvou vypůjčených automobilů a skutečnosti, že rezerva byla nahuštěná jen napůl, se Trask a jeho tým dostali do Idossoly až v l8:45 večer místního času.

Vesnice byla, nebo spíše kdysi bývala, velice krásná, dokonce i přes stín Schloss Zonigenu, jehož skalní útes se tyčil na severozápadě a částečně zakrýval večerní slunce, čímž urychloval soumrak. Poprvé to místo spatřili, když se se svými vozy vyšplhali po úzké, klikaté silnici až vysoko k horskému výběžku, ze kterého si mohli celou vesnici prohlédnout pěkně z výšky.

Teď se rozkládala přímo pod nimi: vesnice Idossola; ležela spíše v míli dlouhém sedle než ve skutečném údolí. A za tmavě zelenými políčky a loukami se krajina zužovala a prudce šplhala vzhůru do mlžného oparu skal, na jejichž úpatí rostly vysoké borovice, které se s postupující výškou snižovaly… Samotný Schloss Zonigen se tyčil přímo naproti a se svou ledovou čepicí vypadal jako bizarní dort, který dominuje celé scenérii.

Pokud šlo o samotnou vesnici Idossolu:

Byla svým způsobem typická. Typicky malebná, ano, ale když se dostali níže k hlavní silnici a pokračovali kolem dřevěných domů, obchůdků s roubenými fasádami a kostela s vysokou věží, bylo jasné, dokonce i v tom narůstajícím šeru, že Idossola už zažila lepší časy. Na ulicích sice bylo vidět auta, ale bylo jich jen pár, světla v domech už se začínaly rozsvěcovat, ale nebylo jich zdaleka tolik, kolik by člověk očekával, výklady obchodů potřebovaly opravit a jediný velký, okázalý Gasthaus u náměstí byl zavřený, potemnělý a pod jedním z krásně vyřezávaných balkonů byl na trámu přibitý nápis NA PRODEJ.

„Sezona je v plném proudu,“ poznamenal Trask, když jeho vozidlo s Paulem Garveym za volantem a Ianem Goodlym a Alanem McGrathem vzadu projíždělo kolem. „A přesto to tady vypadá prázdné a ze tří čtvrtin mrtvé.“

„Jo,“ souhlasil McGrath. „Tady si z kopýtka moc nevyhodíme! Pomalu si začínám myslet, že nás večer nečeká žádné křepčení ani nasávání!“

Ian Goodly, který nikdy moc nerozuměl tomu jeho přízvuku, se na něj letmo podíval naplněn úzkostí…

Gasthaus Alpenmann stál kus od hlavní silnice. Museli projet nejmíň čtyřmi bočními uličkami a jedním z menších náměstíček. Z komína hotelu se vinul úzký proužek kouře a uvnitř svítilo několik světel, většina v prostorné, dřevem obložené vstupní hale s nízkým stropem. A recepční, Herr Alpenmann – který, jak se ukázalo, byl současně i majitelem hotelu – přišel uvítat hosty a nejistě se usmíval, když se Trask a jeho lidé seřadili uvnitř.

Herr Alpenmann byl drobný, měl tmavé vlasy a ostré rysy a byl až nezdravě vyhublý. Oči měl propadlé a neměl žádná ramena, která by stála za řeč, takže se zdálo, že z něj sako musí každou chvíli spadnout. Jeho angličtina byla však téměř bezchybná. Ihned jim oznámil, že očekával příjezd anglických herren poněkud dříve, ale že to není žádný problém. Jídlo je připraveno a bude servírováno ihned, jakmile se herren ubytují, převléknou a přijdou dolů – řekněme, za třičtvrtě hodinky?

Trask mu poděkoval, a když se měl podepsat do návštěvní knihy, trochu se polekal. Podíval se na Herr Alpenmanna – který jako by si ho prohlížel až příliš důkladně – a pak pokrčil rameny a konečně se podepsal. Ostatní jej následovali.

Paul Garvey si toho uleknutí všiml; podepsal se jako poslední a jako telepat se vůbec nedivil tomu, že zatímco se ostatní vydali po schodech nahoru do svých pokojů, hlava pobočky si ho zavolala stranou.

„Viděl jsi to?“ zeptal se Trask znepokojeně.

„Ještě dříve jsem si to přečetl ve tvé mysli,“ odpověděl Garvey tiše. „Vlastně jsem se bál, že nás tím leknutím prozradíš.“

„Sakra, já vím!“ na to Trask. „Ale byl to pro mě šok. Ten podpis byla poslední věc, kterou bych očekával!“ A pak se zamračil, když mu došlo, co Garvey řekl: „O čem to mluvíš? Komu jsem se málem prozradil? Herr Alpenmannovi? Proč by se o nás zajímal?“

„Já jen vím, že zajímal,“ řekl mu Garvey. „Byl nervózní a jeho mysl byla pevně uzamčena. Zoufale se snažil na nic nemyslet!“

„Cože? Snažil se na nic…?“

„Nemyslet,“ opakoval Garvey. „Domnívám se, že mu někdo, hm, doporučil nemyslet, a on to navíc nedělal poprvé!“

„To není dobré,“ zavrčel Trask a zavrtěl hlavou. „Ten zatracený idiot Samuels! Kdo by si to byl pomyslel? Copak jsme ho dost nevarovali? Zatraceně! Dobrá, zapomeň, že jsem byl na chvíli překvapený; na tom teď už asi nezáleží, protože je možné, že nás George Samuels zřejmě ohrozil. Bůh ví, jaké stupidní otázky mu asi kladl! A podle data v té knize je tady už od včerejška! Potřebujeme si s ním promluvit – a brzy. A co zbytek týmu: viděli to mé faux pas nebo viděli ten Samuelsův podpis v knize?“

„Myslím, že ne,“ zavrtěl hlavou Garvey. „Jsou všichni trochu unavení… a já také, ale na tomhle místo je něco, co mi nedá spát.“

„Co?“

„To ticho,“ odpověděl Garvey. „A tím mám na mysli telepatické ticho. Obvykle bych musel něco z toho nějak vytěsnit. Někdy je to takové žvatlání, víš? Ale tady ne. Možná jsou všichni na stejné lodi – myslím lidi z vesnice – střeží si myšlenky a bojí se myslet.“

Trask přikývl: „No, není těžké uhádnout, co to znamená. Zjistil jsi číslo Samuelsova pokoje?“

„Osmnáct nebo dvacet jedna,“ opáčil telepat. „A my máme jedna až pět na druhé straně koridoru. Pokoje vedle nás, šest až devět jsou také obsazené. Naši švýcarští specialisté? Pravděpodobně.“

Trask znovu přikývl. „Ano, všiml jsem si. Dobrá, odnes si svoje věci a zjisti, jestli je Samuels ve svém pokoji. A jestli ano, tak zařiď, ať sakra zůstane uvnitř! Já rychle promluvím s ostatními a přijdu za tebou na osmnáctku.“

„Rozumím,“ řekl Garvey a oba zamířili ke svým pokojům…

Trask udělal, jak řekl: odnesl si kufry do pokoje, který sdílel s Ianem Goodlym, informoval jasnovidce o Samuelsovi a chystal se odejít, aby si promluvil s ostatními, když bez zaklepání vešel do pokoje Garvey. Telepatova tvář byla bledá a její výraz příliš groteskní i na něho.

„Šéfe,“ spustil a trochu se zapotácel, „Samuels je ve svém pokoji. Neodpovídal na mé klepání, tak jsem použil paklíč. Já… já myslím, že bude lepší, když se na to půjdeš podívat sám. On určitě nikam neuteče, už nikdy nebude utíkat, a ať už udělal nebo vyzvonil cokoliv, teď už si určitě s nikým nepromluví.“

Trask cítil, jak mu pomalu naskakuje husí kůže: „Co mi chceš říct? Je… je mrtvý?“

„Víc než to,“ zalapal po dechu Garvey a barva v jeho tváři se změnila z šedé na zelenou. „Mozek mu vytekl z ucha a oční bulvy mu visí na tvářích! Kruci, je tak… tak překroucený, převrácený! Myslím, že nějakou dobu trvalo, než zemřel. Musel být v ukrutné agónii, a přece ten zatracený blb ani nekřičel.“

„Nekřičel?“ nechápal Trask. „Jak to –?“

To už byl ale Garvey na cestě do koupelny. Rozrazil dveře a ze všech sil se snažil zadržet obsah svého žaludku uvnitř: „On… on nemohl křičet, protože… protože jeho ústa jsou zapečetěna!“

Kopnutím zavřel dveře a pak už Trask s Goodlym slyšeli jen, jak zvrací…

Millie Clearyová zaklepala na dveře a Trask ji pustil dovnitř. Když v její tváři uviděl strhaný, znepokojený výraz, zeptal se, jestli je všechno v pořádku. Šedivé kruhy kolem jejích očí mu prozradily, že právě použila svůj talent a že jej použila záměrně.

„Snažila jsem se spojit s Paulem,“ řekla. „Chtěla jsem jen zjistit, jestli náhodou neví, proč je tu takové –?“

„Ticho?“ hádal Trask.

„Ano. Ale jeho myšlenky… byly zmatené! Plné hrozných věcí! Je tady, že ano?“

„Ano, jsem tady,“ odpověděl Garvey roztřeseným hlasem. Pořád se ještě potácel, když vycházel z koupelny a ručníkem si utíral ústa. „A myslím, že tady i zůstanu. Tohle není místo, kde bych se chtěl potulovat sám.“ Našel si židli a sesunul se do ní.

Trask se pokusil zatelefonovat do recepce, ale nikdo to nezvedal. „Sakra!“ zaklel. „Chci se spojit s našimi švýcarskými specialisty. Možná je seženu, když vytočím čísla jejich pokojů.“

„Jsou to čísla šest až devět,“ připomněl mu Garvey.

Trask vyzkoušel každé z těch čtyř čísel, ale opět bezvýsledně.

Jasnovidec Ian Goodly si právě z okna prohlížel náměstíčko. „Není tamhle Herr Alpenmann? Připadá mi, jako by měl naspěch.“

Trask se šel podívat k oknu, když se znovu ozvalo zaklepání na dveře a Millie vpustila dovnitř techniky. První vešel dovnitř Graham Taylor, který hned spustil: „Pokoušel jsem se otestovat venkovní linky…“ Ale když pochopil, jaké napětí v pokoji panuje, zmlkl.

„A?“ zeptal se Trask vykukující z okna.

„Nefungují,“ řekl Taylor, zatímco si prohlížel obličeje přítomných. „Co se stalo?“

Trask se na něj ani nepodíval. „Rychle sežeň Chunga a zbytek týmu,“ poručil mu a znovu se podíval z okna. „Ano, je to Alpenmann,“ řekl Goodlymu. Načež postava na ulici pod oknem vzhlédla, uviděla Traska, vytřeštila oči a téměř upadla na sedadlo řidiče.

Než se sešel celý Traskův tým, Alpenmannův vůz už opustil vesnici a zamířil přes údolí na západ. A tím směrem –

„Ta silnice vede jen jedním směrem,“ prohlásil jasnovidec. „Přímo na Schloss Zonigen.“

„Alane.“ Trask se podíval na McGratha. „Vezmi si svůj dalekohled. A zkus sledovat jeho světla. Chci si být jist, že jede právě tam.“

Pak se obrátil k Davidu Chungovi. „Davide, běž dolů a zjisti, jestli na tomhle podělaném místě ještě někdo zůstal. Ne, počkej – nechoď sám. Grahame, běž s ním – až si složíš svůj samostříl!“

A pak k Millii Clearyové: „Omlouvám se, Millie, ale zřejmě ode mě uslyšíš ještě mnohem horší výrazy a nejen ode mě. Za jistých okolností se zdvořilost vytrácí.“

Millie pokrčila rameny a pro sebe si roztřeseným hlasem ulevila: „No dobře – takže do prdele!“

Chung s Taylorem právě odcházeli, když se vrátil McGrath; přišel k oknu a podíval se skrze kombinovaný dalekohled – standardní a infračervený – aby si prohlédl silnici z vesnice směrem k lesnatým, suťovitým úpatím Schloss Zonigenu. „Jo,“ mumlal, zatímco pomalu zaostřoval. „Tady ho máme – ten scvrklý hajzlík! Vsadil bych se, že má namířeno rovnou ke svým páníčkům.“

„A když ne k nim,“ přidal se Gravey, „pak určitě k těm, ze kterých má takový strach – k těm, na které si netroufá ani myslet – kteří mu nařídili, aby na ně nemyslel!“

„Což znamená,“ pokračoval Trask, „že o nás vědí. Určitě je jim jasné, že máme telepaty, a je možné, že vědí i o našich dalších talentech. Nejsou sami, tihle maniaci, stvůry, nebo co jsou zač. Možná mají v moci celou vesnici! Pokud ano, zřejmě narekrutovali i další špehy, jako je Alpenmann, a také stráže, vojáky a rváče. A pokud jde o Schloss Zonigen, vypadá to tam skoro jako nedobytná pevnost!“

Rozhlédl se po obličejích přítomných a řekl: „Je nejvyšší čas, abychom si promluvili s našimi švýcarskými kolegy. Už nás měli dávno kontaktovat. Člověk nemusí být členem Mensy, aby se dovtípil, že tohle místo je opravdu hodně divné! Paule a Alane, vy zůstaňte se mnou. Alane, nejdříve si z tvého pokoje vyzvedneme samostříl. Ostatní zůstanou tady; počkejte, až se vrátí Chung s Taylorem, pak se vydejte za námi. Budu s našimi švýcarskými specialisty – pokud je najdu!“

Když Trask s těmi dvěma vyšli na chodbu, Garvey prohlásil: „Šéfe, omlouvám se za to, co se stalo prve.“

„Ano?“ opáčil Trask nevinně. „A co se stalo?“

„Však víš, co myslím,“ řekl Garvey. „To mé zvracení a všechno. Ale když jsem viděl, co udělali Samuelsovi – jak byl zdeformovaný – vyvolalo to ve mně hodně zlé vzpomínky.“

„Na Johnnyho Founda?“ zeptal se Trask. „Na to, co ti udělal tu noc, kdy ho lapil nekroskop? Paule, to je ale naprosto pochopitelné. Na tvém místě bych se určitě cítil stejně. Zapomeň na to. Tak či tak, není vyloučeno, že než tohle skončí, budeš zvracet znovu. Možná že my všichni!“

Trask nebyl žádný jasnovidec, ale teď jím klidně mohl být…

Zaklepali na dveře číslo šest, sedm, osm a devět, ale nikdo neodpovídal. Když byli u devítky, vytáhl Garvey na Traskův rozkaz paklíč, chvíli s ním rachotil v zámku a pak odstoupil ode dveří. Nebyl žádný zbabělec, spíš naopak; ale jakkoliv byl silný a zdatný, měl pro dnešek těch šoků až dost.

Trask s McGrathem vešli dovnitř, do tmavé místnosti, rozsvítili a Garvey vešel za nimi. Hned za dveřmi se však Trask prudce zastavil, takže do něj ti dva málem vrazili.

„Co to tam je?“ zeptal se McGrath chraplavě.

Trask pomalu pokračoval směrem ke stolu se zásuvkami, televizí, telefonem a notesem vedle televize. Pod stolem bylo místo pro nohy, kdyby se k němu chtěl náhodou někdo posadit. Židle, která tam měla být, ležela překocená uprostřed pokoje a na stole leželo rozprostřeno cosi, co vypadalo jako obrovská růžová omeleta, a po stranách to přetékalo přes okraje. Na jedné straně byla ta omeleta rozdělena napůl s čímsi rudým uprostřed. Z toho rudého čehosi ještě stále odkapávala krev. Trask s ostatními na to nevěřícně zírali. Kus té hmoty ležel přehozený přes televizi a další odporný cár se právě chystal sklouznout přes okraj pěticentimetrové mezery mezi stěnou a stolem. „Bože všemohoucí!“ zvolal McGrath tiše. „Ježíši Kriste, je to to, co si myslím, že to je? To přece není možné!“

Ale bylo. Ten zploštělý, odpudivý cár u stěny byl porostlý černými vlasy. Byla to tvář bez úst, avšak se zuby zvenčí. Delší ‚výběžky‘ byly nohy a ruce. Rudé cáry látky uprostřed bylo vše, co zůstalo ze spodků.

Pak se k tomu Trask přiblížil ještě o krůček a jeho pohyb způsobil, že ta… ta zrůdnost – vše, co zbylo z jednoho muže – sjela na zem jako řídké těsto, kde se v úhledných záhybech poskládala. A jak dopadla a složila se do sebe, rozstříkly se z obrovské, částečně sražené kaluže na zemi pršky rudé, mazlavé krve. Té si až doposud nevšimli, protože její barva dokonale splývala s kobercem.

David Chung, Graham Taylor a ostatní se nyní shromáždili na chodbě. Cestou ke dveřím je lokátor informoval: „V kuchyni je kuchařka – stará paní v dirndlu a legrační čepici – a zpívá si při práci. Vůbec sem nezapadá. A taky je v jídelně číšník, který chystá příbory, jídlo a víno…“ Chung se na chvíli zarazil, pak se postavil vedle Traska a pokračoval: „Vypadá to, že už tam nikdo jiný není. A zatímco ta kuchařka vypadá normálně, možná jen trochu divná, ten číšník poskakuje jako tenisový míček a… co to do horoucích pekel je?“ Konečně spatřil, na co zírali všichni ostatní.

„Peklo je to pravé označení,“ souhlasil Trask, načež ustoupil a s ním i všichni ostatní.

A tvrďák McGrath zašeptal: „Ten ubohý nešťastník! Vytekly z něj všechny tělní tekutiny. A kde jsou sakra jeho kosti?“

„Pod postelí,“ zachroptěl Trask a zvedl cíp přehozu postele, pod níž zasvítilo cosi bílého. „Vypadá to, jako by… jako by z něho prostě sklouzly!“ Pak přehoz znovu pustil a zabručel: „Ostatní pokoje: běžte a prohledejte je, ale ve dvojicích. Odteď nikdo neudělá nic nebo nepůjde nikam sám. Paule, ty tady zůstaň se mnou.“

Ostatních šest členů týmu bylo jen rádo, že se mohli vzdálit z toho úděsného pokoje, a když odešli, Garvey řekl: „Tohle oceňuji, šéfe. Díky, že mi pořád důvěřuješ.“

„Rádo se stalo,“ opáčil Trask. „A taky jsem si říkal, že když už jsi dneska jednou zvracel, můžu se s tebou cítit v bezpečí.“ Na malou chvíli vyloudil na tváři lehce sardonický úsměv –

Ale jen na malou chvíli. Pak se ve staré, dřevěné skříni v rohu vedle okna cosi pohnulo a vzápětí se ozval tlumený náraz!

Třicátá šestá kapitola

Garvey leknutím nadskočil a vykřikl: „Do prdele!“ a couvl o dva kroky, takže se ocitl až na chodbě. Pak se rychle vzpamatoval a zavolal na technika Taylora. „Grahame, přines sem ten samostříl!“

Trask se cítil beze zbraně absolutně bezmocný, přesto se však odvážil překročit lidské ostatky a temnou kaluž krve, které ležely mezi televizním stolkem a dvěma postelemi směrem k té nyní hrůzné skříni. Garvey mezitím sehnal zbraň od Taylora, nahnul se a podal ji nabitou Traskovi. Ten se s prstem na spoušti pomalu blížil ke skříni.

Když byl skoro u ní, zavolal: „Dobře, ať už jsi, kdo jsi – máš pět sekund, abys –“

Načež se dveře skříně rozletěly a v nich se objevil vyplašený, drmolící muž! Vlasy měl rozcuchané a obličej zkřivený a rychle mžoural vytřeštěnýma očima, jako by právě spatřil samotnou smrt. V rukou držel nebezpečně vyhlížející automat. Jenomže ve skříni byla tma a relativně ostré světlo v místnosti jej na chvíli oslepilo. Navíc dveře skříně Traska částečně zakrývaly. Muž ze sebe vydával jakési nesrozumitelné zvuky a nebezpečně se oháněl svou zbraní.

Traskovy reflexy byly dobré a stejně tak jeho talent. Okamžitě pochopil, že tento muž není jeho nepřítel. Zvedl hlaveň svého samostřílu, kopl do samopalu v mužově ruce, pak vyrazil kupředu a celou svou vahou odhodil toho vytřeštěného chlapa zpět do skříně. Přitom odhodil samostříl, popadl jeho zbraň za hlaveň a zároveň ho udeřil čelem do obličeje, což dílo završilo.

To už se k němu přidal Paul Garvey. Telepat vyrval zbraň z jeho pevného sevření a pomohl Traskovi vylézt z trosek skříně. Trask se postavil a vytáhl za sebou zakrváceného, omámeného muže.

„Je vyděšený,“ konstatoval Garvey. „V šoku. Nevěděl, co dělá. Podívej se, ta zbraň ani není odjištěná! Podělal se strachy. Nedokázal jsem si ho v té skříni přečíst jednoduše proto, že nebylo co číst! Dokonce i předtím, než jsi mu dal hlavičku, byla jeho mysl prázdná a teď je vyřízený úplně.“

Trask hodil muže na postel a řekl Taylorovi: „Hlídej ho. Kdyby ti připadalo, že chce zase začít běsnit, jednu mu vraž. Podle všeho je to jeden z našich specialistů, zatraceně!“

Zbytek týmu se mezitím shromáždil na chodbě, kde lokátor Chung lapal po dechu a statečně se snažil nepozvracet se, Ian Goodly také nebyl ve své kůži a byl bledší než obvykle. „Ostatní pokoje,“ zaječel Goodly o oktávu vyšším hlasem než normálně, „vypadají víceméně stejně jako tenhle… v různých obměnách. Ale věřím, že to určitě popisovat nemusím. Našli jsme šest mrtvých mužů.“

A Millie Clearyová s vytřeštěnýma očima dodala: „Ale také jsme ve dvou z kufrů našli tohle a k tomu spoustu nábojů.“ V jedné ruce držela standardní automatickou devítku a v druhé ošklivě vyhlížející samopal, stejný, jako právě našli u toho muže vedle v pokoji. Neschopná potlačit chvění ve svém hlase pokračovala: „Tenhle –“ potěžkala samopal v ruce „–  je můj!“

„Dobrá,“ řekl Trask. „Od této chvíli zůstaneme všichni pohromadě. Vezměte si svoje věci a jdeme dolů, všichni. Tohle místo se právě stalo naší základnou. Paule a Alane, vezměte s sebou našeho nového kamaráda.“

„Jmenuji se Norbert Hauser,“ řekl ten muž anglicky s německým přízvukem, když jej Garvey a McGrath vyvedli z pokoje. „A vy… vy musíte být Benjamin Trask?“

„Říkejte mi Bene,“ požádal ho Trask. „Jste v pořádku?“

Muž se snažil narovnat, vymanit se ze sevření těch dvou, ale Garvey a McGrath ho nehodlali pustit. Nakonec se mu podařilo sáhnout si na svůj zkrvavený nos. „Nemyslím, že je zlomený, ale mám pocit, že jste se o to pokusil!“

„Nečekejte, že se vám budu omlouvat,“ řekl mu Trask. „Kdybyste nebyl tak nepříčetný, mohl jsem být mrtvý! Ale vaše zbraň nebyla odjištěná.“

„Pcha!“ řekl muž. „Kdyby jen to, nebyla ani nabitá! Neměl jsem čas když… když… no, když se to na mě sesypalo. Tohle se mi ještě nikdy nestalo. Šok, jak říkal tady váš přítel.“

Paul Garvey přikývl. „Jeho mysl je stále ještě zmatená, neuspořádaná. Ale už se z toho dostává.“ To bylo podruhé, co telepat komentoval Hauserův mentální stav.

Hauser se zapotácel, podíval se na něj a zamračil se: „Cože je moje mysl?“ A pak: „Ach, ano – samozřejmě – už tomu rozumím! Vaše reputace vás předstihla, Bene Trasku. Vás a vaše lidi. Až doteď jsem nevěděl, jestli tomu mám věřit.“

Trask přikývl a s myšlenkou na talenty, které jej obklopovaly, si řekl: A to jsi ještě nic neviděl, Norberte! 

„Pustíte mě už?“ Hauser se podíval na Garveyho a McGratha. „Myslím, že už jsem v pořádku.“

Trask přikývl, ale když ho oba jeho agenti pustili, Hauser se zapotácel a málem upadl.

Trask zavrtěl hlavou: „Norberte, já si nemyslím, že jste v pořádku.“ A k oběma mužům, kteří jej podpírali: „Pomozte mu dolů. Uvidíme, jestli se z toho dostane. Vezměte ty zbraně a veškerou munici, kterou najdete. A pojďte, všichni. Rychle!“

Dole v přízemí je přivítala vůně jídla. „Myslím, že teď nemá nikdo z nás na jídlo ani pomyšlení,“ řekl Trask, „ale ať už nás čeká cokoliv, nebudeme tomu čelit s prázdnými žaludky. Nikdo nebude pít žádný alkohol, ale alespoň něco zakousneme. Davide, kde je jídelna? Veď nás… ne, vlastně můžu jít za nosem.“

Lokátor se však už ujal vedení a zamířil dřevem obloženým průchodem s dveřmi na konci do velké, prosvětlené místnosti s dlouhým, borovicovým stolem uprostřed. Na stole byly připraveny místní speciality: stála tam terina plná kouřící fazolové polévky, kančí pečené na vyřezávaném tácu, různé druhy klobás, ořechy a ovoce, chléb, víno a konvice s černou kávou.

Byl tam i číšník, ustrojený do pracovního oděvu. Byl to starší muž s vlasy sčesanými dozadu, dlouhými licousy a velkým nosem v protáhlém, hubeném obličeji. Na sobě měl večerní oblek, ubrousek přes ruku a dlouhou bílou zástěru kolem pasu. Ale místo toho, aby pracoval, seděl na židli za stolem. Chung o něm předtím řekl, že ‚skáče jako tenisový míček‘, to už ale neplatilo. Teď tady prostě jen seděl a na něco zíral, zatímco mu koutek úst nervózně poškubával.

Když se k němu Trask se svým týmem přiblížili, uviděli, na co zírá – a okamžitě se zastavili.

Ze stropu totiž v pravidelných intervalech cosi kapalo, přímo do mísy s polévkou. A bylo to červené. Ubrousky pod mísou byly pocákané, jak na ně dopadaly husté kapky z polévky. Oči celého týmu, včetně Norberta Hausera, se obrátily ke stropu, na kterém se pomalu zvětšovala sytě rudá skvrna.

Pak jasnovidec prohlásil: „Já… já myslím, že vím, co to je. Je to v jednom z těch pokojů. Jeho horní polovina ležela na posteli a zbytek i s hlavou byl sesunutý na zemi. Ta polovina, co ležela na zemi, se sloupla a hodně krvácela. Byl jsem tam s Millií, nechtěl jsem, aby toho viděla víc, než je nutné, tak jsme rychle odešli – ale přísahám, že jsem si myslel, že je mrtev!“

„Jako by byl,“ opáčil Trask. „Pravděpodobně je, jen trvalo déle, než to prosáklo až sem dolů. Nevypadá to, že by to bylo čerstvé.“

Agent Hauser se po těch slovech těžce svalil na židli a zasténal: „Vždyť mluvíte o jednom z mých lidí! Gott in Himmel – och, mein Gott!“ 

„Co je to sakra s těmi lidmi!“ přerušil ticho McGrathův naštvaný hlas. Přišel až k dokonale upravenému číšníkovi, popadl ho za klopy a zvedl ho ze židle, až spadla na zem. „Ty,“ zařval. „Ty podělaný zombie! Co to s tebou je?“

„Bitte! Bitte!“ bránil se číšník, který se najednou probral a mával rukama.

„Sprechen sie zatraceně skotsky?“ zakřičel zavalitý McGrath číšníkovi do obličeje a přirazil jej proti zdi. „Být tebou, tak řeknu, že jo protože já nemluvím skopčácky!“

Trask se do toho vložil. „Nech ho na pokoji,“ řekl. Pak se otočil k Hauserovi: „Budete nám překládat?“

„Ano, ano,“ přikývl Hauser horlivě. Asi pět minut hovořil s číšníkem a po celou tu dobu Trask i jeho tým poslouchali a byli čím dál nervóznější a netrpělivější. I Trask cítil to napětí; vzal je všechny stranou a řekl jim:

„Běžte na recepci a podívejte se, jestli tam nenajdete klíče od pokojů v přízemí. Pak se rozdělte do dvou týmů a všechny je prohledejte. A nezapomeňte zamknout vchodové dveře – přední i zadní. Pokud ty klíče nenajdete, pak dveře co nejlépe zabarikádujte. Millie, víš, jak se zachází s tím samopalem?“

„Vím,“ přikývla. „Je to zbraň švýcarských speciálních jednotek. Na cvičení v Londýně jsme s ní absolvovali hodinový výcvik. Je určená pro boj zblízka a v ulicích. V jakémkoliv uzavřeném prostoru je smrtící, ale už zdaleka ne tak účinná na vzdálenost více než dvaceti metrů v terénu.“

„To je v pořádku,“ ujistil ji Trask, „protože my nikam do otevřeného prostoru nepůjdeme – zatím ne. Hausere, vy zůstaňte se mnou. A vy ostatní – běžte!“

‚Počkejte!“ ozval se Paul Garvey. „Šéfe, někdo tady je, blízko, myslím, že tam.“ Ukázal na dveře s nápisem Die Kuche.

„To je kuchyně,“ řekl Chung. „Takže to bude kuchařka.“

„Její myšlenky jsou hrozně zmatené!“ pokračoval telepat. „A každou chvíli jsou slabší a slabší.“

„Dobrá,“ prohlásil Trask, „Millie a já se podíváme, co s ní je. Ostatní se pusťte do práce. Norberte, vy od něj zkuste zjistit, co o tom všem tady ví.“ Ukázal na číšníka. „Ale také budu chtít znát vaši verzi, ano?“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl Hauser nepřítomně. „Povím vám všechno, co si pamatuji.“

„Výborně,“ přikývl Trask. „Hned se vrátím.“

Trask a Millie se odebrali do kuchyně, která tonula ve tmě. Chvíli jim trvalo, než se jim podařilo najít vypínač, ale zvenčí si našlo cestu dovnitř vysokým oknem nepatrné množství světla a trochu více ho přicházelo z jídelny, takže si nemohli nevšimnout tmavé siluety zírající ven. Byla to ta přátelská kuchařka v dirndlu. Už si ale nezpívala, jak nahlásil Chung, tiše plakala.

Millie a Trask k ní přistoupili, načež Trask použil to málo ze své němčiny, co znal, a oslovil ji: „Entschuldigen sie, Mutter – aber was ist, denn?“ 

„Was ist?“ vzhlédla a podívala se jakoby přímo skrze ně a následně se znovu obrátila k oknu a zírala do tmy. Dívala se na ten pochmurný skalní útes vysoko nahoře, dívala se na Schloss Zonigen, kde se zrovna rozsvěcela a poblikávala světla, takže vypadal jako přelud. Barevné sklo v okně kuchařce propůjčovalo vybledlé večerní barvy; její obličej byl brunátně červený, zelený, zlatý – ale ta louže u jejích nohou byla černá. V rukou se jí pohupoval temně lesklý kuchyňský nůž. Pak se zhoupla a oni si všimli, že z jejího zápěstí kape krev!

Trask padl na kolena a snažil se jí zachytit dřív, než dopadne na podlahu. Millie také rychle přispěchala na pomoc. „Was ist?“ opakovala ta žena tiše. „Das ist. Was schlecht ist. Das Eisscholle Schloss. Schloss Zonigen!“ 

„Bože, vždyť je skoro mrtvá!“ lamentoval Trask. Klekl si na kolena a zvedl ženě hlavu s vědomím, že jeho kalhoty nasakují její krví.

„Ech, Angličané!“ zašeptala. „Ano, už jdu. Za svými dětmi, které se už nikdy nevrátí domů. Mein Kinder – mein zwei Sohne – die nicht… mehr… zuruck… konnen.“ 

„Vaši synové, kteří se nemohou vrátit domů?“ Trask měl za to, jí rozumí. „Proč nemohou přijít domů? Kde jsou vaši synové, mutti?“ Avšak ještě než mu z posledních sil odpověděla, Trask znal odpověď.

„Schloss Zonigen!“ vzdechla. A její ústa zůstala otevřená…

Později, když byl Gasthaus uzamčen, promluvil si v recepci Trask s Norbertem Hauserem.

„Vy jste byl vedoucím týmu?“

„Ano,“ odpověděl mu Hauser unaveně. „Byli to moji chlapci. Já jsem je trénoval, ale nikdy bych si nepomyslel, že budeme bojovat proti něčemu tak entsezlich jako tohle. A teď jsou všichni mrtví a hotel je plný jejich ostatků. Nemůžeme s těmi ostatky něco udělat, Trasku?“

„Už jsem na to myslel,“ uvažoval Trask. „Ano, uděláme s nimi něco – později. Ale teď potřebuji, abyste odpověděl na mé otázky. Takže vás bylo… kolik, osm?“

„Ano. Ty automatické zbraně jsme měli použít v případě nouze. Upřímně řečeno jsem si myslel, že je nebudeme potřebovat. Automatické pistole byly –“

„Pro nás,“ hádal Trask. „Velké zbraně pro velké kluky a malé zbraně pro malé kluky, že? Zapomeňte na to.“

„A jen pro všechny případy,“ pokračoval Hauser. „Plamenomet.“

„Cože?“ narovnal se Trask. On a jeho skupina s ním uměli zacházet velice dobře. „Vy jste přivezli plamenomet? Kde je?“

Hauser pokrčil rameny. „Vy jste ho nenašli? Měl ho na starosti Dirk Braun. Myslím, že Dirk bydlel v Zimmer nummer acht – hm, v pokoji číslo osm – hned vedle mě. To zařízení je velice kompaktní a plně nabité: stlačené plyny, které se smísí a vznítí, když zmáčknete spoušť. Bude to v kovové bedně.“

Trask poručil Davidu Chungovi: „Lokátore, lokalizuj to.“ A pak řekl Alanu McGrathovi: „Běž s ním.“

Poté, co se oba vydali nahoru, Trask se znovu obrátil k Hauserovi.

„Když jste si mysleli, že zbraně nebudete potřebovat, proč plamenomet?“

Hauser znovu pokrčil rameny. „Co? Plamenomet?“ V očích nepřítomný pohled.

Pak se ozval Paul Garvey. „Jeho mysl je znovu zmatená. Ten muž stále v šoku. Bojuje s tím, ale moc se mu to nedaří.“

Trask s Hauserem seděli v křeslech u malého stolku s popelníkem. Hlava švýcarského agenta se pohupovala sem a tam a oči se mu opakovaně zavíraly. Ale Trask na tohle neměl čas. Bouchl pěstí do stolu, až popelník nadskočil, a křičel: „Hausere! Vstávej, krucinál! Znovu se ptám, proč jste sem přivezli ten plamenomet?“

„Hm? Cože?“ agent sebou prudce trhl a napřímil se. „Aha. Omlouvám se. Já se musím… musím se dát dohromady, ja? Plamenomet. Švýcarské tajné služby nás informovaly, že ta ohromná ledová jeskyně tam nahoře, Schloss Zonigen, je pravděpodobně plná zákoutí, úkrytů a nepřístupných míst. Já jsem v tom zase neviděl žádný problém, ale na druhé straně –“

„Myslím, že chápu,“ přikývl Trask. „S plamenometem je jednoduché vyčistit tmavá, stísněná zákoutí, aniž byste tam museli jít a vystavovat se zbytečnému nebezpečí.“

‚Ja, přesně tak.“

„Dobře.“ Trask uchopil Hausera za předloktí a řekl: „Teď se, pro Boha svatého, trochu vzpamatujte, a povězte mi, co se stalo.“

„Ja, ja. Takže, měli jsme se s vámi setkat asi v pět večer. Dorazili jsme sem, hm, asi o půl páté nebo o deset minut dříve. Přijeli jsme brzy, takže jsem poslal své chlapce, aby se ubytovali, a sám jsem se šel ven projít po vesnici, pokusit se sehnat nějaké informace. Policejní služebna – vlastně je to taková malá stanice, ze které sem nepravidelně jezdí policisté s Domodossoly – byla zavřená, prázdná. A přestože slunce stále ještě svítilo, na ulici skoro nikdo nebyl. A nikdo se nezastavil, aby si se mnou pohovořil.

Tak jsem se vrátil sem do Gasthausu, kde jsem našel své muže ve… ve stavu, ve kterém jste je viděli. Všichni zemřeli během půl hodiny – a já jsem neslyšel vůbec nic – a nemohl jsem, neudělal jsem – ta hrůza, ten děs – všechno se to na mě sesypalo jako… něco v mé hlavě prostě prasklo. Popadl jsem samopal, nemohl jsem najít náboje. A ta krev. A moji chlapci…!“

„Uklidněte se,“ konejšil ho Trask.

„Pane Trasku – Bene? Já se nemůžu uklidnit! Ani nevím, co se tu stalo. Nevěřím tomu, jak se to stalo. Někteří z mých mužů byli – jak to nazýváte? – převráceni?“

„Neviděl jsem je všechny,“ přiznal Trask. „Ale existuje jeden název, který jsem si vyhledal. Evaginace.“

„To slovo neznám,“ zakroutil hlavou Hauser. „Ale když jsem viděl… když jsem viděl své chlapce… no, a pak už je všechno rozmazané. Nepamatuji si, jak jsem se dostal do té skříně, abych se schoval, ale zřejmě jsem tam nějak musel vlézt.“

„Viděl jste Herr Alpenmanna?“

„Koho?“

„Toho recepčního, majitele.“

„Ne. Moji muži ho museli vidět, když sem přijeli a brali si klíče. Ale ne, já jsem neviděl nikoho. Prostě jsem šel nahoru a… a…“

„Dobrá, zapomeňte na to,“ řekl mu Trask. „Povězte mi o tom číšníkovi. Co vám řekl?“ Podíval se přes místnost na muže, o kterém mluvil. Číšník seděl sám u stolu na kovové židli. Chvíli tupě zíral na Traska s Hauserem, než si všiml, že se na něj dívají.

„Ach! Herr Gruber,“ řekl Hauser. „Myslím, že něco ví, ale moc toho nepoví. Asi se neodváží! Jediná věc, kterou jsem z něho dostal: říká, že jeho manželka je ve Schloss Zonigenu. A také, že ať už se tu děje cokoliv, brzy bude po všem a ona se k němu vrátí, ale pokud nám cokoliv prozradí, už ji neuvidí. Stejně těch několik málo lidí, kteří tady zůstali: většina z nich, možná všichni mají některého člena rodiny ve Schloss Zonigenu.“

„Rukojmí,“ přikývl Trask. „A s tím, co ti parchanti dokážou udělat lidem – no, to leccos vysvětluje. Chcete něco vědět, Norberte? Kdybychom se nezpozdili na cestě, kdybychom se s vámi setkali podle plánu, mohli bychom teď být stejně tak mrtví jako vaši chlapci! A pokud jde o Herr Grubera: já se musím obávat o mnohem víc než jen o jeho ženu. Takže –“

Vstal a zamířil k číšníkovi. Jenomže ten už byl na nohou a snažil se prchnout ke dvoukřídlým dveřím vedoucím na náměstí. Dveře byly nyní zamčené, ale na to nepomyslel, alespoň to tak vypadalo.

„Chyťte ho!“ vykřikl Trask.

Technik McGrath už byl dole, na kolenou měl kovovou bednu a prohlížel si její obsah. Byl nejblíže dveřím, takže ji rychle položil na zem, skočil po Gruberovi – ale plácl sebou na podlahu, protože se Gruberovi nějak podařilo vykličkovat. Jenomže neběžel ke dveřím.

Nalevo i napravo totiž bylo po jednom kulatém okně o průměru asi půl metru, asi dva metry nad zemí. Herr Gruber byl zoufalý, odhodlaný nic víc neříct. Jeho cílem bylo okno po pravé straně, a aby zmařil pokus McGratha ho zastavit, skočil střemhlav přímo do něj, až se kolem rozprsklo sklo a olověné výplně.

„Zatraceně!“ zaklel Trask a šel se k oknu podívat. „Jenom jsem chtěl vědět, jak ti parchanti udělali to, co udělali nahoře.“

A Paul Garvey stojící za ním dodal: „Je k smrti vyděšený, propadl panice, neví, co si má počít.“

Telepat měl samozřejmě pravdu; Gruber tam venku ve tmě pobíhal hned sem a hned tam jako nějaká přízračná maškara klopýtající po dlažebních kostkách na náměstí. Ale nebyl sám.

„Je tam ještě někdo,“ volala Millie. „Je tam několik lidí!“

„Má pravdu,“ řekl Garvey, když se také podíval z okna. Všichni teď upírali zrak do tmy. „Jsou tam ještě alespoň tři lidé. Plíží se, soustředí se na svůj úkol – lovci!“

Trask přikývl. „A my jsme jejich kořist. Což jsem víceméně očekával. Zhasněte světla a poslouchejte mě: nijak se v těch oknech neukazujte.“

Ještě než to dořekl, několikrát se zablesklo a zaduněly výstřely ze samopalů. Kulky zasáhly Herr Grubera běžícího s divoce mávajícíma rukama přes náměstí. Číšník vykřikl a udělal ještě jeden krok, pak připažil a dopadl přímo na tvář.

„Jako krysy na hromadě kompostu,“ zabručel Trask, když Ian Goodly zhasl světla. „Ti lidi tam venku mají své rozkazy: zastřelit každou krysu – každého – kdo se pokusí o útěk. Takže jestli chceme přežít, musíme ubránit toto místo. Vy technici, Alane a Grahame, si vezměte samostříly, jděte nahoru a braňte zadní stranu hotelu. Hlídejte parkoviště. Pokud se chceme dostat na Schloss Zonigen, potřebujeme auta. A nerozlišujte mezi kamarádem a nepřítelem, teď hrajeme jejich hru. Ať se tam venku hne cokoliv, střílejte! Franku, kde jsi?“

Trask mluvil se stopařem Frankem Robinsonem, ale místnost byla plná stínů a jejich oči si na tmu stále ještě dostatečně nezvykly. „Máš něco? Ti lovci tam venku, je mezi nimi někdo s nadáním?“

„Necítím nic,“ odpověděl Robinson ze tmy. „Myslím, že to jsou jen ‚obyčejní‘ zabijáci.“

„Dobrá,“ řekl Trask. „Ty a Paul běžte nahoru a sledujte přední část hotelu.“

„Počkejte!“ ozval se hlas agenta Hausera, který už zněl mnohem klidněji a vyrovnaněji. „Prosím, Bene, já chci jít s Frankem. Cítím, že musím… že jim to musím oplatit!“

Trask si tím nebyl zrovna jist. „Opravdu už jste v pořádku?“

„Bestimmt! Chci říct absolutně.“

Trask přikývl. „Dobrá, tak tedy jděte!“

Pak se ozval Paul Garvey. „Já půjdu dolů, dozadu.“

„A já půjdu s ním,“ přidal se David Chung.

„Dobře,“ souhlasil Trask. „Takže Millie a Iane, vy zůstanete se mnou tady. Máte své zbraně? Fajn. Vykopněte to druhé kulaté okno a držte hlídku. Možná že to bude velice dlouhá noc…“

Třicátá sedmá kapitola

V Londýně, kde se nacházel Scott, bylo po parném dni za soumraku stále ještě dusno k zalknutí. Scott seděl na zahradě ve skládacím křesle a popíjel limonádu – cítil se frustrovaný a nepokojný, protože pořád ještě neměl příležitost vybít si nahromaděnou energii a zlost – když tu si všiml, jak Shania ztichla a že už to nějakou dobu trvalo. Vlk také; se svěšeným ocasem prohledával keře, byl nezvykle neklidný a občas i zakňučel; oba byli napjatí, nepokojní.

Scott se narovnal, přimhouřil oči, odsunul svou sklenici stranou a zadíval se na Shaniu, která se procházela podél záhonů a na čele měla vrásky soustředění. A najednou, aniž by si přečetl její myšlenky – respektoval její soukromí – Scott pochopil, že to bude brzy. Vlastně:

„Už je to tady, že?“ zeptal se. A když se na něj podívala, aniž by mu odpověděla, věděl, že je to tak. Znovu se opřel a vzpomněl si, co mu odpověděla, když se jí zeptal, jestli neexistuje nějaký způsob, jak zjistit, kdy Mordriové udeří. Ano, odpověděla mu, je to možné, ale mohlo by to být velice nebezpečné…

„Znamenalo by to jednu ze dvou věcí,“ řekla mu tehdy. „Buď se můžu pokusit dosáhnout odsud k jejich myslím, pokusím se mentálně špehovat samotné Mordri – což v sobě samozřejmě nese riziko, že mohou odhalit mou sondu a telepaticky na mě zaútočit: tři nepříčetné shing’tské mysli proti mé – nebo můžeme naposledy použít můj lokalizér, přepravit se do Idossoly pod Alpami a zkusit něco zjistit od tamních obyvatel. Stejně se tam nakonec budeme muset vydat…“

Scott o tom ještě přemýšlel, když pokračovala:

„V tom se ale také skrývá jisté riziko, protože spousta místních byla pod nadvládou Mordriů, už když jsem tam byla naposled, a teď jich tam určitě bude ještě mnohem víc. A protože Mordriové zcela jistě získali alespoň částečnou kontrolu nad myslí těch lidí, mohli by nás skrze ně odhalit…“

A nakonec:

„Riziko v sobě skrývá i ta druhá možnost, ale je o něco menší. A protože bych tě nerada vystavovala nebezpečí – za prvé, protože tě miluji, a za druhé, protože jsi konečně přijal fakt, že jsi obdařen, a já tě nechci vysílat proti Mordriům, dokud se nenaučíš se svými schopnostmi zacházet – myslím, že ta první možnost je nejbezpečnější: pokusím se dostat se do mysli jednoho z Mordriů, nejlépe někdy uprostřed noci, až budou spát, a zjistím, co se dá. Musím se ale vyhnout khiffovi vybraného Mordrii. Na rozdíl od Shing’tů, khiff spí jen velice zřídka.“

Tohle bylo příčinou jejich první a možná i poslední hádky, protože Scott nechtěl Shanie dovolit, aby se vystavila takovému nebezpečí. „V tom případě budeme muset ještě počkat,“ řekl jí. „Možná až na poslední chvíli, těsně před útokem! A pokud jde o ty moje takzvané schopnosti, jestli nějaké vůbec existují: z jedné z nich mi naskakuje husí kůže a z té druhé –“ Potřásl hlavou. „Upřímně řečeno, z té jsem prostě zmatený. Protože za prvé: tak dobrý v matematice zase nejsem, a za druhé: nemám žádné souřadnice…“

Tehdy – připadalo mu to hrozně dávno, ale ve skutečnosti od té doby uplynulo jen několik dní – tím jejich debata skončila: Scott nechtěl ani slyšet o jakémkoliv plánu, který by Shaniu vystavil přímému kontaktu s trojicí Mordriů. Jednu milovanou ženu už takhle ztratil, a to ani netušil proč nebo jak. Ale teď, tento velevýznamný večer – v jeho zahradě v tom podivném tichu před bouří – naznačoval fakt, že mu Shania neodpověděla, něco mnohem nebezpečnějšího. Scott byl přesvědčen, že bouře je na spadnutí.

Shania si přečetla jeho mysl a řekla mu: „Už se smráká, měli bychom jít dovnitř. V Idossole už je tma; možná bys mi mohl poskytnout ochranu svých štítů a já se pokusím to místo prohledat podrobněji – jen vesnici – jestli třeba něco neobjevím.“

Vlk už nekulhal a bylo z něj krásné zvíře: hebký a čistý na dotek, přesto však divoký se svýma žlutýma očima a ostrými zuby, když se s jazykem vyplazeným vynořil ze tmy zahrady.

Z mého života se vytratily jisté požitky, řekl. Bojím se, že tady nejsou žádní divocí králíci, ani můj nos žádné nedokáže odhalit, a navíc mám zakázáno chodit na slepice! Škoda. Na druhé straně z mého života zmizelo i pár nebezpečí – pár starých nebezpečí – a našel jsem svoje Jedna a Dvě. To mi přijde… pohodlné; a přece mi chybí to vzrušení, a tak se pořád těším na nějaká další dobrodružství. Slyšel jsem, jak si tady povídáte, a chci vám pomoct. Vím, jak nastolit ticho, jak zakrýt svůj pach v prázdných myšlenkách. Takhle jsem mátl lovce v horách, kde se narodil můj otec. Vyčenichal Scottovu ruku a olízl ji vlhkým jazykem. A také znám směr. Jen mi dovol v mé mysli ucítit ty nepřátele a stejně jako vždycky najdu tebe a Shaniu – a taky Zek a Jazze a svého otce – budu pak vždycky vědět, kde jsou oni. Ať půjdou kamkoliv, najdu je. Souřadnice, směr, ano… myslím, že je to schopnost vlků. Každopádně já ji mám. 

Scott přikývl, pohladil vlka po hlavě a řekl: „Samozřejmě že je to vlčí schopnost, ale ty ji máš mnohem silnější, než ji kdy vlci měli – tedy alespoň v tomhle světě. Budeme ti za tvou pomoc vděčni, až na to dojde… ale sakra, vždyť už je to tady!“ Podíval se na Shaniu: „Proč si myslíš, že to má být teď?“

Scott vstal a Shania zamířila k němu. „Nezlob se, ale těch posledních pár dní jsem se několikrát napojila na Idossolu. A také Schloss Zonigen. Omlouvám se, že jsem ti o tom neřekla, Scotte, ale musela jsem to udělat.“

„Cože jsi?!“ Scott ji chytil za ramena. „Copak jsme to spolu neprobrali? Že je to příliš nebezpečné?“

„Byly to jen velice krátké návštěvy, dovnitř a hned zase ven,“ bránila se. „Neprohledávala jsem to tam, nepátrala jsem po Mordriech – to bych se neodvážila – nepokusila jsem se ani o nějaké podrobnější prohledávání vesnice. Chtěla jsem jen zachytit její atmosféru. Nevystavila jsem se vůbec žádnému nebezpečí, Scotte. Samozřejmě že ne, protože to by znamenalo vystavit nebezpečí i tebe.“

Scott ji objal, pak jí položil ruku kolem ramen a odvedl si ji zpátky do domu. Vlk šel s nimi, tak blízko, že se jeho srst dotýkala Scottovy nohy. A když vešli dovnitř: „Takže,“ řekl Scott rezignovaně, „co jsi viděla, slyšela, cítila, že máš pocit, že se to má stát teď?“

Všichni tři se usadili v pracovně a Shania spustila: „Ve vesnici jsem cítila všudypřítomnou hrůzu, zato na Schloss Zonigenu jen ticho. Mordriové mají svou jeskyni tam nahoře zakrytou štíty, dobře chráněnou před jakýmikoliv telepatickými narušiteli. Už nepotřebují pátrat v okolí a nedovolí mně ani nikomu jinému podívat se dovnitř. Proč by tohle jinak dělali než pro své absolutní soukromí a bezpečí v posledních dnech nebo hodinách svého projektu? A co víc, i tvoji přátelé z pobočky E se odmlčeli. Čas od času jsem se pokusila na ně napojit a pokaždé jsem něco cítila: napětí, vnímavost, slabé ozvěny jejich přítomnosti. Ale teď… nic. Je více než možné, že začali akci.“

Scott zavrtěl hlavou. „Náš ‚velký plán‘,“ řekl sarkasticky, „pokud ho, tak ještě můžeme nazývat, byl tam vtrhnout se zbraněmi v rukou a zhatit jim jejich plány, tedy plány Mordriů, na poslední chvíli. Když jsem se dozvěděl o Simonu Salcombovi, nijak zvlášť jsem se nestaral, jestli v boji s ním přijdu o život, pokud to bude znamenat, že o život přijde i on. Ale teď – i když ho pořád ještě chci vidět mrtvého a s ním i oba ostatní shing’tské šílence – jsi tady ty. Teď už se o svůj život bojím, o naše životy, a to mě oslabuje. Ano, vím, že to musíme udělat, protože když to neuděláme, bude definitivní konec. Pro nás a pro všechny ostatní… ale zatraceně, pořád ještě nevím, kdy přijde ten konec, který Mordriové plánují. A i kdybychom to věděli, nemáme žádné zbraně, se kterými tam můžeme vtrhnout!“

„Pokud jde o to kdy, to zjistím!“ Shania odhodlaně vyskočila z křesla. „A zbraně můžu sehnat.“

„Jen tak?“ zeptal se Scott. „Hned?“

„To je to nejlehčí,“ přikývla. „Jen chvíli počkej.“

Použila lokalizér, zmizela ve zvířeném prachu, a než by Scott napočítal do deseti, byla zpátky a v náručí měla dvě dvouhlavňové brokovnice a velkou bednou nábojů.

„To je z obchodu se sportovními potřebami,“ vysvětlovala. „Už dávno znám jeho souřadnice.“

Scott už nebyl překvapený ani ohromený tím, jak zmizela a zase se objevila – tohle už zažil na vlastní kůži a vícero způsoby – ale jeho zmatek stále sílil. Vzal od ní zbraně, položil je na stůl a řekl: „Ale neříkaly jste ty a tvoje khiff, že odteď už nebudete lokalizér používat? Že ho musíme šetřit nebo něco takového?“

„Samozřejmě!“ odpověděla. „Vlastně se ho odvážím použít jen na jeden poslední delší přenos pro nás tři a pak už jen na kratší vzdálenosti. Ale dokud mu bude zbývat třeba jen jiskřička energie, mojí khiff to k životu postačí. Ano, do Idossoly nás přenese, ale zpátky už ne. Potom – jestli nějaké potom ještě bude – ho můžu použít jen po poradě s mou khiff.“

A než mohl Scott položit další otázku: „Teď se musíme připravit,“ prohlásila Shania. „Musíš nabít zbraně a obléknout si něco tmavého a… a –“

„A pomodlit se?“ odfrkl si Scott. To už se ale chopil brokovnice, zlomil ji a zasunul náboje do obou hlavní.

„Pomodlit se?“ opakovala Shania. „No ano, samozřejmě. To také, pokud jsi věřící. Já už jsem se pomodlila.“

„V dílničce na zahradě mám rozbrušovačku,“ prohodil Scott. „Uřezat hlavně by netrvalo dlouho.“

„Uřezat?“

„Abychom je lépe skryli,“ vysvětlil jí.

Shania se nervózně zasmála. „Takže jsi konečně připravený.“

„Já jsem připraven už dávno,“ odsekl. „Už od chvíle, kdy jsem se dozvěděl, že Simon Salcombe zabil mou Kelly. Ale ještě nás čeká spousta práce.“

Noc je můj čas, ozval se vlk. Jsem stínem mezi stíny! Kdy vyrazíme? 

„Ne dřív, dokud se ještě jednou nepodíváme do Idossoly,“ odpověděla Shania. „Budete mě ty a Scott krýt?“

„A co tvoje khiff?“ zeptal se Scott, zatímco se posadil na okraji pohovky vedle Shanie. „Ta nám nepomůže?“

„Samozřejmě, jako obvykle!“ ujistila ho Shania. „Na to ani není třeba se ptát. Ta je stálá. A jestli se setkáme s khiffem Mordriů –“

Budu zde, abych ho zahnala, prohlásila khiff v jejich myslích. Pokusím se odsát jeho zlo. Očistím ho – nebo on zkazí mě – buď jedno, nebo druhé. 

„Jeho nebo ji,“ upozornila ji Shania. „Nezapomeň, má khiff, že Mordri Jedna je žena. A stejně se budeme snažit Mordriům a jejich šíleným tvorům vyhýbat.“

Já nezapomínám, má Shanio, řekla jí khiff. Jestli je to on nebo ona, na tom nezáleží. A samozřejmě se budeme snažit se jim vyhnout. 

Pak Shania a Scott spojili ruce a dotkli se i vlka, který seděl mezi nimi, a Shania zavřela oči, aby se mohla soustředit.

Trvalo to jen malou chvíli, jen několik sekund. Scott cítil, jak ho jeho mysl opustila – vyslal ji ven – aby doprovodila Shaniu a vlka; muž a zvíře svými štíty zakrývali ženu, nejopravdovější ženu, jakou kdy Scott poznal. Její psychické sondy začaly propátrávat Idossolu. Bylo to jen deset úderů srdce, ne víc, ale Shania ‚slyšela‘ víc než dost. A muž a vlk něco z toho vycítili skrze ni:

„Xavier!“ zalapal Scott po dechu. „Je tam a má problémy!“

„Ostatní z pobočky E také,“ dodala Shania vzrušeně. „Cítím je… už své štíty nepoužívají… mají příliš mnoho práce, než aby se o to pokoušeli… ale to stejně není třeba, neboť byli odhaleni! Musí čelit útoku, ne ze strany Mordriů, ale jejich otroků: mužů ve službách Mordriů. A dalších, kteří si nedovolí je neposlechnout!“

„Už to začalo, a my tam nejsme!“ řekl Scott.

Mysl Shanie teď změnila směr a vstoupily do ní jiné myšlenky. Temné, zlé myšlenky… ze Schloss Zonigenu.

Achchch! zazněl odkudsi zdaleka ženský ‚hlas‘, a když se dotkl Shaniiny sondy, zazněl čistě jako denní slunce. Shania Dvě! Ty se nás také pokusíš napadnout? Měj se na pozoru, Shanio Dvě. Tvoji lidští přátelé nemají proti trojici Mordriů žádnou šanci. 

„Gelka Mordri!“ zalapala Shania po dechu. „Ta ubožačka je šílená!“

Šílená? Šílená? ozval se jiný chichotavý hlas; byla to khiff Mordri Jedna. Chceš vidět opravdové šílenství, Shanio Dvě? Pak tedy přijď sem, na Schloss Zonigen! Och, cha-cha-cha! A to víc než stačilo.

„Vypadni odtamtud!“ vykřikl Scott. Vyskočil z pohovky a popadl Shaniu za ramena. Pak s ní zatřásl a znovu křikl: „Okamžitě odtamtud vypadni – než tě ona, ono, nebo co to je – než tě tady najde!“

Jen ať si to zkusí! zavrčel vlk a vycenil tesáky.

Avšak Shania už byla venku a brzy nad sebou znovu získala kontrolu. Otřásla se: „Takže teď už to víme. Dojde k tomu co nevidět. Ale nedělej si starosti, ona – oni – sem nepřijdou. Shing’tská telepatie je jako… je něco jako slova, záleží na tom, jakým tónem mluvíš. Nebo spíše jako výrazy tváře, vyjadřující lidské emoce. Cítila jsem Gelčinu úzkost! A pokud jde o její khiff, její výzva prozrazuje mnohé. Do Schloss Zonigenu nás zve, protože nemohou přijít oni sem, a to znamená, že už se to blíží! Chystají se na cestu! Musíme tam jít, Scotte, hned. V zájmu tvého světa, ale také abychom pomstili zkázu Shingu a těch dalších světů, stejně jako tvou mrtvou ženu. Musíme si opatřit něco tmavého na sebe a ty ještě musíš připravit naše zbraně. Jak dlouho ti to bude trvat?“

„Nanejvýš deset minut,“ odpověděl Scott a zamířil ke dveřím. V příštím okamžiku už běžel k dílně na zahradě a vzrušený vlk běžel s ním. Jeho oči žhnuly v nastávající tmě jako dvě žluté lampy…

Ben Trask a Ian Goodly zatím v Idossole převrhli dva velké dubové stoly a přisunuli je proti zamčeným dveřím, vedoucím ven na náměstíčko. Veškerá střelba zvenčí teď byla jen plýtváním municí, protože kulky by musely proniknout deseti centimetry dřeva, ale občasná sprška ze samopalu přicházející z náměstí svědčila o nepřítelově odhodlanosti.

Ještě odhodlanější však byli ve svém obranném postavení v přízemí a prvním patře Gasthausu Alpenmann agenti pobočky E. Od počátku útoku už uběhla horečná půlhodina, během níž Traskovi lidé dokonale využili útočiště, které jim hotel poskytoval; byla to výhoda, o níž vypovídalo i několik mrtvých těl válejících se po náměstí a parkovišti.

Pro agenty Mordriů vzadu za budovou byla smrt velice tichá, pouhé zasvištění, zvuk šipky zajíždějící do masa nebo oka, skrz které pokračovala přes mozek ven z roztříštěné lebky. Tři muži už leželi tam, kde dopadli, oběti přesné střelby Alana McGratha a Grahama Taylora.

Ale venku byli ještě alespoň tři další. Občas se mihli v temných stínech, na volné prostranství se ale vyběhnout neodvažovali. Tu a tam se ozvala salva ze samopalu, jehož střely pokropily zeď nebo rozbily nějaké to okno, ale to bylo vše. Opravdová krása celé situace spočívala v tom, že zatímco obránci mohli zahlédnout při výstřelu světlo zbraní, útočníci viděli jen tmu, naprostou prázdnotu zdánlivě opuštěných oken.

Stejně tak tomu bylo i v přední části hotelu:

Trask dostal muže, který pronikl tak blízko k jednomu z rozbitých kruhových oken, že mohl hlaveň své zbraně vstrčit dovnitř… ale dál už se nedostal. Trask mu nedal šanci zmáčknout spoušť a bezejmenný rádoby zabiják už neměl čas přemýšlet, odkud přiletělo to olovo, které mu rozdrtilo ruce, zdeformovalo obličej a odstřelilo půlku hlavy.

Nahoře se zase Norbert Hauser postaral o útočníka za stromem rostoucím uprostřed náměstí; když se muž vyklonil a zamířil na vchod budovy, stačila Hauserovi – odstřelovači se speciální zbraní – jen jediná kulka ráže 7.62 milimetru, aby ho zasáhl přímo do srdce.

Pokud šlo o stopaře Franka Robinsona, tak tomu v zabití několika nepřátel zabránila jen nedostatečná zkušenost se švýcarskými zbraněmi. Nebyli to ESPeři, ale i tak byl Robinsonův instinkt při jejich odhalování neomylný. A na to, co dokázal popsat jen jako ‚něco‘ v křoví na okraji temného náměstí, použil salvu, která jednoho z mužů rozpárala od hrudníku až po rozkrok.

To byla poslední z obětí a padla už před dobrými deseti minutami. A zatímco tam venku se ještě stále skrýval nepřítel, bylo jasné, že čeká na posily. Protože když se teď Traskovi lidé podívali směrem ke Schloss Zonigenu, spatřili tři řady světel mířících po úzké silnici dolů k vesnici. Během tohoto období klidu poslal Trask Millii Clearyovou, aby se vkradla dolů do zadní části hotelu zkontrolovat Paula Garveyho a Davida Chunga: chabá výmluva pro to poslat ji někam, kde bylo možná bezpečněji. Ona to samozřejmě věděla, protože se jí podařilo Garveyho kontaktovat – letmo, telepaticky – aby zjistila, jak na tom on a Chung jsou. Přesto Trask trval na tom, aby tam šla a ‚pomohla‘ jim.

Ukázalo se však, že to byl dobrý nápad. Neboť krátce poté, co je vzadu našla, ohlásil Chung ‚událost‘, která ho naplnila nadšením. A navzdory tomu, že byla strategická hloupost nechat dva telepaty pohromadě, rozběhl se tmou na druhou stranu hotelu za Traskem.

„Tady,“ prohlásil a vytáhl z kapsy těžítko Scotta St. Johna. „Je teplé – no, alespoň na můj dotek. A já asi vím proč. Je tady, šéfe! St. John je někde blízko!“

Oči všech tří ESPerů, Chunga, Traska a jasnovidce Iana Goodlyho se teď už přizpůsobily tmě hotelu. A když Chung domluvil, Trask si všiml, jak se Goodly hrozně lekl, až se mu podlomily nohy. Jelikož stál u rozbitého kruhového okna, Trask si na hrůznou, kratičkou chvíli myslel, že jeho starého přítele zasáhla kulka, ale pak se jasnovidec vzpamatoval a zvolal: „Ano! Ach, ano!“

„Co se děje, Iane?“ zeptal se Trask. „Co jsi viděl?“

„Bylo to něco jako… série obrazů… rychlé, kaleidoskopické,“ vysvětloval Goodly. „Ale slibné, tak velice slibné! Viděl jsem Schloss Zonigen, Bene, a my jsme byli v něm. Bože, a byly tam také příšery a mrtví. Bojovali a křičeli! Vypadalo to tam jako v blázinci! A taky tam byli tvorové, kteří nebyli lidé; jejich dotek způsoboval smrt, nebo dokonce i něco horšího, okamžitou mutaci, zrůdné znetvoření. Scott St. John tam byl také a s ním nějaká krásná žena a pes – ne, vlk! – jeho spojenci!“

Trask se přikrčil, aby se mohl za převrácenými stoly bezpečně přesunout ke Goodlymu a vzal ho za ruku. „Ale co ta druhá věc, kterou jsi předpověděl? Ta ‚kosmická exploze‘ nebo co to bylo? Není tohle důležitější?“

„To také,“ odpověděl Goodly s kapičkami potu na čele. „To jsem viděl také, Bene. Nebo spíše cítil: kolosální výbuch, vedle kterého je jaderná exploze jen obyčejná prskavka! A přece… a přece…“

„Ano?“

„Viděl jsem i nás. Špinavé, potlučené, zakrvácené. Ale byli jsme tam, Bene, byli jsme tam!“

Trask ještě více stiskl jeho paži. „Před nebo po tom velkém třesku?“

Jenomže na to mohl jasnovidec jen pokrčit rameny. „Bene, je mi líto, ale jak už jsem říkal, bylo to kaleidoskopické, všechno strašně zmatené. Jak to šlo po sobě, to nevím…“

A než mohl Trask dál vyslýchat jasnovidce nebo lokátora –

Ze strmých schodů mezi recepcí a dveřmi do jídelny se ozvala prudká střelba a zvuky boje. Objevil se Frank Robinson. Klopýtal pozpátku dolů po schodech a přitom držel prst na spoušti své zbraně. Pak mu ale došly náboje a on začal šmátrat po dalším zásobníku, zakopl, a jak padal dolů, křičel: „Ježíši Kriste! Och, můj Bože!“

Kousek za ním se bez velkého spěchu jako by snášela – a přesto přitom svými tenoučkými údy paradoxně trhala a křečovitě škubala – podivně vysoká, hubená postava s hluboko posazenýma očima, dlouhým krkem a protáhlou hlavou, se stříbřitými vlasy sčesanými dozadu, které na krku přerůstaly přes sněhobílý límec kaftanu. Byl to Mordri Tři, známý také jako Guyler Schweitzer, ale nebyl to jeho absolutně mimozemský vzhled, který na chvíli paralyzoval Traska a jeho přátele z pobočky E. Ne, spíše zapůsobilo to, co vedl nebo spíše táhl za sebou jako psa na vodítku, s tenoučkými, předlouhými prsty vrůstajícími hluboko do jeho ucha.

A protože se to nedalo jinak popsat, všichni tři, kteří to viděli, to v přítmí foyeru zprvu považovali jen za ‚něco neidentifikovatelného‘.

Ano, bylo to neidentifikovatelné! Ale když se na to zahleděli podrobněji – a když jim konečně došla hrůzná skutečnost – nebylo pochyb o tom, že ten tichý obličej zkřivený agónií… patří speciálnímu agentu Norbertu Houserovi! 

Třicátá osmá kapitola

Shania použila svůj lokalizér a vmžiku se společně se Scottem ocitli na místě, které znala v Idossole nejlépe: v Gasthausu na hlavní ulici, který byl nyní potemnělý a mimo provoz. Přesto si však počínali velice ostražitě. Scott, který nesl na ramenou vlka a v rukou pušku s krátkou hlavní, okamžitě zamířil svou zbraň a položil prst na spoušť.

Nacházeli se v hale – na stropě byly pavučiny a všude samý prach – a skrze vysoká, mouchami tečkovaná okna dovnitř pronikalo jen málo měsíčního světla. Shania se pustila Scotta a ten se okamžitě přikrčil, opřel se o zaprášený stůl a nechal vlka seskočit na zem.

Nedůstojné, řekl vlk, když se konečně dostal dolů, ale pohodlné. 

„Mluv za sebe,“ zabručel Scott. A pak se obrátil k Shanii: „Je tohle místo absolutně prázdné, opuštěné?“

Mladá žena přikývla. „Tady jsem se ukrývala, ale když jsem to tu prohledala, nic jsem neodhalila, nikoho. Je pár dalších míst, kam jsem nás mohla přenést, ale tahle budova nám poskytuje dobrý úkryt.“

„Až na to, že teď budeme muset ven,“ řekl Scott. „A já jsem v Idossole nikdy nebyl. Nebudu schopen se tu orientovat.“

„Možná ti v tom můžeme pomoci,“ nabídla se Shania.

„My?“

„Já a moje khiff.“ Když pak mluvila se svou khiff, Scott poslouchal.

Má khiff, pamatuješ si to místo vysoko v horách pod skalním výčnělkem? Jednou jsme tam spolu byly, jen jsme se už neodvážily výše? 

Samozřejmě že si pamatuji, má Shanio, odpověděla khiff bez zaváhání. Vzduch byl protkán těžkými myšlenkami Mordriů a my jsme se bály, že nás objeví. A nyní? Chceš tam jít znovu? 

Pokud má můj lokalizér dost energie, ano. Shania si přitiskla přístroj k čelu a po chvíli:

Tři nebo čtyři velice krátké přenosy pro více osob, než zcela přestane fungovat, hlásila jí khiff.

Shanii se protáhl obličej. Jenom tři nebo čtyři cesty? Jsi si jistá? To je všechno? 

„Tak moment!“ ozval se Scott. Tvářil se zmateně a mračil se: „Shanio, co se to tu děje? Už nějaký čas si děláš starosti, bojíš se, že se tvůj lokalizér úplně vybije – a tím pádem si s tím dělám starosti i já. A přece mi teď chceš tvrdit, že se s ním ještě dá cestovat? Tak můžeme se na tu věc spolehnout, nebo ne? A hlavně, proč jsi mi o tom nic neřekla?“

„No…“ Shania ještě více posmutněla. „Možná abych šetřila, možná, abych uspořila –“

„A nešetřila jsi až moc informacemi?“ opáčil Scott, odstoupil od ní, přísně se na ni podíval a čekal na odpověď.

„Ale kdybych tě nechala v domnění, že je lokalizér nevyčerpatelný,“ namítla Shania, „mohl bys po mně třeba chtít, abych ho používala příliš, nezodpovědně, a tím bych tě vystavovala dalšímu nebezpečí! A taky…“ odmlčela se.

„Ano?“

„Prosím, vzpomeň si, že až podnikneme poslední cestu – a můj lokalizér bude definitivně vyčerpán – pak i khiff bude… vyčerpána. Scotte, já prostě nechci dovolit, aby to zašlo takhle daleko. Snažila jsem se – musela jsem se pokusit – nechat pro ni nějakou rezervu.“

Scott si vzpomněl na všechno, co mu o své khiff řekla, o jejich celoživotním přátelství, povzdechl si, trochu se uvolnil a řekl: „Samozřejmě že ses snažila. Promiň, že jsem byl tak necitlivý.“

Má Shanio, čas běží, upozornila ji khiff. Abyste pochopili, jaká je situace, musíte ještě vidět vesnici z našeho starého pozorovacího místa. Takže by sis měla zaznamenat jeho souřadnice… 

Khiff dala Shanii souřadnice, Scott znovu zvedl vlka. Pak Shania objala Scotta, prsty obratně namačkala cosi na zápěstí a:

Nastala tma a pak téměř okamžitě šero, ve kterém –

Stáli ve slabém světle hvězd na suťovitém svahu pod Schloss Zonigenem.

„Podívej se!“ zvolala Shania. Hlavu měla zakloněnou a ukazovala směrem k vrcholku hory. Scott se tam také podíval a musel přimhouřit oči, protože by ho jinak oslepila ta změť blikajících světel – jako stovky poblikávajících vánočních svíček – na strmých svazích jeskynní pevnosti.

„Mordriové horečně pracují,“ řekla Shania třesoucím se hlasem. „Používají – zneužívají – svou moc, aby zastrašili a trestali ty, kteří jim slouží. A oni cítí ten tlak. Práce se očividně nedaří, nebo je příliš pomalá, takže Mordriové cítí potřebu je popohnat. Ach, ale ti ubožáci, jejich rukojmí!“

„Co o nich víš?“ zeptal se Scott, zatímco si prohlížel vesnici stovky metrů pod nimi.

„Jakže?“ zeptala se a tázavě se na něj podívala. „Copak ty necítíš tu hrůzu, která z toho místa čiší? Jsem si jistá, že bys ji cítil, kdybys otevřel svou mysl tím směrem.“

Já to cítím, ozval se vlk, který se jemně chvěl, opřen o Scottovo stehno. Moc špatné místo. Pak se stejně jako Scott také zadíval na vesnici pod nimi: Už jedou lovci ve svých vozidlech! Jejich mysl znám dobře, protože jsem divoký vlk, kterého se kdysi taky snažili ulovit. Jestli to někdo zná, tak já. Jsou to bezohlední zabijáci! 

„Vidím, že má vaše mysl spoustu práce,“ zabručel Scott. „Já ale momentálně nemám čas vnímat tu hrůzu, i když jsem si jist, že se k nám blíží. Raději se soustředím na to, co vidím: například ta tři auta. Ano, vlku, máš pravdu. Nejdříve byli očividně v konvoji; teď se rozdělují. Zastavili se v úzkých postranních uličkách kolem té budovy na malém náměstíčku. A teď se podívej – ztlumili světla.“

Jsou to lovci, ano! opakoval vlk znovu. Ale nejsou na lovu králíků nebo slepic – loví lidi! 

„To místo je… je malý Gasthaus,“ oznámila mu Shania s očima zavřenýma a rukou přitisknutou na čele. „Tam se tvoji přátelé z pobočky E ocitli v obležení.“ Otevřela oči a rozhlédla se. „Podívej se tamhle: další vozidlo, větší a je v něm ještě více lidí –“

Další lovci! ozval se vlk.

„Přijeli ze Schloss Zonigenu.“

„Musíme se spojit s pobočkou E,“ prohlásil Scott. „Oni o mně věděli, pokoušeli se mi pomoct. Teď jim musíme pomoct zase my.“

„Ano, samozřejmě,“ souhlasila Shania. „To musíme.“

Scott přimhouřil oči, aby lépe viděl vozidlo sjíždějící po úzkých serpentinách dolů od jeskynní pevnosti. Teď zpomalilo, aby projelo prudkou zatáčkou, pod níž se nacházel sto padesát metrů dlouhý, prudký svah najedná straně a na druhé kolmý útes. Pak se zeptal vlka:

„Lovci? Víš to jistě?“

Mají zbraně, zavrčel vlk ve Scottově mysli. Jejich myšlenky jsou plné krve. Jsou to velice špatní muži! 

„Vezmi nás k té zatáčce!“ poprosil Scott. Vzal vlka do jedné ruky a druhou objal Shaniu. „Zvládneš to?“

„Pokud to vidím, tak to zvládnu,“ odpověděla s prsty na lokalizéru. „To není problém.“

A v tu ránu se tam ocitli!

Řidič je uviděl před svým vozem, když vyjížděl ze zatáčky: muže ženu a psa, jak tam jen tak stojí na silnici. Vlastně ne, nestáli tam jen tak. Pes se krčil, oči mu žhnuly a vrčel – a muž se ženou na ně mířili zbraněmi!

Shania zavřela oči a poslepu mačkala spoušť. Při každém výstřelu brokovnice sebou škubla. Dvě rány. Jedna z nich zničila světlomet automobilu a z pneumatiky pod ním se rozletěly malé kousky gumy. Zpětný náraz zbraně Shaniu srazil, až žuchla pozpátku zadkem na silnici. Automobil se naklonil na stranu, narazil do útesu a odrazil se, avšak řidiči se stále ještě jaksi dařilo jej alespoň částečně ovládnout. Pevně se držel volantu a snažil se najet na ty tři postavy na silnici.

Scott nevěděl o zbraních skoro nic, ale poučil se z chyby, kterou udělala Shania. Zamířil na okýnko řidiče a zmáčkl spoušť. Viděl, jak to s mužem za volantem mrštilo dozadu, ruce mu vyletěly k obličeji roztříštěnému broky a úlomky skla. Pak Scott bez váhání vypálil na druhou z předních pneumatik.

Vozidlo se však nezastavilo. Z předních kol mu odlétávaly bílé jiskry, jak klouzalo po asfaltu. Scott rychle sebral Shaniu, aby ji strhl do bezpečí, zatímco vlk zmateně pobíhal a uskakoval. Automobil nakonec narazil do svodidel, přerazil je a zřítil se dolů, do tmy a prázdnoty. Scott zahlédl za okny vozu tváře – bledé, zkřivené hrůzou a překvapením, oči vytřeštěné a ústa dokořán – a pak byly pryč.

Trvalo to snad celou věčnost, než se zezdola ozvala ohlušující exploze, jejíž ozvěna se odrážela od skal v údolí, až nakonec utichla.

„Tolik mrtvých!“ povzdechla si Shania ve Scottově náručí.

„Ano, ale je to pořád méně než zkáza celého světa,“ odpověděl jí, zatímco náboji, které měl po kapsách, znovu nabíjel svou zbraň. „A stejně, všichni tihle parchanti dohromady znamenali mnohem méně, než má Kelly!“

„To je pravda,“ přikývla Shania. „Samozřejmě. Ale tam dole ve vesnici jich jsou ještě alespoň tři plná auta a naši přátelé jsou obklíčeni. Co myslíš? Budeme jim více k užitku venku?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Scott. „Vidíš ten otevřený prostor obklopený stromy – možná parkoviště nebo dětské hřiště – je to jen dvě postranní uličky od Gasthausu? Poslední z těch aut parkovalo na jeho vzdálenějším konci. Kdybys nás tam vzala, mohli bychom je přepadnout zezadu, a tak způsobit mnohem více škody.“

A než to dořekl, ocitli se na dětském hřišti a plížili se kupředu.

Cítím lovce! oznámil vlk.

„Pak se pohybuj co nejtišeji,“ zašeptal Scott, který na chvíli zapomněl, že je schopen používat telepatii stejně jako vlk. Ale vzápětí si vzpomněl a dodal: Veď nás za nimi. Ukaž nám je. 

Vlk rychle splynul se stíny a dokonale neslyšně vyrazil kupředu…

Ve stejné chvíli se v hale Gasthausu Alpenmann Ben Trask, Ian Goodly a David Chung stále ještě vzpamatovávali z šoku, zatímco pod schody se Frank Robinson ze všech sil snažil odplazit od toho strašného stvoření, které se k němu nezadržitelně blížilo.

Jak Guyler Schweitzer kráčel k němu, odhodil tu lidskou karikaturu, která bývala Norbertem Hauserem – teď z něj zbyl jen jakýsi strašák nekoordinovaně mávající tenkými chapadly namísto rukou, se srostlými rty a cáry oblečení, které ještě před chvílí zakrývalo urostlého muže. Skutálel se ze schodů a zůstal ležet pod nimi jako balík špinavého prádla.

„Z-z-zastřelte tu z-zatracenou zrůdu!“ řval Robinson a třesoucím se prstem ukázal na Schweitzera. Snažil se z kapsy vylovit nový zásobník a zastrčit ho do samopalu. „Kriste pane, zastřelte ho!“ 

Lokátor Chung a jasnovidec Goodly, kteří byli blíže schodišti než Trask, nepotřebovali dvakrát pobízet. Zamířili zbraně a vypálili krátkou dávku, která by zastavila jakéhokoliv člověka. Všichni uslyšeli to žuch! žuch! žuch!, jak se kulky zavrtaly do jeho těla, zvuk horkého olova trhající maso. Schweitzer se však jen zapotácel a na hrudi se mu na bílém kaftanu objevil nepravidelný vzor tmavých děr; zapotácel se, ano, ale jako by ho to ani nezajímalo. Pak natáhl své dlouhé paže směrem k Robinsonovi.

Stopař mezitím nabil zbraň, jenomže ta se zasekla! Nějak se mu ale podařilo vydrápat se na nohy, hodil své SMG po Schweitzerovi, který ho jednoduše ve vzduchu srazil stranou, a pak, když i Chung s Goodlym vyprázdnili své zásobníky a střelba utichla, to stvoření promluvilo. Jeho hlas burácel v korditem prosyceném vzduchu:

„Byli jsme zvědaví, kdo nás to přišel ohrozit,“ zněla jeho slova. „Protože jsme vycítili něco nového a jiného – přítomnost v psychosféře – a chtěli jsme se přesvědčit, jestli to třeba není Bůh, který přišel v posledním okamžiku na pomoc vaší politováníhodné degenerované planetě. Ale ne, vaši bohové jsou falešní stejně jako všichni ostatní a vy jste jen lidé, třebaže chytřejší než většina. Jenomže ty vaše talenty vám nebudou k ničemu, stejně jako vaše zbraně. V porovnání se Shing’ty, nebo spíše bych měl říct s Mordrii, nejste nic! Primitivní pámbíčkáři a ‚opravdoví věřící‘, vaše těla jsou slabá a tak velice, velice… tvárná.“ Pak se příšerně zachechtal a pokračoval v chůzi.

Robinson si cosi mumlal. Byl naprosto bezmocný, ale podařilo se mu odklidit se z cesty Schweitzerovi, který už zase zrychlil a svýma tenkýma rukama se natahoval po Goodlym a Chungovi.

„Nedovolte mu, aby se vás dotkl!“ řval Robinson. „Pro Boha svatého, nedovolte mu to! Viděl jsem, co se stalo, když se dotkl Hausera. Neviděli jsme ho přicházet – vycítil jsem ho na poslední chvíli – ale najednou se za námi objevil. Jen několik sekund držel Hausera a… a…“

„A stalo se tohle!“ doplnil ho Schweitzer s rukama nataženýma směrem k Chungovi a Goodlymu.

Jenomže tam byl ještě Ben Trask, a ten teď oba odstrčil stranou. Pak jednou rukou uchopil Hauserův plamenomet a druhou zmáčkl spoušť. Z trysky zbraně vyšlehly syčící, hořící chemikálie. „Když tě nezastaví kulky,“ zavrčel Trask, „co třeba tohle?“

Mordri Tři se zarazil a jeho ruce se stáhly, jako by byly z gumy, když viděl, jak Trask chrlí ze své děsivé zbraně oheň. Plamen šlehající proti němu byl modrý po okrajích, bílý uprostřed a neviditelný ve svém jádru – tam byl soustředěn největší žár. Pak tekutý oheň olízl Schweitzera a jeho kaftan se vzňal. Stvůra se zřítila ze schodů, přičemž kolem sebe tloukla rukama v marné snaze plameny uhasit. Ten pach ucítili všichni: škvařící se maso. A Mordri Tři vřískal bolestí!

Pak Trask sundal prst ze spouště a on i jeho muži uviděli sloup ohně, poslední zbytky Schweitzerova kaftanu, šlehající ke stropu, zatímco ta obluda v něm se svíjela jako sežehnutý slimák a nepřestávala ječet. Kůže na jedné z jeho paží byla černá a očividně seškvařená a on v té agónii škubal hlavou na všechny strany. Nakonec, s vřískotem, který byl pronikavější než motor tryskového letadla, spráskl ruce a v příštím okamžiku jako by implodoval!

Plameny rázem zhasly a Trask se svými lidmi zůstali v tom dusivém kouři a zápachu, zatímco Mordri Tři byl pryč.

„Co to k čertu…?“ nechápal Trask, když konečně zase našel hlas. „Kam zmizel?“ Pak se obrátil k Robinsonovi: „Franku, co se tam nahoře stalo?“

„Já… já nevím,“ odpověděl Robinson ještě stále se choulící v rohu místnosti. „On, to, ten zatracený netvor – nebo co to je – se objevil z ničeho nic. Najednou byl prostě tam. Stál za námi v té místnosti! Jeho přítomnost jsem zachytil až na poslední chvíli. A jakou měl sílu! Vykopl mi zbraň z ruky jako by nic a já jsem se ji pokoušel sebrat! Ale pak jsem viděl, jak se dotkl Hausera, a ten se pak… pak… začal měnit!“

Trask odložil plamenomet na pult recepce, přiběhl k Robinsonovi a popadl ho za klopy. „Franku, poslouchej,“ vrčel. „Potřebuju, aby ses vzpamatoval, okamžitě! Dobrá, dějí se tu věci, kterým nerozumíme, věci, se kterými jsme se zatím nesetkali, ale v tom je přece podstata naší práce, ne? Potřebuju tě, Franku, tak se zatraceně začni chovat jako chlap!“

„Bože! Ach, Bože!“ kvílel Robinson s tváří bledou jako smrt, zatímco jej Trask držel proti zdi. „Ale ty jsi tam nebyl… neviděl jsi to!“

Trask se už už chystal Robinsona udeřit, když tu se zvenčí ozvaly jakési zvuky, které jej přinutily vrátit se k rozbitému oknu. Byly to tupé, dunivé výbuchy, přicházející odkudsi zblízka, každopádně to však neznělo jako výstřely z automatické zbraně. „Cože?“ nechápal Trask a jedním okem pošilhával do tmy ze svého okna. „Brokovnice? Je tohle brokovnice? Ale jak to? Čtyři výstřely po sobě, téměř současně?“

„Je to určitě brokovnice,“ potvrdil mu Chung, který zároveň ucítil vibrace a nepřirozené teplo vycházející z těžkého předmětu v jeho kapse. „Jsou dvě, dvouhlavňové. Takže pokud se tihle lidi nezačali střílet navzájem, musí to být Scott St. John a jeho dívka. Teď už o tom nemám pochyb. Vím, že jsou to oni – jsou tady!“

Ještě než to dořekl, zazněly dva nové výstřely, tentokrát ještě blíže. A venku, ve tmě se ozývalo klení, výkřiky, zděšený povyk a sténání bolestí. Mezitím si v nejtemnějším koutě místnosti Frank Robinson pořád ještě mumlal sám pro sebe:

„Cítím je, tuším je. Jsou dva, nebo dokonce tři. Jsou blízko a neustále se přibližují a jeden z nich má opravdovou moc! Ach, Bože, má obrovskou moc!“ 

„Rozsviťte ta podělaná světla,“ křikl Trask. „Potřebujeme vidět, co děláme.“ Jasnovidec našel vypínač, místnost zalilo světlo a Trask pokračoval: „Pokud jde o Franka: myslím, že je pro tuto chvíli ze hry. To ale neznamená, že bychom neměli věnovat pozornost tomu, co říká. Je hypersenzitivní vůči psychicky nadaným lidem, takže když tvrdí, že se blíží, pak –“

Tu se otevřely dveře jídelny!

V nich stála Millie Clearyová a dívala se na tři ozbrojené muže, kteří na ni mířili svými zbraněmi! V ostrém světle zamžourala a řekla: „Cože?“ A Trask si s úlevou oddechl.

„Millie,“ zvolal. „Co tady děláš?“

„Sama si kladu stejnou otázku,“ odpověděla mu roztřeseně. „Jen jsem dostala zprávu, to je vše.“

„Cože jsi? Dostala zprávu?“ opakoval Trask. Věděl, že říká pravdu, ale nerozuměl jí. „Co tím myslíš, ‚to je vše‘? Od koho?“

„Myslím, že od ženy,“ pokrčila rameny Millie. „Ale její telepatie… nikdy jsem nic podobného nezažila. Bylo to, jako by stála přímo vedle mě! Každopádně chce, abyste nestříleli.“

„Už přicházejí!“ křičel Robinson ze svého kouta. „Ach, Bože, už jsou tady!“ 

Než to dořekl, tři lampy na pultě se zbláznily: samy se rozsvěcely, zase zhasínaly a tancovaly po pultě!

Pak se najednou zvířil vzduch a v místnosti se objevily tři další osoby – a Chung, Millie a Scott St. John společně zakřičeli: „Nestřílejte! Nestřílejte!“

V nastalém tichu lokátor David Chung jen zmateně kroutil hlavou a pro sebe si mumlal: „Dobrý Bože, ještě před malou chvílí bych přísahal, že to… opravdu mi to připadalo jako… jako by přicházel sám Harry Keogh!“ Pozorně se podíval svýma mandlovýma očima. „Ne, to on, Scott St. John. Cítím ho stejně jako Harryho!“

A Trask, s vědomím, že Chung říká pravdu nebo přinejmenším to, co za pravdu považoval, přišel blíž a rovnou se Scotta zeptal: „Je to pravda? Je skutečně možné, abyste byl – v jakékoliv podobě, formě nebo reinkarnaci – opravdu nekroskop, Harry Keogh?“

Scott zavrtěl hlavou a sehnul se, aby na zem shodil vlka. „Nic takového,“ řekl. „Jsem to jen já.“

Pak však jeho průvodkyně natáhla ušpiněnou ruku směrem k Traskovi a řekla: „No, vlastně je možné, že je trochu víc než jen on. Já jsem Shania a velice mě těší, že vás poznávám…“

Třicátá devátá kapitola

Téměř bez přemýšlení uchopil Trask Shaniinu ruku a stejně tak rychle ji zase pustil a přísně se zadíval na ni i její společníky: Shaniu a Scotta St. Johna… a samozřejmě vlka. Ale zatímco to zvíře vypadalo docela přirozeně – krásné zvíře a mnohem více vlk než pes – oba lidé k tomu měli daleko. Oděni do černých šatů (Shania to měla všechno promyšlené), v rukou dvouhlavňové brokovnice s upilovanými hlavněmi, na tvářích, zamazaných sazemi ze Scottova krbu v obývacím pokoji, odhodlané výrazy. Nebylo pochyb, že tohle byli vojáci na misi. A instinkt Benovi Traskovi napovídal, že to jsou jeho spojenci.

Mezitím, když se elektřina vzpamatovala z jejich příchodu a Shania dostala svou silnou energii znovu pod kontrolu, světla zase zaplála plným jasem. Načež Ianu Goodlymu došlo, že kdyby se zrovna teď komukoliv z jejich nepřátel podařilo připlazit se blíž k budově, byl by i se svými kolegy z pobočky E – nemluvě o jejich nových přátelích – v osvětlené hale skvělý terč. A vědom si jako vždy nevyzpytatelnosti budoucnosti a její křivolakosti, upozornil: „Měli bychom se od těch oken raději vzdálit.“

A Scott mu odpověděl: „To je dobrá rada – hm, ‚Xaviere‘? – ale tam venku jich bylo možná pět nebo šest, a žádný z nich už tě obtěžovat nebude.“

Přesto Trask poručil Chungovi a Goodlymu: „Vylezte na ty stoly a vyšroubujte žárovky. Nechte svítit jen jednu nebo dvě.“ Pak si všiml, jak Millie připevňuje na kulatá okna listy švýcarských novin, přičemž po stranách nechává úzké škvíry, kterými jejich obránci mohou sledovat dění venku a v případě potřeby střílet, a pochvalně přikývl.

Pak se obrátil zpátky ke Scottovi a Shanii. „Takže, ty výstřely, které jsme slyšeli, byly z vašich brokovnic a vy říkáte, že jste zneškodnili pět nebo šest lidí tam venku?“

Scott přikývl. „Ano. Asi jsme je nedostali všechny, ale určitě jsme je vylekali! Nečekali, že je někdo překvapí zezadu.“

„A tohle?“ Trask ukázal na dvojici tříštivých granátů houpajících se na Scottově opasku. „To jste přepadli zbrojnici nebo co?“

Scott se podíval na svůj opasek a odpověděl: „Jo, tohle! Ne, ty jsem vzal jednomu z mužů, kterého jsme zastřelili. To byl pravděpodobně jeho další plán: vhodit je sem dovnitř.“

Trask přikývl. „Pak máme štěstí a jsme vám velice zavázáni.“

V Traskově hlavě se honila spousta dalších otázek, ale nyní měli na práci jiné věci a stejně ani nevěděl, na co se má zeptat nejdříve! Potřásl hlavou, znovu si Scotta prohlédl a pak si snad ještě déle prohlížel jeho společnici. Navzdory těm černým šmouhám na obličeji to byla bezesporu krásná žena, jak ve tváři, tak postavou… zdálo se, že je dokonce až nadpozemsky krásná! Při té poslední myšlence se Trask přistihl, že se mračí…

Shania se rozhlédla, seznámila se s okolím a přitom si u paty schodiště všimla nepřirozeně zkrouceného Norberta Hausera. Ruka jí okamžitě vystřelila k ústům a zeptala se: „Cože? Mordriové byli tady? Oni se vystavili riziku, opustili své útočiště a přišli až sem?“

„Mordriové?“ opakoval Trask. „Takhle jim říkáte, těm odporným zrůdám ze Schloss Zonigenu, co deformují lidi? Ano, jeden z nich tady byl.“ Pak se zašklebil a dodal: „Tohle je výsledek,“ a ukázal na Hausera. „Nebyl to můj člověk – díky Bohu, ale byl to přítel. A proč ta odporná stvůra přišla až sem: jestli si dobře pamatuji, myslel si, že tu najde nějakou božskou bytost? Ale také se nás pokoušel zabít a mám takový pocit, že byl šílený jako švec!“

Shania se podívala na Scotta a řekla: „Cítili tvou přítomnost, zesílenou díky mně a vlkovi.“ Pak přispěchala ke svalenému Hauserovu tělu, klekla si na kolena a položila ruce na jeho zdeformovaný trup. Bylo však příliš pozdě. Shania smutně potřásla hlavou a pomalu vstala. „Zemřel a já mu nemůžu pomoci. Omlouvám se.

Jen na malou chvíli, poté co položila ruce na Hausera, začaly dvě žárovky v hlavním lustru – ty jediné, které nechali Chung s Goodlym svítit – znovu blikat a poskakovat. Trask si toho povšiml a spojil si to s elektrickým chaosem, který vznikl při příjezdu tohoto tria. Nyní, když se světla znovu uklidnila, řekl:

„Nedokážete mu pomoci? Samozřejmě – jemu přece nemůže pomoci nic na světě?“ Na chvíli se odmlčel, protože si náhle uvědomil pravdu, cítil, jak sebou jemně škubl, zamračil se a řekl: „Vy jste jedna z nich, že ano?“ Ale bylo to spíše tvrzení než otázka.

„Ne, není!“ přispěchal Scott na její obranu. Byl napůl přikrčený, zbraní mířil k podlaze, ale směrem k Traskovi. „Shania je jedna z nás, takže nedělejte žádné ukvapené závěry nebo fatální chyby!“

„Uklidněte se,“ chlácholil ho Trask. „Takhle jsem to nemyslel.“ Vlastně asi ano, ale ne docela.

„Samozřejmě že ne,“ omlouvala ho Shania. „Každopádně máte právo být podezíravý, protože vaše životy jsou v ohrožení.“ Přešla místnost směrem k Traskovi. „Ale povězte mi: který z nich to byl a jak se vám podařilo ho zahnat? Kulky by zřejmě byly k ničemu.“

Trask přikývl, zavedl ji k malému stolu u recepce a ukázal jí plamenomet. „Máte pravdu. Zasáhli jsme ho zblízka snad desetkrát. Každý z těch výstřelů by spolehlivě zabil kteréhokoliv člověka. Ale ne jeho. On šel stále dál. Tohle ho nakonec zastavilo.“ Poklepal prsty na temně se lesknoucí zbraň. „Tohle se mu vůbec nelíbilo!“

„Ohnivá zbraň,“ přikývly Shania. „Ach, ano, ta je dostačující. Té se určitě bojí. Dokonce i samohojící tkáň se v ohni spálí na prach. Tak kdo to byl, Mordri Dvě nebo Tři?“

Trask se zamračil a zakroutil hlavou. „Ani nevím, že jsou očíslovaní,“ odpověděl. „Ale tenhle chlápek byl hubený jako lunt a měl určitě takových dvě stě deset centimetru. Měl stříbřité vlasy sčesané dozadu do jakéhosi copu. Myslím, že se jmenuje Guyler Schweitzer.“

„Poslední a nejslabší z těch tří,“ řekla Shania. „Mordri Tři!“ Když David Chung promluvil, třes v jeho hlase prozradil, že je na pokraji zhroucení. „No, jestli tohle byl ten nejslabší z nich, pak opravdu nechci vidět toho nejsilnějšího!“

„To ani neuvidíte,“ závrty hlavou Shania. „Alespoň ne tady dole. Ne, pokud se Mordri Tři vrátil do pevnosti s popáleninami. Gelka Mordri – nebo Mordri Jedna – už své podřízené určitě nebude vystavovat nebezpečí, když teď ví, že máte ohnivou zbraň.“

Zvenčí se ozvalo zaskřípění pneumatik o asfalt a Millie, která se snažila nahlédnout ven skrze škvíru ve svých ‚záclonách‘, hlásila: „Vidím světla auta – tedy alespoň jedno – jak se vrací na Schloss Zonigen. Vypadá to, že se některá z nich chystají odjet.“

„A vzadu je to stejné,“ oznamoval Paul Garvey, který se vrátil ze své hlídky v zadní části hotelu a nyní stal ve dveřích do jídelny. Ozvaly se další kroky a i poslední členové výpravy, technici McGrath a Taylor, se objevili za ním.

„Jo,“ souhlasil McGrath, který se vecpal do místnosti. „Zbyli tam už jen asi dva nebo tři, a jak nastupovali do auta, tady Graham provrtal jednomu z těch parchantů hlavu. Jejich ztráty jsou velké, což může…“ Pak se zarazil, protože si všiml nově příchozích: „Což může, a nemusí být příčina toho, že se rozhodli prásknout do bot a nechat nás na pokoji.

Ale kdopak je tohle? To jsou noví rekruti?“ Pozorně si prohlížel zbraně, které v rukou drželi Shania se Scottem.

A Trask neváhal a odpověděl mu: „Ano, to určitě jsou. A pokud ne rekruti, pak určitě posily.“

Pak se všichni navzájem rychle seznámili a brzy nato Millie hlásila, že vidí další auto, jak tmou ujíždí nahoru po klikaté silnici směrem ke Schloss Zonigenu. Tohle museli být poslední dva členové skupiny, o které mluvil McGrath.

Nyní si mohl Trask a jeho tým trochu oddechnout a začít klást otázky nově příchozím členům osádky. Lokátor David Chung se netrpělivostí stěží dokázal ovládnout.

„Scotte,“ řekl poté, co mu to Trask schválil. „Takže vy nejste nekroskop Harry Keogh. Dobrá – ale musím přiznat, že jsem cítil, jako by to byl on sám a –“

„Cítil jste, jako by to byl on?“ opakoval Scott. „Jak to myslíte?“ Ale ve skutečnosti věděl, jak to Chung myslí. Jen se s tím stále nechtěl smířit.

„Ach!“ Chung se podrbal na bradě. „Jak to myslím? Jak bych to jen vysvětlil? Pokusím se. Víte, mám takové nadání a –“

A teď se do toho vložila Shania: „David je psychicky senzitivní,“ řekla, když si přečetla jeho mysl. „Je lokátor. Což znamená, že umí nalézat věci, včetně lidí. A protože lidé – hlavně ti nadaní – mají různé aury, sálá z nich jejich charakteristický pocit, David si je pamatuje. Takže si pamatuje i to, jak Harry Keogh… no, prostě jaký z něj měl pocit.“ 

„Ano,“ přikývl Chung, trochu zmatený. „Řekla jste to přesně. Sám bych to nedokázal vysvětlit lépe…“ A pak pokračoval: „Ale pak je tu ještě jedna věc, způsob, jakým jste se tu objevili – a nejen vy, ale také ta stvůra – museli jste použít Möbiovo kontinuum. Tak jestli nejste Harry Keogh nebo… nebo nějaký nekroskop, co tedy jste? A co jsou tihle Mordriové? Protože je jasné, že používají stejný způsob přepravy.“

Na tuhle otázku mu opět odpověděla Shania. „Zřejmě už jste si všimli, že Mordriové jsou, no, nepatří do vašeho světa. Jsou to mimozemšťané. Patří k druhu nazývanému Shing’tové a většinu z něj sami vyvraždili, včetně jejich planety. Jsou zlí, šílení. Vědecké poznatky Shing’tů jsou mnohem vyspělejší než ty vaše, avšak naštěstí pro vás – pro nás všechny – Shing’tové prakticky neznají zbraně, alespoň ne příruční. Nemají žádné nepřátele a nevedou žádné války, proto nemáme žádné pistole – a Mordriové je ani nepotřebují. Takže spoléhají na své otroky, žoldáky jako třeba ty, proti kterým jste dnes bojovali. Co se týče jejich přesunu z místa na místo…“ Podívala se na Scotta, a ten si vzal slovo.

„Není to Möbiovo kontinuum. A ano, byl jsem v něm, takže vím, o čem mluvím. Ale Mordriové ho nepoužívají. Možná že vám Harry vysvětlil, že Möbiovo kontinuum je věc mysli: je metafyzické a můžete jej vyvolat pouze s použitím šílených matematických rovnic. Mordriové však používají vědu, čistou fyziku. Tak se stali cestovateli v prostoru a na kratší vzdálenosti používají stejný princip, jen v menším měřítku.“

„Vy říkáte, že je to čistě mechanická, vědecká záležitost?“ zeptal se Chung.

Shania všem ukázala svůj lokalizér. „Může – mohlo – mě to přenést, kamkoliv jsem si přála. V rámci tohoto světa. Teď už je to ale skoro vybité. Ještě několik málo krátkých přesunů a bude to zničené, nepoužitelné. Ale tam nahoře, ve Schloss Zonigenu, se Mordriové zabývají konstrukcí mnohem většího stroje. Vy byste to nazvali vesmírnou lodí: ve skutečnosti je to jakýsi dopravní prostředek určený ke klouzání po gravitačních vlnách. A až bude aktivován… ale ne, tohle nesmíme dovolit, protože tím bychom těm vrahům poskytli možnost útěku. A také by to znamenalo totální destrukci vaší planety!“

Trask postupně začínal chápat. Podíval se na Shaniu a řekl: „Tihle Mordriové vyvraždili váš rod, celou vaši rasu?“ Výraz v jeho tváři prozrazoval míru sympatie, kterou k ní cítil. „No, to potom také vysvětluje, proč jste tady.“

Shania přikývla. „Můžete to nazvat třeba pomsta, ale já tomu říkám spravedlnost. S pomocí Scotta – a vlka a nyní i vaší – je zastavím. Když budu moci.“

S vlkovou pomocí? To bylo podruhé, co se Shania o tom zvířeti zmínila tímto způsobem. Trask to však nechal být, obrátil se ke Scottovi a řekl: „Myslím, že vaše důvody známe.“

„Mordri Dvě je můj důvod,“ zavrčel Scott. „Zřejmě ho znáte pod jménem Simon Salcombe. Zabil mou ženu.“

„Ano,“ přikývl Trask. „Když se to tak vezme, my jsme tady ze stejného důvodu. Kdyby nebylo vaší ztráty, nikdy bychom se asi nepustili do vyšetřování tohoto případu.“ Pak se podíval na jasnovidce a pokračoval: „Iane, jestli jsem o tobě někdy pochyboval –“

„To je v pořádku,“ usmál se Goodly, třebaže to dělal jen velice zřídka. „Ale pokud se z tohohle dostaneme se zdravou kůží, můžeš mě pozvat na nějaký hodně drahý oběd. Ano a Annu Marii Englishovou také.“ Pak se obrátil k Shanii a Scottovi a řekl:

„Nemohli jsme se k vám přidat hned od počátku ze strachu, že bychom vás vystavili nebezpečí. Víte, věděl jsem, že vy – vy oba, vlastně tři – jste tím základním hybným prvkem v celé této záležitosti. Každý zásah z naší strany by mohl vaši iniciativu narušit, zhatit vaše působení v případu.“

„A my jsme vás nemohli seznámit s naší aktivitou ze stejných důvodů,“ řekla Shania. „Kdybychom se s vámi spojili, se všemi vašimi talenty ve hře bychom mohli upozornit také Mordrie. Protože oni o vás museli vědět stejně jako já. Vy i s vašimi talenty víříte psychický éter.“

„A tak jste nechali své štíty vztyčené,“ řekl Paul Garvey.

„Jak nejlépe jsme mohli,“ přisvědčila Shania.

„A stejně tak i vy,“ přidal se Scott. A pak se smutně usmál. „Víte, vaši lidé mi připravili pěkně horké chvilky!“

Kdysi to byli tvoji nepřátelé, ozval se vlk, který se až do této chvíle nijak nevyjadřoval a jen sledoval situaci. Nebo sis to alespoň myslel. Ale jak se teď ukázalo, jsou to tví přátelé. 

„To je pravda,“ odpověděl Scott nahlas, aniž by nad tím přemýšlel.

Millie Clearyová a Paul Garvey sebou trhli. Zírali na vlka, který naklonil hlavu na stranu a nastražil ucho, jako když naslouchá. Ano? řekl. Vy jste si mysleli, že jste tady jediní, kteří umíte mezi sebou hovořit jen v hlavě? 

Teď Millie a Garvey zírali jeden na druhého s ústy dokořán. Trask si všiml výrazů v jejich tvářích a lekl se. „Děje se něco?“

„Cože?“ nechápal Garvey a znovu upřel oči na vlka. „Aha!“ Telepat se konečně vzpamatoval. „Jestli se něco děje? No, nic zvláštního. Jen tenhle kamarád tady“ – ukázal na vlka –, je nezvykle chytrý.“

„Cože je?“ zeptal se Trask.

„Nejen že je chytrý,“ vysvětlovala Millie. „Je to telepat!“

„Zatraceně!“ zaklel Trask, když ho konečně dostihla pravda, třebaže ne celá. „Zante – Jazz a Zek – a vlk! Zekin vlk ze Sluneční/Hvězdné strany! O tom jsme se taky přeli.“

„Ne.“ Scott zavrtěl hlavou. „To je Vlk senior, jenomže tohle je Vlk junior. Divoký vlk, který se tu narodil, a že je to sakra dobrý společník. Je členem naší trojice.“

„Vaší co?“

„S tím si nedělejte těžkou hlavu,“ na to Scott. „To není důležité.“

„Ale ten vlk…“ Trask se znovu zamračil, protože mu tu něco nehrálo. Podíval se na jasnovidce. „Iane, nevzpomínáš si, jestli jsem tě žádal, abys kontaktoval Zek a zeptal se jí na to?“

„Žádal,“ přikývl Goodly. „Ale já jsem to neudělal.“

„Cože? Ty jsi lhal?“ Trask tomu mohl jen těžko uvěřit.

„Cože, tobě?“ namítl jasnovidec. „To je přece nemožné! Naštěstí ses o tom pak už nezmínil, takže jsem ti lhát nemusel.“

„Ale… proč?“

Goodly si povzdechl: „Protože jsem nechtěl –“

A Trask to dořekl za něj: „– vystavit někoho nebezpečí? Ano, teď už to chápu. A i když jsi neuposlechl rozkaz, znovu musím přiznat, že jsi měl pravdu.“ Nad tím však jasnovidec jen pokrčil rameny.

Technici byli zcela zmateni tím, co slyšeli, a tak šli raději k oknům a zírali do tmy. Teď už byla hluboká noc a tam nahoře, v jeskynní pevnosti, stále ještě zběsile blikala světla vypovídající o překotné aktivitě. Graham Taylor se obrátil od okna a zavolal: „Zjišťoval jste někdo v poslední době, co se tam nahoře děje? Ještě ohňostroj a bude to tam vypadat jako o nějakém vzdušném, bláznivém karnevalu!“

Shania přistoupila k technikům a zadívala se nahoru na Schloss Zonigen. Když se k ní Scott, Trask a ostatní přidali, řekla: „Ano, trojice Mordriů běsní vzteky a překypuje energií. Teď možná nastal čas, na který jsme čekali – moje poslední příležitost – objevit jejich nejskrytější tajemství.“

„Použijete svou telepatii?“ zeptal se Garvey, který jejím slovům rozuměl. „Ano.“

„Jejich nejskrytější tajemství?“ zeptal se Trask.

A Goodly mu odpověděl: „Kdy mají v úmyslu odstartovat a sežehnout při tom náš svět svými výfukovými plyny.“

Shania už už chtěla přikývnout, pak ale pokrčila rameny a řekla: „No, ne tak docela, ale něco na ten způsob.“

Scott ji vzal za paži. „To snad ne.“ Zakroutil hlavou. „Snad je nechceš znovu kontaktovat. Možná jsou šílení, ale pořád jsou na tvou jedinou mysl tři.“

„Ne tak docela,“ namítla Millie. „Jsem tu ještě já, Paul a vlk. Ano a vy také, Scotte. Pobočka E se v jednom nemýlila – ve vaší telepatii.“

Shania mezitím objala Scotta a ujišťovala ho: „Ne, nebudu posílat sondu směrem k Mordriům, a už vůbec ne ke Gelce. Ona je zcela určitě při smyslech; kdo ví, co by udělala, kdyby ucítila, že se chci vloupat do její mysli? Ale pak jsou tu ještě všichni ostatní lidé – obyčejní smrtelníci – a ti musí alespoň částečně vědět, co se děje. Do jejich myslí se chci nabourat. Ale budu vás všechny potřebovat k tomu, abyste mě kryli.“

„Dobrá, chápu,“ řekl Scott, „ale musíš mi slíbit, že se budeš držet dál od těch zuřivých ďáblů.“

Čekám jen na tvé znamení, ozval se vlk.

A Paul s Millií také přikývli, což úplně stačilo. I když se ještě před tím podívali na Traska. Jen aby získali jeho souhlas.

„Dobrá,“ zavelel. „Pojďme do toho. Ale nejdříve: Grahame a David – potřebujeme hlídky. Vy dva běžte nahoru a hlídejte zadní trakt, je to ideální pozorovací místo. Alane a Iane, vy budete nahoře hlídat průčelí. Ostatní zůstaneme tady, a pokud to bude nezbytné, později připravím rozpis služeb. Kde je Frank Robinson?“

„Já… jsem tady, šéfe,“ ozval se ze tmy hlas v nejzazším rohu místnosti. „Já… cítím se jako zatracený idiot, podělaný zbabělec.“

„To nemusíš,“ zabručel Trask. „Protože to všechno ještě neskončilo a já tě budu potřebovat. Jsi náš stopař, pamatuješ?“

„Já… já jsem byl v šoku, to je všechno,“ řekl Robinson. „Tak… tak nějak mě to vzalo.“

„To jsem si všiml!“ přikývl Trask. „A co teď? Už jsi v pořádku?“

„Myslím, že ano.“

„Dobrá, co se stalo, stalo se.“ Trask se obrátil ke Scottovi, Shanii a zbytku svého týmu. „Ti, kdo se toho účastní, prosím ke stolu. A pak, až se trochu uklidníme, pustíme se do práce…“

Čtyřicátá kapitola

A tak zatímco čtyři z Traskových lidí hlídali Gasthaus ze všech stran, Scott, Millie Cleary a Paul Garvey – i vlk, dokonce i on seděl na židli a tlapy měl položené na stole – seděli v kruhu a snažili se Shaniu zakrýt mentálními štíty, aby mohla nepozorovaně vyslat telepatickou sondu nahoru na Schloss Zonigen.

Vedle vlka seděli z každé strany Scott a Shania s rukama na jeho tlapách. Millie s Paulem seděli naproti, také spojeni dotekem – jak mezi sebou, tak i se Shaniou a Scottem. Vypadali jako nějaká skupina při seanci, soustředění, jako by chtěli povolat další duše – duše mrtvých, představa, která Scottovi trochu naháněla hrůzu, takže se ji snažil rychle zaplašit – protože se momentálně všichni snažili soustředit na ty živé s vědomím nebezpečí, které jim hrozilo. A tak si nikdo z nich nedovolil polevit svou mentální ostražitost, ani na zlomek sekundy.

„Schloss Zonigen!“ Shania vyslovila ta slova jako prokletí, s očima zavřenýma a svraštělým čelem. Její khiff – zatím skrytá Traskovi a pobočce E – v žádném případě nezahálela a byla připravená kdykoliv vyrazit na její obranu.

„Schloss Zonigen,“ opakovala Shania jen o maličko hlasitěji. „Musím vyhledat obyčejné lidi, kteří tam žijí ve strachu: vězně, rukojmí a raněné, dělníky, kteří pracují pod výhrůžkami Mordriů. Někteří z nich přece musí vědět, kdy se to stane, vždyť na této informaci visí osud celého světa.“

Trask s Robinsonem hlídali u jednoho z kulatých oken – občas natáhli krk, aby zkontrolovali blikající světla v ledovém paláci, častěji však upírali oči k Shanii a ostatním telepatům – a byli si dobře vědomi důležitosti té chvíle. Robinson však, s vědomím toho, co dnes v noci viděl, nepřestával zakrývat svou mysl, a tak měl trochu pochyby o celé té situaci, o nově příchozích a téměř o všem ostatním.

„Ta žena, Shania,“ řekl velice tiše, aby jej nezaslechli ti tam u stolu. „Je mnohem více, než vypadá.“

„Já vím,“ přisvědčil Trask.

„Ano, ale ona je ještě více, než si myslíte i vy,“ trval na svém Robinson. „Cítím to, je to moje práce.“

„Ano, já vím,“ řekl Trask znovu. „Copak jsi neslyšel, co nám říkala?“

Robinson byl na chvíli zticha a nakonec přiznal: „Vlastně, šéfe, myslím, že jsem vás asi moc neposlouchal! Byl jsem mimo, úplně zmatený a mrzí mě to. Cítím, že jsem vás zklamal. A teď… no, možná se až moc snažím, abych vás nezklamal ještě jednou.“

„Já myslím, že nezklameš,“ uklidňoval ho Trask. „Tak se vzchop. Každopádně, St. John říká, že Shania je na naší straně a má k tomu také dobré důvody.“

„Možná, ale co samotný St. John?“ Robinson stále ještě pochyboval. „David Chung má pravdu. Když sem St. John – když sem i s ostatními – přijížděli, jen na zlomek sekundy, než se vynořili, cítil jsem je. Bylo to jako… já nevím, nějaké mentální tsunami! Tak silné to bylo! V životě jsem něco takového cítil jen jednou, v nekroskopově domě ve Skotsku. Tu noc, co jsme jej srovnali se zemí.“

„Opravdu?“ podivil se Trask. „No, chceš něco vědět, Franku? To je opravdu skvělá zpráva, protože tohle je přesně ta síla, kterou zřejmě potřebujeme, abychom to tu přežili.“

„Vy jim tedy důvěřujete? Myslím, bezvýhradně?“

Trask se zadíval Robinsonovi do očí a řekl: „Každé slovo, které St. John a Shania vyřkli od chvíle, kdy sem dorazili, je pravda nebo to, co oni cítí jako pravdu. A tím myslím, každičké slovo.“

Robinson přikývl. „Dobrá. A řekli vám všechno?“

Místo odpovědi se Trask podíval na skupinku u stolu, zvedl ruku, aby Robinsona utišil, a řekl: Pssst! Podívej, něco se děje!“

Shania totiž najednou ztuhla, rovná jako prkno. Oči měla stále zavřené, zato ústa napůl otevřená a obličej obrácený ke stropu – nedívala se však na strop, dívala se skrze hlavy Traska a Robinsona – vlastně se ‚dívala‘ na Schloss Zonigen.

„Ti ubozí lidé!“ zašeptala, a tím přilákala Traska blíže ke stolu, aby slyšel, co říká. „Cítí bolest, jsou zmučení, zděšení! A stráže, důvěrníci a vojáci, většinou zločinci: činy, které mají na svědomí, ohavné a neuvěřitelně kruté! A mnozí z nich se stále ještě nenabažili! Dělníci – lži, kterým byli nuceni uvěřit – pracují do úmoru, jsou ve fázi konečného dolaďování mordriovské lodi. Oni totiž věří, že až loď odletí, budou opět svobodní, jejich milovaní se k nim vrátí, živí a zdraví. Ne, nevěří zcela, že Mordriové dodrží své slovo, ne všichni, jenom si prostě nedovolí nevěřit! V něco přece věřit musí. Ale ve všech těch vězních, rukojmích a dělnících jednoznačně převažuje nenávist! Kdyby měli možnost, jednu jedinou dobrou příležitost, bojovali by. Dokonce i někteří z důvěrníků. Bohužel se jim do této chvíle žádná šance nenaskytla. A trest Mordriů je velice krutý…“

Shania se odmlčela a Trask na ni promluvil. Nechtěl však, aby přerušila svůj kontakt s myšlenkami lidí ve Schloss Zonigenu, takže šeptal, stejně jako před chvílí ona, neboť se jí chtěl zeptat na jednu velice důležitou věc: „Ale kdy to bude? Kdy, Shanio, kdy?“

„Mordriové zrychlili práce,“ odpověděla, ale nezdálo se, že by Traska vůbec slyšela, jako by prostě pokračovala v popisu svých myšlenek plynoucích ze Schloss Zonigenu. „Vypadá to, že mají strach. Možná začínají cítit tu nenávist a obrovskou energii mentálního nadání, která se na ně chystá. A tak čas svého odletu zkrátili – a nejednou, ale dvakrát nebo třikrát – a to znamená, že to bude… bude to…“

„Ano?“ řekl Trask netrpělivě.

Tu se však ze schodů ozval rozervaný výkřik: „Bene! Stane se to za svítání!“ Ian Goodly se přidržoval zábradlí, přesto však téměř upadl, když se snažil sejít dolů. „Za svítání, Bene – stane se to za svítání!“

Skupinka u stolu se okamžitě roztrhla. Shania vstala a křičela: „Ano, má pravdu! Plánují odlet s prvními slunečními paprsky. Až vyjde slunce, oni odletí. A jestli je nezastavíme, váš svět odejde s nimi!“

Trask běžel ke schodům, aby pomohl jasnovidci, který byl očividně otřesený. „Co jsi viděl?“ naléhal. „Zatraceně, Iane, řekni mi, co jsi viděl!“ Dovedl Goodlyho k židli a pomohl mu se posadit.

„Co jsem viděl, Bene?“ vysoukal ze sebe Goodly. „Ach, viděl jsem a cítil víc než dost! První sluneční paprsky: stříbrná trhlina lemující východní štíty. Záblesk nejryzejší energie vycházející ze střechy Schloss Zonigenu. Pak jsem byl ve velké jeskyni, kde se z hromady zlata ve žlabu stala tekutina vařící se v ohni elektrické bouře! Ale bylo to opravdové tekuté zlato, Bene! Zlato, které teklo, pak se z něj valil kouř, vypařovalo se, až se z něj stala jen hromádka šedomodrého písku! Esence zlata – nějaká jeho neznámá vlastnost – byla odsáta tím paprskem energie, která vtékala dovnitř otvorem ve stropu jeskyně. Tuny zlata, doslova tuny zlata se takto roztavily, zatímco elektrická energie v jeskyni se zbláznila! A pak bylo po všem, nezbylo tam nic jen ten šedomodrý odpad ve výkopu a nakonec všechna světla zhasla…“

„A?“ naléhal Trask. „Co bylo pak, Iane? Neříkej mi, že to je všechno, co jsi viděl, protože já vím, že je toho víc!“

Samozřejmě že to Trask věděl – stejně jako to věděl každý, kdo znal Iana Goodlyho – i díky tomu beznadějnému pohledu v jeho očích.

„Víc?“ zabručel konečně. To u něj nebylo obvyklé, protože normálně měl hlas spíše pisklavý. „Ale ano, bylo toho víc, ale spíše než viděl, jsem to cítil:

Neuvěřitelná trhlina v časoprostoru. Obrovský výbuch, po němž následoval nevyhnutelný podtlak – jako by najednou vznikla ohromná černá díra. Bylo tam všechno, o čem jsme s Annou Marií mluvili, když jsme na tom společně pracovali na velitelství. S tím rozdílem, že tentokrát… tentokrát…“

„Řekni to, Iane,“ poručil mu Trask se zaťatými zuby. „Musíš to říct, protože to musíme vědět.“

Goodly na něj dlouho nepřítomně zíral a nakonec odpověděl. „Ano, ano, samozřejmě. Musíte to vědět… ale věř mi, že nechcete.“

„Pokračuj,“ naléhal Trask. „Po tom výbuchu – té trhlině, velkém třesku nebo jak to chceš nazvat – co bylo potom?“

„Absolutní nicota,“ odpověděl Goodly velice tiše. „Bene, nijak jinak to nedokážu popsat. Bylo to… bylo jako když všechno, co ses kdy naučil, najednou někdo vymaže, odstraní, vygumuje. Pak už ti nezbude nic, jen temnota.“

Traskovi najednou vyschlo v hrdle; trochu mu přeskočil hlas, když se zeptal: „A za tou temnotou?“

„Za tou temnotou bylo prázdno!“ potřásl hlavou jasnovidec a sesunul se do své židle…

Navzdory tomu, že byl Goodly a jeho pověst v pobočce E již legendou, Trask se nehodlal s jeho tvrzením smířit. Byl zvyklý bojovat do posledního dechu, takže se okamžitě cítil zodpovědný za náladu v týmu. Všem ihned připomněl, jak dokáže být budoucnost nevyzpytatelná. Oni se shromáždili kolem něj, Trask se posadil, přičemž se snažil chovat, jako by se nic nestalo, a pustil se do rozpisu služeb. Hned poté se pustil do spřádání plánů, přičemž vítal jakýkoliv návrh ze strany jeho lidí.

„Měli bychom se najíst,“ navrhl Paul Garvey. „Už jsme měli dávno něco sníst, ale se vším, co se tady okolo děje…“

„Máš pravdu,“ uznal Trask. „V jídelně je spousta jídla, které se zkazí, když ho nikdo nesní. Už dávno to všechno vystydlo, ale na tom nezáleží. Asi bychom měli vybrat to nejlepší a nejstravitelnější jídlo, které tam je. A v kuchyni si můžeme uvařit čaj nebo čerstvou kávu.“

„Nechejte to na mně,“ řekla Millie.

„Dobrá,“ souhlasil Trask. „Ale je tam něco velice nepříjemného a –“

„To je v pořádku,“ ujistila ho. „Nemůže to být o nic horší než to, co jsme viděli nahoře nebo co se stalo Norbertu Hauserovi.“ Jeho tělo bylo přemístěno do úklidové komory, kde nebude nikomu na očích. Nedůstojné, avšak velice moudré. Když Millie zamířila do kuchyně, vlk se vydal za ní; díky svému citlivému nosu věděl, že tam číhá smrt, ale s trochou štěstí tam třeba najde i něco k snědku, třeba i maso. Už to nebyl divoký vlk, nyní se smířil s životem ve společnosti svých lidských přátel.

Za necelou půl hodinu dostali čtyři členové hlídky nahoře v patře talíře s jídlem a šálky horké kávy. Robinson mezitím vystřídal Goodlyho v přední části Gasthausu. A pokud šlo o Goodlyho: vypadalo to, že ho jeho poslední zážitek zcela vyčerpal; jasnovidec spal v křesle, kam se předtím sesul, a Trask přes něj přehodil deku.

Atmosféra se teď trochu uvolnila a Trask si našel chvíli, aby si utřídil myšlenky. Teď, když jeho skupinka jedla, začal si rozkreslovat svůj jednoduchý plán:

„Potmě tam nahoru nemůžeme,“ uvažoval. „Oni to místo znají, a my ne. Můžete vsadit krk – vsadili bychom svůj krk – že tam nahoře na té promenádě je momentálně nastoupen plně ozbrojený uvítací výbor, který čeká jen na nás. A ráno tam bude také, ale do té doby budou stejně unavení jako my a možná ještě více, pokud se nám podaří alespoň na chvíli usnout. A taky že si půjdeme lehnout, když už teď máme rozpis služeb. Takže to berte jako rozkaz: pokud nebudete na stráži, půjdete spát a zbraň si necháte na dosah! Člověk si tu nemůže být ničím jistý.“

Odmlčel se, podíval se na hodinky a řekl: „Skoro půl desáté. Hezky to utíká, když se dobře bavíte, co?“

Pak se obrátil ke Scottovi: „Máte ponětí, v kolik hodin tady vychází slunce?“

Scott zavrtěl hlavou. „Ani mě nenapadlo si to zjišťovat.“

„Nás taky ne,“ přiznal Trask.

„Přestože je teď léto,“ prohlásila Shania, „nesvítá tady tak brzy, jak byste si mohli myslet. Váš jasnovidec řekl, že Mordriové odletí, až se na východních vrcholcích objeví paprsky světla. Jemu to připadalo jako svítání, a pokud jde o tohle údolí, klidně tomu tak můžete říkat. Jenomže ve skutečnosti je to tak kolem čtvrt na sedm, šest dvacet. To je čas, kdy slunce začne olizovat vrcholky hor.“

Trask přikývl. „Vy jste se připravila.“

„Ne tak docela,“ přiznala. „Ale už jsem tady jednou byla, to když jsem se snažila zjistit, co mají za lubem a bylo to asi v tuto roční dobu. Prostě si to pamatuji, to je vše.“ Ve skutečnosti si to pamatovala její velice blízká přítelkyně – vlastně věčná přítelkyně. To byla totiž jedna z hlavních funkcí její khiff.

„Takže,“ prohlásil Trask, „pokud se tam vydáme, musí to být ještě před čtvrt na sedm; řekněme v pět třicet. To znamená, že odtud musíme odjet do… hmm, nejpozději do pěti.“

„Vydáte se přímo do chřtánu pekla!“ prohlásil Scott.

„Doufám, že ne,“ opáčil Trask. A k Shanii: „Říkala jste, že je v tom vašem tentononc ještě dostatek energie pro dva až tři krátké přenosy?“

„Asi tak tři, myslím,“ odvětila Shania. „Možná dokonce čtyři, ale to je jen odhad. Potom už mu bude zbývat jen jiskřička energie, která už ale nikoho nikam neodnese.“

„Ale alespoň vy a Scott budete schopni –“

„Dostat se tam před vámi?“ zeptal se Scott. „Abychom zopakovali svůj předchozí útok, dostali se jim za záda, a překvapili tak obránce Schloss Zonigenu? Ano, to by šlo. Musím vás ale upozornit, že potom už zřejmě zůstanete sami. Vím, co je pro vás důležité, Trasku – a samozřejmě i pro všechny ostatní – ale já mám svůj vlastní úkol. Pokud máme všichni zemřít, chci se ujistit, že alespoň jeden z těch parchantů půjde do pekla se mnou.“

„Simon Salcombe?“

„Přesně ten.“

„Dobrá,“ souhlasil Trask. „Nemůžu se s vámi přít, protože na vašem místě bych to cítil stejně. A bez vás bychom neměli ani nejmenší šanci se tam nahoru dostat!“

„Je to tedy všechno?“ zeptal se Scott. „Nic víc nepotřebujete? Jsme tedy domluveni?“

„Pokud nemáte nic jiného vy?“ Trask se na něj podíval. „Nebo vy?“ Obrátil se k Shanii. „Nebo kdokoliv z vás?“ Prohlédl si obličeje přítomných. Ale odpověděl mu pouze vlk.

Já se přidám ke svému Jedna a Dvě! zavrčel, vstal a vystoupil tlapami na Traskova stehna. Pak upřel své divoké oči, svůj pevný pohled na Traska a opakoval: Já jdu se Scottem a Shaniou! 

Trask jej neslyšel, ale čtyři telepati ano. Takže Scott vlkovi odpověděl nahlas: „Samozřejmě že jdeš s námi. My totiž určitě budeme potřebovat ten tvůj citlivý nos, aby nám pomáhal se orientovat.“

Trask pochopil, o co jde, a souhlasně přikývl. „Ano, samozřejmě že půjdeš s nimi, vlku.“ A pak dodal: „Vždyť jsi jeden z nich.“

„Ještě jedna věc,“ ozval se Scott.

„Ano?“ opáčil Trask.

„Na rozpise služeb nevidím svoje jméno. Ani své, ani Shanie. Znamená to snad, že nás nepovažujete za členy týmu?“

„Ujišťuji vás, že to s tím nemá nic společného,“ namítl Trask. „Jen chci, abyste ráno byli co nejvíc odpočatí. A navíc je nás osm: technici, stopař, lokátor, telepati a jasnovidec – no, až se probudí! Takže je nás na to víc než dost. A pak je tady vlk. Vsadil bych se, že je lepším hlídacím psem, tedy hlídacím vlkem, než my všichni dohromady. Takže vy si běžte lehnout a my se postaráme o ostatní.“

„Ben má pravdu,“ ozval se Goodly ze svého křesla. „Všechno jsem to už dávno předpověděl, nebo mi to tak alespoň připadá: vy dva v centru dění a zbytek světa na misce vah. Takže pokud chcete být zítra silní, měli byste dnes v noci spát.“

„Ale?“ podivil se Trask. „Takže přece jen je tady zítřek, co?“

„Předpokládám, že vždycky existuje nějaká naděje,“ řekl jasnovidec. „Každopádně bys nikdy neměl budoucnost pokoušet dvakrát. Říkáš si, že bych tohle měl už dávno vědět, protože z vlastních zkušeností vím, že budoucnost si vždycky najde svou cestu, ať se děje cokoliv.“

Trask přikývl: „Dobrá, tak to raději nerozebírejme a ty běž zase klidně spát.“

„Půjdu, jen co se najím,“ souhlasil jasnovidec a ztěžka vstal a protáhl se.

„Výborně,“ řekl Trask. „A pak běž zase spát.“

Goodly přešel k malému stolu plnému zbytků, které tady zanechali ostatní členové týmu, vzal si obložený chléb a zeptal se: „Bene, proč tak toužíš po tom, abych šel spát?“

„Protože o půlnoci přebíráš hlídku,“ odpověděl mu Trask s kyselým úšklebkem. „Vsadím se, že tohle jsi nepředpověděl!“

Načež se jasnovidec jen usmál a kousl si do svého sendviče…

Čtyřicátá první kapitola

Na okraji Scottovy mysli, černé jako mezihvězdný prostor, se náhle objevila neuvěřitelná čísla, rovnice a míhající se vzorce. Promítaly se na obrazovce jeho zorného pole, jako by se nějaký supervýkonný počítač pokoušel vyřešit ten nejkomplikovanější matematický problém; Scott sice věděl, že tohle už jednou viděl, přesto však nerozuměl ani jediné řádce toho, co se před ním odehrávalo.

Připadalo mu to nekonečné, až najednou rozeznal část z té posloupnosti – její výsledek? – kdy se ta kosmická obrazovka s matematickými vzorci rozevře jako dveře výtahu a zasype prostor rozpadajícími se číslicemi, křehkými zlomky a všemi těmi načmáranými znaky vyšší a nejvyšší a absolutně nepochopitelné matematiky. S tím rozdílem, že to nebyly obyčejné dveře, ale Möbiovy dveře a z nich vystoupil… chlapec.

Scott toho chlapce okamžitě poznal, protože už s ním navštívil několik míst a také spolu hovořili.

„Ty,“ téměř zanaříkal Scott. „No copak jsem si to nemyslel? Tohle je sám nekroskop, Harry Keogh. A zrovna ve chvíli, kdy jsem si myslel, že můžu jít bez starosti spát!“

To zjevení však nevypadalo, že by mělo náladu na žertíky; Harry chytil Scottovu ruku – ruku chlapce Scotta – a vedl ho do dalších dveří a pak hned ven, k té řece ve Skotsku, kde si máchali nohy při minulé návštěvě. Tentokrát však byla hluboká noc; stáli možná sto metrů od řeky nedaleko domu, ze kterého šlehaly běsnící plameny, valil se z něj dým a k temné obloze odlétávaly gejzíry jisker.

„To býval můj domov,“ poznamenal Harry se smutným výrazem v obličeji. „Mé poslední útočiště tady na Zemi – a tohle s ním udělali moji přátelé, když se mi přestalo dařit. Hm! Ale to mi nezabránilo, abych se přestal snažit a bít se za ně. A proto jsem tady.“ Popadl Scotta za paži a sevřel ji tak, že to až bolelo. „Protože tohle byl můj život, můj svět… ale teď patří tobě a ty to necháváš plavat!“

„Cože nechávám?“ zeptal se Scott a snažil se vymanit z jeho sevření. „Plavat? Děláš si legraci? Ze všech sil se snažím to zachránit!“

„Hej!“ utrhl se Harry. „Část mě je teď v tobě, pamatuješ? Ale dokonce i malá část mě je mnohem víc než ty! Takže se nesnaž ospravedlnit své činy – svou nečinnost – tím, že mi říkáš poloviční pravdu! To by ses také mohl pokusit zalhat Benu Traskovi! Jenomže to se ti nepodaří, Scotte.“

„Ty si o sobě opravdu hodně myslíš, co?“ svraštil čelo Scott. „Nazýváš mě lhářem? Ty si to chceš se mnou rozdat? No, stačí říct. Co si myslíš, že tady asi dělám, nebo tam, v té švýcarské pekelné díře? Myslíš si, že jsem tu na prázdninách nebo co?“

„Není to o tom, co si myslím, ale o tom, co vím!“ odsekl nekroskop. „Neřekl jsi snad Traskovi, že zůstane sám, až se vydáš hledat Simona Salcomba? Ano, řekl. Ale proto jsi mou šipku nedostal, Scotte! To jsem já, jen malá část problému. Ta velká část je můj svět, lidstvo! Ukázal jsem ti Möbiovo kontinuum – a co jsi udělal ty? Nic! Dal jsem ti řeč mrtvých a ty? Použil jsi ji? Kdepak – prostě se jí vyhýbáš! Co se s tebou děje, Scotte? Myslíš si, že nemáš pro co žít? A co Shania? Nestojí ti za to, abys žil? Vždyť tě miluje skvělá žena a jedno krásné zvíře, to už jsou dva! Chceš být opravdu naprostý budižkničemu? Poslouchej mě, Scotte, protože já vím, co je to prohrát, a věř mi, že bych mnohem raději vyhrál!“

Mluvím sám se sebou, pomyslel si Scott. Vím, že je to jen sen, a v tom snu mluvím sám se sebou! To jsem ale idiot! 

„S částí sebe sama,“ opravil ho Harry, ale už byl mnohem klidnější. „Dobrá, tak se s tím smiř. Ale rychle, protože tady už dlouho zůstat nemůžu. Jsou tu další, důležitější případy a já musím jít, kam mi řeknou. Tak jaký je tvůj problém, Scotte? A neříkej mi, že pořád ještě nevěříš.“

„Ne,“ řekl Scott. „Věřím. Jak také jinak, když je to všude kolem mě? Věřím, ano, ale nejsem nekroskop! Neumím věci, které jsi uměl ty.“

„Proč ne? Máš tu moc.“

„Ale ne ty možnosti a ani pokoru. Mrtví tě milovali, pro tvou skromnost. Ano, byl jsi tvrdý, ale zároveň i pokorný. Já nevím, jak mám s nimi mluvit! Chci říct, že se toho trochu bojím, není to… není to přirozené! Přirozené? Bože, co to říkám!? A stejně, k čemu to je? Já mrtvé neznám, a i kdyby ano, nedokázal bych je vyvolat z jejich hrobů…“ Pak se odmlčel a zamyslel se nad tím, jak to všechno ví.

„Víš o tom, protože jsem v tobě!“ řekl Harry. „Tedy, část ze mě. A co se týče toho, že mrtvé neznáš: no, možná ne, ale oni znají tebe. Ty hřeješ, Scotte, a máš tu moc! Když na ně zavoláš, odpoví ti.“

Scott na to nechtěl ani pomyslet, a tak změnil téma. „A pak je tu Möbiovo kontinuum. I kdyby se mi podařilo do něj proniknout –“

„Vyvolat ho,“ opravil ho Harry.

„Nevěděl bych, jak jej použít. Souřadnice? Několik jich znám. Můj dům v Londýně, místa, kde jsem pracoval, ambasády v Japonsku a jiných zemích, kde pracoval otec, když jsem byl malý kluk…“ Pak se na sebe podíval. „Vlastně, tenhle kluk! Ale jít na některá z nich by mi teď momentálně bylo k ničemu.“

„A co Schloss Zonigen?“ zeptal se Harry.

„Já neznám žádné souřadnice na Schloss Zonigenu!“ bránil se Scott. „Ale budeš, už za několik hodin. A když je řeč o čase, už mi ho mnoho nezbývá.“

„Několik hodin?“ opakoval Scott. „Ty si myslíš, že se můžu naučit takovou matematiku – pokud na to vůbec budu mít mozek – za pouhých několik hodin? Kdo si teď dělá legraci?“

„Myslím, že si pamatuji,“ řekl Harry – jeho postava se začala mihotat jako horký vzduch nad silnicí, takže byl najednou průhledný a skrze něj bylo vidět šlehající plameny – „že jsem byl jednou v podobné smyčce. Vyšel jsem ze cviku, nedokázal jsem použít řeč mrtvých a moje matematika mě opustila. Ale já jsem se nehodlal vzdát. Měl jsem přátele jak mezi živými, tak i mrtvými, kteří mi s tím pomohli.“

„Nemám žádné mrtvé přátele,“ namítl Scott. „A jen málo živých.“

„Máš mě,“ řekl Harry, který opět začínal mizet. Pak si povzdechl: „Měl jsem tušení, že se to stane. Proto jsem do hry povolal dva pomocníky, kteří mi dluží laskavost. Nevím jistě, jestli jsou schopni pomoci nebo jestli se k tobě dostanou včas, ale alespoň jsem se pokusil. Nic víc ale udělat nemůžu. Zatraceně, Scotte, vsadil jsem na tebe příliš mnoho! Celý svět. A teď je těžké si přiznat, že jsem vybral toho nepravého.“

Scott ztěžka dýchal, cosi si mumlal, převracel se a zmítal. Ležel na zemi pod tenkou přikrývkou a už byl doopravdy rozzlobený. „Proč neodtáhneš ke všem čertům a nenecháš mě na pokoji, Harry?“ řekl. „Už mám dost těch tvých nařčení, že jsem lhář a budižkničemu. Takže teď ti dám jednu dobrou radu: už to nedělej!“ 

„Ale?“ podivil se Harry, najednou průsvitný, protože to byl duch, nebo spíše zjevení. „Takže teď si hraješ na tvrďáka, co? Ale proč chceš bojovat se mnou, když ti opravdoví záporáci jsou tam nahoře, v jeskyních? Sakra, vstávej, Scotte! Nemůžeš rozdávat rány, když je kolem tebe fyzicky prázdno. Můžeš uhodit jen to, co je hmatatelné – ty budižkničemu!“

V té chvíli Scott opravdu udeřil; vystřelil zaťatou pěst proti smějícímu se Harrymu. Rána jím projela a vzala Scotta s sebou! Takovou do toho vložil sílu, že se málem překulil přes okraj břehu řeky – kdyby se před ním dříve neotevřely ty dveře –

A kdyby s ním Ben Trask nezatřásl se slovy: „Sakra, St. Johne, vstávejte! A ať už se snažíte přeprat kohokoliv, nechejte toho!“ A pak ho uviděl – tmavá postava hlavy pobočky E – naklánějící se nad Scottem v šeru, držící jeho zaťatou pěst ve své napjaté ruce.

Chvíli se Scott nedokázal zorientovat, pak pomalu uvolnil tělo a paži, až pod sebou znovu ucítil prkna na podlaze. „Já jsem… měl jsem noční můru,“ koktal, zatímco se jeho oči pomalu přizpůsobovaly šeru pokoje, neboť jediné světlo přicházelo z chodby mezi pootevřenými dveřmi.

„Opravdu?“ podivil se Trask a z tónu jeho hlasu Scott okamžitě pochopil, že jej v žádném případě neoklame. „No, to je jedno, v každém případě byste měl vstát.“

Shania se vedle něj pohnula, protáhla a zívla a po chvíli přišel i vlk a začal se lísat. Trochu jsem se prospal, zakňučel, ale tahle noc je příliš podivná, příliš nehybná. Šel jsem ven s jedním z lidí, do té tmy, abych tam chvíli větřil a poslechl si, jestli něco neuslyším. Ta světla na vrcholku hory jsou nyní klidnější, ale ve vzduchu cítím nebezpečí. Věci se znovu začínají hýbat a proti nám se chystají špatné mysli. 

Scott vstal, Shania také a čtyři další, které Trask také probudil. „Máte patnáct minut, abyste se dali dohromady a udělali, co je potřeba,“ zavelel Trask. „Pak se sejdeme v hale na naší poslední poradě. Otázky? Ne? Pak se do toho dejte, dámy a pánové. Uvidíme se za patnáct minut.

Scott se Shaniou se upravili v šatně pro zaměstnance v přízemí v zadní části budovy… a pak se ihned zase ‚zašpinili‘, pomazali si obličeje sazemi, které si přinesli ve skleničce ze Scottova krbu. V té hotelové prázdnotě plné ozvěn a tajuplného ticha byli sami. A když se Shania chystala nanést na obličej poslední šmouhu, najednou se zarazila. „Co je to?“ Scott na ni okamžitě upřel zrak.

Shania přivřela oči, soustředila se, zvedla prst a řekla: „Poslouchej!“ A pak: „Ne, poslouchej se mnou, tady.“ A poklepala Scottovi na čelo.

Scott se ‚zaposlouchal‘ a přikývl. „Co to říkal vlk? Věci jsou znovu v pohybu? No, něco se určitě hýbe! Ale kde?“

„Ty jsi to cítil?“ zeptala se Shania. „Ten lstivý, plíživý pocit? Něco se hýbe, ano, ale je to celé zahalené v husté, hrůzné mlze. Já myslím, že vím, co to je. Mysli Mordriů pracují a snaží se zakrýt svou aktivitu!“

Scott znovu přikývl. „Nezmiňoval se vlk náhodou i o tomhle? O myslích stojících proti těm našim? Ale znovu se tě ptám, kde?“

„To nevím,“ řekla Shania. „Ale pojď, pospěšme. Protože si myslím, že znám někoho, kdo nám to pomůže zjistit.“

Když tam oba dorazili, lokátor David Chung už byl v hale, stejně jako Trask a Millie Clearyová a oba technici. Paul Garvey přispěchal hned za nimi s velkou konví kávy z kuchyně a za ním pak ještě Frank Robinson s hromadou toastů a miskou másla.

„No jo, jdeme trochu dříve,“ řekl Trask, „ale je to pro dobro věci. Zatímco budeme snídat, můžeme si promluvit a všechno zorganizovat.“

Mezitím se objevil i zbytek týmu: jasnovidec Ian Goodly zvedající se z dlouhé, široké police, kterou našel pod stolem. Pak přišel ještě vlk z kuchyně s kostí v tlamě.

Pak promluvil Scott. „Trasku,“ řekl, ‚ještě než začnete. Myslíme si, že se něco děje a může to být urgentní. Shania ucítila nějakou lstivou aktivitu a já také. Pokud bychom mohli spolupracovat s Chungem, možná bychom mohli zjistit, co to je a kde.“

Trask se podíval na hodinky a přikývl. „Dobrá, ale raději si pospěšte. Čas máme dobrý – možná patnáct minut k dobru – ale rozhodně ho nemáme nazbyt.“

Chung se posadil mezi Scotta a Shaniu za stůl, který používali i včera. Vzali se za ruce, a když se utišili a soustředili se, lokátor zavřel oči a nechal se vést jejich sondami. Trvalo to jen chvíli, pak se polekal, pustil jejich ruce a odtáhl se od nich.

„No?“ zeptal se Trask úzkostlivě. „Co je to?“

„Páni!“ užasl Chung. „Ještě nikdy jsem se nikam nedostal tak rychle!“ Podíval se s respektem na Scotta a Shaniu. „Vy dva jste vážně něco! Jste si jisti, že mě vůbec potřebujete?“

„Dokážu lokalizovat,“ vysvětlovala Shania, „ale zdaleka nejsem tak přesná.“

Trask si byl vědom toho, že čas je neúprosný, proto byl netrpělivý. „No?“ zeptal se znova s očima upřenýma na Chunga. „Co to sakra je!?“

„Je to směrem na východ,“ začal lokátor. „A teď to nebyla jen pouhá lokalizace, viděl jsem to a zřetelně! Rozlehlá, dvoupatrová budova, asi horská bouda s krásným balkonem, stojící na samotě na menším svahu. Jsou to necelé dva kilometry.“

„Pamatujete si, když jsme sem přijížděli, jak jsme šplhali na poslední výběžek?“ řekl Ian Goodly. „Na protější straně byl sjezd od lyžařské boudy ukryté na úpatí hory.“

Trask luskl prsty. „Máš pravdu! A z té boudy vyjížděla lanovka. A ta vedla –“

„Nahoru na vrcholek Schloss Zonigenu,“ dodal Chung. „A co jezdí nahoru, může jezdit i dolů!“

„Až pojedete vy a vaši agenti tam nahoru,“ přidal se Scott, „nebo možná ještě dříve, mají v plánu vyslat proti vám muže, aby vás přepadli zezadu – a zabránili vám v ústupu.“

Technik Graham Taylor stál u jednoho z kruhových oken. Teď zavolal: „Hej, šéfe, pojďte se na to podívat.“

Trask s ostatními se šli dalekohledem podívat na jeskynní pevnost. „Příjezdová cesta,“ řekl Taylor a předal dalekohled Traskovi. „Podívejte se na příjezdovou cestu.“

Trask se podíval, zaostřil a zaklel: „Zatraceně! Zatarasili silnici! Jeden velký autobus a dva minibusy. Stojí napříč silnicí v nejvyšší zatáčce. A vidím i lidi, kolem těch vozidel se jen hemží. No, věděli jsme, že dostat se tam nahoru nebude žádný med, ale teď –“ podíval se na Scotta a Shaniu. „Díky Bohu za vás dva!“

„A co ta lyžařská bouda?“ zeptal se Scott. „Proč nám chtějí zabránit v ústupu? Jeden by si myslel, že budou rádi, když odsud vypadneme, protože z jejich úhlu pohledu to přece nikdo nepřežije a my jsme i bez toho všichni mrtvoly!“

„Není to jen o tom, že se chtějí dostat z této planety,“ vysvětloval Frank Robinson. „Ano, chtějí ji zničit, ale to není všechno, chtějí se ujistit, že budeme mrtví, ještě než odcestují!“

„Ne, vy konkrétně ne,“ opravila ho Shania tlumeným hlasem. „Jde o mě. Já jsem ta, kterou chce Gelka Mordri vidět mrtvou. Ona netuší, že nemám žádné prostředky, abych se za ní mohla vydat – jako jsem za ní přijela sem – a tak chce, abych byla mrtvá ještě před jejich odletem, aby se ujistila, že ji nebudu pronásledovat!“

Trask se na ni podíval a řekl: „Asi máte pravdu, ale to nic nemění na tom, že pokud je nezastavíme, budeme mrtví všichni. Na druhé straně, tahle barikáda mění naše plány nebo spíše můj plán, který byl už tak pochybný. Teď už nejde jen o to se tam nahoru prostřílet, sakra, ale stejně si nejsem jist, co jiného by nám mohlo pomoct, i bez té barikády! Ani nevíme, jaká je tam nahoře situace. Nevíme, co ještě nás za tou barikádou čeká nebo kolik je tam dohromady obránců ani jejich polohu. A to je spousta věcí, které nevíme! Nerad to přiznávám, ale celá ta věc je čím dál problematičtější.“

„Bene,“ ozval se Chung… a pak se rychle opravil: „Tedy, šéfe: myslím, že to dokážeme zjistit.“

„Klidně mi říkej Bene,“ řekl mu Trask. „Přiznejme si to, tohle je třeba tvoje poslední šance! Dobrá, co jsi vymyslel?“

„Ty to nevidíš? Scott a Shania možná nejsou přesní lokátoři, ale jsou silní. Já jsem tu lyžařskou boudu nelokalizoval, já jsem ji viděl! Takže možná můžeme zkusit totéž –“

„Se Schloss Zonigenem?“ dokončil Trask jeho myšlenku.

Ale Shania, která se vrátila na své místo u stolu a znovu zavřela oči, jen zamumlala: „Ze Schloss Zonigenu sjíždí kabinka. Je plná ozbrojených mužů. Už nejsou pod ochranou Mordriů, takže můžu snáz přečíst jejich mysl. A ta je plná násilí! Mordriové už si s námi nedělají těžkou hlavu, myslí si, že jsou v bezpečí, a soustředí se na přípravy svého odjezdu a zkázu našeho světa – což má přijít asi za hodinu a dvacet minut!“

Millie a Paul se okamžitě přidali k Shanii a Garvey ihned dodal: „Má pravdu. Ti muži v kabince jsou ve skutečnosti žoldáci Mordriů: důvěřivci, obyčejní žoldáci, hlupáci, zabijáci, kteří nemají ani ponětí, co se to tu děje, a ani je to nezajímá – ale jsou odhodláni odvést svoji práci!“

„Poslouchejte,“ řekl Scott. „Možná bychom jim mohli poskytnout něco k přemýšlení, ukázat jim, že stále ještě bojujeme. Už jednou jsme je přemohli, přinutili je k ústupu. Myslím, že ta kabinka je docela snadný terč a bude to trvat jen několik minut.“

„Vy chcete sundat tu lyžařskou boudu?“ zeptal se Trask.

„A tu kabinku,“ přikývl Scott. „Tímhle.“ Ukázal na granáty připnuté na svém opasku. „Je škoda, že je musím použít, protože je to všechno, co máme, ale –“

„Počkat!“ zakřičel McGarth. „Já s vlkem jsme byli předtím venku.“ Sáhl do svého batohu a vytáhl další čtyři granáty. „Sebral jsem to jednomu nebožtíkovi, který se je stoprocentně chystal použít proti nám. Takže jdi do toho, Scotte. Dej jim co proto, kámo! A tyhle krásky zůstanou jen tvoje, až se vrátíš.“

„Jestli do toho chceme jít, musíme jít hned,“ řekla Shania a zkontrolovala si, jestli má zbraň nabitou.

Já jdu taky! ozval se vlk. Vyskočil na stůl, aby bylo pro Scotta jednodušší si ho vysadit na záda.

Trask se podíval na Scotta a Shaniu a vlka, na všechny tři najednou a jen na chvíli se zdálo, že zaváhal, ale jasnovidec mu připomenul: „Takhle jsem to viděl, Bene. A tak to i bude.“

„Dobrá,“ přikývl Trask konečně. „Tak do toho. A hodně štěstí. Budeme tady na vás čekat, ale ne dlouho. Máte deset minut, to je vše.“

„Ještě jedna věc,“ zarazil se Scott. „To, co jsem vám říkal předtím – o mém úkolu – zapomeňte na to. Cokoliv budete potřebovat – pokud to bude v silách nás tří – uděláme to. Simon Salcombe bude muset počkat, protože my se chystáme zastavit je všechny tři. A pak, s trochou štěstí, přijde moje chvíle, abych se s ním vypořádal osobně.“

A v tu chvíli se zdálo, jako by něco nebo někdo ve Scottově hlavě zašeptal: Já jsem věděl, že tě nakonec přesvědčím, Scotte. Věděl jsem to! 

Čtyřicátá druhá kapitola

Do falešného úsvitu na Idossole zbývala už jen hodina a šestnáct minut. Shania použila téměř vyčerpaný lokalizér, aby přenesla sebe, Scotta a vlka na východ od Idossoly, na místo, které si z jejich ‚mentální návštěvy‘ před pouhými několika minutami pamatovala její khiff.

Nebyl to okamžitý přesun, přesto se uskutečnil rychlostí blesku, mrknutím oka, rychlostí rádiových vln; a přesto si Scott v tom zlomku sekundy neproniknutelného temna měl čas pomyslet: Pohybuji se rychleji, než se kdy pohyboval kterýkoliv člověk! Což nebyla tak docela pravda, protože Harry Keogh a ti z jeho přátel, kteří zažili pocit z Möbiova kontinua, se pohybovali mnohem rychleji. Tak rychle jako samotná myšlenka. A tahle myšlenka už Scottovi také proběhla hlavou:

Když se vyvolá myšlenka, zrodí se a vznikne, je všude? Musí být. Je to nehmotný dodatek vesmíru. Ihned, jakmile ji mateřská mysl vyvolá, prostě začne existovat bez omezení prostoru nebo času, s jedinou výjimkou: nemůže existovat v minulosti. A Harry Keogh použil to slovo ‚vyvolat‘ ve spojitosti s Möbiovým kontinuem. Byla tohle tedy definice kontinua? Tohle tedy bylo: neuvěřitelná myšlenka nebo série myšlenek rodících se v mysli – ale v mysli koho? Otce, stvořitele, Boha?

Temnota pominula a Scott si klekl na jedno koleno, aby mohl vlk pohodlně slézt. Všichni tři teď stáli na nezpevněné silnici v časném ránu, před kdysi pohostinnou, nyní hrozivou lyžařskou chatou. Vlk se dal do lehkého klusu. Byl pouhým šedým stínem obcházejícím budovu, přikrčený, nalepený u zdí. Scott se Shaniou, také přikrčení, přispěchali ke dřevěným schodům a vylezli nahoru ke dveřím.

Kupodivu tam bylo jen málo oken, nebo to možná nebylo tak překvapivé. Hory a lanovka byly na druhé straně a to také byla strana, kde bylo třeba oken, když byla lanovka v pohybu. Dvojité dveře byly odemčené, takže ať už tady byl kdokoliv, návštěvu rozhodně nečekal. Scott se Shaniou vešli dovnitř a tiše za sebou zavřeli. Odněkud zevnitř – ze zadní části – se ozvalo tiché rachocení motoru.

„Tři mysli,“ šeptala Shania v ještě větším šeru haly. „Já je také cítím. A nejméně dvě z nich jsou zabijáci, vrazi ochotní zabíjet za peníze a z rozmaru šílené mysli někoho jiného. Žoldáci a hlupáci… Bože, ani se mi nechce věřit, že jsou to lidé! Ale tři? No, co jiného jsem mohl čekat? Tři proti třem? Vždycky to samé, zatracené číslo!“

„Neklej!“ kárala ho Shania. „Jen tě to rozptyluje. Narušuje to tvé soustředění, tvou schopnost racionálního myšlení, což může mít neblahý dopad na tvůj úsudek.“

Scott přikývl a odpověděl: „Já vím. Nezapomněl jsem.“ Měl bych myslet chladně, bez hněvu, bolesti nebo vášně. A přestože ji neviděl, cítil Shaniinu reakci – její úsměv, třebaže letmý, napjatý a nervózní – když se pomalu plížili kupředu lyžařskou chatou.

Byla rozlehlá: jídelny, chodby, schodiště, průchody – všechno dřevěné nebo obložené dřevem, včetně stropů. Uprostřed chaty se nacházel prostorný moderní bar s dřevěnými sloupy a dlouhým osvětlovacím tělesem nad barovým pultem. Po stěnách byly stále ještě rozvěšeny lyže, obrázky lyžařů a různé sportovní trofeje. Scott téměř slyšel cinkání sklenic a společenskou konverzaci rekreantů, turistů a vyznavačů adrenalinu, kteří tudy prošli. Ale to už bylo před více než čtyřmi lety, takže místnost byla nyní pokrytá vrstvou prachu a stěny a strop byly zarostlé pavučinami.

Přesto však světlo nad barem svítilo.

Podívej se, ozvala se Shania. Na baru blízko tamhle těch dveří. 

Scott se podíval směrem, kterým ukazovala. U baru stály tři barové židličky; tři pivní sklenice, jedna sklenička od vína a popelník. A na stole hned vedle stál talíř s kousky chleba a možná nedojedeného sýra.

A taky tam na podlaze, pokračovala Shania.

Scott už si toho ale všiml: tři provizorní lehátka a na nich rozházené přikrývky. Hlídači, řekl. Zadní voj. 

Musíme si pospíšit, pobídla ho Shania úzkostlivě. Ta kabina už je v půli cesty dolů. 

Z baru se přesunuli do přítmí velké, prosklené společenské místnosti s výhledem na hory, jejíž centrální prostory byly vybaveny lavičkami uspořádanými do tvaru písmene U, aby měli návštěvníci lepší výhled na řadu sloupů a ploužící se kabinky lanovky. Schody naproti lavičkám vedly k nástupišti. Když se k nim Scott se Shaniou dostali, uslyšeli vzrušený hovor v německém jazyce, přicházející seshora, z nástupiště.

Jsou jen dva, řekl Scott. Ale kde je ten třetí? 

Je tam dole, ozval se vlk. Má hlídku a právě obchází objekt. Teď se dívá dovnitř – vidí vás a je ohromen – zvedá svou zbraň a míří – a já útočím! 

I přes zesílená skla panoramatických oken bylo nyní slyšet hlídačův křik: „Halt! Wer sind sie? Was tun sie heir? Halt, oder ich schiessen sie zusammen!“

Scott se Shaniou ‚slyšeli‘ všechno, co říkal, a hlavně tu poslední část: „Stůjte, nebo vás rozstřílím na kousky!“

A hlídač s obsluhou lanovky nahoře na nástupním můstku to slyšeli také, stejně jako vlk, který vrčel a rychle vybíhal ze stínů!

Scott se teď přikrčil, ohlédl se a uviděl muže stojícího venku. Zároveň zaburácela automatická zbraň. Odstrčil Shaniu stranou a strhl ji k zemi a zvedl svou pušku s krátkou hlavní. Pak viděl vše jako ve zpomaleném záběru: jak hlídače na obchůzce napadl ze strany jakýsi velký temný stín a tím jej zbavil rovnováhy, takže se po skleněné zdi objektu vyšplhala do výše řada jisker, pak ten divoký stín hlídače pustil a odskočil pryč. Potom věci dostaly rychlý spád. Jedna tabule skla se při střelbě rozbila a dopadla na podlahu, takže Scott viděl, jak se ten hlídač znovu nemotorně vyhrabal na nohy a zamířil svou zbraň směrem, kterým vlk zmizel. Scott zmáčkl obě spouště své zbraně, viděl, jak hlídače zasáhly a ten vzápětí zmizel, odmrštěn dvěma výstřely najednou.

Na kovových schodech zazněly kroky těžkých bot. Kužel elektrické svítilny prořízl vzduch zakouřený střelbou zbraní. A za tou svítilnou stál stín s něčím lesklým, kovovým v rukou. „Was ist? Was ist?“ křičel druhý z hlídačů. Pak zaklel, načež se okamžitě ozvala střelba a společně s ní řádka kulek odrážejících se od kovových schodů, zanechávajících za sebou spršky bílých jisker.

Scott zlomil svou zbraň a snažil se do ní nacpat patrony, když si jej našel kužel světla svítilny. Do horoucích pekel! pomyslel si, protože právě tam měl zjevně namířeno.

Ale Shania jen poznamenala: Nikdy, a určitě ne teď! A s těmi slovy se vrhla ke schodům ke Scottovi.

Zvuk odpálené nábojnice tak blízko jeho ucha byl ohlušující, ale ještě nikdy v životě neslyšel nic tak sladkého. A pokud šlo o hlídače běžícího dolů ze schodů, ten jej neslyšel, jeho tělo kolem nich proletělo jako hadrový panák, kterého smetla bouře, a oni viděli jen rudou masu, která nyní zbyla z jeho hlavy a obličeje.

Ach! zasténala Shania. Tolik zabíjení! A Scott cítil její bolest.

Ano, to bylo ošklivé, přisvědčil, sklapl svou zbraň, co nejvíce se přikrčil a zamířil nahoru po schodech. Bylo by to ale mnohem ošklivější, kdyby první vystřelil on! Vlastně, on vystřelil první, a kdybys ho nezastřelila, já už bych tu nebyl. 

Já vím, odpověděla. Ale, Scotte, ten tam nahoře na můstku – ten poslední z nich, obsluha – strašně se bojí a myslím, že ani není ozbrojen. 

Vlk se mihl kolem. Dovol mi, abych to prozkoumal, zavrčel. Jsem mnohem rychlejší než ty, a navíc se ten muž třeba lekne, když na něj zavrčím. 

Zmizel z dohledu a vzápětí se ozvalo: „Nein! Nein! Och, Mein Gott im Himmel! Was fur ein Hund ist dieser Geschopf?“ 

„To je můj Geschopf,“ ozval se Scott, který se objevil nahoře na schodech, a dloubl do toho malého, tlustého chlápka, který byl momentálně bledý jako stěna. Popadl ho a opřel o chvějící se motor lanovky. „Je můj, a jestli se jen pohneš, rozerve ti hrdlo!“ Vlk tam byl samozřejmě také – svaly měl napjaté, z huby mu kapaly sliny a byl připraven ke skoku – vypadal opravdu jako zjevení z noční můry, ďábelsky.

„Angličan?“ zeptal se muž. „Vy Angličan?“ Po tváři mu stékaly kapky potu a třpytily se ve světle neonu. „Nestřílet mě. Bitte, nicht schiessen!“ 

Shania položila ruku Scottovi na rameno. „Je vyděšený k smrti. Není to jeden z nich… nebo je jen proto, že nemá sílu být někým jiným.“

„Nemám ohne Waffe, hm, žádnou zbraň.“ Muž už chtěl povolit své třesoucí se vztyčené ruce, ale Scott jej znovu dloubl.

„Tak co tady děláte?“ Věděl, že je to hloupá otázka, už v okamžiku, kdy ji položil. Četl mysl tohoto ubožáka jako dětskou knížku! Byl tady, protože neměl na vybranou. „Máte tam nahoře ve Schloss Zonigenu rodinu, že?“

„Jah, meine Frau. Má žena je tam uvězněna. A ta zvířata jí ubližují – ublíží, když…“

„Já to chápu,“ řekl Scott a přestal na něj mířit.

„Podívej!“ zvolala Shania a zvedla bradu směrem do tmy. Za vysokým horským výběžkem se objevila světla kabiny, která se svou lehkou září vypadala jako přízračná vzducholoď. „Za pár minut jsou tady.“

„Možná ne,“ řekl Scott odhodlaně. „Možná že se dříve rozbijí na kusy o patu toho výběžku.“ Sundal si z opasku granáty.

„Co to děláte?“ křičela obsluha lanovky.

„To, co musím udělat,“ odpověděl mu Scott. A pak se obrátil na Shaniu: „Vezmi ho dolů. Vlku, běž s nimi.“

„Ale ti… ti netvoři tam nahoře,“ protestoval obsluhovač. „Vy je neznáte! Oni přijdou, přijdou nás zničit všechny!“

Scott se k němu obrátil a ukázal přísně směrem ke schodům se slovy: „Oni už za mnou přišli! Je vaše žena stále ještě naživu? Ano? No, ta moje už ne!“

Shania vzala toho zděšeného muže a vedla jej pryč: „Jsme tady, abychom se pokusili zachránit vám život, zachránit život všem, co jsou nahoře ve Schloss Zonigenu.“

„Cože? Jen vy dva?“ Muži spadla čelist. „To je unmöglich – nemožné!“

„Je nás několik,“ vysvětlovala, „a jsme silní. Pojďte se mnou.“

„Ale… ale…“

Ale Shania jen zakroutila hlavou a vedla jej dolů ze schodů.

Scott odjistil granáty, hodil jeden do skříně převodovky, druhý zavěsil na lano a na chvíli ho pozoroval, dokud nedojel až k prvnímu stožáru jen kousek od chaty –

Jen chvíli, ano.

Ale než by napočítal pět, běžel za Shaniou dolů a po cestě se zastavil a lehl si na jeden z kovových schodů obličejem dolů. A než by napočítal šest…

Ozvaly se hned po sobě dvě silné exploze a následně ostrý svištivý zvuk a pak rachocení betonu a kovových součástek převodové skříně, které dopadaly a odrážely se od různých povrchů. Prach, kouř a pach korditu a spáleniny se linul směrem dolů z nástupního můstku, kde už nesvítil neon. Ten se rozletěl v gejzíru jisker a roztříštěného skla.

Po několika sekundách, když to řinčení a rachocení utichlo, Scott vstal a vyběhl nahoru po horních pěti schodech na můstek. V té polotmě dokázal rozeznat rozbitou převodovou skříň, ze které trčely tři roztřepené kabely. Švihaly vzduchem, protože rozlomená elektrická hřídel se ještě stále otáčela. Scott vyhlédl ven do šera a zjistil, že první sloup byl téměř nedotčen, až na jeho nejvyšší platformu, která byla výbuchem zničena; slyšel jen, jak se zpřetrhané kabely sunou po kamenném povrchu, neboť na ně působilo napětí i tíha houpající se kabinky.

Scott moc nerozuměl mechanismu lanovky, doufal jen, že tu kabinku nějak zastavil, a tušil, že to je ten nejmilosrdnější scénář: prostě ji zastavit. Na druhé straně však byla plná vrahů a jeden z těch, který jim velel, zabil jeho ženu. Chladně a krutě, bez nejmenší známky lítosti… proto se Scott rozhodl, že ty muže v kabince pošle na smrt. Vlastně Shaniu seznámil s tím, že přesně tohle má v úmyslu.

A teď to udělal. Osud světa – možná více než jednoho – se houpal na miskách vah, ale v těchto vypjatých chvílích na to Scott nemyslel…

Lanovka byla vybavena bezpečnostními kladkami – brzdovými čelistmi – které se měly zablokovat v případě, že se kabel přetrhne. Jenomže konstruktér lanovky nepočítal se sabotáží nebo selháním obou kabelů. Čelisti se tedy zablokovaly, jenomže byly postupně vytrženy ze soukolí na sloupech tou neuvěřitelnou hnací silou a tíhou mrskajícího se ocelového lana.

Sto padesát metrů od chaty a padesát metrů nad skalnatým povrchem se kabina nachýlila předkem dolů – jako potápějící se loď. Její světla pohasla a zase se rozsvítila, takže Scott spatřil chaotické vzrušení za jejími okny. Pak jeden ze zauzlených smotků lan a brzdových čelistí udeřil silou rozjetého náklaďáku do hnacího ústrojí na sloupu nejblíže kabiny! Sloup se otřásl, ozvalo se dvojí zapraskání – jako výstřely z pistole signalizující prasknutí dvou z jeho nosníků, zbylé dva se ohnuly jako vařené špagety a celý sloup se nahnul směrem ke kabince. A stejně tak rychle, jako se zlomil sloup, padala i kabinka, vlastně ještě rychleji. Letěla k zemi předkem napřed a zádí mířila k pohasínajícím hvězdám. Na zem dopadla jako balvan, načež její světla pohasla úplně.

Scott se na to díval se zaťatými zuby, cítil, jak tiskne ramena k uším a mimoděk zavírá oči. Nebylo to totéž, jako když se Shaniou odstřelili z horské silnice auto plné lidí. To bylo ze zoufalství, všechno to bylo součástí akce; tohle ale bylo plánované, výsledek úmyslného, destrukčního činu. Scott to nedokázal ospravedlnit.

„Ehm!“ ozvala se Shania za jeho zády.

„Ať tě ani nenapadne je číst,“ varoval ji Scott a otočil její tvář jiným směrem, sám neschopen potlačit děs. Protože ‚slyšel‘ výkřiky těch odsouzených, zatracených mužů… které najednou ztichly a pak už byl slyšet jen zvuk tříštícího se skla, plastů, masa a kostí, všechno dohromady to v nastávajícím svítání znělo jako hromobití.

„Mein Gott!“ lomil rukama ten malý tlustý muž stojící na schodech.

„Teď musíme jít,“ řekl mu Scott. „Možná byste nám měl popřát štěstí, protože my – ano, a také vaše žena – ho budeme potřebovat pěknou dávku!“

„Počkej,“ zarazila se Shania při pohledu na toho muže a pak se k němu obrátila: „Pracoval jste někdy tam nahoře, ve Schloss Zonigenu?“

Muž přikývl. Brada se mu chvěla a oči měl vytřeštěné. „Jah. Skoro dva roky. Ale nechtěl jsem tam být. Musel jsem, kvůli své ženě!“ Klopýtavě se snažil od Shanie odstoupit.

Jen zavrtěla hlavou a vzala ho za ruku. „To je v pořádku. Já vás neodsuzuji. Ale poslouchejte mě: vy jste se o ten objekt staral? Znáte ho?“

„Jestli to tam znám?“ zeptal se muž. „Ano, asi ano. Já jsem jim přinášel vzkazy… těm třem.“

„A pamatujete si to ještě?“

„Samozřejmě. Jak bych mohl zapomenout?“

Scott byl zatím už očividně nervózní. Pohlédl na východní vrcholky hor, které už pomalu prosvítaly v rostoucím úsvitu nadcházejícího dne. „Shanio, opravdu s tímhle musíme ztrácet čas?“

„Ano, to musíme,“ opáčila. „Tohle je přesně to, co musíme vědět!“

„Ale musíme se vrátit zpátky do hotelu,“ řekl Scott. „Vyslýcháním toho muže a získáváním jeho informací můžeme ztratit celé hodiny!“

„Tak dlouho by to možná trvalo tobě,“ odpověděla mu. „Ale moje khiff…!“

Scott si přečetl její mysl, přikývl, popadl toho tlustého muže a napůl jej odtáhl dolů ze schodů do chaty. V baru ho posadil na židli, zavázal mu oči a poručil: „Teď po vás chceme, abyste nám všechno řekl.“

„Ano,“ přidala se Shania. „Povězte nám o Schloss Zonigenu. Jen na něj myslete: na všechno, co jste tam viděl, cesty, místnosti, místa, kde jsou uvězněni lidé, halu, kde se staví ten stroj. Musí mít nějaký přístup k otevřené obloze, povězte nám o tom. Jen na to myslete.“ 

Zatímco mluvila, její khiff se jí objevila pod uchem, přesunula se do tlustého muže a vklouzla mu do hlavy. On se jen zavrtěl na židli a zeptal se: „Co to bylo? Něco se mě dotklo!“

„Dělejte, co máte,“ poručil mu Scott a strčil do něj svou zbraní. „Nebo se vás opravdu něco dotkne a tvrdě!“

„Schloss Zonigen,“ opakovala Shania. „Myslete na něj. Jen nechejte své myšlenky proudit… nechejte je proudit…“ Protože věděla, že si její khiff najde jejich zdroj a všechno si zapamatuje.

Hotovo, prohlásila Shaniina khiff, když se vynořila zpět, usmála se svým, sladkým, nikoliv však už nevinným úsměvem a vrátila se do své hostitelky.

Pak sundali muži pásku z očí a Scott mu řekl: „Musíme vás nechat tady. Můžete si jít, kam chcete.“

A Shania dodala: „Klidně se můžete vydat do Idossoly. Pokud budeme úspěšní, pak se tam možná dříve nebo později setkáte se svou ženou.“

Ale ten muž jen pokrčil rameny: „Půjdu a posadím se ven na nástupiště. Momentálně nevím, co jiného bych mohl dělat.“

Kousek cesty šli s ním, pomohli mu opatrně překročit hlídače s rudým obličejem – který už pomalu začínal černat – a vyvedli ho nahoru po kovových schodech.

Pak si Scott vzal na ramena vlka a připravili se na návrat do hotelu.

Ty zatracený parchante! uslyšel hlas odkudsi zblízka; byl to mužský ‚hlas‘, který však slyšel jen Scott.

„Cože?“ Scott se hrozně lekl, přikrčil se a začal se rozhlížet kolem dokola. Nakonec jeho zrak spočinul na mrtvém hlídači.

Shania ho s vytřeštěnýma očima popadla za rameno. „Scotte, ty jsi něco slyšel? Co se stalo?“

Scott nespouštěl oči z mrtvého muže, který znovu promluvil: Ty zpropadený parchante, ty nebo někdo, kdo je s tebou jste mě zabili! Žil jsem život, který stál za to. Teď nemám nic. 

Scottovi ztuhla krev v žilách a na zátylku se mu postavily chlupy. Konečně našel svůj hlas. „Ale vždyť ty jsi nás chtěl taky zabít.“ Jeho slova byla samozřejmě řečí mrtvých. Konečně se v něm naplno projevil nekroskopův ‚talent‘, to temné sémě, které zasel v jeho metafyzické mysli.

Samozřejmě že jsem tě chtěl zabít, odpověděl hlídač. To je nebo byla moje práce. A udělal bych to znovu, kdybych mohl! Jenomže řeč mrtvých je více než jen pouhá slova, a tak Scott cítil i tu touhu zabíjet, ten výhrůžný tón.

Pak jako by kdosi hluboko v jeho mysli zašeptal: Oko za oko, Scotte. Tentokrát to nebyl ten mrtvý muž – nebo to možná byl jiný mrtvý muž – ale v každém případě to nyní byla součást jeho samého.

„Kašlu na tebe!“ řekl tomu mrtvému hlídači a dál se o něho nezajímal.

Shania se už na nic neptala, protože to ani nebylo potřeba. Cítila, že je v něm cosi nového a bylo to cosi velice silného, cosi z Harryho Keogha.

Pak následovala další dávka nadávek, které však slyšel jen Scott a které postupně utichly, když se společně se Shaniou a vlkem na zádech přenesli zpět do hotelu v Idossole…

Čtyřicátá třetí kapitola

Jejich znovuzjevení v hale Gasthausu Alpenmann nebylo o nic méně velkolepé než jejich první příjezd. Trask a jeho tým – zvyklí na podobné neobvyklé věci – si však spíše oddechli, než aby byli překvapeni. A Scott ještě ani nesundal vlka ze svých ramen a Trask už se ptal: „Jak to probíhalo? Byli jste úspěšní?“

„Byli,“ přikývl Scott ponuře. „Ta kabina… spadla. A v lyžařské chatě už není nikdo, kým byste se měli znepokojovat. Je to na delší vyprávění, takže to může počkat na později – pokud nějaké později bude. Co je však důležitější – zjistili jsme si celý plán Schloss Zonigenu, jak zvenčí, tak zevnitř. Nebo spíše Shania to zjistila a ještě mi to musí předat. Ona teď zná celé to místo: jednotlivá patra, chodby, místnosti a jeskyně, místa, kde se mohou skrývat mordriovští vojáci. Teď svoje znalosti předá vám a vašemu týmu – a mně samozřejmě.“

„Cože udělá?“ Trask se s tázavým pohledem otočil k Shanii. „Byli jste pryč jen pár minut, natropili jste spoustu škody a ještě jste měli čas tohle všechno zjistit? Tomu nerozumím. Každopádně ale vím, že nemáme čas kreslit si mapy a snažit se si je zapamatovat!“

„To nebude nutné,“ ujistila ho Shania. „K tomuhle je třeba jen vaší důvěry. Víte, Shing’tové mají prostředky, aby mohli přenést myšlenky z jedné mysli do druhé. V jakémkoliv vhodném tmavém prostředí se můžete se svými lidmi naučit všechno, co jsem o Schloss Zonigenu zjistila za několik málo sekund.“

„Sekund?“ Trask nechápal.

Shania přikývla. „Nepotrvá to ani minutu.“

„Se všemi?“

„Přesně tak. Včetně Scotta a vlka.“

„A je to bezpečné?“

„Samozřejmě, jinak bych vám to nenabízela.“

Trask při svých schopnostech věděl, že mu říká pravdu. „Dobrá, půjdu první,“ prohlásil. „Tamhle za pultem je místnůstka, kterou zaměstnanci hotelu zřejmě využívali jako úschovnu. Je menší než úklidová komora, ale myslím, že nám postačí.“

„Šéfe,“ ozval se Frank Robinson a vzal si Traska stranou. „Co se děje?“ zeptal se Trask. „Stručně.“

Stopař promluvil tlumeným hlasem: „Říkal jsem vám, že na té ženě je něco víc, že se nezdá.“

Trask přikývl: „Mnohem víc, ale přesto neoklame stopařovy smysly, co?“

„To taky. A vy jí stále ještě věříte? Koneckonců, je to mimozemšťanka.“

„Já to beru tak, že nemám na vybranou,“ přiznal se Trask. „Ale na druhou stranu: ty jí věříš? Pokud ne, nepřijmu její nabídku. Pokud jde o mě, já opravdu chci vědět, proti čemu tady bojujeme a co se to tam nahoře v té pevnosti ukrývá. A, Franku, nezapomínej ještě na jednu věc: já mám také talent.“

„Já vím,“ odpověděl mu Robinson a bezmocně pokrčil rameny. „Naše talenty se vlastně nijak nestřetávají. Jen jsem tušil, že je v ní něco více, to je vše. Ty to víš, ale také jsi mě ujišťoval, že ať už je to, jak chce, je zcela určitě na naší straně. Takže předpokládám, že se s tímhle budu muset spokojit. Prostě bych nedělal dobře svou práci, kdybych –“

„Chápu,“ přikývl Trask. „Tak dělej dál svou práci.“

Na druhé straně místnosti se Shania nervózně usmála, stáhla svou telepatickou sondu a řekla: „No, teď když už je všechno vyřešeno, můžeme se do toho pustit? Nemáme mnoho času…“

A v tomto kratičkém časovém úseku, o kterém právě Shania mluvila, ukázala všem své schopnosti – nebo spíše schopnosti své khiff. Událo se to ve tmě maličké místnosti za pultem, kde zůstala přítomnost té téměř nehmotné laskavé bytosti všem utajena… s výjimkou Robinsona, který si byl jistý, že Shania je více než Shania. Stejný pocit měl i ze Scotta St. Johna. Ale ať už bylo na těch dvou cokoliv, Robinson už se toho nebál. Ne, protože v tomto světě byly mnohem hrozivější věci než telepatický vlk a neuvěřitelně nadaný muž a ‚žena‘ (třebaže mimozemského původu), kteří byli očividně na straně všeho lidského, správného a spravedlivého.

Nyní se v myslích Traska a jeho týmu nacházely vzpomínky muže, který žil a pracoval ve Schloss Zonigenu. Byly tam, jako by i oni sami tudy denně procházeli a pracovali; znali téměř každý centimetr toho místa a byli s ním obeznámeni jako se svým rodným městem.

„Fantastické,“ užasl Ian Goodly. „Sám často nahlížím do budoucnosti, ale ještě nikdy jsem neměl tak jasný a široký výhled na místa, kde jsem ještě nikdy nebyl. Dokonce si umím představit, kde bych mohl zaútočit ze zálohy… hm, tedy, kdybych byl na té druhé straně barikády.“

A k tomu Trask dodal: „To byla také prvotní myšlenka. A St. John se teď může na ta místa vydat jako první. Tedy, na některá z těch míst. Ale teď už nemáme čas si dělat starosti nebo se divit. Musíme tam vyrazit, a to hned!“

Obrátil se k Shanii a Scottovi, který jej však předešel a spustil: „Zkusíme vám co nejlépe vyčistit cestu, ano – začneme tím zátarasem na silnici – vy ale nejdříve musíte odlákat jejich pozornost. Pokud vyrazíte hned, uvidí vaše pohyby seshora. Od té chvíle budou jejich oči upřeny na vás, vaše vozy, a tím pádem můžeme využít momentu překvapení, až zase my dorazíme na silnici nad nimi.“

„Ale abyste odstranili ty zátarasy ze silnice, budete potřebovat víc než jen moment překvapení,“ odpověděl Trask. „A já mám jen tohle. Byli jste pryč možná čtyři nebo pět minut, ale my jsme nezaháleli. Technici se vydali ven spočítat těla, vlastně se šli podívat, jestli nenajdou něco užitečného. Našli zbraně a taky tohle.“

Trask vytáhl ze svého kabátu další tři nebezpečně vyhlížející granáty a podal je Scottovi. „Tohle by mělo stačit.“ Scott si pověsil granáty na opasek a řekl: „Myslím, že ano – ale ještě něco bych od vás potřeboval.“

„Ano?“

„Plamenomet.“ Scott letmo pohlédl na zbraň ležící na stole. „Protože je více než pravděpodobné, že se s Mordrii setkám jako první, a protože s jistotou víme, že oheň je dokáže zastavit…“

Trask přikývl. „Vezměte si ho. A ať váš plamen hoří jasným světlem – žhavým jako peklo!“

Zbývalo ještě necelých šedesát pět minut. Technici přivezli pronajatá vozidla z parkoviště k zadnímu vchodu hotelu, poté Trask a jeho tým vyběhli ven a rychle nastoupili.

Teď už se opravdu začínalo rozednívat; mlhavý vzduch, který jako by měl stříbřitý nádech, byl nehybný a při každém nádechu cítil tým složený z deseti lidí a jednoho vlka chlad v plicích. Básnicky řečeno, byl ‚stříbrosvitý‘; a stejně tak i ta slabá, jemná záře lemující temné východní vrcholky. Zatímco na nedalekém severozápadě se do výše tyčila rozlehlá jeskynní pevnost, Schloss Zonigen, která připomínala spíše futuristický hrad nějakého umělce. Z jejích ochozů se rozlévala mlha a její světla, třebaže už pohasínala, nepřestávala poblikávat a tancovat.

Na příjezdové silnici se však objevila další světla. Vnitřní osvětlení velkého vozu prozrazovalo místo, kam se muži přicházeli trochu ohřát; čas od času se rozsvítily světlomety některého z vozů blokujících silnici společně s kužely svítilen, aby propátrali terén.

Když technici nastartovali a rozsvítili světla svých vozů, bylo zcela jisté, že je lidé na barikádě viděli. Což bylo přesně to, s čím Trask, Scott, Shania a vlk počítali.

A když se pak vozy rozjely z Idossoly směrem k úpatí hory, Scott St. John a jeho jednotka se vyplížili z Gasthausu Alpenmann a pohlédli na strmou silnici a náhlý shon, který tam nastal. Všechna světla, až na jednu nebo dvě svítilny, okamžitě zhasla… a pak se také soustředili na slova (a myšlenky) o bezvýznamných věcech, které si lidé říkají nebo myslí v takovýchto situacích, které však v žádném případě nebyly bezvýznamné.

Miluji tě, řekla Shania. Považuji tě za svého muže – ale neočekávám, že – 

Já tě taky miluji, přerušil ji Scott. A až tohle skončí, nejen že můžeš doufat v mou lásku, můžeš se na ni spolehnout. Považuji tě za… ano, za svou ‚ženu‘ Shanio, a ne za nějaké číslo dvě. Jsi má partnerka a jsi mi rovna, vlastně jsi mnohem víc než já! Ale jsem si jist, že bych tě miloval, i kdybys to byla jen ty. Budu tě milovat jen proto, že jsi. 

A vlk dodal: Mám vás oba rád. Ale nač všechen ten smutek? Nemám rád smutek. To přece není, jako když… jako když se chystáme… chystáme… nebo jo? 

Není to vyloučeno, přiznal Scott. Víš, co je smrt – už ses s ní setkal? 

Měl jsem sourozence, odpověděl vlk. Ano, viděl jsem jednoho z nich, když se mu to stalo. Smrt je studená, svraštělá, páchne a je nehybná. Nemám rád smrt. 

Scott, který už věděl, že smrt v žádném případě taková není, mu navrhl: Nemusíš jít s námi. Můžeš tu zůstat a počkat na nás. 

Ne, zavrtěl hlavou vlk. Byl jsem nic, než jsem tě potkal, a bez tebe zase budu nic. Už bych byl dávno mrtev. Takže kam půjdeš ty, půjdu i já. 

A už je také nejvyšší čas vyrazit, poznamenala Shania a objala Scotta. Podívej! Vozidla už se blíží k barikádě. 

Scott se podíval tím směrem – spatřil světla šplhající klikatou cestou pořád výš a výš – a prohlásil: „Výborně, jsem připraven. Můžeme vyrazit. Ale ještě je tu něco, co jsem slíbil Traskovi.“ Otočil se, namířil trysku svého plamenometu do haly Gasthausu Alpenmann, zažehl pilotní plamínek a pak bez váhání vychrlil mohutný plamen na koberec, dřevem obložené zdi a strop, zkrátka na všechno hořlavé, až se celá hala proměnila v běsnící peklo, takže bylo jasné, že osud hotelu je zpečetěn. „Tak,“ řekl jen. „To by bylo…“

Trask a jeho tým právě projížděli ve svých dvou vozech osmou z deseti ostrých zatáček na úzké silnici a přitom se ocitli přímo pod barikádou jen o jednu úroveň níže, takže někteří žoldáci nemeškali a zahájili palbu. Traskova vozidla však byla kolmo pod nimi, a navíc je částečně kryl skalní převis, takže to byla marná snaha. Mnohé to však vypovídalo o strachu obránců pevnosti. Byli si vědomi osudu mnohých svých kolegů, kteří se snažili zaútočit na pobočku E v Gasthausu Alpenmann, a také bylo možné, že se dozvěděli o katastrofě, která postihla kabinu lanovky nacpanou žoldáky. A také, protože světla Traskových vozů byla nyní ztlumená – a mlha padající dolů z jeskyně je ještě více zakrývala – stříleli obránci víceméně na pouhé stíny.

Podařilo se jim tedy bezpečně projet další zatáčkou, avšak v půli té poslední, která by je brzy odkryla, a tím by bylo obráncům umožněno střílet na opravdový terč, telepat Paul Garvey – sedící v prvním z vozů společně s Chungem a Traskem – najednou popadl Traska za rameno a vykřikl: „Stát!“

Alan McGarth sedící za volantem dupl na brzdu a nechápavě se zeptal: „Co to sakra…?“

Naštěstí zrovna jeli téměř krokem – za prvé proto, že byla mlha a pořád docela tma, a za druhé už se blížili k barikádě – protože vozidlo za nimi do nich narazilo. Bylo to naštěstí jen takové šťouchnutí, takže teď obě vozidla zůstala stát.

Trask už stáhl okno, aby mohl lépe naslouchat zvukům boje, explozím, které se odehrávaly před nimi, zatím však neslyšel nic. Teď se podíval dozadu na Garveyho. „Oč jde?“

„To je Shania!“ odpověděl mu Garvey. „Bože, jako by byla s námi v autě, tak jasně ji slyším!“

„A?“ naléhal Trask.

„Říká, abychom jeli pomalu vpřed – doslova se plazili – až uvidí jedno z našich světel. A pak máme jednou nebo dvakrát vystřelit.“

Trask přikývl, dloubl McGartha do žeber a zavelel: „Udělej to! Potřebují je ještě více rozptýlit, aby mohl St. John –“

„Umístit své granáty, já vím,“ přerušil ho Garvey.

Jejich automobil se vydal kupředu kolem zaobleného skalního výběžku. Nedaleko před sebou spatřili paprsek svítilny, který si je vzápětí našel, pak se objevilo asi pět dalších svítilen prořezávajících přítmí a mlhu. McGarth šlápl na brzdu a naplno rozsvítil světlomety.

Trask se okamžitě vyklonil z okna, namířil a vypálil dávku směrem k těm světlům. Ozval se křik a pronikavý zvuk opětované palby. Od nárazníku odlétla sprška jisker, čelní sklo auta se roztříštilo a ze světlometu zůstala jen díra. Ostatní kulky z horkého olova jen prosvištěly kolem a zavrtaly se do skály, ale McGarth s ostatními už v autech dávno nebyli. Ukrývali se ve stínech a v dutinách útesu.

„Tady máš svou diverzní akci, St. Johne!“ zamumlal si Trask pro sebe a koutkem oka pozoroval ohnivou lavinu, rozlévající se po silnici. Ale pak –

Ozvaly se téměř simultánní exploze, ohlušující detonace granátů. Tak rychle za sebou, jak jen byl Scott schopen vytáhnout z nich pojistky, hodit je pod vůz a mikrobusy, které stály napříč úzkou vozovkou, a skočit zpět do bezpečí stínů příkopu u silnice, kde na něj čekali Shania s vlkem. Ozvaly se jedna, dvě, tři hromové exploze, které zatřásly zemí. Potom se přihnala tlaková vlna a pach korditu – a také oblak rozpínajícího se ohně, kouře a výkřiky raněných nebo umírajících mužů – do ovzduší se zvedl prach a oblak kamínků.

Ještě předtím, než se k zemi snesly poslední úlomky, Trask a jeho lidé – všichni jeho lidé z obou automobilů – vyrazili kupředu se zbraněmi v rukou, posbírali svíjející se postavy obránců pevnosti ohraničené požárem roztříštěného mikrobusu, jediného vozu z těch tří, který ještě zůstal na silnici. Co se týkalo druhého mikrobusu a vozidla, z těch zbyl jen táhnoucí se ohon jisker a hořící kostry prosvítající skrze řídnoucí mlhu a dým. Dvě ohnivé koule, jedna malá a druhá větší, kutálející se kamsi dolů do propasti. Narážely a odrážely se jakoby zpomaleně od stěn hory a silnice a výběžků skal a burácení těch nárazů se ozvěnou ozývalo nahoru, až konečně pomalu utichlo…

„Scotte!“ křikl Trask přes tu kamennou drť a krveprolití na druhou stranu. „Scotte St. Johne, jste v pořádku?“

„Jsme v pohodě,“ zavolal Scott a společně s vlkem a Shaniou se vynořili ze stínů. „Teď se musíme vydat dál. Ten vrak už musíte ze silnice odklidit sami. Zvládnete to?“

„Nedělejte si s námi starosti,“ ujistil ho Trask. „My už si nějak poradíme. Vy běžte dál a… dělejte, co musíte. Hodně štěstí!“

Ale na druhé straně té spouště Shania zatáhla Scotta zpět do stínů ve skalním výklenku a řekla mu: „Ještě než se vydáme dál, musím si něco ověřit.“ A zatímco Trask a jeho tým započali na silnici ty nepříjemné odklízecí práce, Shania se skryla ještě hlouběji do skal a na čelo si přitiskla svůj lokalizér.

Má khiff, začala. Prosím, prověř lokalizér. Protože při našem posledním přenosu jsem cítila, jak je slabý. Má dostatek energie na to, abychom jej mohli bezpečně použít? 

Scott, napojený – telepaticky napojený – na Shaniu také čekal na odpověď, která jako by přišla později, než bylo obvyklé. Ale pak se ozvalo: Ach, ano, má Shanio. 

A po dalším přenosu, pokračovala Shania, nebude lokalizér zcela vyčerpaný? 

Další odmlka a konečně: Stále bude fungovat, i když už jen slabě. 

Scott nyní ucítil, jak se Shania zamračila, takže ještě dříve, než promluvila, věděl, že je něčím znepokojená. Něčím, co před ním skrývala. Má khiff, co se děje? Zdá se mi, že se necítíš dobře. Tvé odpovědi se mi zdají váhavé, opatrné, a možná dokonce vyhýbavé. 

Viděla jsem různé mysli. Khiff byla zamyšlená a pohroužená do sebe. Naučila jsem se novým věcem, nabyla poznání, které předčí tebe, mě a naše sféry. 

Má khiff, já před tebou nedokážu ukrývat své myšlenky, ale pro tebe je to snadné. A teď cítím, že přede mnou vztyčuješ štíty. Tohle jsi nikdy neudělala, pokud to tedy nebylo pro mé dobro. Ty bys mi přece nelhala, má khiff?

A ta jí odpověděla: Vždycky jsem – vždycky budu – dělat vše jen pro tvé dobro, má Shanio. A také pro dobro těch, které miluješ. 

Shania byla nyní zcela očividně znepokojená, Scott se však podíval na hodinky a zatahal ji za ruku. „Musíme už –“ začal, ale pak se zarazil uprostřed věty.

Protože konverzace mezi Shaniou a její khiff se začínala utlumovat. Najednou byla přehlušena narůstající silou vzdálených výkřiků, které byly v jeho mysli stále hlasitější a hlasitější. Byly to výkřiky, které mohl slyšet pouze on.

Hááárry! Nekroskope! Jsi to ty, Harry?

Hááárry! Cítíme tvé teplo, jsi to opravdu ty, nekroskope, přišel jsi nás pomstít, osvobodit?

To musí být on! Musí, musí to být on! (Nyní ty hlasy, ať už to byl kdokoliv, mluvily mezi sebou; byla to řeč mrtvých – a jejich šepot pomalu přerůstal v hluk.) Je to nekroskop, Harry Keogh! 

Cítím ho tady ve tmě.

Hááárry! Promluv k nám, nekroskope.

Tak dlouho jsme čekali.

Pojď za námi, Harry.

Promluv na nás.

Potěš nás.

Hááárry!

Háááárry!

Hááááárry!

Háááááárry!

V těch hlasech zněla taková bolest, takové utrpení.

Postupně se v nich však probouzela naděje, vzrušení. Narůstalo v nich a projasňovalo ty hlasy mrtvých přicházející seshora… ale určitě ne z nebe.

„Já nejsem Harry,“ odpověděl jim Scott konečně roztřeseným hlasem a zavrtěl hlavou. Byl otřesen tak očividně, že i Shania na chvíli zanechala svou khiff a soustředila se na něj.

„Co se stalo?“ zeptala se. „Scotte, co to je?“

„Musíme tam jít,“ řekl Scott. Nedíval se na ni – díval se skrze ni – jako by se jeho oči, nyní stejně mimozemské jako ty její, snažily dopátrat zdroje těch bolestných, mrtvých hlasů. „Já nemůžu… nemůžu je odmítnout.“

„Je?“

„Je,“ odpověděl jednoduše, zatímco ten záhrobní mumraj nepřestával hučet v jeho metafyzické mysli: prosby mrtvých v jejich ledových katakombách v té pekelné jeskynní pevnosti jménem Schloss Zonigen. „Všichni ti nevinní.“ Zvedl hlavu a zadíval se nahoru, jako by chtěl prohlédnout skrze skálu, která zde stála celé věky. „Všichni ti mrtví tam nahoře. Cekají na mě.“

Pak –

Ucítil chvějící se Shaniu a vlka s naježenými chlupy. Jenomže kostky už byly vrženy, nebylo cesty zpět…

Čtyřicátá čtvrtá kapitola

Když trojčlenná jednotka Scotta St. Johna vystoupila z úkrytu na rozbitou silnici, Trask a jeho agenti zrovna najížděli svými automobily na zničený mikrobus, aby jej vytlačili ze silnice a přes zkroucená svodidla jej svrhli do propasti. Scott však neměl v úmyslu přihlížet, protože jeho mysl byla plná jiných věcí.

„Nemůžu je odmítnout,“ opakoval. „Musím tam jít, do toho ledového tunelu, o kterém jsem se dozvěděl z jejich myslí.“

„A také z mysli toho muže od lanovky,“ dodala Shania. „Mám souřadnice. Ale, Scotte, ty tady mluvíš o mrtvých!“

„Já vím,“ přikývl Scott.

„Máme svůj úkol. A tohle by nám mohlo narušit plány.“

Scott na ni zíral tím svým novým, zvláštním pohledem. „Ne, to si nemyslím,“ namítl. „Protože stejně jako ten chlápek od lanovky nám mají i mrtví co říct. Jsou zasvěceni do věcí, které se živí nikdy nedozvědí.“

„Ano! Ano!“ vylekal je Traskův výkřik, když se mikrobus konečně ocitl na hraně útesu a převrhl se s rachotem dolů, takže silnice byla konečně průjezdná.

Má khiff, vzpomněla si ještě Shania. Co je s tím lokalizérem? 

A její khiff odpověděla: Jeho energie… bude stačit. 

Shania přikývla. Ptám se jen proto, že mám starost o tebe, má khiff. 

Já vím, odpověděla jí. A o sebe a Scotta a tento svět. 

„Můžeme vyrazit?“ zeptal se Scott, zvedl vlka a sevřel ho ve svém náručí. Shania místo odpovědi jen objala Scotta kolem ramen a pak –

Zhmotnili se v kryogenním tunelu Schloss Zonigenu. Shania se nepřestávala třást, ale teď to bylo spíše chladem než z nenadálého probuzení Scottova nového, hrůzného talentu. Černý oděv byl dobrý nápad, a dokonce i pod kuklami vypůjčenými od švýcarských specialistů, kteří už je samozřejmě k ničemu nepotřebovali, cítili, jak je vzduch v jeskyni mrazivý a jak jim mrzne dech.

Scott se přiblížil k jednomu z poklopů pokrytému námrazou, zastrčil hlaveň své zbraně za jeho madlo a škubl jí. Kdyby to byl udělal holou rukou, určitě by mu k tomu mrazivému kovu přimrzly prsty a strhl by si z nich kůži. Pak pomalu vytáhl jednotku ven po kolejnicích, až se objevil vypouklý kryt. Pečeti na něm byly porušeny a tam, kde kdosi otevřel víko, zela pěticentimetrová mezera. A za ní tma.

Scott nyní znovu použil svou zbraň. Pomalu zasunul její hlaveň do škvíry a zapřel se o ni, až led, který se nashromáždil kolem a zmrazil panty, praskl a víko povolilo.

Shania si přiložila ruku k ústům a vrávoravě odstoupila. Vlk stojící na zadních nohách po boku Scotta okamžitě seskočil a s naježenými chlupy také odstoupil stranou. A Scott: ten při pohledu na obsah čehosi, co se dalo nazvat ledovou hrobkou, už nevnímal tu hrůzu, ale jen žal, soucítění.

Bývala to zřejmě dívka nebo mladá žena. Ale teď –

Kůže na její tváři byla hnědá jako stará kůže s šedivými svraštělými rýhami a vpadlými rozevřenými rty, jejichž výraz připomínal rozzlobený úšklebek, a za nimi krásně bílé zuby. Její vlasy byly nádherně husté a zářily v nich ledové krystalky. Spadaly jí na ramena v úhledných kudrnách, zato nehty na rukou složených na vpadlé hrudi byly alespoň pět centimetrů dlouhé a zahnuté jako drápy nějakého prehistorického zvířete. A za nehty měla suchou, zhnědlou krev!

Scott to nevěděl, ale tohle byla dívka, které se Mordri Dvě – Simon Salcombe, jeho největší nepřítel – ‚dotkl‘ svou nekromantickou mocí, aby ji ‚probudil‘, takže podrápala obličej Herr Roberta Steina. Jakmile ji však Salcombe propustil ze své moci, brzy znovu ‚zemřela‘ a vrátila se zpět do své původní podoby. A nyní:

Jsi to ty, ty zrůdo? zeptala se dívka. Ano, slyšela jsem nějaké zvěsti o jednom hřejivém, nekroskopovi – ale také znám dotek jednoho chladného, ďábla, satana! Přišel jsi snad, abys mě znovu mučil? Nebo je to, je možné, že tohle je opravdu Harry Keogh? 

Byla vyděšená, ale Scott St. John její záhrobní myšlenky slyšel. A jeho srdce, jeho teplo sálalo až k ní: „Ne, nejsem Harry Keogh, o kterém jsi slyšela,“ odpověděl jí, takže jej slyšela i Shania. „Ale Harry je nebo byl mým přítelem.“ (Jak jinak jí to měl vysvětlit? Jak vůbec začít vysvětlovat, že malá část Harryho – nebo možná dokonce velká část – byly nyní součástí jeho?) Jenomže řeč mrtvých často přenáší víc než jen slova a totéž platilo i o Scottových myšlenkách, takže:

Achchch! vzdychla ta mrtvá dívka. Teď už to cítím! Tvé teplo! Tvé živé, dýchající teplo! 

„Pověz mi o sobě.“ poprosil ji Scott. „O všech lidech tady – ale co nejrychleji můžeš, protože mí přátelé a já zde máme spoustu práce. Musíme toho hodně napravit.“

Dívka okamžitě pochopila důležitost situace a její myšlenky začaly proudit rychleji, bylo to srovnatelné spíše s shing’tským přenosem myšlenek než s normální konverzací: Vezmu to od začátku – byla jsem oklamána, podvedena, okradena. Tahle kryogenní věc: byla jen velice malá šance, že bychom se kdy mohli vrátit, ale věřili jsme. Mezitím byli mnozí z nás mučeni, trýzněni a znetvořeni v to, co vidíš před sebou. Teď už nemáme vůbec žádnou šanci, protože zařízení, které nás udržovalo v zamrzlém stavu – doslova naše těla pozastavilo – kdosi vypnul. A generátory, které napájely naše kryogenní buňky, teď pohánějí něco jiného. Něco hrůzného! 

„Ale jak všechno tohle můžeš vědět?“ zeptal se Scott. „Když ležíš tady, daleko od živých i –

“I mrtvých?  

„Ano.“

Ale vždyť jsi nekroskop! Tedy jsi jako on. Tak určitě musíš vědět, jak se mezi sebou dorozumíváme? Koneckonců, jiný takový, jako jsi ty, nám ukázal, jak na to.

„Ale já nejsem on,“ opakoval Scott a věděl, že dívka cítí, jak zakroutil hlavou. „Nejsem stejný, a navíc jsem v tomhle ohledu nováčkem. Řekněme, že se postupně seznamuji se situací, a doufám, že se mi brzy podaří se k něčemu dopracovat.“

Stejně ti to povím, pokračovala dívka, která se rychle pasovala do role mluvčí šeptajících mrtvých. Když jsme sem přišli, byli jsme uloženi do těchto jednotek. Byli jsme mrtvi, ano, ale nebyli jsme rozložení. Naše těla a naše orgány byly nedotčené, zachované. Ale dokonce i tehdy se vyskytly chyby v systému. Když se někteří z nás rozložili – v tomhle ledovém prostředí je to zdlouhavý proces, něco jako scvrkávání se nebo mumifikace – mrtví na hřbitově v Idossole se nad námi smilovali a pokoušeli se nás utěšit. Potom, když přibývali další, utěšovali se navzájem. Někteří z našich řad – a já jsem byla jedna z nich – však byli stále udržováni ve zmrzlém stavu: nebyli ‚naživu‘, ale možná byli schopni se probudit k životu, kdyby se třeba z nepřesné a nedokonalé kryogenní vědy stalo něco víc… jenomže tehdy sem přišli ti netvoři, kteří nyní vládnou Schloss Zonigenu. 

Jak pokračovali ve své hrůzné práci, potřebovali víc a víc energie, a tak si generátory přivlastnili pro své vlastní potřeby. Což znamená, že my jsme –

„Že jste ‚zemřeli‘ definitivně,“ hádal Scott.

Ale to není ještě to nejhorší. Dívka vzlykala tak usedavě, že Scott ‚cítil‘ chvění jejího seschlého těla. Protože tyhle zrůdy mají moc nad tělem – dokonce i mrtvým tělem! – pokud se tedy ještě zcela nerozložilo a nerozpadlo v prach. Jejich dotek dokáže oživovat, ale mnohem častěji zabíjí a zohavuje. A oni používají ten zázračný dotek, aby si s námi mohli hrát jako nějaké groteskní, šílené děti se svými maňásky! 

Scott cítil, jak se mu zježily chloupky vzadu na krku, když si vzpomněl, proč je tady: aby pomstil Kelly, která zemřela účinkem právě takového ‚doteku‘. Ale ta mrtvá dívka pokračovala ve svém příběhu.

I mě si povolali, vdechli do mě život a vzduch do mých plic. (Scott se znovu podíval na porušenou pečeť její kryogenní komory a vzpomněl si, že víko bylo pootevřené.) Probudila jsem se a začala jsem se kolem sebe ohánět rukama! Nevím jistě, jestli ty mé instinktivní pohyby způsobily mému trýzniteli bolest, ale doufám v to. V každém případě odešli a nechali mě tu opět v chladu a tmě. 

„Jsi velmi statečná,“ řekl jí Scott. „Ostatní by žebrali o milost. Ty jsi bojovala, bila kolem sebe rukama. A uspěla jsi, pod tvými nehty je krev. Ale co kdyby k tobě přišel někdo laskavý, třeba kryogenní vědec, který by se chtěl pokusit tě vzkřísit? Jak můžeš vědět, že to byl jeden z Mordriů?“

Mrtví se na těchto místech mnohému naučili, nekroskope. Naučili jsme se obávat určitého stylu chůze – chůze Mordriů – a také máme hrůzu z jejich chladu. Když se naše jednotky ještě více ochladí, víme, že jsou nablízku. Ty hřeješ, ale Mordriové jsou jako led v tomhle tunelu.

A tu Scottovi cosi našeptalo: „Můžeš mi ukázat, co jsi viděla, když tě tihle tvorové vyrušili? Pokud mám proti nim bojovat, potřebuji vědět, jak vypadají.“

Ty máš v plánu je zničit? Dívka pochopila, že ano. Pak se rozhodně musím pokusit ti ukázat, co jsem viděla. 

Bylo to, jako by se Scott díval skrze zakalené oči; pochopil, že její oči jsou… no, ne zrovna zvyklé se dívat. Ale když se dívka soustředila na své vzpomínky – ať už byla jakkoliv vyděšená – obraz se pomalu začal rozjasňovat. Obličej nacházející se nejblíže Scottovi, ten, který poškrábala, byl naprosto normální obličej, jaký má každý smrtelník. Normální, ale vyděšený! Tohle přece nemohl být nikdo z Mordriů? Ale za obličejem Roberta Steina, kousek vedle něj, byl další, který, když se na něj Scott zaměřil, okamžitě poznal.

„To je on!“ vyrazil ze sebe Scott. Ty černé oči Simona Salcomba nešlo zaměnit, jeho sinalé, propadlé tváře, jeho voskový obličej a protáhlou, klenutou lebku. Všechno tohle si Scott dobře pamatoval, ale ten odporný, křivý úšklebek Mordriho Dvě, když rozevřel svá malá ústa a vycenil drobné, rybí zuby, to bylo něco nového. A ať už ten pohled viděl kdekoliv, bylo jasné, že tohle je pohled naprostého šílence!

Zranila jsem nevinného! zděsila se dívka.

„To nebyla tvoje chyba,“ utěšoval ji Scott. „Ale to, co udělal tomu muži on – jako kočka hrající si s myší – to bylo úmyslné. Viděl jsem to v jeho očích.“

On je tedy tvůj nepřítel? zeptala se dívka.

„Jeden z nich,“ přikývl Scott, „ale z mého pohledu je to ten nejhorší a já se ho chystám zabít, ano. A potom… no, všichni tři Mordriové musí zemřít.“

Scotte, řekla mu dívka, která si jeho jméno přečetla v jeho mysli, dovol nám ti pomoci. Mnozí z těch, kteří tady leží, tancovali pro Mordrie jako loutky. Teď jim dovol zatančit si na jinou melodii. 

Ano, dovol nám ti pomoci! Volání Velké většiny bylo jako vítr hučící ve Scottově hlavě, ale byl to vítr, který najednou vál všemi směry. My to chceme stejně jako ty, nekroskope! 

„Ale jak byste mi mohli vy pomoci?“ zeptal se Scott, přestože znal odpověď, a když si to uvědomil, chloupky na krku se mu znovu zježily a on o krok ucouvl.

Prosím, naléhala ta mrtvá dívka. Neodvracej se takto od nás, Scotte! My chápeme, že nejsi Harry Keogh, ale máš jeho moc. Ptáš se, jak ti můžeme pomoci? Stačí, když nás o pomoc prostě požádáš, Scotte. Jen nás požádej! 

Pak… připadalo mu, jako by to za něj vyslovil někdo jiný. „Pomůžete mi?“ zeptal se. A vzápětí přišla odpověď. Ano! 

Och, ano!

Samozřejmě že ti pomůžeme!

„Ale nejdříve pomohu já vám,“ přerušil je Scott.

Začal procházet tunelem, rukávem si obalil pěst a začal vytahovat kryogenní jednotky z výklenků. Pažbou své zbraně rozrazil zbylé pečeti, které byly ještě stále neporušené.

Dost! křičeli mrtví, když zjistili, co dělá. Už jsi udělal dost, nekroskope! Teď už si pomůžeme sami. 

Scott uslyšel praskání, to jak se víka rakví začínala jedno po druhém hýbat, a vrátil se k Shanii, která ve svém kabátě vypadala malá a bledá. I vlk kňučel a byl nahrbený, s ocasem mezi nohama a ušima sklopenýma.

„Pokuste se jich nebát,“ poradil jim Scott hlasem, který jako by ani nebyl jeho. „Jsou to naši přátelé.“

„Přátelé?“ zeptala se Shania třesoucím se hlasem, když viděla, jak se víka rakví se sykotem otevírají a z nich začínají trhavě vylézat jejich obyvatelé. „Ano, když to říkáš – ale přesto, je čas vydat se dál.“

„A co tvá khiff?“ Scottův hlas už zněl mnohem přirozeněji. „I když už jsme uvnitř, pořád budeme potřebovat lokalizér. Ale já vím, že jej ke svému životu potřebuje i tvá khiff, a tak jsem se chtěl zeptat…“

„Já vím,“ na to Shania a rozhlédla se ledovým tunelem, kde nyní mrtví – doslova mumie – vyprošťovali své kolegy ležící v dlouhé řadě rakví. „Zkusím se zeptat.“

Má khiff, začala.

Ale její přítelkyně byla dávno informována o tom, co se děje a ihned jí odpověděla: Já vím, má Shanio. A má odpověď je ano, můžeš ještě použít svůj lokalizér. 

„Ale, má khiff, já vím, že teď už musí být jeho energie téměř vyčerpaná!“ protestovala Shania. „A také, že bez něj nemůžeš existovat.“

A po chvíli ticha se ozvalo: Mně bude stačit i absolutní minimum, má Shanio. Nedělej si o mě starosti. 

Jenomže Shania byla na vážkách. Už nebyla přesvědčená o tom, že khiff mluví pravdu – byla si jistá, že jsou to lži, i když možná milosrdné lži – obrátila se tedy se svou starostí na Scotta. „Mám strach o mou khiff! Myslím, že má v úmyslu se obětovat! Ale je to nezbytně nutné? Co Möbiovo kontinuum?“

Scott na to mohl jen s lítostí zavrtět hlavou. „Ve škole jsem se nikdy nedostal dál než ke zlomkům, desetinným číslům a několika jednoduchým rovnicím. Nejsem sice žádný hlupák, ale co se týče matematiky Harryho Keogha: zapomeň na to. Na to bych potřeboval mít fotografickou paměť, abych si zapamatoval alespoň polovinu z toho, co mi ukázal.“

Já takovou paměť mám, promluvila v jejich hlavách khiff. Jenže v tomto případě nemohu zaručit její spolehlivost, jinak už bych vám to dávno navrhla. 

Shania otevřela překvapením ústa. „Jsem to ale hlupák! Samozřejmě, má khiff byla s tebou – se mnou, s námi – když ti Harry Keogh ukazoval, jak na to!“ A pak se obrátila zpět na svou přítelkyni: Má khiff, proč ses o tom nezmínila už dávno? Vždyť tohle je naše spása! 

Bohužel nás může i zničit, má Shanio, odpověděla khiff.

„Ale proč?“

Pokusím se to vysvětlit, ale nezbývá nám moc času a já možná nenajdu ta správná slova. Přesto…

A po chvíli ticha: Nekroskopova čísla. Podle mého názoru jim ani on moc nerozuměl. Prostě věděl, kde je má zastavit, aby se utvořily dveře, ale v tom číselném bludišti jsem cítila i další dveře, bylo v něm ztraceno mnoho dalších dveří. Byly tam dveře do všech míst a časů, ale ne všechny byly tak tvárné jako ty Harryho. Například: víš přece, že jsem se zrodila v gravitační jámě na Shingu, abych se mohla spojit s tebou? Samozřejmě že to víš. Ale za některými z těch ukrytých dveří jsem cítila gravitační studny. A také jsem cítila, že některé z těch dveří jsou jednosměrné, lze do nich vstoupit, ale cesta ven už z nich nevede. Co když udělám chybu a dovedu vás do minulosti, kdy byl tento svět ještě roztavená hmota 

– nebo do budoucnosti, kdy se jeho atmosféra vypaří – nebo hluboko do nějaké obrovské gravitační studny, která vás rozloží na atomy a ty pak na jejich nejzákladnější částice? Tohle nemohu riskovat.

Shania byla nyní rozzlobená anebo možná jen zklamaná. „A tak ses rozhodla, že prostě obětuješ sebe! Já vím, že lokalizér už je teď úplně vyčerpaný. Teď už musí být!“

Ještě ne, má Shanio, odpověděla jí khiff. Na tomto místě jsou vzdálenosti tak malé, že energie potřebná na jejich zdolání je zanedbatelná. Ještě můžeme lokalizér použít, ještě není zcela vyčerpaný, ještě ne. 

„Ale po dalším skoku bude – a co se pak stane s tebou?“ Shania nečekala na odpověď a obrátila se ke Scottovi s prosebným pohledem. „Scotte, prostě to s Möbiovým kontinuem musíme riskovat.“

Scott zkontroloval čas a odpověděl: „Ať už se rozhodneme udělat cokoliv, musí to být teď. Máme posledních třiatřicet minut a pak bude konec.“ Pak si uvědomil, co právě řekl: „Zatraceně – zase to číslo!“

„Ach!“ vykřikla Shania a odtáhla Scotta stranou – a vlk také uskočil – protože se kolem nich začali šourat zmrazení mrtví. Z jejich ztuhlých kloubů a scvrklých těl odpadávaly ledové krystaly jako diamanty. Jen mrtvá dívka se ještě naposledy zastavila a promluvila ke Scottovi:

Ať už tohle dopadne jakkoliv, pamatuj si jedno: mrtví ze Schloss Zonigenu na tebe nikdy nezapomenou. A teď půjdeme odvést svou práci.

Scott se na ni podíval – na její zničené tělo a tenoučké ruce, na její propadlé, zakalené, nevidomé oči, které se přesto ‚dívaly‘ na něj – a ve své mysli ji viděl takovou, jaká bývala: krásná, mladá žena s usměvavými tvářemi a nádhernými vlasy. Byla velká škoda, že zemřela tak mladá. Hrozné, že byla mučena ve svém vlastním hrobě!

„Ano,“ odpověděl, „a já nikdy nezapomenu na vás. A můžete mi věřit, že i my uděláme vše, co bude v našich silách.“

A po těch slovech mrtví odkráčeli…

„Kam chceme jít?“ zeptala se Shania, která uposlechla varování khiff a smířila se s faktem, že musí ještě jednou použít lokalizér.

Scott si kolem krku pověsil plamenomet, zkontroloval, že má nabité obě hlavně své brokovnice, a řekl: „Musíme se nějak dostat do centrální jeskyně, kde mají tu svou loď. Ale je příliš riskantní objevit se rovnou tam. Nemůžeme se tam jednoduše zjevit a nevědět, co tam na nás čeká. Máš souřadnice postranních tunelů, a hlavně těch, kde v celách Mordriové mučí své vězně?“ To byla další zbytečná otázka, ale všechno se teď odehrávalo tak rychle.

Shania přikývla. „Stejně jako ty, i já mám všechny souřadnice Schloss Zonigenu. A stejně tak i moje khiff.“

„Pak nemám další otázky,“ pokrčil rameny Scott. „Vezmi nás do postranního tunelu s celami. To je místo naší další zastávky.“

A jen co zvedl vlka, už tam byli…

Čtyřicátá pátá kapitola

Pro toho jediného muže, který si stihl uvědomit jejich příchod, věštilo náhlé zjevení kohosi ve vězeňském tunelu hrůzu a utrpení. Byl přesvědčen, že ví, co teď bude následovat: jeho pomalá, mučivá smrt! Neboť jeho první myšlenka byla ta, že tato dvojice – Scott St. John a Shania – musí být nějací noví Mordriové. Kdo nebo co jiného by mohli být, když se tak najednou zjevili, přesně jako oni, v tak nevhodnou dobu? Takže určitě vědí, co udělal, a přišli jej potrestat; alespoň tohle bylo jasné. Ale co ten pes nebo vlk, nebo co to bylo…!?

Scott si vybral právě tohle místo, protože věděl, že v labyrintu Schloss Zonigenu je tenhle tunel přímo napojen na ostatní tunely, přírodní jeskyně a ‚zakázané jeskyně‘, které byly přístupné pouze hrstce privilegovaných, obzvláště perverzních strážců anebo pověřenců, kterým Mordriové udělili jisté ‚zvláštní výsady‘. Tuhle informaci získal Scott od khiff, která si všechno tohle přečetla v mysli obsluhy lanovky. Scott se tedy logicky domníval, že místo bude opuštěné, a byl to ideální strategický bod, ze kterého mohl zahájit útok na přilehlé jeskyně, na loď Mordriů a na samotnou trojici.

Až na direktora Guntera Ganzera a ještě jednoho muže byl tunel opravdu prázdný. Ten druhý muž byl – nebo býval – přisluhovač Mordriů a jejich důvěrník, Erik Hauser. Vlastně to pořád ještě byl Erik Hauser, ale už to nebylo to životaplné prase jako dřív. Nyní byl mrtvý a ve chvíli, kdy se objevila Scottova trojice, měl Ganzer plné ruce práce, neboť se snažil odvléci jeho tlusté tělo s rozdrcenou lebkou do tmavého zákoutí jednoho z výklenků ve zdi tunelu.

Scott spatřil Ganzera jen o zlomek sekundy dříve než on jeho. Doslova o zlomek sekundy. Než si Ganzer dokázal uvědomit, že se v tunelu náhle pohnul vzduch a mírný vánek mu doletěl na zpocený zátylek. Pak se ohlédl. A co viděl Scott?

Kromě zkroucené levé nohy s chodidlem převráceným opačným směrem, vypadal direktor jako normální lidská bytost. Scotta tedy nijak nepřekvapil. Někoho takového by tady čekal. Vysoký byl asi sto sedmdesát centimetrů, kulatý, měl zpocený obličej, vypoulené, vyděšené oči, rychle ustupující vlasový porost a ústa se mu nekontrolovatelně cukala.

Byl elegantně, pro tohle místo a příležitost možná až příliš čistě oblečený. Pod rozepnutým sakem měl bílou košili a kravatu, vestu a rolák. Určitě nevypadal jako číšník, přesto by klidně mohl být vrchním v nějakém velkém hotelu; nebo loutkový manažer Schloss Zonigenu. Jen ten provinilý, vylekaný pohled v jeho tváři – a to, co leželo na podlaze u jeho nohou, tedy těžký francouzský klíč potřísněný čímsi rudým s přilepeným chomáčem černých vlasů – kazil tu iluzi.

Ta chvíle vzájemného uvědomění si cizí přítomnosti, napjatá a strnulá, však trvala jen krátce.

„Nein! Bitte nein!“ křičel Ganzer a padl na kolena. Ve stejném okamžiku ale zašilhal stranou a Scott viděl, jak sahá pro pistoli v opasku toho mrtvého důvěrníka.

Scott přiskočil blíž, kopl Ganzera do ruky a poslal automatickou pistoli kamsi do tmy. Pak podal svou zbraň Shanii, popadl Ganzera za límec, zvedl ho a už už se chystal ho udeřit svou tvrdou pěstí, když jej Shania zastavila.

„Přestaň!“ křikla. „On není jedním z Mordriových mužů.“ Shania si přečetla Ganzerovu mysl a nenašla tam nic jiného než strach a možná ještě zbytek hněvu, který pomalu vyhasínal a který nyní vystřídala hrůza a zjištění, co to vlastně provedl.

Ganzer byl zády opřený o stěnu jeskyně a očima přejížděl od Scotta k Shanii – a také k vlkovi s vyceněnými zuby – a pak zase ke Scottovi. Jeho překvapené, mrkající oči zaregistrovaly jejich zašpiněné obličeje, tmavé oblečení a zbraně, které měli ti dva u sebe. „Cože?“ lapal po dechu. „Kdo? Ale… vy jste Britové?“

Scott se podíval na Ganzera a pak na tělo napůl trčící z výklenku. Několik sekund, než to sám zastavil, mu řeč mrtvých umožnila vyslechnout si otázky zavražděného: jeho překvapení nad tím, že nevěděl kde, kdy nebo co je – jen si uvědomoval tu náhlou, studenou temnotu podsvětí.

„Vy jste ho zabil?“ zeptal se, ale bylo to spíše zjištění než otázka.

„Ale… ale já jsem to nechtěl udělat!“ Ganzerův hlas byl nejistý a nebezpečně stoupal.

„Tiše!“ zavrčel Scott a dodal: „A nepokoušejte se mi lhát! Je mi jedno, jestli jste ho zabil, tedy pokud byl jedním z nich.“

„To tedy byl!“ přikývl Ganzer, schopný teď už alespoň částečně kontrolovat svůj roztřesený hlas a těžký dech. „To je jisté. Und was fur ein Schweinhund!“ 

„Zkuste to anglicky, jestli můžete,“ požádal ho Scott. Ne, že by to nějak vadilo, protože sám dobře mluvil německy, a navíc měl teď permanentně zapnutou telepatii. Mohl by si ji vypnout, ale v této situaci bylo rozumnější neustále prohledávat nejbližší okolí a ujišťovat se tak, že jej ani jeho tým nic nepřekvapí. „Tak proč jste ho zabil?“

„Kvůli své ubohé ženě, kvůli sobě a za to všechno, co už jsem déle nedokázal poslouchat! Přišel sem za mou ženou – aby byl s ní – tady, v její cele. Říkal mi, co všechno jí hodlá udělat, co jí už udělal a nejednou! Je to Erik Hauser, takzvaný důvěrník. A ze všech přisluhovačů Mordriů byl on ten nejhorší. Stejně jsem si byl jist, že je můj osud zpečetěn v každém případě, a tak jsem se za ním vydal až sem. Ve chvíli, kdy se chystal odemknout zámek cely mé ženy, už jsem to nemohl vydržet, proto jsem se za ním připlížil a… a…“

„Ano, já vím,“ přikývl Scott. „Ale teď se uklidněte, vezměte si tu zbraň a povězte mi, co jste myslel tím, že je váš osud stejně zpečetěn.“

Shania se mezitím vydala otevřít celu, o které byla před chvílí řeč, a Ganzer se jal vysvětlovat: „Myslel jsem to přesně tak, jak jsem to řekl. Všichni tři Mordriové jsou šílenci, ale ten, co si říká Guyler Schweitzer, ten je z nich nejhorší! Před necelou půlhodinou mi řekl, že až jejich loď vzlétne, celá tahle jeskyně, komplex – Schloss Zonigen a všechno s ním – bude zničen a všichni, co jsou uvnitř, zemřou! A ať už je to blázen, nebo ne, v tom mu věřím! Takže jsem neměl co ztratit… no, s výjimkou svého života, který by skončil hroznou smrtí!“

„V tomhle mu opravdu můžete důvěřovat,“ přisvědčil Scott. „Ale teď není čas pouštět se do vysvětlování.“

Zatímco mluvil, ozvalo se slabé zasténání – ale čeho? Možná úlevy? Nedůvěry? A pak z otevřených dveří cely zavolal jakýsi chabý, kňourající hlas: „Guntere? Můj Guntere? Jsi to opravdu ty? Už jdu, Guntere! Už jdu za tebou!“ Ta slova byla vyřčena v němčině, ale Scottovi to už teď bylo jedno, neboť díky telepatii rozuměl všemu.

„Cože?“ podivil se Ganzer a otevřel ústa údivem. „Hannelore? Ona mluví, hýbe se? Ona je schopná mluvit a… a…“

Shania vyšla ven z cely; vypadala velice otřeseně, nedokázala uvěřit, že by byť i šílená bytost její rasy dokázala znetvořit jinou živou bytost tak, jak byla znetvořena právě Ganzerova žena. A stačil k tomu jediný dotek, jediný Mordriho dotek: kdysi léčivý, nyní ničivý dotek šílenství. Jenomže Shania byla také Shing’t a její dotek byl čistý a neposkvrněný. To, co bylo změněno, narušeno, stejně tak rychle dokázala napravit a dát do původního stavu.

Chabé osvětlení tunelu začalo blikat a jiskřit krátce poté, co Shania vešla do cely. Scott věděl, co to znamená, a když se ve dveřích krátce nato objevila vrávorající ženská postava, efekt byl téměř stroboskopický.

Ganzer zkameněl, napůl se odvážil doufat, napůl se bál, a když se světla znovu uklidnila, uviděl svou ženu v celé kráse. Jen tlumeně vykřikl a vrhl se k ní.

Protože tohle nebyla ta gumová chobotnice s dolní polovinou ženského těla, kterou viděl naposledy v tom brlohu a nad níž se rozplakal. Byla to Hannelore tak jak si ji pamatoval, jak vypadala dříve; byla to jeho žena, kterou miloval již od mládí a která se k němu znovu navrátila! Jen její vlasy byly jiné – rudohnědé kadeře teď měla protkané stříbrnou barvou. Ale co jiného mohl čekat? A navíc mu to vůbec nevadilo.

Od pasu nahoru byla nahá a sukně z ní visela v cárech, ale štěstím se mu téměř zhroutila do náruče. A Shania řekla Scottovi: Ona se z toho vzpamatovává, a rychle. Má khiff jí pomohla s… s těmi strašnými psychologickými problémy a zároveň jí všechno vysvětlila. Ona ví, proč tu jsme a co ještě musíme udělat. 

Ganzer ztratil řeč; tekly mu slzy a mrzly mu na tvářích. Rychle se vysoukal z kabátu a zabalil do něj svou ženu. Ona jej přijala, ale vzápětí Ganzera odstrčila se slovy: „Guntere, teď musíme pomoci osvobodit ty ostatní, všechny, co tu jsou!“ A bez dalšího otálení – stále ještě trochu nejisté, ale každou chvíli silnější – vyrazila k další cele, která sousedila s její.

Ganzer se chtěl vydat za ní, ale Shania ho zastavila a ‚dotkla‘ se jeho nohy. Muž upadl na zem a díval se, jak se jeho noha svíjí jako raněný had. „Ach… achich‘.“ a třesoucí se rukou si masíroval nohu. Bolest však po chvíli zmizela a jeho noha byla zase taková jako dřív.

Vyskočil a přitiskl se ke zdi tunelu a nechápavě zíral na Shaniu. „Ale vy… vy jste jedna z nich!“

„Ne, není,“ bránil ji Scott. „Je jedna z nás. A teď se vzpamatujte a pomozte nám osvobodit ty ostatní. Přiveďte je k Shanii. A pokud to nebude možné, Shania přijde za nimi. Ale co nejrychleji, protože nemáme mnoho času.“

Možná ještě méně, než si myslíš! promluvila Shania v jeho mysli. Když jsem odhadovala čas úsvitu nad východními vrcholky, záměrně jsem přidala možná pět minut, abych nám ušetřila nějaký čas navíc. I přesto, a pokud jsem se ve svých výpočtech nemýlila, zůstává nám nanejvýš dvacet dva minut. Možná o minutku míň. Takže řekněme dvacet minut, abychom měli jistotu. 

„Cože?“ nechápal Scott. „Jistotu? Ona je tu nějaká jistota?“ Se šmouhami od sazí na obličeji vypadal najednou pohuble, ztrhaně. Jeho oči nebyly takové, jaké Shania znala. Byly chladně odhodlané, ale také ponuré… ale ponuré jako co? Ponuré jako smrt? Možná. Smrt, ano, se kterou se Scott nyní už dobře znal. Shania se zachvěla a Scott jí jen odpověděl: „Dobrá, dvacet minut. Ale musíme dokončit, co jsme tady započali…“

Trvalo to jen několik minut, ale zdálo se, že uplynuly celé hodiny, než byli všichni vězni osvobozeni; jak muži, tak i ženy se díky ‚doteku‘ Shanii navrátili do původní podoby, zatímco khiff vymazala z jejich myslí ty nejhorší vzpomínky. Všichni se nyní krčili na okraji tunelu.

V tu chvíli se z druhého tunelu, vedoucího z hlavní jeskyně, vynořil ozbrojený strážce.

Navzdory svým telepatickým schopnostem – narušeným prací s hrůzně znetvořenými obyvateli vězeňských cel – byli Shania se Scottem jeho objevením zaskočeni. Oni byli zaskočeni, ale ne vlk, ten vůbec ne. Pravda, tentokrát mu to chvíli trvalo, než strážce zaregistroval, jenomže přes ty nové, většinou nepříjemné pachy linoucí se z cel plných nemytých těl procházejících ozdravnou metamorfózou se ani nebylo čemu divit… dokonce i vlk má své meze! Alespoň tím se hájil.

Ale nakonec jeho citlivý nos a jemné uši odhalily, že se někdo blíží. Okamžitě, aniž by předtím varoval své Jedna a Dvě, neboť na to nebyl čas, vyskočil a běžel k okraji tunelu a tam se ukryl ve výklenku kamenné zdi.

Teď byl čas je upozornit: Scotte, Shanio, někdo přichází! 

Oba mstitelé uslyšeli uprostřed houfu bývalých vězňů vlkovo varování a vyrazili kupředu – jenomže se hned zarazili, stejně jako strážce, který je také spatřil. Jejich telepatie se však opět rozběhla naplno a oba se na něj okamžitě zaměřili.

Zatraceně, měla pravdu! pomyslel si. Ta zatracená děvka měla pravdu, že se tady něco děje. Ale ať už je to cokoliv, já tomu okamžitě učiním přítrž! Ve své mysli měl samozřejmě obraz Gelky Mordri, Mordri Jedna, jak ji viděl naposled: naštvanou, šílenou stvůru, vyzáblou a hranatou jako nějaký hmyz, s rozcuchanými vlasy, cukajícími se čelistmi a širokými gesty dlouhých rukou. Gelka takhle vypadala přibližně před minutou, když vysílala stráže na všechny strany, poté co údajně zaznamenala někde poblíž shing’tskou energii.

Scott byl znovu v pohybu. Prodral se houfem až dopředu, a když strážce zahlédl jeho zbraň, o krok ustoupil a oči se mu zúžily do malé štěrbinky. Pak se ale vzpamatoval, pozvedl hlaveň pistole a pomyslel si: No, ať už jsi, kdo jsi, k čertu s tebou! A co se týče vás ostatních blbců, tak vy taky můžete ochutnat něco z tohohle! 

Stiskl spoušť… ale o zlomek sekundy pozdě.

Vlk si totiž přečetl jeho záměry, vyskočil z úkrytu, celou váhou mu narazil do ramene a jeho černé čelisti se zakously do měkkého mužova krku. Muž zaječel bolestí a překvapením, ztratil rovnováhu, hlaveň pistole se obrátila vzhůru a zběsilé střely se zavrtaly do drolícího se kamene stropu, ze kterého se na zem snesl prach a kamenné úlomky.

Vlk stále svíral mužův krk a jeho tesáky pronikaly pořád hlouběji, ale pak uslyšel rozkaz svého Jedna: Vlku, pusť ho! Vlk věděl, co má Scott v úmyslu, povolil čelisti a lehl si na podlahu. Než se strážce vzpamatoval, Scott vypálil ze své pistole. Z bezprostřední vzdálenosti se střela zavrtala do mužovy hrudi, kousek vlevo od hrudní kosti. Roztříštila mu klíční kost, vyrvala polovinu hrdla a smýkla jím o kus dozadu. Strážcova zbraň vyletěla do vzduchu a on sám padl mrtev k zemi.

Co? Co se stalo? zeptal se mrtvý. Ale nekroskop Scott St. John jej jednoduše ignoroval. Jen se sehnul, zvedl ze země jeho zbraň a podal ji jednomu z bývalých vězňů Mordriů.

„Teď už to doopravdy začalo,“ poznamenala Shania, která přiběhla ke Scottovi a vzala ho za ruku. „V jeskyni s graviplánem určitě tu střelbu zaslechli a brzy sem jistě přiběhnou další. Budou ve velké přesile!“

„Prozatím ano,“ přikývl Scott. „Ale doufejme, že je to jen prozatím. Co se kruci stalo s pobočkou E?“

Zlomil svou brokovnici, zasunul do kouřící hlavně nový náboj, a než mohl vůbec začít uvažovat, co dál, najednou se zvedl vítr a v kouři ze střelného prachu se utvořily víry. Pak se před nimi zhmotnily tři postavy. Dvě po stranách byli po zuby ozbrojení strážci, kteří vypadali opravdu nebezpečně, avšak postava uprostřed vypadala mnohem nebezpečněji. Byla to totiž samotná šílená vůdkyně trojice Mordriů, Gelka Mordri!

„Achchch! Shania Dvě,“ promluvila hlasem pro uši nepříjemným jako skřípání křídy na tabuli. „Takže jsem měla pravdu. Ty jsi ta příčina mé rozmrzelosti.“ Trhla hlavou kupředu a pohnula se směrem k Shanii s nataženýma rukama. „No, skoncujeme s tím, Shanio, protože ani ozdravující dotek Shing’tů nespraví to, co je roztrháno na kusy!“

Odporně se zašklebila a pomalu kráčela směrem k Shanii, zatímco se světla kolem znovu rozblikala. Vztáhla ruce k jejímu obličeji a přitom vrhla zlostné pohledy po strážcích.

Ti jako jeden muž okamžitě zahájili palbu…

O dvanáct minut dříve:

Tým Bena Traska se ve svých vozech řítil poslední úzkou zatáčkou přímo na volné prostranství před Schloss Zonigenem. Jakmile se automobily vyhouply na rovnou příjezdovou cestu, technici za volanty ještě několik sekund posečkali – aby získali čas a prohlédli si parkoviště komplexu a zčernalé průčelí s obrovskými okny a hliníkovými dveřmi

– a pak zhasli světla. Nezůstali však úplně slepí, i když světla lemující prostranství byla zhasnutá: další zdroje světla poskytovala bílá fasáda, osvětlené vížky a recepce za skleněnými dveřmi… což na druhou stranu znamenalo, že ani oni nejsou neviditelní.

Jak se jejich automobily plazily přes ledový povrch parkoviště, probudily se k životu dva reflektory a začaly křížem krážem prohledávat prostranství plošiny. Vzápětí se ze stejného místa ozvala dávka z automatu, ale technici včas zamířili do bezpečí za řadu zásobovacích vozů parkujících v řadě na okraji parkoviště, takže se vypálené kulky odrazily od kovových karoserií vozů.

„Zatraceně!“ zaklel Trask ve vedoucím voze a skrčil se na sedadle, protože plachty na zásobovacích vozech byly střelbou roztrhané na kusy a světla reflektorů se drala skrze díry a dotírala na ně. „Neměl tohle na starosti St. John?“

„Jo,“ odpověděl technik McGarth. „Ale čím, v porovnání s námi, asi musí procházet on tam nahoře, hm? Scott a ta udělaná kočka – ano, ten jejich chytrý, šedý přítel – proti kdovíčemu v tom zatraceném Schloss Zonigenu!“

„Rychle ven z auta,“ zavelel Trask. „Schovejte se za kola těch náklaďáků. Tak alespoň budete moci střílet, když se někdo odváží ukázat na tom otevřeném prostranství. A modlete se, aby nikdo z těch střelců – i když mi připadá, že to jsou jen obyčejní strážní – nedostal nápad namířit na nádrž některého z těch aut!“ Pak se obrátil k telepatovi sedícímu na zadním sedadle: „Paule, můžeš se spojit s Millií? Pověz jí to samé: aby vystoupili z auta a někam se schovali. Bůh ví, že nechci mít na rukou krev toho dítěte! A ani zbytku týmu.“

„Hotovo,“ oznámil Garvey a otevřel dveře auta. „Zajímavé, ona také chtěla vědět, jestli jsi v pořádku!“ A když vystoupili ven z auta, Trask se ho zeptal:

„No a co ty? Ty jsi v pohodě?“

„Na sto procent,“ zabručel telepat a jen jeho chraplavý hlas prozradil, že lže. Následoval Davida Chunga mlhavým rozbřeskem. „Je to jako za starých časů!“ Ale ano, Trask věděl, že Garvey bude v pořádku.

A s mlhou převalující se jim kolem nohou se osm členů týmu co nejlépe ukrylo a snažili se uskakovat před každým zabzučením a zasvištěním, každým zahvízdáním a zazvoněním odražené kulky.

„Technici,“ zvolal Trask. „Tyhle naše zbraně – dokonce i ty švýcarské – nejsou na třicet metrů k ničemu. Nejsou moc přesné. Ale co vaše kuše? Tak si říkám, co takhle sestřelit ty reflektory…? Možná to nijak zvlášť nepomůže, ale alespoň budou mít ti ostřelovači o čem přemýšlet. Ukážeme jim, že na ně máme, i když jsou nahoře na balkonech.“

Než to dořekl, dva černé stíny se rychle přesunuly, jeden k přídi nákladního auta a druhý k jeho zádi. A o deset sekund později –

Zaznělo tiché zasvištění čehosi prořezávajícího vzduch a:

Bylo slyšet prasknutí skla, pak jeden z reflektorů zhasl a nahoře na ochoze kdosi úlekem vyjekl a vztekle zaklel. Pak se ozvala nová dávka klení, to když se další reflektor rozletěl na kusy a jeho světlo zhaslo.

Tentokrát klení neustalo, ale změnilo se v sérii nechápavých otázek, zděšeného mumlání a nakonec v hysterický křik. A přestože se cílená střelba změnila ve zběsilou palbu – opravdovou salvu – už nebyla namířena proti Traskovi a jeho lidem. Kulky už sem dolů k nim nepršely.

Trask společně s Garveym a Chungem běželi přikrčení za techniky k zaparkovanému nákladnímu vozu. Skotovi se v ruce volně pohupoval samostříl, ústa měl otevřená a nevěřícně zíral na dvojici kamenných balkonů nad vchodem jeskynního komplexu. Tam ještě před chvílí svítily reflektory. Ale pokud šlo o muže, kteří u nich stáli a ostatní, ostřelující místa, kam dopadaly kužely světel –

Všichni až na jednoho záhadně zmizeli a ten jediný, který zůstal, se právě přehoupl přes ochoz a s řevem hrůzy skočil dolů i se zbraní, která padala hned za ním. A za kamennými zdmi těch balkonů tiše stála skupina groteskních, rozedraných strašáků. Místo očí měli jen světélkující hnis a zaťaté, bílé zuby v kostnatých, napůl rozpadlých tvářích svědčily o jejich odhodlanosti!

Stejné postavy se objevily i na druhém balkonu, na ostatních římsách a výklencích po celé budově: ti tvorové z kostí, rozpadajícího se masa a tuhé kůže jakýmsi způsobem hrůzně obživli.

Přestože Trask věděl, co to znamená, cítil se najednou slabý v kolenou, když vystoupil ze svého úkrytu za nákladním vozem. Očima, které už dávno nevidí, jej i přesto spatřili a rukama, na kterých občas chybělo pár prstů, se zbytky šlach a kousky mumifikovaných svalů, mu pokynuli, aby se nebál a i se svým týmem pokračoval dál!

Garvey stojící za Traskem položil třesoucí se ruku na jeho rameno, až sebou polekaně trhl: „No, co jsem ř-říkal? Je to jak za starých časů, co, šéfe?“

„Přesně tak,“ přitakal suše Trask s husí kůží po celém těle. A David Chung si povzdechl. „Tak teď už víme, co je St. John zač. Scott St. John – nekroskop! Takže jsem se v něm přece jen nespletl…“

Čtyřicátá šestá kapitola

Ben Trask si živě dokázal představit, jak to asi teď musí vypadat na recepci Schloss Zonigenu, všechnu tu šílenost celé situace. Věděl, odkud se ty mrtvoly vzaly – jediné místo, ze kterého mohly vzejít – a jak, kým byly povolány zpět do svého pseudoživota. On se svou pobočkou tyto věci znal, neboť byli zběhlí a ‚chápali‘ to tak, jak to jen obyčejný smrtelník, třebaže výjimečný, mohl chápat. Chápali ten hrůzný talent nekroskopa. On i jeho tým věděli své, ale pokud šlo o obránce komplexu…

Trask se sám sebe ptal, jestli skutečně věřili, že je v labyrintu Schloss Zonigenu už nemohlo nic překvapit, že už neexistuje větší hrůza a šílenství. Fyzické abnormality, deformace a znetvoření, které způsobovali Mordriové svým obětem: považovali tohle za nejodpornější a nejohavnější? Těžko, neboť mnohé, ne-li všechny vězeňkyně, ať už byly jakkoliv groteskně zmutované, byly nezřídka sexuálně zneužívány, a dokonce i někteří z vězňů.

A je někdo, kdo byl jejich svědkem nebo – Bože, ochraňuj nás! – zakusil tato zvěrstva, vůbec schopen uvěřit, že už ho žádná noční můra nemůže překvapit, že neexistuje žádné zlo nebo jeho následky, které by mohlo poškodit, nebo dokonce narušit jeho ‚integritu‘?

No, pokud ano, tak teď všichni takoví konečně pochopili, jak moc se mýlili. Ne že by mrtví byli nějak zlí, tedy alespoň ne na Traska a jeho tým, jenomže pokud šlo o obránce Schloss Zonigenu –

Velice dobře si to dokázal představit:

Ty rozpadající se přízraky, mrtvoly, které se ještě úplně nerozložily, některé z nich však díky selhání nebo úmyslnému vypnutí kryogenního systému vyschly a zbytek ledu v jejich útrobách a žilách teď způsoboval, že doslova praskaly; ti mstitelé vyšlí ze svých hrobů, které nebylo možné zastavit a kteří byli odolní vůči kulkám prolétávajícím skrze jejich těla; ti zombiové pomalu postupující kupředu, beze spěchu, tiše a neúprosně s nataženými kostnatými pažemi.

Teď tedy bylo několik z nich na kamenných balkonech Schloss Zonigenu a kynutím rozpadajících se seschlých paží pobízeli Traska a jeho lidi kupředu…

V jeskyni zatím pomalu utichaly poslední výkřiky a střelba, a jak se na východních vrcholcích začal objevovat první proužek světla, Traskovy myšlenky se vrátily od rozjímání o hrůzách a děsu uvnitř zpátky k realitě. Tahle bitva se zdála vyhraná, ale válka ještě pokračovala. A času už zbývalo jen tak málo.

Obrátil se k polovině svého týmu a řekl: „Rychle zpátky do aut!“ A pak zavolal směrem k zaparkovaným vozům, kde se ukrýval jasnovidec a zbytek jeho lidí čekající na další rozkazy: „Iane, víš, co se děje?“

„Ano!“ odpověděl mu pisklavý hlas. „Dobrý Bože, ano!“

„Tak nastupte rychle do auta,“ křičel Trask. „Rozjedeme se proti těm dveřím a prorazíme je!“

Teď, když byla obranná střelba ve Schloss Zonigenu efektivně umlčena, techniky pobočky E sedící za volantem už nemohlo nic zastavit. Nasedli do vozů, rozjeli se po zamrzlém, otevřeném prostranství a namířili si to přímo proti hlavnímu vchodu. Za rachotu prohýbajících se plechů a tříštícího se skla vyrazili hlavní dveře a vřítili se do recepce.

Tam prudce zabrzdili a celý tým rychle vyskákal ven. Agenti pobočky E se krčili a mhouřili oči před pronikavým světlem poblikávajících reflektorů. Rychle se rozvinuli a rozhlíželi se po případném nebezpečí. Ale zatímco odkudsi zblízka k nim doléhal zvuk střelby, tady se nedělo nic.

V záři poblikávajících světel spatřil Trask za pultem recepce bledou tvář muže s vytřeštěnýma očima. Měl na sobě šedivou uniformu hlídače a stál tam s rozpaženýma rukama zády opřený o zeď a třásl se jako osika. Ten už nepředstavoval žádné nebezpečí. Jeho automatická pistole ležela na pultě přímo před ním, ale on se neodvážil pro ni natáhnout. To proto, že u něj stáli dva mrtví muži a čekali, jestli se pohne… což se také stalo, když jej zradily jeho vlastní nohy a oči se mu převrátily vzhůru a on se s chroptěním sesul k zemi a zmizel pod stolem.

Když se světla trochu uklidnila, Traskovi agenti spatřili ten neuvěřitelný zmatek. Všude kolem nich ležela těla oděná do šedých uniforem, všechna v kalužích vlastní krve a z jejich zranění bylo zřejmé, že oživlí mrtví použili jejich zbraně proti nim. A pak, když ta nedaleká střelba a výkřiky v hlubinách komplexu opět pomalu utichly, první oběti Schloss Zonigenu – oběti naděje a lží a chamtivosti – o sobě daly vědět.

Čekaly ve stínech, avšak nyní vyrazily kupředu. Utvořily shluk, který zamířil přímo ke klenutému průchodu do hlavní chodby vedoucí do centrální části komplexu. Pak se ale zastavily, odhodily ukořistěné zbraně a zadívaly se na Traska a jeho lidi. Stály tam tiše s vážnými výrazy ve tvářích, avšak v žádném případě z nich nevyzařovala hrozba. Některé z nich byly vyschlé na troud, z dalších odkapávala voda tajícího ledu a ostatní… byly jednoduše mokré.

Pak všechny najednou zvedly své zaprášené, navlhlé nebo tlející ruce a ukázaly Traskovi cestu, kterou se má vydat.

„Ano, já vím,“ řekl chraptivě. „A děkuji vám. Ani nevíte, jak jsme vám vděční.“ Pak konečně našel svůj hlas a rozkázal svému týmu: „Jdeme!“

V průchodu – který byl spíše širokým, zvrásněným přírodním tunelem, jejž zde vytvořila láva – byly položeny koleje. Na nich stály dva otevřené důlní vagony připomínající spíše vozíky na horské dráze a jejich motory tiše předly. Vedle nich stáli další dva mrtví muži z kryogenních jednotek a na zemi se válelo několik dalších těl mordrijských stráží.

Když Trask a jeho tým nastupovali, mrtvoly jim ustoupily z cesty. Řízení se ujali technikové, Ian Goodly se z rozjíždějícího vozíku ohlédl a spatřil, jak se ti dva skáceli k zemi. Jejich práce tady skončila.

Stejně tak tomu bylo i v recepci. Pátá kolona nekroskopa Scotta St. Johna se nyní přidala k Velké většině; leželi tam, kde se znovu oddali temnotě a chladu náruče smrti, ale alespoň teď konečně dojdou klidu…

Zatímco v jiném tunelu, blíže centrální jeskyni:

Když Mordri Jedna poručila svým osobním strážcům, aby začali střílet na Scotta a lidi, které osvobodil, téměř najednou se udály tři věci. První: vlk se přikrčil, zavrčel a skočil po krku Gelky, aby odvrátil její pozornost od Shanie. Druhá: staronový Gunter Ganzer naplněný touhou po pomstě, Shania, Scott a bývalí rukojmí, kterým dali zbraně, také zahájili palbu. A třetí: několik menších explozí, náhlý zmatek, křik a klení a nevysvětlitelné, avšak nepopiratelné zvuky zbraní odhazovaných na zem a pak i zvuky zápasu, ozývající se z jeskyně, kde se nacházela samotná loď.

Pak… jako by se vše událo zpomaleně.

Scott byl zasažen; necítil bolest, jen překvapení a zklamání a úder, jako by ho zasáhla obří pěst, když mu kulka proletěla ramenem těsně pod klíční kostí a srazila ho k zemi. Mnozí lidé nalevo a napravo od něj – připadalo mu, že je jich hrozně moc – byli také zasaženi, zastřeleni. Někteří z nich vykřikli překvapením, jiní bolestí a pak padli k zemi.

Scott byl omámený a pomalu začínal cítit bolest. Z rukou mu vypadla zbraň; prsty měl ochablé, necitelné, jak ho do nich zasáhla druhá kulka. Ale zároveň, jak s roztaženýma nohama dopadl na zaprášenou podlahu, ucítil jemný náraz: to ho pažba plamenometu na jeho zádech dloubla do žeber a přetočila se mu kolem krku na prsa. Automaticky ho zachytil levou rukou a prstem hledal spouště. Kde sakra byly? Jedna pro pilotní plamínek a druhá pro vše spalující, ničivý oheň.

Jenomže vše se dělo tak strašně pomalu. A navíc tu byla Gelka Mordri, jen asi tři metry od něj.

Důvěrníci Mordri Jedna, roztrháni žhavým, svištícím olovem, padli k zemi. Gelka byla také zasažena, na jejím kaftanu se objevilo několik zvětšujících se tmavých skvrn. Avšak sama neutrpěla žádnou újmu a ani na ní nebylo znát, že by ji ta ‚nepatrná‘ zranění nějak rozhodila. Koneckonců, byla Shing’t, dokázala se sama zhojit. Zaměstnával ji však vlk, protože pod jeho váhou ztrácela stabilitu. Zarýval jí tesáky stále hlouběji do šlachovitého ramene a visel na ní jako nějaké podivné kyvadlo – házel sebou a otáčel se s každým jejím pohybem.

A Scott se sám sebe ptal: Kde je Shania? 

Jsem tady! odpověděla mu ze skalního výklenku, do kterého se přesunula ihned poté, co vyprázdnila obě hlavně brokovnice do jednoho z Gelčiných strážných. Použila jsem lokalizér, abych se ukryla do bezpečí – nebo spíše má khiff se o to postarala a odnesla mě sem… ale zároveň tím zpečetila svůj osud, protože zařízení už nemá žádnou energii! 

Scott zaťal zuby, cítil, jak v něm narůstá vztek. Je prázdný? zeptal se. A bez lokalizéru zemře i tvá khiff? No, určitě nebude sama. Ta mordrijská čubka půjde s ní! 

Jenomže Scott nemohl použít plamenomet, protože Gelka si mezitím strhla vlka z ramene a se svou nelidskou silou ho držela před sebou jako živý štít. Ba co víc – z démonického pohledu na její tváři a z toho, jak jí vibrovaly prsty – Scott poznal, že na něj použila svůj dotek!

„Ha!“ křikla a hodila na něj vyjící zvíře. Vzápětí se jí ale v obličeji objevil strach. Spatřila plamenomet, jeho pilotní plamínek v momentě, kdy Scott zmáčkl spoušť. Ale než mohl najít tu druhou, Gelka ze sebe vydala šílený výkřik, uskočila, použila svůj lokalizér a pak už se na místě, kde předtím stála, zvedl jen oblak prachu…

„Má khiff!“ naříkala Shania běžící šokovaným, ustrašeným davem ke Scottovi, kde padla na kolena. „Má ubohá khiff! Ještě bude nějakou dobu žít, ale už pomalu chřadne a brzy zemře. A ty… jak moc jsi zraněný?“ Vsunula svou štíhlou ruku za Scottovu bundu a košili pod ní

– a pak strčila prst do díry v jeho rameni!

„Co to sakra…? Zatraceně!“ Scott se instinktivně snažil uhýbat, jenomže bolest už pomalu začínala ustupovat a jemu došlo, co je Shania zač a co dokáže.

Zmutovaná tkáň je tvárná, poddajná, vysvětlovala mu. Ale hodně zničená tkáň, to už je těžší. Můžu se pokusit zahájit hojení, ulevit od bolesti. O ostatní se musí postarat tvoje tělo. Ale ty jsi zdravý a budeš v pořádku. Já nikdy nedovolím, aby se ti něco stalo! A pak jej vášnivě objala.

„Podívej se i na ty ostatní,“ poprosil ji Scott a jemně se vymanil z její náruče a vrávoravě vstal. „A hlavně na něj.“ Tím myslel Vlka.

Co… co se to se mnou děje? ozval se vlk ležící schoulený na zemi opodál. Co je to… ta bolest, ta strašná bolest? Dokonce ani na ostrově svého otce, když jsem byl zraněný, čelil chladu, dešti, hladový, jsem nikdy nic podobného nepoznal – Argh! Arrrgh! 

Vlkovo sténání bylo jak mentální, tak fyzické, jeho bolestné vytí přehlušilo všechny ostatní zvuky. Zmítal se v agónii; záda se mu prohýbala v křeči, ocas mu ztuhl, ohnul se nahoru a přilepil se mu na hřbet. A jeho tmavý řitní otvor se začínal otvírat a odhalovat narůžovělé útroby, které se začínaly přetáčet ven!

Shania jej sevřela do náruče, pohladila ho a Scott téměř cítil energii, která z ní sálala. Během krátké chvíle vlkovo vytí ustalo. Chvíli se zmítal v Shaniině sevření a pak už jen těžce oddychoval. Šedivé, zježené chlupy na jeho krku se pomalu zase uklidnily a vlk byl vyléčený. Scott jej objal.

Je to přesně, jak jsem říkala, prohlásila Shania, jakmile se přesunula k jedné zraněné mladé ženě. Zmutovanou tkáň je jednoduché napravit – to, co bylo poničeno dotekem, se dá snadno vyléčit – stejně tak potrhaná nebo znetvořená tkáň, ale nějakou dobu to trvá. Žádné z těchto zranění není smrtelné, vyléčí se, ale než se tak stane, musí se o tyhle lidi někdo postarat. 

„Zůstaň tady a dohlédni na ně,“ řekl jí Scott, zatímco se vlk snažil roztřeseně vstát na všechny čtyři. „A vy, ženy –“ Scott promlouval k osvobozeným zajatkyním, „– zůstaňte se Shaniou a postarejte se o zraněné. Vy, muži, poslouchejte –“ Scott se s námahou postavil na nohy a vztyčil prst. Zvuky bojů muže proti muži sem doléhaly z centrální jeskyně a byly stále hlasitější a vzrušenější: výkřiky, řev, střelba!

„Tam je nás třeba,“ pokračoval. „Protože pokud tohle není povstání, pak nevím, co to je! Takže popadněte zbraně – moji pistoli a Shaniinu také – a pojďme. A pamatujte si, že tady nezachraňujeme jen své životy, ale celý svět!“

A aniž by čekal, jestli jej budou ostatní následovat, popadl plamenomet a ignoruje škubání v rameni, zamířil k zákrutu tunelu. Vlk poklusával po jeho boku, třebaže ještě stále trochu kňučel a kulhal. A za nimi –

Bývalí vězňové se s odhodlanými výrazy ve tvářích podívali jeden na druhého, zvedli zbraně a rozběhli se za Scottem…

V jeskyni s lodí mimozemšťanů panoval neuvěřitelný chaos.

Mezi dělníky, nevolnickými pracovníky se rychle rozneslo, že již téměř dokončený stroj není jen obyčejnou kosmickou lodí, že to je také gigantická bomba. Někteří důvěrníci – jako například Gunter Ganzer – a dokonce i hrstka stráží také tyto řeči zaslechli a konečně pochopili, že jim Mordriové lhali. Nebude žádné dělení ukořistěného zlata, žádné propuštění rukojmích nebo napravování škod, které na nich byly napáchány. Všechny místo toho čeká hromadná smrt a zkáza.

A teď to všichni také slyšeli z rozhlasu z dozorčí kabiny ve výklenku vytesaném do římsy ve zdi jeskyně.

Byl to mladý elektrikář Hans Niewohner, který řval do mikrofonu vnitřního rozhlasu a jeho hlas se šířil všemi reproduktory komplexu. Jeho slintající ústa překřičela dokonce i bojovou vřavu tam dole. Zrzavý a kdysi pohledný Hans… nyní vyhublý, s vypoulenýma očima. Z dlouhé rány, kterou měl místo úst, mu kapala krev – způsobil si ji sám, aby si prořízl srostlé rty. A ústa měl také plná krve, protože si musel odříznout i špičku jazyka přirostlou k patru. Věděl, že nejspíš vykrvácí, ale ne dokud se alespoň zčásti nepomstí těm ničemným Mordriům.

„Bojujte!“ řval do mikrofonu a vyplivl další proud krve, přitom si zakrýval díru ve tváři, aby jeho slova zněla hlasitěji. „Pobijte je – stráže i důvěrníky, každého, kdo se k nám odmítne přidat – ale pozor na ty tři zrůdy. Jejich dotek zabíjí! A ta loď, kterou jsme pro ně postavili… musíme najít způsob, jak ji zničit, protože pokud to neuděláme, zničí ona nás! Takže bojujte! Bojujte za záchranu svých životů! Bojujte ze všech sil!“

Ten stroj, loď Mordriů, ano. Ale otázka zněla: jak ji zničit? Protože od včerejší noci byla chráněna jakousi podivnou energetickou clonou, která – v kombinaci s monstrózní přítomností samotných Mordriů – byla zdrojem problémů s elektřinou v celém komplexu.

Válcovitý graviplán, změť kabelů a potrubí propojující jednotlivé části lodi s dílnami – včetně dílen samotných – to vše bylo skrze to blikání a převalující se nechutný zelený opar, vznášející se nad zemí, vidět. Dokonce i hlavní napájecí kabely z generátorů Schloss Zonigenu v jiné části komplexu: i ty byly připojeny k lodi a chvěly se přívaly energie, která jimi proudila. Kroutily se po podlaze jeskyně z ústí obslužného tunelu k dílnám a dále až k samotné lodi.

Přesto paradoxně se alespoň z jednoho hlediska dalo říct, že ta zelená mlha byla výhodou; dokreslovala tajemnou atmosféru celé jeskyně a dodávala hodnověrnost všem šeptandám, které provázely povstání. Navíc podtrhávala skutečnost – třebaže nyní už zjevnou – že Mordriové nejsou v žádném ohledu lidské bytosti a jejich záměry jsou čiročirým zlem.

Když se Gelka Mordri opět zjevila na stupínku na černém disku, viděla přibližně toto:

Její důvěrníci a stráže čelili v zeleně osvětlené jeskyni útoku dělníků a otroků! A její pobočníci, Mordri Dvě a Tři měli také plné ruce práce: jejich ústa byla otevřená dokořán a oči měli upřené na vzrušený dav. Oněměli, očividně se nebyli schopni pohnout, překvapeni náhlým zvratem situace. Jako by ke stupínku přirostli, jen se pohupovali ze strany na stranu a pozorovali boj muže proti muži. Neboť ta spontánní revolta

– která započala jen chvíli poté, co Mordri Jedna zmizela, aby se podívala, co se děje ve vězeňském tunelu – je naprosto ohromila.

A jak to vlastně začalo:

Hans Niewohner, rozený rebel, uslyšel šířící se zvěsti a rozhlásil to dál. Všiml si jistého nepokoje mezi některými důvěrníky – lidmi jako je Gunter Ganzer, jejichž členové rodiny byli vězněni v celách tunelu – zariskoval a odvážil se svěřit se jim se svým plánem načmáraným na kusu papíru. Někteří z nich souhlasili, že pokud Niewohner začne s revoltou, přidají se k němu; ostatní nic neslibovali, ale nikdo z nich nevypadal, že by byl v zásadě proti.

Jeho plán byl jednoduchý, vlastně vypadal jednoduše. Tedy alespoň na papíře. Hans měl v úmyslu přiblížit se a zabít jednoho z brutálnějších strážců, zločince hlídkujícího v jednom z postranních tunelů. Pak se zmocní jeho zbraně a proplíží se do centrální jeskyně a použije ji proti dalším strážcům, s vírou, že to bude čtveřice, která se obvykle nacházela poblíž stupínku. Jejich zbraně si pak rozeberou další povstalci a tak dále, až budou zlikvidováni všichni, kteří se odmítnou povstání zúčastnit.

Až se povstání plně rozběhne, Hans vyleze na žebřík do pozorovací kabinky a připraví si několik Molotovových koktejlů, které si namíchal již předem, a shodí je dolů, do dílen, a možná dokonce na stupínek, na trojici Mordriů. Když viděl, jakou újmu utrpěl Guyler Schweitzer – kdo nebo co mu ji způsobilo, neměl tušení – pochopil, jak na ty tři působí oheň, ba co víc, bylo dokonce možné, že výbuchy a žár petroleje může dokonce narušit i energetickou clonu chránící loď!

Tohle byl tedy ve zkratce jeho plán, který se teď až na zranění Mordriů a narušení energetického pole lodi uskutečnil. A co se týče Hansova sebeznetvoření, na to vůbec nedbal. Nenáviděl Mordrie každým kouskem svého těla a udělal by všechno, jen aby je viděl na kolenou. Nepočítal s tím, že jeho zdeformované tělo ještě někdy bude jako dřív, ale raději volil smrt než strávit poslední minuty svého života jako zbabělec.

Nyní plival krev a nenávist do mikrofonu interního rozhlasu. Pro velkou ztrátu krve pociťoval závrať, ale pomalu mu začínalo docházet, že jeho směšně jednoduchý plán by nakonec mohl uspět. Otroci Schloss Zonigenu mají navrch! Nebo by mohli mít, nebo měli. Ale teď –

Mordri Jedna se vrátila, její hranatá, hmyzovitá postava se právě zjevila na stupínku!

Čtyřicátá sedmá kapitola

Jako kudlanka nábožná vysunula Mordri Jedna svou hlavu na dlouhém krku a nahlédla do dozorčí kabinky – nebo ‚strážní věže‘, jak ji už dříve nazvali dělníci – a zkřivila obličej vzteky. „Hans Niewohner!“ vyprskla nahlas. „To je on, tam nahoře. Hans, ten buřič. Už jsem s ním měla dávno skoncovat!“

Pak se podívala na své druhy a její hněv se zdvojnásobil. Cože? řvala na ně v jejich strachy sevřených myslích. Na chvíli vás tady nechám samotné, a tohle je výsledek? Vy idioti! Jeden z vás, seběhněte dolů mezi ně, použijte svůj dotek a ukončete to… to povstání! Ty, Guylere – běž tam, hned. A ty, Simone – použij lokalizér, přesuň se do pozorovací kabiny a shoď toho buřiče dolů! 

Potlačila hněv a nevěřícně se zadívala na ta melu v jeskyni, na ten zuřivý boj muže proti muži. Cože? Oni se snad úplně zbláznili? Nebo je to jen zoufalý pokus zabránit nám v odletu? Ha! Myslí si snad, že je něco takového jen vzdáleně možné? Ale pak se v její mysli najednou vynořila děsivá pochybnost: Nebo se mám snad ptát, jestli je to možné? Ne, samozřejmě že ne. V každém případě tomu musíme učinit přítrž. A teď sebou hněte, vy blbci! 

Mordri Dva a Tři se podívali jeden na druhého – pak otočili hlavy – a ani se nepohnuli. Gelka se vytáhla do celé své výšky a vlasy jí stály na hlavě, jako by je měla zelektrizované. Přiblížila obličej těsně k jejich, nejdříve k jednomu a pak k druhému, a v shing’tském jazyce na ně zařvala: „Cože? To jste najednou oba otupěli? Nebo mě zklamal můj vlastní mentalismus? No, možná, ale jsem si jistá, že určitě nejste hluší! Takže teď… byli byste tak hodní a splnili své úkoly?“

Mordri Tři, známý jako Guyler Schweitzer, byl z těch tří nejvíce duševně vyšinutý, ale dokonce ani on – nyní mentálně i fyzicky oslabený spáleninou, pokrývající levou polovinou jeho těla od pasu až k rameni, a trpící nesnesitelnou bolestí – nebyl úplně padlý na hlavu. „Gelko, nemůžu splnit tvůj rozkaz,“ řekl, přičemž se kymácel ze strany na stranu. „Používám právě všechnu svou energii, abych se zahojil! Když použiju svůj dotek, ještě více mě to oslabí, a tím se oddálí mé uzdravení. Musíme se spolehnout na Mordriho Dvě.“

„Cože musíte?“ Simon Salcombe se na oba své společníky podíval uraženě, dokonce až pohrdavě. „Nic takového! Spolehnout se na mě? Můj lokalizér už je skoro prázdný a já ho nemůžu dobít, dokud nebude loď zprovozněna a v pohybu!“ A pak se obrátil ke Gelce Mordri: „Chceš, abych podnikl zbytečný přesun do dozorčí kabiny a zabil někoho, kdo beztak brzy zahyne společně s celým tímhle světem, a vybil si tak lokalizér? Na to zapomeň! A ani nepolezu na ten žebřík. Vím, že Hans Niewohner má zápalné bomby, které na mě s radostí shodí – a to si rád odpustím! Vždyť už máme i tak spoustu práce s jedním popáleným a naprosto bezmocným členem, nemůžeme si dovolit riskovat další oslabení.“

„Bezmocným?“ zaječel Mordri Tři, který se neustále vrtěl a třel si pravou polovinu těla, kde měl sežehnutou kůži a žárem zkřehlá žebra a skrz kaftan mu z velkých puchýřů prosakovala žlutá tekutina. „To myslíš mě? Co si to dovoluješ?“

„Nejen bezmocný,“ pokračoval Simon Salcombe ve svých nařčeních, „on by si navíc ještě zasloužil pořádně nakopnout! Vážně sis myslel, Guylere, že nám unikne, že za tohle povstání můžeš ty? Tím, že jsi rukojmím vyžvanil naše nejstřeženější tajemství? Teď už vědí, že zemřou, a proto vznikla tahle revolta!“

Gelka se okamžitě obrátila k Mordrimu Tři. „Cože? Je to pravda? Byla jsem tak zaměstnaná prací na počítači lodi, že mi tohle uniklo? Ty blázne! Jsi opravdu choromyslný!“ A pak se zeptala Salcomba: „Proč jsi mě o tom neinformoval dříve?“

„Protože jsem se to dozvěděl teprve před chvílí,“ odsekl Dvě. „Doslechl jsem se to od jednoho ze strážců, který se to zase dozvěděl o jednoho rukojmího. Opakuji, od rukojmího! Vědí to všichni – rukojmí, důvěrníci, a dokonce i naši nejoddanější strážci – vědí to úplně všichni, nebo to alespoň tuší!“

„No a co je na tom?“ rozhazoval rukama Schweitzer s tváří zkroucenou bolestí. „Jsou to jen zvířata. Nemůžou nám nijak ublížit.“

„Opravdu?“ opáčila Gelka a ukázala třesoucím se prstem na rudé skvrny na svém kaftanu a žluté mapy na Schweitzerově. „A co je tohle, když ne ublížení? Ve srovnání s tvými zraněními, jsou ta má zanedbatelná, avšak, já Gelka Mordri, jsem byla do jisté míry také oslabena! A kdyby tahle chátra teď neměla plné ruce práce se strážci – a kdybychom si přinesli vlastní zbraně, kterými bychom se mohli bránit – jsem si jistá, že by stříleli i na nás! A všechno kvůli tobě, Guylere!“ Na chvíli se odmlčela, protože jí došla slova.

A pak se zkřiveným obličejem rozhodila ruce a pokračovala: „Dost! Tyhle hádky nikam nevedou. Už nám nezbývá mnoho času, vlastně už jen několik minut a já musím spustit přístroje v lodi. Vy dva zůstaňte tady a dohlédněte, aby se nenarušilo energetické pole lodi. Chraňte loď, jak nejlépe umíte.“

Ale když se chystala použít svůj lokalizér, Simon Salcombe rychle zavolal: „Gelko, počkej! Nebude bezpečnější, když do lodi nastoupíme všichni tři společně?“ Najednou cítil pochybnosti.

„Ne,“ odsekla. „Nejdříve se postaráte, aby nic nenarušilo náš odlet. A až bude všechno připraveno, zavolám vás do lodi. Buď rozumný, Simone, a udělej, co ti říkám, jinak je možné, že se odtud nikdo z nás nedostane!“

Než mohl Salcombe cokoliv namítnout, Gelka použila lokalizér a přesunula se do lodi. Téměř okamžitě se silová stěna kolem lodi a jejích přípojek čtyřnásobně zesílila a energetické pole se o to více rozechvělo, takže Mordrimu Dvě a Tři bylo okamžitě jasné, že i kdyby své lokalizéry použili, do lodi se teď nedostanou. Vlastně, kdyby se lokalizér třeba jen dotkl jakékoliv části toho zesíleného energetického pole, okamžitě by explodoval, došlo by k jeho destrukci!

Ale ačkoli oba pobočníci do lodi fyzicky proniknout nedokázali, jejich nehmotné myšlenky tam proudily.

Gelko, co to děláš? zeptal se Salcombe nervózně.

Testuji systém, odpověděla.

Ale mně připadá, že nás tady chceš nechat a odjet bez nás!

Nebuď směšný! odpověděla, přičemž své nejvnitřnější myšlenky zakryla. Jen se snažím ochránit loď a vy byste měli dělat totéž. A teď už mě snad poslechnete, vydáte se mezi ta zvířata a trochu je potrápíte! 

To má být rozkaz? zeptal se Mordri Tři a nervózně se zahihňal, hned ale zasténal bolestí.

Ne, je to nezbytný požadavek, odpověděla Gelka. Budu na vás mít různé požadavky – pro dobro nás všech, samozřejmě – stejně jako vy dříve nebo později budete chtít po mně, abych pro vás něco udělala. Něco za něco, samozřejmě, záleží na tom, jak si povedete. Takže, jsme dohodnuti? 

Naprosto, Gelko! odpověděl Mordri Dvě okamžitě. Samozřejmě že jsme dohodnuti. 

I on však nyní zakrýval své nejvnitřnější myšlenky…

* * *

A tehdy, když Guyler Schweitzer a Simon Salcombe sestoupili ze stupínku, aby splnili úkol, který jim zadala Gelka, vnikli do centrální jeskyně Scott St. John, vlk a osvobození rukojmí. A protože většina důvěrníků – nebo alespoň ti, kteří měli čisté svědomí a nic z minulosti jim nebránilo bát se budoucnosti – se nyní připojila k povstalcům, Scott a jeho skupina by mohli celý konflikt okamžitým a zničujícím způsobem ukončit. Mohli by, jenomže Mordri Dvě a Tři mezitím vyvolali dokonalý chaos, když se kolem sebe oháněli hlava nehlava a používali svůj shing’tský dotek na spojence i nepřátele bez výjimky. Dokonce i Guyler Schweitzer – nyní už úplně šílený, takže už vůbec nemyslel na svoje uzdravení – se kymácel v běsnícím davu jako nějaký groteskní strašák a rozséval svým dotekem zkázu na všechny strany. A každý, na koho sáhl, se okamžitě začal měnit.

Simon Salcombe si dlouhými, trhavými kroky razil cestu davem. Svýma prodlouženýma, tenoučkýma rukama se dotýkal tváří, končetin, těl a ani se nezastavoval, aby se podíval, jak se zasažení kácejí k zemi, jako by jim někdo podťal nohy. Se svým khiffem na rameni se šíleně chechtal, až mu tekly slzy, a jak v něm narůstalo šílenství a radost z vraždění, dav před ním řídl… až najednou on i jeho khiff stáli tváří v tvář někomu nebo něčemu jinému.

Byla to mladá dívka, ale odněkud ji znal. A když mu došlo, odkud že ji zná – a když mu její vzhled prozradil, že je vlastně mrtvá – Salcombe dospěl k přesvědčení, že musí být stejně šílený jako Mordri Tři! Protože dívka na sobě neměla už téměř žádnou tkáň, bylo jasné, že se tu nemohla ocitnout vlivem shing’tského doteku. Ne, protože tělo musí mít svaly a vazivo, aby mohlo tancovat a skotačit, a tahle dívka nic z toho neměla. Přesto tady stála, vzpřímená, a natahovala ruce k němu! Salcombe také natáhl ruku – možná i proto, aby se přesvědčil, že ho opravdu nešálí zrak, nebo aby se naopak ujistil, že doopravdy zešílel – a třesoucím se prstem se dotkl její kostnaté ruky.

Byl to opravdu jen bezděčný dotek.

Jenomže tentokrát to bylo jiné. Okamžitě ucítil, jak z něj uniká energie, ne jeho vlastní vůlí, nýbrž je vysávána vůlí té dívky, aby ji pak mohla obrátit proti němu. Tehdy pochopil, že ten, kdo ji povolal, v ní probudil mnohem silnější vůli, než byla ta jeho!

Salcombe ucukl, začal cosi mumlat a otočil se, aby se pokusil utéci, jeho khiff se jako kus obscénního želé stáhl zpět do jeho ucha. Venku zůstala jen rudá bulva, kterou pozoroval dění kolem. Salcombe se odvážil ohlédnout jen jednou a tehdy spatřil zhnisané oči dívky, která mu běžela v patách…

Poté, co je nekroskop Scott St. John povolal z jejich ledových hrobů, se mrtví z kryogenních prostor rozdělili na dvě skupiny. Větší z nich se vydala do recepce Schloss Zonigenu, aby pomohla Traskovi a pobočce E, zatímco menší skupina, vlastně jen několik jedinců, zvolila delší cestu a dorazila až sem. Zapojili se do pohasínajících bojů v centrální jeskyni. A tady si opravdu přišli na své.

Protože už jednou mrtví byli, podruhé zemřít nemohli. Zranění, rozsekaní na kusy, stále bojovali a dokonce i části těl se snažily dále bojovat! Asi desítka přeživších strážců a přisluhovačů Mordriů, kteří stále ještě bojovali zuby nehty, strnula ochromená hrůzou. Žoldákům docházela munice, a proto se před náporem zotročených dělníků a osvobozených rukojmí, kteří všichni prahli po pomstě, dali na ústup a pokusili se uprchnout – smrt je však dostihla. Mrtví se svými rozpadajícími se a hnijícími zbytky těl je smetli jako přílivová vlna.

Mezitím Shania ve Vězeňském tunelu dokončila léčení zraněných nebo znetvořených mužů, žen a dětí a vydala se hledat Scotta s vlkem. Sotva ale dorazila do centrální jeskyně, čekala ji tam další práce. Mordri Tři ji spatřil a okamžitě ji poznal. Prozradila ji shingt‘ská aura, kterou na tak malou vzdálenost neokázala před svým vlastním druhem skrýt.

Guyler, i přestože byl šílený, pochopil, proč měla Mordri Jedna tak naspěch a proč tak rychle nastoupila do jejich lodi – momentálně do její lodi – a došlo mu, co měla na mysli, když říkala, že se odtud možná ani jeden z nich nedostane. Gelka zřejmě tušila, jak silný nepřítel proti nim stojí, a rozhodla se to zabalit a zmizet! Ale… bez svých Dvě a Tři? Opravdu by něco takového udělala? Udělal by to na jejím místě i Guyler Schweitzer? Samozřejmě!

Guyler si najednou Všiml muže s ponurým, umazaným obličejem, který mířil k němu. Muže s ohnivou zbraní, která ho zranila v Gasthausu v Idossole!

Přemožen hrůzou se rozkřičel: Gelko, už je loď připravená? Zeslabíš clonu a pustíš mě dovnitř? Mohla bys mě prosím pustit na loď teď hned? 

Ale kromě zesílení energetické pulzace a slyšitelného zrychlení proudění energie do lodi se mu nedostalo žádné odpovědi… a muž s plamenometem byl stále blíž. Guyler uslyšel znepokojené myšlenky, které si vyměnili ten muž se Shaniou Dvě: byli to ti milenci, to oni způsobili, že se mrtví probudili a přidali se ke vzpouře proti Mordriům. Ba co víc, to jich se bála Gelka Mordri!

Jenomže Gelka byla nyní v bezpečí lodi, ale co Guyler: ten se teď musel bránit sám… jen nevěděl jak!

Můj khiffe, zeptal se, co mám dělat? 

Aha! odpověděl ihned jeho blízký přítel. Teď mě voláš. Mě, kterého jsi tak často potlačoval a odpíral mu jeho potřeby! 

Protože jsi šílený, bránil se Guyler, a o rozum jsi připravil i mě. Jenomže teď jsme oba v nebezpečí, protože když zemřu já, zemřeš i ty! 

To není tak docela pravda, opáčil khiff. Cítím tvou bolest, tu slastnou agónii tvých popálenin? Ne, když si usmyslím, že ji budu ignorovat. A mimochodem, jsi pouhý hostitel… jeden z možných hostitelů. 

Jeden z hostitelů? Co tím chceš říct? Guyler měl teď doopravdy strach.

Nic, odpověděl khiff. Nevšímej si tohohle mého fantazírování. Jsem šílený, jak jsi sám správně podotkl. 

Muž s plamenometem už byl nyní velice blízko, ale zamířil k Shanii Dvě, ne ke Guyleru Schweitzerovi. Guyler se tedy schoval za skalní výběžek ve stínu a pomyslel si: Neviděl mě, neví, že jsem tady! A pak znovu oslovil svého khiffa: No, tak pomůžeš mi, nebo ne? 

Vždycky jsem ti pomohl, nebo ne? Samozřejmě že ti pomůžu. A teď rychle, vezmi Shaniu Dvě jako rukojmí. I když je jednou z příčin všeho tohohle dění, může nás všechny zachránit.

Guyler se domníval, že chápe khiffovy pohnutky, proto vyšel z úkrytu a rozběhl se k nic netušící Shanii…

Simon Salcombe zatím doběhl po schůdcích až nahoru na pódium a začal se rozhlížet po své bizarní pronásledovatelce. Nebylo to tak lehké, jak se zdálo, protože byla jen jednou z několika oživlých mrtvých, a ti se navíc vmísili do davu zmatených, zraněných avšak stále ještě živých. Po chvíli ji však spatřil, jak kráčí kupředu… a pak nahlas vykřikl úlevou, když viděl, jak jeden z jejich přisluhovačů, umírající v kaluži krve, zmobilizoval poslední zbytky sil a vyprázdnil zásobník své zbraně do dívčiných nohou. Dívka se skácela v spršce úlomků svých kostí a zůstala ležet opřená o ruce; nyní už byla schopna se pouze plazit a táhnout své roztříštěné nohy za sebou. A v cestě jí stálo tolik překážek.

Salcombe však neměl čas si odpočinout, protože jej vyčenichal vlk, který okamžitě poznal co je zač, že je stejného druhu jako ta žena, která mu způsobila tolik bolesti. Jistě, Shania k nim vlastně také patřila, ale z ní vyzařovalo dobro, zatímco z těchhle čisté zlo!

Teď tedy s vrčením lezl nahoru po schodech – snažil se Mordriho Dvě vyvést z míry a zároveň ho porazit na zem – ale v žádném případě se nehodlal dostat do jeho smrtících rukou, natolik se už poučil z dřívějška! Salcombe se kroutil, klopýtal, jeho tělo a končetiny a myšlenky létaly všemi směry, neboť nebyl schopen nic z toho udržet pod kontrolou. Až na svůj shing’tský dotek. Kdyby se mu tak podařilo dotknout se toho kličkujícího, uskakujícího…

Vykopl směrem k vlkovu černému čumáku a poslal ho s kňučením vzduchem až na kraj stupínku. A než se zvíře stačilo vzpamatovat, natáhl se k němu. Vlk spatřil dlouhé prsty mimozemšťana a chňapl ho za zápěstí. Ucítil mezi zuby cosi kovového. Pak řemínek lokalizéru Mordriho Dvě povolil a zůstal ve vlkově tlamě. Vlk neváhal a rychle se vrhl dolů.

Okamžitě pochopil, co že to drží v tlamě – věděl, že Shania má také takový a jakým způsobem ho používá – vstal, rozběhl se pryč a instinktivně přeskočil jedno z potrubí přivádějící do lodi smrtící energii. Ve skoku ucítil v tlamě škubnutí, zuby mu zaskřípaly a vlk úlekem otevřel tlamu. Lokalizér se totiž ocitl příliš blízko silnému zdroji energie a zareagoval na něj. A vypadl vlkovi z tlamy.

Výbuch, který následoval, vymrštil vlka do vzduchu a o kus dál jím udeřil o zem; byl zle potlučený, omráčený, ale bez vážných zranění. A pokud šlo o lokalizér:

Jak už Salcombe stačil informovat Gelku Mordri, energie v jeho zařízení byla téměř na nule. Takže když jeho senzory zaznamenaly shing’tský zdroj energie, lokalizér se automaticky pokusil na něj napojit. Tohle byl prvotní kontakt, který vlkovi rozevřel tlamu a přinutil ho zařízení upustit. A když se pak lokalizér dotkl energetického potrubí… dalo by se to srovnat s pokusem nabít tužkovou baterii z energetického rozvodu pro menší město! Z lokalizéru zbyl jen malý obláček prachu třpytícího se nad zeleně pulzujícím energetickým polem lodi…

Simon Salcombe na to vše hleděl ze stupínku. Zavyl vzteky – a zároveň si uvědomil, jak je teď bezmocný! Až dosud existovala možnost, třebaže nepatrná, že Gelka zeslabí energetickou clonu a pomocí lokalizéru vpustí Dvě a Tři na palubu lodi. Jedna věc ale byla jistá: teď když byla loď připravená a čas odletu se blížil, určitě nevypne clonu úplně! 

A bez lokalizéru existovala na palubu lodi jen jedna přístupová cesta – přes průlez, a to nepřicházelo v úvahu. I kdyby Gelka clonu zeslabila na minimum, bylo nemožné, aby ji fyzicky prostoupil jakýkoliv objekt – včetně jeho!

Jeho mysl tápala několika směry a pokaždé narazila na konec slepé uličky. Jeho konec!

Ale možná… že přece jen existovalo jedno řešení.

Jeho plán samozřejmě počítal s tím, že Salcombe přesvědčí Gelku, ať zeslabí energetickou clonu na minimum – to byla nevyhnutelná nutnost, a navíc nelehká – ale pokud ji přesvědčí o jejích výhodách… Koneckonců, Gelka přece nebude chtít odjet sama, že? Jediná přeživší své kdysi tak oddané jednotky? To určitě ne.

Tak co třeba jednotka složená ze dvou členů?

Ale chce to plán, fungující plán!

Salcombe se snažil potlačit narůstající paniku a soustředit svou mysl. Jeho lokalizér byl pryč, na kusy, s tím se nedalo nic dělat… ale nebyl to poslední lokalizér, který se tady nacházel, že ano? A tak začal prohledávat místnost chtivýma očima, hledaje Mordriho Tři. A proč ne? Salcombovi připadalo, že jeho plán byl správný a spravedlivý. Koneckonců, byl to právě Guyler Schweitzer, kdo mohl za všechny jejich problémy, že ano?

No, tak kde je? Ach ano, tamhle. Ale… co to ten šílenec dělá?

Shania Dvě klečela u těžce raněného muže a snažila se ho svým léčivým dotekem uzdravit, když se za ní zjevil Mordri Tři. Na poslední chvíli zaznamenala jeho přítomnost – byla by ji zaznamenala mnohem dříve, kdyby se tak nesoustředila na svou práci – ale už bylo příliš pozdě. Shania se chystala vstát, když cítila, jak ji popadly jeho vyzáblé ruce a on ji svou paralyzující silou přikoval na místo. Mohla se bránit a také se bránila, ale svým způsobem si byli rovnocenní a jen své síly vzájemně rušili a drželi se v šachu.

Co se ale týkalo fyzické síly, Schweitzer měl na své straně převahu: sílu šílence. Shania byla naprosto ochromená a nedokázala se z jeho objetí vymanit.

Mám ji! řekl Mordri Tři svému khiffovi, což bylo absolutně zbytečné, protože se mu podařilo se postavit mezi ni a přicházejícího Scotta St. Johna. Co teď? 

Teď se postaráme o její khiff.

Její khiff? opakoval Mordri Tři úzkostlivě. Ale proč její khiff? A co já? Ten chlap má ohnivou zbraň! 

Její khiff jí dodává sílu, odpověděl mu jeho khiff. Stejně jako já dodávám sílu tobě. A co se týče ohnivé zbraně toho muže, nemusíš mít strach. On přece nebude riskovat, že zraní tu shing‘tskou děvku… miluje ji! Až skoncuji s její khiff a až on přijde blíž, aby jí pomohl, pak můžeš použít svůj dotek. 

Ano, chápu, přikývl Schweitzer. Ale… jak si poradíme s její khiff? 

Já se o to postarám. Teď se měj na pozoru, protože ten muž už je tady.

Schweitzer viděl, že má jeho khiff pravdu, a sevřel Shaniu ještě pevněji, popadl ji za vlasy a zaklonil jí hlavu, takže odhalil její krk a zařval na Scotta: „Jestli se ještě přiblížíš, ublížím jí!“

Scott se zastavil asi tři metry od něj a odklonil svou zbraň stranou, kdyby náhodou zavadil prstem o spoušť. A odtud s hrůzou pozoroval, jak na Schweitzerově rameni z ucha toho šílence vystrčil hlavu jeho khiff v celé své ohavnosti. Podobal se nemocné druhé hlavě. Vypadal jako šedozelená bublina, žilkami protkaný zhnisaný vřed, jehož malá, rudá očka plná zla se upřela na Shaniu. A pak, bez dalšího prodlení Schweitzerův khiff protáhl pseudochapadlo k uchu Shanie!

Scott přistoupil ještě blíž, ale Shania ho zastavila: Ne, Scotte! Stůj! On čeká, až přijdeš na dosah. A jeho zvrhlý khiff se navíc snaží dostat do mé mysli, jenomže moje khiff mu to nedovolí – alespoň prozatím. 

A opravdu se její khiff nyní zjevila na jejím rameni – byla pravým opakem toho odporného Schweitzerova stvoření – a zastavila toho pulzujícího vetřelce.

Scott zíral na Schweitzera, na jeho stříbřité vlasy, nyní rozcuchané, a přitom v něm rostla nenávist a hnus. Najednou mu však došlo, co Shania právě řekla, a zopakoval její slova: Alespoň prozatím? Co tím myslíš? 

S vybitým lokalizérem ztrácí i má khiff sílu, odpověděla. A pokud vyhraje khiff Mordriho Tři, pak se stanu stejně odpornou, stejně šílenou jako on! 

Scott se nyní zmítal mezi dvěma póly. Kdyby se vrhl kupředu, Mordri Tři by jistě použil svůj dotek a Shania, nyní jeho rukojmí, by neměla šanci ho zachránit. Ale na druhé straně, když neudělá nic, je ohrožena Shania a její zdravý rozum.

Scott tedy bezmocně zakřičel: „Co mám dělat?“

V blízkosti Scotta se nacházel mrtvý muž, který slyšel jeho myšlenky, a ten mu odpověděl: Zavolej ostatní, nekroskope. 

„Které ostatní?“ Scott nechápavě zíral na zchátralou mrtvolu.

Ty, co jsou zde uvězněni, odpověděl mu muž. Ty, co tady leží. Kteří jsou uvězněni v nekonečné tmě černého disku na stupínku pod tímhle bezbožným křížem! 

A protože řeč mrtvých, stejně jako telepatie často přenáší víc, než je řečeno, Scott okamžitě věděl, o čem mrtvý muž mluví…

Čtyřicátá osmá kapitola

Scott se otočil a podíval se na černý disk přilepený k pódiu a zeptal se těch, co v něm byli uvězněni: Slyšíte mě? 

Tebe a nikoho jiného, dostalo se mu odpovědi možná desíti uvězněných duší současně. Teď, když jsi tak blízko, my, co jsme po dlouhou dobu neslyšeli nic, slyšíme tebe! Ano, cítíme tvé teplo. 

Scott se znovu obrátil k tomu rozpadajícímu se mrtvému muži stojícímu vedle něj. Ale co se jim to stalo? Jak se z nich stalo tohle? 

Udělal jim to samozřejmě Mordri Tři, odpověděl muž. Ten má moc proměnit živou tkáň v černou, neživou hmotu tohoto disku. Ty ubohé duše se ‚provinily‘ proti mordriovským pravidlům. A teď za to platí – jsou opravdu mrtví – a nemají možnost ani komunikovat se svými přáteli, s námi, protože jsou proměněni v tento hrůzný, kamenný náhrobek! Tuhle informaci mám od ostatních, kteří měli možnost na vlastní oči vidět, jak byli jejich kolegové… proměněni. 

A ti mi mohou pomoci?

To nevím, odpověděl mu mrtvý muž a sesul se na chladnou kamennou podlahu. Ale pokud je v téhle místnosti někdo, kdo touží po pomstě… oni… si ji opravdu… zaslouží. A tím skončil jeho úkol tady. Muž se odmlčel a zůstal tiše ležet.

Scott se podíval na disk na stupínku a nahlas řekl: „Jestli jste schopni mi nějak pomoci, pak mi pomozte. Volám vás!“ Stejně jako předtím, i nyní byla jeho slova řečí mrtvých. A byla vyslyšena.

Bylo to, jako by místností zaznělo ohromné oddechnutí, ale pouze ve Scottově metafyzické mysli. Ve fyzickém, pevném světě se zvedl vítr a donutil ostatní, kteří toho ještě byli schopni, aby vzhlédli a snažili se najít jeho zdroj.

Na pódiu se začínal rozpouštět černý disk, lámal se a dělil na kusy. Pak se zvedl zvířený oblak černého prachu, vzal na sebe podobu lidí, svíjel se a vířil a ty postavy se prostupovaly a měnily, znovu se zjevily ve své původní podobě, aby se následně proměnily v miniaturní, srážející se galaxie. A jako jedna ze sebe vydaly vzdech, který se proměnil v nenávistný výkřik, a vrhly se se vztaženýma, prašnýma, nehmotnýma rukama na Guylera Schweitzera.

Guyler je uviděl a v hrůze Shaniu okamžitě pustil. Jeho khiff stáhl chapadlo a skryl se do něj. Vířící prašné postavy Schweitzera pohltily, jako by ho chtěly udusit, jenomže on v poslední chvíli použil svůj lokalizér a přesunul se na pódium, které se nacházelo v bezprostřední blízkosti graviplánu.

Gelko, pusť mě dovnitř! ječel. A když mu Mordri Jedna neodpovídala – a protože byl šílený – snažil se z pódia vrhnout proti lodi. Narazil však na clonu a jeho lokalizér explodoval, výbuch jej odhodil zpět na stupínek s křížem a na tu kruhovitou skvrnu, kde býval disk. Guyler zůstal ležet pod křížem, bezmocný a polámaný. A pak si pro něj přišli vzkříšení mrtví.

Obklopili ho, zakryli ho – zaplnili jeho dokořán otevřená ústa, rozšířené nozdry, každý jeho tělní otvor – a pak řekli nekroskopovi: Teď, nekroskope, teď nás vrať zpátky do temnoty. Protože kromě bolesti pro nás tady už nic neexistuje. 

Se Shaniou opět v náručí Scott pochopil, co chtějí, a ještě dodal: „Vaše práce tady je skončena, ale jedno si pamatujte: nikdy nebudete zapomenuti.“ Sklonil hlavu na znamení díků a propustil je se slovy: „Vraťte se zpátky.“

Prach, ve který se předtím proměnili, začal dosedat k zemi a zdeformované tělo Guylera Schweitzera s ním. On i jeho odporný khiff – lapeni do pasti v tom víru, rozbiti na miliony rudých střepů, které se okamžitě rozplynuly a roztekly jako ovoce v mixéru – zčernali jako prach mstících se mrtvých a poté se disk vrátil do původní podoby, načež Schweitzer splynul s ním…

Simon Salcombe to všechno sledoval z druhé strany jeskyně. Mordri Tři byl mrtev a jeho lokalizér byl pryč. Teď už neexistoval způsob, jak se bez pomoci Gelky dostat do lodi, a on neměl nic, co by jí mohl nabídnout. Shania Dvě měla jistě také svůj lokalizér, to byla pravda, ale ten muž, který ji doprovázel, měl ohnivou zbraň! A také tu bylo vojsko, které Salcombe svým napůl nepříčetným mozkem nedokázal pochopit.

Přesto musel vynaložit veškeré úsilí a pokusit se ‚přemluvit‘ tu, kterou kdysi nazýval svou Jedna. Přikrčil se, přiblížil se k lodi, co nejvíce to šlo, a zapojil svůj mentalismus, aby zavolal: Gelko, neopouštěj mě! Sniž energii a pusť mě dovnitř. Můžeme odcestovat spolu! I nadále můžu být tvůj Dvě, tvůj Mordri Dvě! 

A ona mu odpověděla: Mám snad riskovat vlastní život, abych zachránila tebe? Takového vzpurného tvora? Ale, Gelko – 

Společně jsme hledali Boha, abychom se mu postavili, přerušila ho. No, možná jsme ho našli… a jestli to není Bůh, pak je to moc, která mu slouží. Myslím toho muže, který si na pomoc povolává mrtvé. A nedělá to použitím nebo zneužitím shing’tského doteku – protože když jsme ho použili my, přinesl našim obětem jen utrpení a hrůzu – ale láskou, kterou oni k němu cítí. Z úcty a pocitu, že jsou mu za mnohé vděčni. A, Simone, pokud tohle není spříznění s Bohem, pak mi řekni, co jím je? 

A Salcombe znovu zavolal: Ale, Gelko – 

A ona mu odsekla: Přísahali jsme, že pokud někoho takového najdeme, postavíme se mu a vyzveme ho na souboj. No, tak tobě se té pocty dostane. Takže se mu postav, vyzvi ho. 

Gelko, smiluj se! Mordri Dvě teď klečel.

Smilovat se? odpověděla mu. Kdepak. Neboť i to je výsada benevolentních bohů, a tudíž to není v mé moci. Ale, Simone, vzpomeň si na jednu věc: pokud bohové opravdu existují, pak jistě musí existovat i ďábli. A pokud je to tak, pak se s nimi jistě setkáš – v pekle! 

Tohle byla její poslední slova k tomuto tématu.

Pak se loď ještě více rozvibrovala a z její přídě vystřelil oslňující paprsek světla ven otvorem vytesaným ve skále, kterým ještě před několika minutami prosvítaly poslední noční hvězdy. Neboť slunce už začínalo růst za vrcholky východních hor jako nějaký obří puchýř a jeho světlo dopadalo na Schloss Zonigen. Loď se zvedla ze svého lešení, pohnula se kupředu a s narůstající rychlostí začala šplhat za paprskem.

V tu chvíli vstoupili do jeskyně Ben Trask se svým týmem – a museli si zastínit oči před tou oslňující září, pulzujícím zeleným světlem a tavícím se zlatem. Ryzím zlatem! Poněvadž dlouhý pruh plátna na nízké lavici za lešením lodi najednou vzplál žárem toho pokladu, který pod ním ležel, toho cenného kovu nahromaděného Mordrii pro pohon lodi.

Nyní se paprsek světla objevil jak na přídi lodi, tak i na její zádi. Jeden, aby jí posvítil na cestu, a druhý jako pohon. Náhle zavířil vzduch a loď odletěla, jen ze stropu spadlo pár úlomků skály a prach a tisíce cihliček zlata, zlaté sošky a další cenné předměty se v příkopu na zemi roztavily v jakési ohnivé peci. Ale zatímco loď zmizela, energetická clona zůstala, jako by ani nechtěla nic mít s celou situací, s katastrofou, která se nyní zdála nevyhnutelná. A pokud šlo o Simona Salcomba: ten také zmizel. Pod rouškou té záře využil příležitosti a ztratil se…

„Příliš pozdě!“ naříkal Trask, když v jeskyni utichly všechny ty hrůzy a nezemské divy, mrtví, obzvláště ti už dříve mrtví, se všichni až na jednoho se vrátili do svého záhrobí a ta oslnivá záře zlata se zvedla k nebi a pomalu transformovala zlato napájející loď Gelky Mordri. „Přišli jsme příliš pozdě. Loď je pryč. A přece –“ upřel zrak na jasnovidce Iana Goodlyho „– my jsme pořád tady, živí a zdraví. Tak kde je ten tvůj velký třesk, tvá ‚nicota‘? Možná že ještě stále není po všem!“

Nedaleko od nich pobíhala Shania od jednoho zraněného k druhému a u každého z nich strávila různě dlouhou dobu. Slyšela slova Traska a odpověděla mu: „Ne, ještě ne. Ale brzy. Gelka Mordri odletí na paprsku co nejdále a za sluneční soustavou, v pětinásobné vzdálenosti poloměru výbuchu, kde bude v bezpečí, pošle signál, který promění roztavené zlato ve velký třesk pana Goodlyho. A potom… pak se poveze na obří gravitační vlně na své další místo určení – ať už je to kdekoliv.“

„Cože?“ zamračil se Trask. „Za sluneční soustavou? Ale ani při rychlosti světla… chci říct, jak daleko je to ‚za sluneční soustavou‘?“

A Ian Goodly mu odpověděl: „Pluto je – nejsem si zcela jist – ale možná šest miliard kilometrů od Země? Což znamená, že při rychlosti světla by jí cesta tam trvala, hmm…“

„Alespoň pět a půl hodiny,“ prohlásil přicházející Scott, jehož matematické schopnosti – nebo matematické schopnosti někoho jiného uvnitř něj? – se okamžitě probudily k životu. „A krát pět by to bylo –“

„Něco přes jeden den,“ počítal rychle Trask.

„Ne, dva,“ opravil ho jasnovidec. „Jeden den, aby se tam dostala, a další den, než by sem do jeskyně dorazil rychlostí světla její signál.“

Ale Shania zavrtěla hlavou. „Ne, na zákony fyziky můžete zapomenout, ty platí jen pro tuto úroveň nebo paralelní, a Gelka využívá energii podúrovní. Pohybuje se mnohem rychleji než světlo, nyní už mnohonásobně.“

„Kolikrát rychleji?“ zeptal se Trask.

„Gelka bude na místě určení za několik minut,“ odpověděla Shania „A usměrňovač způsobí, že se sem její signál dostane stejně rychle.“

Trask se zatvářil zmateně: „Ale při téhle rychlosti… nač potřebuje gravitační vlnu?“

„Protože teď se její rychlost dá přirovnat k hlemýždímu tempu,“ pokrčila rameny Shania. „Zatímco jízda na gravitační vlně… s tou překoná světelné roky v sekundách.“

„Dobrý Bože!“ vydechl Trask.

Ale Scott – s jeho podivným výrazem v očích – zavrtěl hlavou a řekl: „Ne, Bůh to dokáže ještě rychleji.“ Pak se obrátil k Shanii a prohlásil: Musíme vyzkoušet Möbiovo kontinuum. 

A aniž by to slyšeli ostatní, Shaniina khiff dodala: Já to schvaluji, protože teď už není zbytí. A pokud jde o mě, proč ne? Teď už nemám co ztratit. Scotte, já půjdu s tebou. 

Mezitím se přišoural vlk. Já taky, řekl. Protože beze mě – 

„Já vím,“ přikývl Scott. „Nikdy nenajdeme cestu.“

To ten můj nos, řekl vlk. Ano, a orientační smysl. Gelka se mě dotkla – zranila mě – a já si budu navždy pamatovat její pach. Kamkoliv půjde, jakkoliv daleko, vždycky budu schopen ji najít. Zvedl čenich, aby zavětřil, a pokračoval: Dokonce i teď vím, kde je! 

Paul Garvey a Millicent Clearyová se oba současně podívali na zvíře, zamračili se a řekli: „O čem to tady mluví? Někdo se snad snaží zamaskovat štíty? Co se to tu děje?“

„S tím si nedělejte starosti,“ na to Scott. „A ani se nepozastavujte nad tím, co se stane teď.“ Obrátil se k Shanii, objal ji a řekl: „Musíme to udělat a ty ji musíš pustit.“

„Moje khiff!“ vzlykala Shania a v jejích očích se zaleskly slzy. A pak k ní s bolestí v srdci promluvila: Ale ta čísla a rovnice: říkala jsi, že si je nepamatuješ. Přinejmenším sis nebyla jistá! 

Trénovala jsem, odpověděla jí khiff, která se jí objevila na šíji a přesouvala se ke Scottovi. Myslím, že teď už si je pamatuji. 

A když ne?

„Co na tom záleží,“ namítl Scott. „Shanio, my přece nemáme na výběr.“

Shania se k němu přitiskla. „Ale i kdybyste našli její loď a dostali se dovnitř, co pak? Ona má svůj dotek!“

A stejně tak ho mám i já, ozval se úplně nový hlas ze záhrobí. A navzdory tomu, že mluvil pouze ke Scottovi, Shania uslyšela jeho ,ozvěnu‘ v jeho metafyzické mysli: byl to hlas posledního zbylého mrtvého z kryogenních prostor. Dívka, jejíž kostnaté nohy pokryté ztvrdlou kůží se roztříštily pod koleny, takže byla nucena se plazit. Já mám ten jejich obludný dotek! opakovala dívka. A jestli to není shing’tský dotek, je to něco velice podobného. Proto jsem zůstala tady, i když už ostatní zmizeli, protože si myslím, že mám ještě co nabídnout. A teď mi pověz, nekroskope, pamatuješ si na tu zrůdu, co mě mučila? 

„Jistě,“ přikývl Scott pochmurně. „Na toho nikdy nezapomenu! Vlastně už se nemůžu dočkat, až ho zase uvidím.“

Dívka se připlazila blíž a Trask se svými lidmi odstoupili. Vztyčila se na kolena, přičemž se chytila Scottovy ruky, aby se o ni odepřela, potom kývla hlavou a pokračovala: Ale když se mě zase dotkl, nefungovalo to. Ta síla, co mě povolala – tvá síla – je nad tou jeho nadřazená a jeho vlastní dotek málem zničil jeho! Ale protože se pohybuji tak pomalu, utekl mi. Jenomže ta příšerná Gelka – když se s ní setkám v její lodi… kam může utéct? 

Scott zvedl dívku a ona mu položila své kostnaté ruce kolem krku, načež se Trask – navzdory tomu, že o nekroskopových silách věděl víc než všichni ostatní – téměř zachechtal a řekl: „Může mi někdo vysvětlit, co se tu děje? A co bylo to… ta věc, kterou jste si vzájemně vyměnili?“ Prohlížel si střídavě Shaniu a Scotta.

Scott tomu nevěnoval pozornost. Cítil pach té dívky, velice suchý a zatuchlý pach, ale nezdál se mu v žádném případě odpudivý. Vlastně v něm bylo cosi důvěrného, jako by Scott (nebo možná někdo jiný?) ten pach už znal a často se s ním setkával.

Ale Shania se to Traskovi pokusila vysvětlit: „To, co jste viděl, nebyla ‚věc‘, pane Trasku. Byla to forma života – jinými slovy spřízněný tvor – který ve mně žije od doby, kdy jsem byla velice malá. A je to naše poslední naděje.“

Pak se obrátila ke Scottovi. „Chci jít s tebou!“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „K čemu by to bylo? Ty máš svou práci tady. A tamto je naše práce.“

„Ale –“

„Nezbývá nám moc času,“ nedal se Scott. „Takže jestli do toho máme jít, musíme to udělat teď.“ Pak ucítil, že khiff už to spustila; sundal si popruh plamenometu z ramene a položil ho na zem, pak se sehnul, aby zvedl vlka, a mezitím se na dvojité obrazovce mysli Scotta a khiff už začaly odvíjet neuvěřitelné matematické vzorce. Měnící se symboly, rovnice, ezoterické vzorce. Roztěkaly se a slévaly, až najednou Scott rozeznal jistou pravidelnost.

Stop! zvolal. Ale nebylo třeba, protože khiff to také viděla, a tak se před nimi z ničeho nic zjevily Möbiovy dveře!

Můj Scotte, promluvila khiff. Myslíš, že jsou to ony? Jsou to ty dveře, které potřebujeme? 

„Je jen jeden způsob, jak to zjistit,“ pokrčil rameny Scott. A Shania, Trask a celá pobočka E viděla, jak udělal jediný nejistý krok vpřed a zmizel, jako by tam ani nikdy nestál…

* * *

V Möbiově kontinuu se kutáleli hlava nehlava, ale jen na malou chvíli, dokud je Scott nezastavil. Protože jen on věděl jak; jako by to věděl odjakživa a nemusel se na tomto místě ničeho obávat. Avšak vlkovo vytí bylo ohlušující!

Nedělej to, napomenul ho Scott. Neboj se, neštěkej a nevyj. Protože v Möbiově kontinuu mají i myšlenky svou hmotnost a křik a štěkot zní jako výbuch bomby! 

Ale… kde to jsme? zeptal se vlk a Scott už slyšel jen nepatrné, zmatené zakňučení.

Kdekoliv si budeme přát, odpověděl mu. Ale my chceme být jen tam, kde je Gelka Mordri. A teď mi pověz, dokážeš ji najít? 

Nejdříve se musím… zorientovat, řekl vlk, když se jeho jedinečná mysl zklidnila a začala analyzovat, seřazovat nové směry. A pak: Ach, ano! zajásal a ‚ukázal‘ ve Scottově mysli směr. Je tímhle směrem, ale je to tak strašně daleko! 

Pak je to naše místo určení, prohlásil Scott a znovu se dali do pohybu. Ať je to jakkoliv daleko, vůbec na tom nezáleží… 

Ve Schloss Zonigenu se Trask zeptal Shanie: „A co teď?“

„Teď musíme počkat,“ pokrčila rameny. „Ale nebude to trvat dlouho. Nejdéle několik minut. Ale mezitím máme práci.“

Shania se vydala hledat další zraněné, když tu přiběhl Alan McGrath. „Ten zákop tamhle, ze kterého vychází ten paprsek: je plný zlata! Roztaveného zlata! Ale rychle se mění. Dokonce i přes tu zelenou záři je vidět, jak se na něm tvoři šedý prach.“

Shania, sehnutá nad raněným mužem, jej slyšela. Ten muž ztěžka dýchal, krvácel z falešných úst, která si sám proříznul. Byl to Hans Niewohner, který se svěřil do rukou Shanie, aby jej vyléčila svým zázračným dotekem. A protože nemohla přijít blíže, jen ze svého stanoviště zavolala: „Pane McGrathe, Bene Trasku, tohle je proces transmutace zlata v energii. Momentálně je zpomalený, protože Gelka se pohybuje malou rychlostí. Ale až vyvolá mocnou gravitační vlnu, zlato se začne spotřebovávat mnohem rychleji. Jinými slovy –“

„Nastane velký třesk pana Goodlyho,“ dokončil Trask.

„Ano,“ přikývla Shania, „což se stane buď tady, nebo – pokud bude mít Scott štěstí – daleko ve vesmíru, kde se teď nachází Gelka. Nezbývá nám než doufat, že to bude ta druhá možnost.“ A pak dál pokračovala ve své práci.

„No, pak musíme více než jen doufat,“ zamumlal si Trask pro sebe, zatímco vedl své agenty směrem k jedovatě vyhlížející, pulzující záři zákopu. „Vlastně by bylo nejlepší se začít modlit…“

V hlubokém vesmíru, více než čtyřicet miliard kilometrů od okraje sluneční soustavy se loď Mordri Jedna zastavila. Zdánlivě pevný paprsek nebo roura bílého světla na její zádi sahal až do Schloss Zonigenu. Gelka Mordri seděla u monitoru a dívala se, jak na něm probíhá odpočítávání od sta až k jedné, a čekala na optimální okamžik, kdy svým hlasem zadá příkaz ke zničení Země. Za několik málo chvil se její loď automaticky propadne do gravitačních podúrovní a napojí se na vlnu způsobenou destrukcí už bývalých planet sluneční soustavy.

Ale venku, mimo loď, v momentálně nehybném Möbiově kontinuu: Tohle je to místo, prohlásila khiff. Cítím její khiff a je velice blízko, velice nevyzpytatelná a šílená, připravená kdykoliv znovu zabíjet. Zabít celý svět. Ale abychom zjistili její přesnou polohu – 

Přepnula se ze Scotta na vlka, spojila se s jeho myslí a řekla: Achchch! Teď ji máme! 

Další přesun, tentokrát k mrtvé dívce. Půjdeme, řekla khiff.

Je mi líto, že to takhle končí, řekl Scott naplněný emocemi – soucitem s absolutně odlišným tvorem. Ale:

Možná že to takhle neskončí, namítla khiff. Kdo ví? Možná že existuje život po smrti i pro takového tvora, jako jsem já. Koneckonců, nekroskope, ty jsi dokázal, že něco takového existuje pro tvůj druh. A nyní se rozloučíme. Postarej se o Shaniu a navždy zůstaň její Jedna. 

Pak si vytvořila své vlastní dveře, vzala s sebou tu mrtvou dívku a přemístily se na Gelčinu loď…

Snižující se shing’tské číslice na monitoru Mordri Jedna se dostaly k číslu třicet, když tu se najednou v lodi rozvířil vzduch a Gelka ucítila cizí přítomnost. A tam, po její pravé straně, v úzkém prostoru lodi, na prohnutém křesle, které mělo patřit Guyleru Schweitzerovi–

Spatřila cosi, čemu nebyla schopna uvěřit!

„Uáá!“ vykřikla a ucukla svou pařátovitou rukou, za níž se ji snažila mrtvá dívka uchopit. Ale jejich ruce – kostnaté pařáty – se přece jen setkaly.

V Gelce se okamžitě probudil instinkt, který jí velel automaticky použít svůj dotek s co největší silou… smrtící dotek a fatální instinkt.

Neboť jakmile z ní začala proudit její zlověstná energie, okamžitě se obrátila proti ní – tekla do ní s dvojnásobnou, trojnásobnou, a dokonce čtyřnásobnou silou.

„Uáá!“ zakřičela znovu, když započala nevratná změna. Její vyzáblé ruce se zkroutily a její hubené nohy se začínaly ohýbat do stran, přičemž jí roztrhaly kaftan. Gelka se ponořila hlouběji do křesla a její dlouhý krk se složil jako harmonika, hlava se jí scvrkla a zabořila se dovnitř, její spodní část se začínala otevírat, jako by rodila. Její tkáň se rolovala výš a výš a odhalovala vnitřní orgány, které se kymácely jako podivné přívěšky na rudé větvi… jedna z těch věcí však nebyla vnitřním orgánem, nýbrž hrůzně zdeformovaná khiff. Chvějící se, jedovatá boule, která se roztříštila a roztekla v odporné tekutiny, načež se ta mrtvá dívka rozesmála a její čelisti se rozestoupily v hrůzném, mstivém úsměvu.

A v průběhu několika sekund byla evaginace Gelky dokonána. Nakonec, když se její převrácená tkáň nad ní uzavřela, vypadala jako krvavá, mokvající, opravdu podivná okurka.

Pak už se jen kymácela v křesle a bezmocně se třásla, absolutně neschopná vydat ze sebe jakýkoliv rozkaz ke zkáze světa. Na obrazovce zbývalo méně než deset sekund.

Teď můžeš jít, nekroskope, řekla mrtvá dívka v mysli Scotta.

Ale co se stane s tebou? zeptal se Scott khiff.

Ve vašem světě bych bez lokalizéru stejně jen cítila, jak uvadám, odpověděla mu. To by bylo pro mou Shaniu velice bolestivé. Tady neucítím vůbec nic. Takže mi bude lépe, když tady zůstanu se svou novou přítelkyní. 

Běž! opakovala mrtvá dívka. A vlk přirozeně znal cestu zpět…

V Möbiově kontinuu:

Scott a vlk cítili, jak se společně zastavili. Cože? zeptal se Scott. Neboť ani Harry Keogh nikdy nepoznal nic podobného. A pak se v mimočasové nicotě kontinua zjevilo deset, sto, deset tisíc zlatých šipek. A Scott (nebo něco v něm) řekl: Malinko jste se opozdili. Je po všem. A mimochodem, co vás zdrželo? Cože? Vás je tolik, a to jste se nemohli dostavit včas? 

Jsou nás tisíce, ano, odpověděl mu jeden z nich. Jen malinká hrstka. Ale jen v tomhle vesmíru jsou nás miliardy a pak je tu ještě nekonečné množství paralelních! Mimochodem, nepřišli jsme ti pomoci. Jen po tobě uklidit. Takže teď běž domů. Ještě musíš dokončit svou práci a pak odvedeme my tu naši… 

* * *

V jeskyni Schloss Zonigenu se zlato v zákopu proměnilo v popel. Stalo se to v jednom okamžiku, absolutní kolaps částic, transmutace kovu v ryzí energii.

Pulzující zelená záře zhasla, paprsek světla vycházející ze zákopu se zúžil, jako by vystřelil dírou ve stropě, a zmizel. Z té díry se dovnitř vedralo normální denní světlo a našlo Traska a jeho tým, jak sebou trhli a zadrželi dech. Až Shania tím nejtišším možným hlasem prohlásila: „Vyhráli jsme!“

Pak za nimi vztekle promluvil Scott St. John: „Zbývá ještě vyřešit poslední záležitost. Kde je?“

Na to se možná raději zeptej mě, odpověděl mu vlk, když ho Scott položil na zem. Pořád mě ještě bolí tlama od toho, jak mi tam vybuchla ta věc. Ale znám jeho pach a vím, že není příliš daleko. Naopak, je velice blízko. 

Scott přikývl a s kulhajícím vlkem po boku šel a sebral ze země plamenomet, který tam předtím nechal…

O kus dál, v kryogenním tunelu se zatím Salcombe třásl a nesouvisle blábolil. Myslel si, že zastraší zmrazené mrtvé – použije svůj dotek, aby je probudil k příšernému položivotu, nabídne jim poslední kus naděje a lživé sliby, které nikdy nebude moci splnit. Myslel si, že to budou jeho osobní ochránci, že jej budou bránit před vším, co mu budoucnost může přinést, ale místo toho… jejich hořké rakve byly otevřené, prázdné, nikdo v nich nebyl.

Salcombe prohledal třpytící se ledový tunel po celé délce – od jeho začátku v srdci Schloss Zonigenu až k ústí, které se zeširoka otevíralo do strmého srázu hory. Jako šílený pobíhal kolem kryogenních jednotek, zoufale se snažil najít mrtvé, které se svými druhy tak často mučil. Ale žádní tam už nebyli.

Teď stál na okraji jeskyně a zíral do nového dne, do vycházejícího slunce, do tváře mu vál studený vítr. A pod ním nebylo nic než stovky metrů hluboká propast. Zůstal tady sám, jediný svého druhu, šílený strachem. Můj khiffe, co mám teď dělat? zeptal se svého spřízněného tvora.

Utíkej, můj Mordri! poradil mu khiff. Musíš z tohoto místa okamžitě utéct! V Salcombovi opět vzplanul hněv, protože khiff se mu touto neužitečnou radou očividně vysmíval!

Ty se mi posmíváš? řekl. Co tě tak pobavilo? 

Co? Tvůj strach, můj Mordri! Tvé zděšení, které mě napájí. Vychutnávám si to stejně jako strach kohokoliv jiného!

Jsi šílený! ječel Salcombe. Radíš mi, abych utekl, ale přitom není kam! 

Pak zůstaň tady. Mně se tady líbí. Můžu se navždy opájet tvými nočními můrami – nebo možná ne navždy – protože víš… zrovna sem přichází další noční můra!

Salcombe uslyšel bzučení a drnčení elektrického motoru a ohlédl se zpátky do tunelu, jímž se k němu blížil otevřený vozík. Na jeho přídi stál muž, kterého Salcombe viděl v centrální jeskyni. Byl to ten, kterého se tak bála Gelka Mordri, ten, před kterým utekla, moc, kterou měl podle ní Salcombe vyzvat na souboj. Přes rameno měl pověšenou ohnivou zbraň. A nyní ten muž – společně s naštvaně vyhlížejícím šedivým čtvernožcem – vystoupili z vozíku a zamířili k němu. Přišli si pro něj.

Scott zažehl pilotní plamínek svého plamenometu a zavolal: „Simone Salcombe, tohle je konec tvé cesty.“

Salcombe se zašklebil a ukázal drobné rybí zuby, pak se přihrbil a pomalu kráčel kupředu. Z jeho ucha se vynořil jeho khiff a vyrostl mu na rameni jako boule: Je čas, abych tě opustil, protože zrovna poblíž cítím další šílenou mysl. 

Ty nevděčníku! zamumlal Salcombe. A pak promluvil ke Scottovi: „Proč to děláš? Co jsem ti udělal?“ Snažil se tak získat čas, neboť se během řeči stále přibližoval.

I Scott se stále neúprosně blížil, když mu odpověděl: „Zabil jsi v Londýně ženu. Jmenovala se Kelly – Kelly St. Johnová.“

„Ach, ta reportérská mrcha!“ zvolal Salcombe. „Na tu si pamatuji. Ale co pro tebe znamenala?“ Připravil se ke skoku a stejně tak i spřízněný tvor vyrůstající z jeho ramene.

„Byla to moje žena!“ zachroptěl Scott a bez dalšího váhání zmáčkl spoušť plamenometu.

Z hlavně vytryskl žhnoucí plamen a v momentě napůl sežehl nehmotného, vřískajícího khiffa Mordriho Dvě přilepeného k jeho rameni. Zběsile zápasil, aby se dostal zpět do Salcombova těla, až se mu nakonec podařilo vtáhnout svou mokvající, sežehnutou hmotu zpátky dovnitř jeho pravým uchem – což mu způsobilo jen další mučivou agónii! Pak Scott Salcomba pokropil další sprškou téměř hmotného žáru a šklebil se nad tím, jak se škvaří. Bylo to tak strašné, že by se nad ním téměř smiloval – ale v jeho mysli: Oko za oko, Scotte, řekl kdosi, a tak Scott nechal svůj prst na spoušti.

Kaftan Simona Salcomba vzplál. Jeho bledá kůže zčernala, seškvařila se a začala od něj odpadávat. Salcombe tancoval jako ohnivá loutka – kolena mu létala vysoko do vzduchu a svými vyzáblými pažemi kolem sebe tloukl, jako by chtěl uhasit oheň, který ho tak rychle stravoval – v několika chvílích se dostal až na okraj útesu.

Z pravého ucha vylezl jeho khiff a vytlačil mu přitom jedno oko. Jeho oční bulva tak slepá a sežehnutá ještě chvíli visela a pak se roztopila jako svíce z vosku a stekla po jeho tváři společně s roztaveným khiffem.

Nyní už byl Scott absolutně neúprosný, takže jen ještě pevněji zmáčkl spoušť plamenometu a poslal Salcomba přes okraj útesu. Vřískající ohnivá koule se kutálela dolů po stěně skály a postupně se rozpadla na několik žhavých částí, které se odrazily od hory a zřítily dolů do propasti.

Bylo po všem.

Scott konečně uvolnil spoušť a upustil plamenomet na zem. A kromě jeho a vlka to byla jediná hřejivá věc v tunelu…

Mezitím ve Schloss Zonigenu a také jinde, vlastně na mnoha místech, se hostitelé – ale koho? Vyšší moci, vyšší inteligence? Zlaté šipky? Boží malí pomocníčci? Ale v každém případě hostitelé – pustili do práce, aby dokončili to, co ještě potřebovalo napravit. Jinak by si svět mohl myslet, že je vesmír opravdu nepřátelské místo, ale Mordriové byli vlastně výjimkou, která potvrzuje pravidlo. A strach z cizích lidí a neznámého je spouštěč, jenž je hnací silou všech válek…

Epilog

V centrální jeskyni udělala mezitím Shania za pomoci Traska a jeho lidí vše, co bylo v jejích silách, aby pomohla fyzicky i psychicky raněným. Nyní stála společně s Traskem a Ianem Goodlym stranou a čekala na návrat Scotta.

Z Traskova výrazu ve tváři bylo jasné, že mu stále ještě nebylo zcela jasné, co se tady děje. Obrátil se proto k jasnovidci. „Víš, pořád jsem z toho nějak zmatený. Chci říct: jsi, co jsi, a děláš, co děláš, a ještě nikdy ses nezmýlil. Alespoň si na to nepamatuji. Samozřejmě že se budoucnost snažila ušít na tebe různé boudy – na nás všechny – ale to, co z ní vzešlo, bylo vždy velice blízko tvým předpovědím. Přesto, tentokrát jsi předpověděl velký třesk a –“

„A ten se také stal nebo se teď děje,“ přerušila ho Shania. „Ale ne tady, tam. Jakmile celý proces dosáhl kritické hranice, už to nešlo zastavit. Jak bych vám to jen nejlépe vysvětlila? Ano! Co se stane, když odjistíte ruční granát a pak jej neodhodíte?“

„Roztrhá mě to na kusy,“ odpověděl Trask.

A Goodly dodal: „Nebo v případě té stvůry Gelky – na základní prvky!“

Trask však stále nebyl spokojen. „Dobrá, ale pokud mě paměť neklame, také jsi říkal, že po tom velkém třesku zůstane nicota. Řekl jsi, že po velkém třesku bude následovat velká nicota, je to tak?“

Goodly si povzdechl, pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. „Bene, ty o tomhle všem víš tolik, co já. Prostě to nedokážu vysvětlit. A tak s tebou musím souhlasit – že jsem se tentokrát možná spletl.“

„Ale já neříkám, že ses spletl,“ bránil se Trask. „Jen se bojím, že se tvá pravda ještě ukáže!“

Jasnovidec se zamračil. „Tomu nerozumím.“

Načež se ho Trask zeptal: „Iane, pověz mi: je budoucnost nevyzpytatelná, nebo ne?“

„Samozřejmě že je.“

„V tom případě,“ přikývl Trask, „je také možné, že vše záleží na povaze ‚nicoty‘?“

Jasnovidec se ještě více zamračil, ale pak najednou, než se stačil nadechnout, aby Traskovi odpověděl, ta nicota, o které byla řeč, se stala…

Ve stejném ‚okamžiku‘ – pokud má ve vesmíru čas, jak ho známe my, lidé, nějakou hodnotu – se Scott a vlk vrátili zpět do velké jeskyně a spatřili scénu, které sotva dokázali uvěřit.

Shania měla údivem ústa otevřená dokořán a vytřeštěné oči, když se Scottovi vrhla do náruče, ale kromě vlka a Scotta St. Johna – a nekonečného množství zlatých šipek – byla Shania jediná bytost z masa a krve, opravdu jediná, která se dokázala pohnout! A ze všech stran okolo těch tří se s neuvěřitelnou rychlostí řítily zlaté šipky. Zanechávaly za sebou ohony hřejivého zlatého světla a naplňovaly jím křížem krážem celou jeskyni. Létaly od jednoho člověka k druhému, od jedné mysli k druhé a dělaly svou práci: ‚uklízely‘ po práci, kterou zde odvedl Scott a jeho jednotka, Ben Trask a jeho tým a také pomstychtiví mrtví z kryogenních jednotek a ze stupínku.

Ale pokud šlo o všechny a všechno ostatní v jeskyni:

Ti byli zmraženi v čase. Čas samotný byl zmražen! Kouř valící se ze zákopu, ve kterém ještě před chvílí hořelo roztavené zlato, visel ve vzduchu, jako by ho tam někdo namaloval. Smítka prachu v paprsku denního světla deroucího se dovnitř skrze otvor ve skále zůstala nehybně stát, a zatímco vzduch byl pro všechny ostatní pevný – jeho molekuly se nehýbaly, jako by byly zality do neviditelného betonu – Scott a jeho Dvě a Tři dýchali naprosto svobodně.

Pak cosi uvnitř Scotta řeklo: Je čas vrátit se domů. 

„Ale Trask a jeho lidé a –“ pokusil se namítnout Scott.

S těmi si nedělej starosti, řekl mu ten hlas v nitru, ten známý hlas chlapce, pak muže, více než muže a nakonec navrátivšího se. Ale byl to jiný navrátilec, takový, který věděl, že smrt není tím, čím se zdá být.

„Ale co se to tady děje?“

Ty to nechápeš? zeptal se ten hlas překvapeně. Shaniina khiff tomu rozuměla. Vlastně by se dalo říct, že nám poskytla řešení! 

A nyní to pochopil i Scott. „Chceš říct, že oni si nic z toho nebudou pamatovat? Ty to z nich vymazáváš? Ale proč? Takže to všechno bylo k ničemu?“

A ten hlas mu to vysvětlil: Až sem jednoho dne najdou cestu jiné rasy, možná dokonce shingt‘ští trosečníci, jako je Shania Dvě, kteří nebyli na své planetě, když byla zničena, až nebo jestli se to jednoho dne stane – jak je lidé ze Země přivítají, když se všichni nebo třeba jen někteří dozví o tom, co se stalo ve Schloss Zonigenu? 

No, pár lidí o tom bude vědět, ale bude to jen hrstka, velmi malá hrstka těch, co si to zaslouží – možná tři? – ale určitě jich nebude víc.

Nemůžu tady déle zůstat, řekl ten hlas. Volají mě další místa. Takže nyní naposledy použij Möbiovo kontinuum, Scotte, a vrať se domů. 

Scott se rozhlédl kolem sebe. Zlaté světlo pokračovalo ve své zběsilé aktivitě v jinak bezčasové jeskyni. Lidé i věci mizeli – mrtví, Ben Trask a jeho tým, popel v zákopu – a díra ve stropě se pomalu scelovala!

„Dobrá,“ řekl Scott bez dechu, „vrátíme se domů. Ale nejdříve chci vědět, proč jsi nám dovolil vidět tohle všechno, proč si to máme pamatovat?“

Ale není to snad jasné? odpověděla šipka. Až přijdou ostatní – a oni jednoho dne přijdou, protože ve vesmíru je tolik různých ras – budou možná potřebovat někoho, jako jsi ty, Scotte, a hlavně Shaniu, aby jim to všechno vysvětlila. Je nám jasné, že se to možná nestane za tvého života, ale třeba ano. A ještě něco… (teď se šipka zastavila nad vlkem). Ne všechny druhy tam kolem nás jsou dvounohé. Vlastně jich není mnoho. A to je další důvod, proč je pro nás vaše jednotka tak důležitá! 

Scott se podíval na Shaniu, která prohlásila: „Už bychom měli jít.“

Scott přikývl, vytvořil Möbiovy dveře a odnesl domů své Dvě a Tři. Po cestě se místo okamžitého přesunu ještě zastavil a řekl: Na něco jsem si právě vzpomněl. Když mi Harry ukazoval budoucnost, najednou jsme se ocitli v bodě, kdy se všechno zastavilo. Ale jak už teď víme, ne všechno se zastavilo. Co si o tom myslíš? 

A Shania odpověděla: Gelka Mordri měla v úmyslu se napojit na obrovskou gravitační vlnu způsobenou výbuchem. Možná že ta podúroveň, kterou si vybrala, měla spojitost s Möbiovým kontinuem. 

Chceš říct, že její velký třesk dosáhl až sem, do kontinua?

Je to možné, odpověděla. Nebo možná, když ty vnímavé šipky zastavily ve velké jeskyni čas, zastavil se i tady. Koneckonců, ony také používají kontinuum. Možná jsou jeho součástí a mají nad ním částečnou kontrolu.

Takže čas se zastavil pro všechny ostatní, ale ne pro nás? Scott byl stále zmatený a ta maličká část v něm, která byla Harrym Keoghem, jako by se jí to ani netýkalo a pomalu odcházela z jeho teď už normální, ne metafyzické mysli.

Ach! povzdechla si Shania. Čas je opravdu zvláštní. Možná že se vůbec nezastavil a jen my jsme zrychlili! Je mi líto, Scotte, ale moje znalost vědy – a obzvláště metafyziky – není zas tak dobrá. 

Vážně? podivil se Scott. Tak co vím potom já? A pak se zasmál, ale samozřejmě jen tiše…

Když se ta trojice vynořila z Möbiova kontinua ve Scottově pracovně, zlatá šipka Harryho Keogha – jeho myslící pozůstatek – Scotta opustil a chvíli visel ve vzduchu ve výšce očí ve světle vycházejícího slunce. A druhá šipka, která mohla být dvojčetem té první, opustila vlka. Obě pak chvíli visely ve vzduchu, otáčely se kolem své osy, jako by se nemohly rozhodnout, kterým směrem se vydat. Ale v poslední chvíli –

Třetí šipka – menší a stříbrná – se odštěpila od té Harryho zlaté šipky a obrátila se svým ostrým hrotem k Shanii. Ta zalapala po dechu a přitiskla se ke Scottovi. A pak tichý, dobře známý hlas řekl: A přece žijeme dál. Sbohem, má Shanio. 

A pak opravdu všechny tři zmizely – všechny ‚tři‘ samozřejmě – proletěly oknem a zmizely v oparu zahrady…

Té noci – nebo možná té předešlé, nebo možná některé jiné, čas už nebyl to, co býval – na rovné střeše velitelství pobočky E v Londýně:

Ben Trask, jeho hlavní ESPeři a technici, dokonce i zodpovědný ministr, seděli kolem nádoby se žhavým uhlím, upíjeli ze svých sklenic nebo si jen ohřívali ruce. Na stole vedle nich stálo několik, většinou prázdných lahví vína. V nádobě hořelo –

„Cože?“ podivil se Trask, když se naklonil nad nádobu, která najednou vzplála jasným plamenem. „Co to tady pálíme?“

„Staré věci,“ poznamenal Paul Garvey.

„Myslím, že už je to nepotřebné,“ dodal David Chung. „Byl to dobrý nápad… váš, šéfe?“ Lokátor se přes šlehající plameny zatvářil nejisté.

„Ano, zcela jistě to byl dobrý nápad,“ usmála se sladce Millie Clearyová. „A myslím, že bylo dobré to oslavit.“

„Ale oslavit co…?“ zeptal se Trask s pocitem, že tady určitě není něco v pořádku, ale vůbec nedokázal říct co.

Hned vedle Traska seděl zodpovědný ministr, který s úsměvem prohlásil: „No samozřejmě to, že jsem vám zdvojnásobil dotaci!“ A když kdosi vhodil do ohně další složku, Trask se pokusil přečíst její označení na přední straně, ale podařilo se mu zachytit jen jediné slovo, jméno ,Scott‘ nebo možná jen ‚Scoť a pak se stránka zkroutila a zčernala v plamenech. ‚Scotland Yard‘, možná? To je dost pravděpodobné, ale v každém případě… pokrčil rameny a nechal to plavat.

Pozvedl svou sklenici a prohlásil: „Dobrá tedy, to je na nás a na pobočku E!“ Ale pak si všiml jasnovidce a soustředěných vrásek na jeho čele: „Ano?“ zeptal se Trask. „No, můj zasmušilý příteli, co je to tentokrát?“

„Cože?“ polekal se jasnovidec. „Omlouvám se, byl jsem… úplně někde jinde!“ Zadíval se na sklenici ve své ruce. „Tohle musí být fakt dobré víno, zaneslo mě to až bůhvíkam!“

„Jsi si jistý, že tě nic netrápí?“ V Traskovi stále doutnala jiskra pochybností a jeho neklamný instinkt, že tu není něco v pořádku.

„Ne, nic,“ zavrtěl hlavou Goodly. „Vůbec nic – o čem bych měl vědět.“

„Takže jedno velké nic, co?“ Trask pozvedl svou sklenici a na chvíli se zastavil, aby se zadíval na hvězdy.

„Přesně tak,“ zasmál se Goodly svým vzácným úsměvem. „Prostě jedno velké nic.“ Protože ať už ho znepokojovalo cokoliv, bylo to pryč. A žádný div, protože jako jasnovidce jej přece znepokojovala budoucnost, a ne minulost. To budoucnost byla nevyzpytatelná –

Obvykle.

Ale pokud šlo o nejbližší nebo blízkou budoucnost:

Krátký výbuch gama paprsků, který o něco později zaznamenali vědci a který měl svůj zdroj v souhvězdí Casiopea byl vysvětlován jako a) slabý odlesk supernovy ve vzdáleném koutě vesmíru nebo b) nějaká menší kosmická katastrofa v blízkosti naší sluneční soustavy. Možná kolize komety nebo shluku ‚temné hmoty‘ se zbloudilou černou dírou.

A pokud šlo o to, jak blízko naší sluneční soustavy –

To se svět nikdy nedozví…

NEKROSKOP XIV:

DOTEK

Z anglického originálu Necroscope: The Touch 

 vydaného nakladatelstvím Solaris

(BL Publishing) přeložila Jana Mikulenková

Ilustraci na obálce namaloval Bob Eggleton,

grafickou úpravu obálky provedlo Vertigo, a.s.

Vydal Bohuslav Svoboda – POLARIS,

Podříci 218, Frenštát p. R.,

e-mail: svoboda@polarissf.cz,

v roce 2010 jako svou 274. publikaci.

Tisk: Printo s.r.o., Gen. Sochora 1379, Ostrava Poruba.

Vydání první.

Cena: 299 Kč

ISBN 978 – 80 – 7332 – 162 – 8