Brian Lumley

NEKROS

A JINÉ NOČNÍ MŮRY

Brian Lumley

NEKROS A JINÉ NOČNÍ MŮRY

(NEKROS AND OTHER NIGHTMARES)

This collcction copyright © 1993 by Brian Lumley

Introduction copyright © 1993 by Brian Lumley. „Fruiting Bodies“ © 1988 by Brian Lumley. First published in Weird Tales, Summer 1988. „Back Row“ © 1988 by Brian Lumley. First published in Terror Australis, Autumn 1988. „The Second Wish“ © 1980 by Brian Lumley. First published in New Tales of Cthulhu Mythos, ed. Ramsey Campbell, Arkham House 1980. „The Pit-Yakker“© 1989 by Brian Lumley. First published in Weird Tales, Fall 1989. „Snarker’s Son“ © 1980 by Brian Lumley. First published in New Tales of Terror, ed. Hugh Lamb, Magnum 1980. „The Viaduct“ © 1976 by Brian Lumley. First published in Superhorror edited by Ramsey Campbell, W.H.Allen, 1976. „Necros“ © 1986 by Brian Lumley. First published in The Second Bok of After Midnight Stories, edited by Amy Myers, Wm. Kimber, 1986. „The Whisperer“ © 1976 by Brian Lumley. First published in Frights, ed. Kirby McCauley, St. Martin Press, 1976. „The Sun, The Sea, and the Silent Scream“ © 1988 by Brian Lumley. First published in The Magazine of Fantasy & Science Fiction, Feb. 1988. „The Tin People“ © 1987 by Brian Lumley. First published in Whispers No. 23/24, 1987. „The Cyprus Shell“ © 1968 by Brian Lumley. First published in The Arkham Collector No. 3, Summer 1968. „The Deep-Sea Conch“ © 1971 by Brian Lumley. First published in Dark Things, edited by August Derleth. „Born of the Winds“ © 1975 by Mercury Press. First published in The Magazine of Fantasy & Science Fiction, 1975. Also published in The Horror at Oakdeene, Arkham House, 1977.

Translation © 1992, 1999 by Petr Caha,

1999 by Eva Konečná, Marek Hrnčíř,

Tomáš Petružela, Ladislava Vojtková,

František Bouška

Cover Art © 1993 by Bob Eggleton

ISBN 80-85911-48-5

ÚVOD

Před dávnými, pradávnými časy chodily v nočních tmách věci bump, bump, bump. Nyní chodívají šplouch, střik a někdy taky cák! Věřím, že je to pouhá libůstka, jejímž prostřednictvím si spisovatelé tzv. ‚nové krve‘ navzájem zkoušejí, jak daleko mohou nechat věci zajít, než se z toho pozvracejí i oni. Určitá forma literárních (?) kuřecích závodů – na toaletu.

Až na to, že… najednou mi připadá, že by to, co jsem napsal výše, mohlo v čtenářích vzbudit špatný dojem. Mohlo by se zdát, že jsem striktně proti splatterpunku, a přitom nejsem. Nejsem striktně proti žádnému druhu spisovatelů – mužů, žen i nerozhodnutých – ani proti žádnému stylu psaní… no, možná s výjimkou toho, co nazývám ‚nabubřelý brak‘, a ani ten se osobně nepokouším nijak zakazovat, cenzurovat nebo potlačovat v jakékoliv podobě či formě. Velká čtenářská veřejnost o něm rozhodne sama, jako už rozhodovala mnohokrát v minulosti, a udělá to, až sama bude chtít. Ale vím, co se mi líbí a co budu nebo nebudu číst, sledovat v televizi, poslouchat atd., atd.

Čímž chci říct, že nejím dršťky nikoliv proto, že by nebyly jedlé (i když pokud jde o mne, určité nejsou), ale protože se mi z nich obrací žaludek. A ze stejného důvodu nedokážu sledovat australské televizní seriály. A bezpohlavní hlas jisté mladé britské pophvězdy mi zraňuje uši ještě víc, než to svého času dokázaly kakofonie Tiny Tima. Ale všechny tyhle věci mají svoje fanoušky a já jim žádným způsobem nemíním odpírat přístup k tomu, co se jim líbí.

Zdá se, že jen velice málo spisovatelů si přeje, aby se vrátily staré zlaté časy hororu. Vzpomínám, jak jsem doporučoval jednomu takovému, aby se tím netrápil. „Ať už se kvůli tomu trápíš nebo ne, umřeš stejně,“ řekl jsem mu. „Tak proč se trápit. Ať už ho miluješ nebo nenávidíš, splatterpunk je, existuje… ale nikde není řečeno, že vydrží navždy. Protože jako všechno ostatní v umění – zvláště v populárních uměních a speciálně v tom, co by se dalo nazvat jako literární umění ‚zábavy s mrazením po těle‘ – pouze to dobré se udrží na hladině, zatímco to špatné se brzy ponoří do zapomnění. Dejme tomu rok nebo dva, a uvidíme, jak to dopadne. Přijde rok 2000 a dnešní punkové, kteří to skutečně umí rozseknout (?), budou psát, zatímco ti, kteří neumí, budou dál šplechtat. Až na to, že splatterpunk stejně mnoho zábavy neskýtá (představte si světový Splattercon, na kterém se předávají ceny ve formě naprosto věrně vyvedených níže umístěných vnitřností nebo funkčních modelů žaludků se zažívacími potížemi) a ani nepřitahuje velké množství čtenářů. Protože pokud se knihy neprodávají, vydavatelé je nevydávají, a základní požadavek na povídky a romány stále je, aby byly psány. To znamená, že je třeba je napsat, nikoliv vyzvracet, vyejakulovat nebo jinak vyloučit z nějakého dalšího bezejmenného tělesného otvoru – napsat!“ Něco v tomto smyslu jsem alespoň řekl svému píšícímu příteli.

Ale… sotva jsem tohle všechno vypustil z úst, jiný přítel (ano, stále jich ještě několik mám) mne překvapil dotazem: „Ale nepíšeš náhodou i ty sám tak trošku splatterpunk! Například úvodní scéna v Nekroskopu, kde Dragosani vykuchává mrtvého Rusa, aby mu vyrval jeho tajemství přímo ze střev a vnitřností, je malinko… hm, je to –“

Splatterpunk?

Nemyslím. Opravdu si to nemyslím. Dragosaniho chování bylo integrální, dějově podložené, nutné! Co by ta kniha bez něj byla? Teď to nejspíš zní, jako když se mladá filmová hvězdička omlouvá za některé neslavně známé erotické scény a zapřísahá se, že byly natočeny ‚s maximálním možným vkusem!‘ Přesto to risknu a stejně jako ona prohlašuji, že Dragosaniho násilnost nebyla samoúčelná, že jsem jen vyprávěl příběh. Dokonce si troufnu dodat: „Zatraceně, proč já bych měl být zodpovědný za to, co dělal Dragosani?“

A tak možná stejně jako láska nebo krása, je i splatterpunk subjektivně závislý na tom, kdo ho přijímá. A možná se od těch starých zlatých časů hororu toho zase tolik nezměnilo. Vzpomínám si na upoutávku, kterou jsem kdysi četl na zadní straně obálky poněkud výlučně zaměřeného papperbacku: „Syrová hlava,“ (?) „a krvavé kosti, příběhy plné hřbitovních pachů!“ Možná si to už nepamatuju úplně přesně, ale tak nějak to bylo. A to bylo před třiceti lety, na sbírce Lovecraftových povídek! Vsadím se, že kdyby tehdy byl nějaký ctitel splatterpunku a dostalo by se mu to do ruky, nezaváhal by ani na okamžik.

Dnes… sto let od Lovecraftova narození, v době, kdy je podivín z Providence dávno po smrti, to, co po něm zůstalo, je stále v evidenci čtenářů. Stejně jako sám starý Cthulhu se svíjejícími se chapadly se i HPL zdá být věčný, neumřel. Jeho práce je živá docela určitě a zdárně kolem sebe kope, i když je třeba připustit, že pod tíží let už začíná být trochu zmožená. Ale kde jsou díla všech jeho dříve tak úspěšných konkurentů z Weird Tales? Většinou po nich nezůstalo nic než vzpomínka. Potopily se jako R’lyeh. A nikdy už se nevynoří.

Platilo to, co platí i dnes. Spisovatelé, jejichž díla stála za připomenutí a znovupřečtení, jsou znovu vydáváni a dotiskováni. Ti ostatní nejsou. Smetana plave na hladině a sraženina se spirálovitě snáší ke dnu… Ve chvíli, kdy tohle píšu na svém počítači, působím jako spisovatel už dvacet dva let, a až to budete číst, bude to nejspíš ještě o nějaký ten rok více. Ale profesionálem, spisovatelem na plný úvazek, jsem byl jen o něco více než třetinu té doby. V posledních osmi letech jsem byl svědkem toho, jak se z hororu vytrácí mnoho z jeho subtilnosti; ne všechna, ale velká část. A zjišťuji, že to nijak nedokážu vysvětlit. Jsou snad spisovatelé méně schopní? Čtenáři méně nároční? Byly naše smysly natolik otupeny ničivou palbou všeho toho ‚samoúčelného násilí‘?

Já osobně si myslím, že to nemůžete porazit, dokud to sami nezkusíte – obrazně řečeno, přirozeně. Splatterpunk? Vyzkoušel jsem ho a svobodně prohlašuji, že nemůžu. To jedno nebo dvě díla, která jsem v tom stylu vytvořil, byla neuspokojivá, něco jim tak či onak chybělo, a přestože jsem je napsal, nijak zvlášť jsem si je neoblíbil. Namísto staré dobré černé magie, mrazení po těle, příjemného chvění mi dávaly vlhce studený pocit něčeho jiného. Mohl jsem se bát, ale nebavil jsem se.

Hej! Myslím, že jsem přece jen našel odpověď. Možná, že je to skutečně takhle jednoduché: horory jsou stále horory, ale v mnoha případech už není úloha jejich moderních variant pobavit… pouze vyděsit!

V této sbírce bych se rád pokusil vzít vás zpátky – nebo alespoň na kousek cesty – k těm starým dobrým zlatým časům nočního bump, bump, bump. A je mi líto, ale co jste měli na večeři, zůstane pouze mezi vámi a vašimi dršťkami. Mým zaviněním se s nimi nerozloučíte. Najdete zde moje povídky skoro z celých dvaadvaceti let mé práce, od mé první knihy až do současnosti, a také některé z mých posledních prací, ale nemyslím si, že vás některá z nich přiměje zvracet.

A na druhé straně, pokud bych skutečně ukápl více než jen nějakou tu kapku krve, prosím o prominutí, že jsem zapomněl na svůj prvořadý cíl, tedy pobavit, a doufám, že mi budete věřit, když řeknu, že jsem to podle svého nejlepšího svědomí a vědomí udělal ‚s maximálním možným vkusem‘!

Brian Lumley, březen 1990*¹

PLODNICE

Tato povídka získala v roce 1989 cenu British Fantasy Award. V poměrně tvrdé konkurenci přičítám svoje vítězství i troše štěstí. Rozhodnutí, jestli je příběh děsivý nebo ne, nechávám na vás. Pokud vás pobaví a trochu zamrazí v zádech, jsem spokojený. Jedna věc je jistá – v příběhu se nevyskytuje žádná krev. Houby totiž nekrvácejí.

*

Moji praprarodiče a po nich i prarodiče byli obyvateli Easinghamu. Pravděpodobně by se jimi stali i moji rodiče, jenže stará vesnice se po tři století postupně propadala do moře a nic nenasvědčovalo tomu, že by se ten proces měl v budoucnu zastavit. Takže já jsem se tím pádem narodil v Durhamu. Moji prarodiče z obou stran patřili mezi poslední vesničany, kteří se z Easinghamu odstěhovali a s pomocí vládní podpory pro katastrofou postižené oblasti si pořídili nové domovy. A tak jsem se podíval do Easinghamu pouze jedenkrát, ještě jako kluk.

Otec mě tam vzal jednou zjara, kdy je vysoký příliv. Vzpomínám si, že na polích ještě tu a tam ležel ztvrdlý sníh zčernalý sazemi a kouřem, jak tomu tenkrát bylo na celém severovýchodě. Vypravili jsme se do Easinghamu, protože zase řádil neobvykle vysoký příliv, který okusoval břidlicové útesy. Nepřetržité nárazy příbojových vln Severního moře otřásaly zemí a zmenšovaly pobřežní pásmo i opuštěnou ves.

Pochopitelně jsme doufali (stejně jako zhruba dvě stovky dalších výletníků, kteří se tam toho dne sešli), že uvidíme, jak se jeden nebo dva domy hroutí v mračnech prachu do zpěněné mořské tříště. Ale svědky takové podívané jsme se nestali. Asi po hodině jsme prochladlí a promočení slanou vlhkostí vzduchu nasedli do rodinného auta a vrátili se do Durhamu. Easinghamská hlavní ulice, nebo aspoň to, co jí kdysi bylo, balancovala na samém okraji srázu. Než padla noc, přestala existovat úplně. To jsme však propásli. Moře podemlelo, zakymácelo a schlamstlo dalších šest metrů pobřeží kousancem hlubokým jako šířka silnice a o pár metrů delším.

Tak to tedy bylo. Od té doby podléhal během čtvrt století moři kousek po kousku i zbytek Easinghamu. Nyní už zůstaly pouze jeden nebo dva domy – pouhá hrstka z dřívějška – a i ty propadaly zkáze. Nejbližší obydlená stavení byly farmy vzdálené asi dva kilometry od útesů. Ach ano, zůstal tu ještě jeden obyvatel. Starý Garth Bentham, který po celá léta ručně rozebíral opuštěné vesnické domy a prodával vybourané cihly a řezivo. Ale k němu se brzy dostanu.

Loni v létě jsem se znovu ocitl na severovýchodě. Jakmile jsem vyřídil pracovní záležitosti, pochopitelné jsem se zastavil a přenocoval v durhamském domku svých rodičů. Navštěvoval jsem je aspoň jednou ročně, ale právě loni jsem si všiml, jak je čas plíživě poznamenává. ‚Staroušci‘, no jistě, ale teprve nyní jsem si uvědomil, že jsou opravdu staří, a rozhodl jsem se, že je musím navštěvovat častěji.

Když jsem později vyrazil na dlouhou cestu zpátky do Londýna, vzpomněl jsem si na den, kdy mě otec vzal do Easinghamu, abych se podíval na domy kymácející se na útesech. Možná právě kvůli této vzpomínce jsem bezděky sjel z trasy a po chvíli jsem zjistil, že mířím k pobřeží. Mohl jsem se pochopitelně ještě několikrát obrátit správným směrem – a také jsem to měl v úmyslu – ale popadla mě zvědavost, kolik toho z Easinghamu ještě zůstalo, a tak než jsem se nadál…

Jakmile jsem se rozhodl, brzy jsem nechal za sebou Middlesborough, potom Guisborough a netrvalo dlouho a už jsem jel po staré silnici do vsi. Vždycky tu existovala jenom jedna cesta tam a zpátky, přesně tahle. Úzkou silnici s rozpraskaným povrchem lemovaly místy přerušené vysoké živé ploty. Mezerami byla vidět zvlněná pole táhnoucí se až k útesům. Byl překrásný den. Vysoko nad hlavou létali racci a staženými okénky pronikal do auta vzduch se slanou příchutí. Modrá obloha splývala v dálce s modrošedou hladinou Severního moře. Vyjel jsem na vrchol terénní vlny a náhle jsem byl na místě.

Stará nakloněná dřevěná cedule hlásala EASINGH-, protože zbývající část se ulomila nebo uhnila, a na konci silnice se rozkládala ‚vesnice‘. Jenže právě tam bránila v cestě kovová závora osazená v masivních betonových sloupech a nesoucí varovnou tabulku:

NEBEZPEČÍ!

ROZSÁHLÉ SESUVY ÚTESŮ.

ZÁKAZ VJEZDU VOZIDEL…

Vypnul jsem motor, vystoupil z auta a opřel se o závoru. Silnice přede mnou pokračovala – a po třiceti metrech zmizela. Tam začínal nový okraj útesů. A pokud jde o samotný Easingham – na ten zapomeňte! Na této části útesů, které se táhly po obou stranách silnice za zarostlými zahradami, zaplevelenými chodníky a příjezdovými cestami, stály jen prázdné slupky toho, co kdysi bývalo rezidencemi ‚nóbl‘ obyvatel Easinghamu. Nyní, dokonce i v tak nádherný den, jako byl tento, působily svou opuštěností nesmírně zasmušile.

Okna zchátralých domů, pokud tam ještě nějaká byla, jako by ponuře zírala na blížící se zkázu a podobala se starým lidem ležícím ve dvojité řadě smrtelných postelí. Všude bylo plno přerostlých ostružiníků a břečťanů. Při křiku racků stoupajících vzhůru v teplém vzduchu se toto místo jevilo ještě zoufalejší. Easingham jako osada již neexistoval.

Ne že by někdy tady toho bylo o mnoho víc. Tři podélné ulice s několika krámky. Dvě kratší uličky, protínající je v pravých úhlech a mířící dolů k útesům a točitým dřevěným schodům používaným k sestupu na pláž, do zátoky, ke starému přístavu a na rybí tržiště. A také k metodistickému kostelu stojícímu nad zátokou na vyčnívajícím ostrohu, který v dávných dobách sloužil i jako maják. Ale nyní –

Žádné ulice, žádný ostroh či kostel, žádný přístav, rybí tržnice, rozviklané schody. Žádný Easingham.

„Pryč, všechno,“ zazněl sípavý, unavený starý hlas rovnou za mými zády. Leknutím jsem sebou škubl. „Navěky pryč, všechno šlo k čertu a do hlubin modrého moře!“

Otočil jsem se a pronesl několik pracně formulovaných a stěží souvislých slov k vrásčitému vychrtlému chlapíkovi, který stál za mnou.

„No, no,“ zabručel. „Polekal jsem vás? Musím říct, že vy jste mě vyděsil víc! První auto po třech měsících! Potřebujete cihly? Levné cihly? Dřevo?“

„Ne, ne,“ odpověděl jsem už normálním hlasem. „Jsem… no, řekněme… turista.“ Pokrčil jsem rameny. „Přišel jsem se jenom podívat, co se děje se starou vesnicí. Já jsem tu nežil, ale dlouhá řada mých předků ano. Napadlo mě, abych se podíval, kolik z ní ještě zůstalo – když ji opustili. Jenže se zdá, že jsem přišel příliš pozdě.“

„To ano, příliš pozdě,“ přikývl. „O tři nebo čtyři roky pozdě. Tenkrát zmizel poslední z rybářských domků. Před čtyřmi roky. Odneslo je moře. Bere si ročně kolem dvou metrů útesů. Jo, kdybych žil dost dlouho, vzalo by si i mne. Ale to se nestane. Tak dlouho nevydržím.“ Usmál se a pokýval hlavou, jako by říkal: Tak je to! „No jo, tak turista! Moc k vidění toho tu ale není, teď už ne. Nemáte chuť na kafe?“

Než jsem stačil odpovědět, strčil si prsty do úst a pronikavě zapískal. Chvíli počkal a pak překvapeně zavrtěl hlavou. „Ben,“ vysvětlil mi. „Můj starý pes. Dlouho jsem ho neviděl. Nemám rád, když se toulá moc daleko. Nebyl celou noc doma. Aleje léto a možná je tu poblíž nějaká fena…“

Zatímco mluvil, prohlížel jsem si ho a došel jsem k závěru, že se mi líbí. Připomínal mi dědečka, i když jsem si na něho příliš nepamatoval. Byl havíř v jedné z těch hornických kolonií dál na severu. Přišel si sem užívat důchodu, podřimovat, sesychat a umřít – jenom aby si postupně uvědomil, že je mu tato volba odepřena. Definitivně to ukončil rázný útok moře, který s konečnou platností učinil toto místo neobyvatelným. Představoval jsem si, že i tenhle starý muž byl horník. Vykazoval nezaměnitelné stopy, stigmata tohoto povolání: tmavou vrásčitou kůži se zažranými černými flíčky, bolavé a křivé nohy, krátký dech nutící k jednoduchým větám. Celkový dojem umouněnosti, i když jsem neměl pochyb, že je čistý, jako by se vydrhl kartáčem.

„Káva by mi přišla vhod,“ odpověděl jsem a napřáhl k němu ruku. „Jmenuju se Greg – Greg Lane.“

Potřásl mi srdečně rukou, přikývl a také se představil: „Garth Bentham.“ Potom se těžkopádně pustil po rozpadající se silnici kolem dvou nebo tří domů, než zahnul doprava. Nesmyslnou dřevěnou brankou nedávno natřenou na bílo prošel do zarostlé zahrady. „Hodlal jsem to tu vyspravit,“ poznamenal, zatímco jsem ho následoval. „Branka, součást plotu, už neměla žádný nátěr!“

Ještě než nás zavedl do zšeřelého domu, zastavil se a znovu zapískal na Bena. Pak ustaraně potřásl hlavou. „Nejspíš honí krysy mezi starým dřevem na skládce. Bůh ví, že ho tam nevidím rád!“

To už jsme vešli do malé předsíně. Slunce se prodíralo dovnitř okny znečištěnými mušinci a prohledávalo zlatými paprsky několik rozpadajících se kusů nábytku a mosazný kryt starých sloupových hodin, které kvokaly jako mechanická slepice. Zrnka prachu se vznášela jako malinké planety v pohádkovém vesmíru a vířila kolem mého hostitele, když mě prováděl dveřmi do obývacího pokoje. Všiml jsem si, že prach usazený na různých římsách a lištách je červený jako rez.

„Tady jsem okna umyl,“ ozval se Garth, „abych viděl na moře. Chci vědět, co vyvádí!“

„Ujistit se, že není příliš blízko,“ doplnil jsem ho.

V očích mu zajiskřilo. „Kdeže, to byl žert,“ prohlásil a poklepal si na modře žilkovaný nos. „Ne, to potrvá ještě deset, možná dvacet let. Tolik času mi určitě nezbývá. Pět, když budu mít štěstí. Vždyť je mi už osmašedesát!“

Osmašedesát! Copak to je nějaké stáří? Ale nejspíš měl pravdu. Spousta veteránů z dolů nevydržela ani tak dlouho, aspoň ne zcela pohybliví a duševně svěží. „Odchodem do důchodu v pětašedesáti člověku toho moc nezbývá, viďte?“ poznamenal jsem. „Myslím času.“

Zmizel v kuchyni. „Žiju tady už deset roků,“ mluvil hlasitě odtamtud. „Žádný důchod, skončil jsem! Strčte si penzi někam, řekl jsem jim. Radši si nechám svoje plíce, tedy alespoň to, co z nich zbylo. A tak jsem se ocitl tady. Koupil jsem to za babku a starám se o sebe a starého psa. Nemusím nikomu poklonkovat, nikdo mě neotravuje. Jednou za dva týdny dostanu dopis od sestry z Dunbaru. A jednoho dne mě tu najde pošťák tuhého a pomyslí si: Vida, tak sem už nemusím chodit.“ Nenaříkal na svůj osud, ale stejně mi ho bylo líto. Posadil jsem se na zaprášenou pohovku a díval jsem se oknem přes zahradu zarostlou ostružiním na mořský horizont. Obrovský zakřivený mlýnský rybník – prozatím. „Nemáte žádné úspory?“ V tomtéž okamžiku bych si nejraději ukousl jazyk, protože to vypadalo, jako bych tím naznačoval, že se o sebe nedokázal postarat.

V kuchyni zarachotily hrnky. „Úspory? Hochu, když jsem byl ještě mladý frajer, měl jsem jenom tři věci: kahan, přilbu a balíček karet. Když jsem nehrál s upravenými pencemi čáru na pláži, tak to byl tříkaretní brag v zadní místnosti některé hospody. Jasně, byl jsem hazardní hráč, ale špatný. Měl jsem to v krvi, stejně jako můj tatík. Matka nikdy neviděla ani penci. A stydím se to říct, než jsme se přestěhovali sem, zrovna tak moje žena – Bůh jí žehnej! Úspory? K smíchu. Jenže tady na venkově nebyla žádná sázková kancelář a v Easinghamu těchto dní je zatraceně těžké najít nějakého spoluhráče! Čert to vem,“ strčil hlavu do pokoje a pokrčil rameny, „takový je život…“

Popíjeli jsme kávu. Po chvíli jsem se zeptal. „Žijete tady osaměle už dlouho? Myslím tím… vaše manželka?“

„Lily-Anne?“ Podíval se na mě, zamrkal a na tváři se mu náhle objevil podivný výraz. „Osaměle, říkáte…“ Narovnal ramena a zhluboka se nadechl. „No, v jistém smyslu jsem osamělý, v jistém ne. Mám Bena – nebo budu mít, až skončí s tím, co zrovna provádí, a vrátí se domů – a Lily-Anne není daleko. Vlastně občas mám pocit, jako by mě hlídala, dělala mi společnost, abych tak řekl. Víte, když se cítím obzvlášť sám.“

„Opravdu?“

„Ano.“ Znovu pokrčil rameny. „Myslím, jako že je tady, že ano.“ Bylo to prohlášení, nikoliv otázka.

„Tady?“ Začínal jsem o Garthu Benthamovi pochybovat.

„Pohřbil jsem ji tady.“ Pokýval na potvrzení hlavou, což mi přineslo pocit úlevy. „Kdysi tu stál metodistický kostel i se hřbitovem. Kostel zmizel už před celou věčností, ale starý hřbitov tu ještě pořád byl, když Lily-Anne umřela.“

„Byl?“ Náš rozhovor začínal být jednostranný.

„No, pořád je – ale na samém okraji útesu. Tenkrát to ještě nebylo tak zlé, a tak jsem dostal povolení. Mohl jsem ji tu pohřbít a chodit ji navštěvovat. Samozřejmě, že za ní tu a tam zajdu i teď. Ale další rok nebo dva… moře…“ Zase pokrčil rameny. „Čas a příboj nečekají na žádného člověka.“

Dopili jsme kávu. Budu muset brzy vyrazit na cestu, ale pomyšlení, že ho opustím, se mi náhle nějak nelíbilo. Přímo jsem cítil, jak se do mého nitra vkrádá pocit osamění. Zřejmě vycítil můj neklid nebo co to bylo. Rozhodně jsem viděl, že nechce, abych už odešel. V každém případě prohlásil:

„Možná byste se chtěl se mnou projít kolem skládky starého dřeva a navštívit její hrob. Nemusíte se bát, je to dostatečně bezpečné. Možná tam najdeme i starého Bena. I on ji občas navštěvuje.“

„Víte, nejsem si tím příliš jistý,“ odpověděl jsem. „Kvůli času, chápete?“ Ale když jsme kráčeli po pěšině k brance, slyšel jsem se, jak se ptám: „Jak daleko je ten hřbitov?“ Kdo ví, možná, že tam najdu hrob některého z dávno zemřelých Laneů! „Zůstaly tam nějaké staré náhrobky?“

Garth se zachichotal a uchopil mé za loket. „Je to určitá změna, mít najednou společnost,“ prohlásil. „Pojďte, tudy.“ Vedl mě zpátky k závoře přes silnici, sehnul se a s mručením ji podlezl. Odbočil doleva na zarostlou obecní cestu mezi zahradami, kde se už domy ocitly na ujíždějícím svahu.

O samotě stojící přízemní domek napravo – jeden ze dvou ještě jakž takž držících pohromadě, zatímco třetí byl na samé hranici zhroucení do zapomnění – zchátral do té míry, že každým okamžikem hrozilo jeho sesypání. Ostružiní se rozrostlo po celé zahradě a celou ji zaplnilo. Prohnutá střecha a nakloněný komín hrozící překocením činily z celé stavby vysoce podezřelé a značně nebezpečné místo.

„Částečně sedání způsobené podemíláním mořem,“ vysvětloval Garth, „ale většinou hniloba. V této oblasti byl dostatek dřeva, ale všechno už je prožrané. Dokázal jsem se starými cihlami a řezivem z Easinghamu taktak uživit, ale teď musím být opatrný. Nemůžu prodávat materiál s hnilobou uvnitř.“

„Hnilobou?“

Odmlčel se, aby nabral dech. Jednu ruku založil v bok a zamračené přikývl. „Suchou hnilobou,“ odpověděl. „Nebo Merulius lacrymans, jak to nazývají v knihách. Uplynulé tři roky je to špatné. Moc špatné! Ale až zmizí poslední z těch starých domů a to, co zůstalo ve skladišti dřeva, tak to taky zanikne.“

„To?“ Zase jsme se dostali k jednoslovným otázkám. „Myslíte tu suchou hnilobu? Obávám se, že o tom mnoho nevím.“

„Místa na pobřeží jsou k tomu náchylná,“ vysvětloval mi. „Whitby, Scarborough a podobně. Vlhko z mořské tříště a špatná klempířina, množství dešťů a nedostatečné odvodnění. Tak to začíná. Je to houba, potřebuje mnoho vlhka. Že o tom moc nevíte? Sakra, já si myslel, že o tom vím poměrně dost, ale teď už si tím nejsem tak jistý!“

Vtom jsem si na něco vzpomněl. „Jeden můj přítel v Londýně se mi zmínil, jak musel proti tomu ošetřit svůj byt,“ poznamenal jsem poněkud nepřesvědčivě. „Bylo to zřejmě dost nákladné.“

Garth přikývl a narovnal se. „Obtížně zlikvidovatelné,“ prohlásil. „Když to propukne, postupuje to jako mor! A tady to zrovna propuklo! Pro Easingham už je pozdě, a stejně, koho by to tu vůbec zajímalo? Ale tomu svému příteli povězte, aby se nejdřív postaral o venkovní údržbu – okapy a odtoky. Aby zabránil zatékání a teprve potom se vypořádal s hnilobou. Když je místo suché a odvětrané, všechno je v pořádku. Vlhko a zatuchlina znamenají nebezpečí!“

Přikývl jsem. „Díky, povím mu to.“

„Chcete něco vidět?“ zeptal se Garth. „Ukážu vám, co ten Merulius dokáže. Podívejte se sem, vidíte ty staré dlaždice? Zkuste některou z nich nadzvednout.“ Našel jsem si kus rezavé železné tyče podepírající zrezavělý plot a vytáhl ji ze země. Vrazil jsem ostrý konec do štěrbiny mezi zarostlou dlažbou. Zatímco jsem se snažil uvolnit kamennou dlaždici, starý Garth mě pozoroval a mluvil dál.

„Vlastně se k tomu pojí jeden příběh, jestli ho chcete slyšet. Možná je to všechno náhoda nebo shoda okolností, možná jenom taková povídačka – ale je divné, že to začalo úplně stejně.“

Příliš jsem ho nevnímal. Přerušil jsem páčení se zmateným pohledem (a možná s údivem, co to tady pro všechno na světě dělám) a zaklel jsem. S kapkami potu na čele jsem ještě jednou zapáčil a převrátil dlaždici dnem vzhůru. Pod ní byl udusaný písek. Podíval jsem se na to, pokrčil rameny a zvedl oči ke Garthovi.

Přikývl tím svým způsobem, usmál se a prohlásil: „Koukněte. Teď mi řekněte, co soudíte o tomhle!“

Klekl na jedno koleno a vybral trochu písku. Pod jeho rukama se objevila nějaká měkká překážka. Garth svraštil nos a zašklebil se. Sklonil hlavu k zemi a foukal, dokud ho oslabené plíce nepřinutily ke kašlání. Narovnal se a odpočíval. Když posléze vyhrabal a vyfoukal všechen písek, spatřil jsem něco, co připomínalo šedou vláknitou hmotu, která se rozbíhala v pravých úhlech pod chodníkem. Bylo to asi patnáct centimetrů tlusté a vypadalo to jako pevně stlačená vata. Zrovna tak to mohla být izolační skelná vata na nějakém potrubí. To jsem mu také řekl.

„Jenže není,“ oponoval mi Garth. „Je to kořen, sonda, tykadlo. Stará známá rakovina – rakovina dřeva – v pohybu a poohlížející se po nové oběti. Její pohyb sice nemůžete vidět,“ pokračoval znovu s tím zvláštním výrazem ve tváři, „aspoň byste neměl – ale skutečně postupuje dál. Vypořádala se už tamhle s těmi domy,“ pokývl k ruinám na okraji útesů, „a teď míří do domu nalevo. Ještě pár letních období, jako je tohle, a zamíří rovnou ke mně. Ale možná, že ji předtím zničím ohněm.“

„Myslíte, že ten materiál – tohle vlákno – je suchá hniloba?“ Strčil jsem ruku do prohlubně a odtrhl chumáč té hmoty. Ozval se tichý páravý zvuk jako při trhání vlhké dřevité lepenky. Jenže tento materiál byl suchý jako starý papír. „Jak to myslíte, že ji zničíte ohněm?“

„Myslím to tak, jak jsem řekl,“ odpověděl Garth. „Najdu a vykopu všechna tahle vlákna – říká se tomu podhoubí – a spálím je. Shoří rychle na jemný bílý popel. Bože – a jak to smrdí! Potom se porozhlédnu po plodnicích a –“

„Po čem?“ Jeho slova mi vyvolala v mysli něco nejasně odporného. „Plodnice?“

„Panebože! Jasně,“ potvrdil. „Chcete se podívat? Tak pojďte za mnou.“

Sešel z chodníku, překročil nízkou zděnou zídku a prodíral se zarostlou zahradou po naší levici. Opatrně, abych se nezamotal do ostružiní, jsem ho následoval. Zdálo se, že dům ještě drží jakžtakž pohromadě, ale arkýřové okno v přízemí bylo rozbité a zbavené skla. „Moje přípravy na zimu,“ vysvětlil Garth. „Topím dřívím, rozumíte? Než přijde zima, vlezu do některého domu, jako je tenhle, strhám všechno dřevěné obložení a rozbiju je na kusy. Nechám ho ležet připravené na hromadě, než přijde špatné počasí. Tohle okno jsem vyrazil minulý týden, ale uvnitř jsem ještě nebyl. Cítím to, víte?“ zaťukal si na nos. „A čerta se starám o spory v mých plících.“

Vylezl na hromádku cihel, překročil jednou nohou okenní parapet a strčil hlavu dovnitř. Rozhlížel se všemi směry a usilovně čichal. Konečně se spokojeně zatvářil a vlezl dovnitř. Prolezl jsem oknem za ním. „Spory?“ zeptal jsem se. „Jaké spory?“

Podíval se na mě a přejel dlaní po okenním rámu. Zvedl ruku, abych viděl červený prach, který se mu zachytil na prstech a na dlani. „Pochopitelně že tyhle spory! Copak jste mě neposlouchal?“

„Ale ano, poslouchal,“ odvětil jsem ostře. „Ale ptám se znovu: spory, podhoubí, plodnice? Domníval jsem se, že suchá hniloba je jenom trouchnivějící dřevo!“

„Je to houba,“ zopakoval mi poněkud netrpělivě. „Podobná jedlým houbám. Šíří se téměř stejným způsobem. Až na to, že je zhoubná. A jakmile to jednou začne, je zatraceně obtížné to zastavit!“

„A vy, bývalý horník,“ zíral jsem na něho ve zšeřelém domě, do něhož jsme vtrhli, „jste na ni odborník, správně? Jak je to možné, Garthe?“

Na jeho tváři se opět objevil znepokojený výraz, který se v pološeru ani nesnažil skrývat. Možná to mělo co dělat s příběhem, který mi slíbil vyprávět. Ale bezpochyby byl v tomhle stejně rozvláčný jako ve všem ostatním. „Protože jsem si o tom přečetl v knihách, proto,“ přerušil moje úvahy. „Abych zabil čas. Vyhledal jsem si odbornou literaturu, když se to začalo šířit ze skládky starého dřeva. Je to –“ ušklíbl se, „– je to zajímavé, to je všechno.“

Znovu jsem si přál být na cestě domů. Ale nechápejte mě špatně. Jsem tělesně zdatný mužský a nebojím se ničeho – a docela určitě ne Gartha, který je jenom osamělý, mazaný stařík – ale začalo mi to všechno připadat jako plýtvání časem. Už jsem se v duchu připravoval na to, že prolezu oknem ven, když mě chytil za paži.

„Vážně!“ zvolal. „Tohle místo je jich plné! Necítíte je? Dokonce i při otevřeném okně a vyschnutí v letním vedru to tu silně páchne. Jenom pojďte sem, uvidíte a pochopíte.“

Vzdor předchozímu rozhodnutí mě to začalo zajímat. Opravdu tu něco smrdělo. Nechutná plesnivina? Zkažené houby? Rozhodně ne ořechová vůně čerstvě nasbíraných hřibů. Spíš odporně mdlý pach. Takhle mohlo smrdět něco mrtvého, dlouho poté, co skončila hniloba…

Naše oči se pozvolna přizpůsobily šeru. Rozhlédli jsme se po místnosti. „Dávejte pozor, kam šlapete,“ ozval se Garth. „Vidíte tady ty spory? Snažte se je moc nerozvířit. Jsou horší než šňupací tabák, věřte mi!“ Měl pravdu. Na všem ležela silná vrstva červeného prachu. Výrazem ‚všechno‘ mám na mysli pár kusů nábytku, prodřený koberec pod našima nohama, podlažní lištu kolem zdí a různé police a římsy. Ať se odtud stěhovala jakákoliv rodina, mnoho toho tu po ní nezbylo.

Podlahový soklík byl masivní, zastaralého typu. Asi čtyři centimetry silný a dvacet centimetrů vysoký s ozdobnou lištou podél horní hrany. Tenkrát dřevem nešetřili. Garth postupoval od okna podél soklíku a upíral na něho podezíravý pohled. Po každém kroku se zastavil a špičkou boty přejel po jeho povrchu. Když to udělal již poněkolikáté – deska se náhle pod tlakem špičky jeho boty rozpadla!

Celé drama probíhalo následovně: odloupl se bílý nátěr a fošna se rozpadla na hromádku vířícího černého prachu. Další krok, nové kopnutí a stejný výsledek. Garth tak rychle odhalil asi tři metry holého zdivá, z něhož se už sloupávala i omítka. Ukázal mi místo, kudy se provazce vatě podobného podhoubí prodraly zdola mezi cihlami a maltou. „Vysává to celulózu ze dřeva,“ prohlásil. „Proleze to i do cihel. Podívejte se sem,“ ukázal na starý koberec pod nohama. Na prodřené tkanině byl patrný nějaký květ nebo potřísnění, cosi jako kaňka nebo cákanec, která se šířila od zdi.

Garth se spustil na všechny čtyři. „Prohlédněte si tohle,“ poznamenal. Odtrhl koberec a opatrně ho přeložil. Podlahová prkna pod ním byla pokroucená, plná tmavých skvrn a seschlá tak, že mezi nimi zely široké mezery. A právě těmito mezerami pronikaly nezdravě bílé provazce a rozrůstaly se pod celý koberec.

Znechuceně jsem svraštil nos. „Je to jako nějaká nemoc,“ vyhrkl jsem.

„Tohle je nemoc!“ opravil mě. „Je to rakovina a domy na to umírají!“ Hlučně vdechl nosem, zašklebil se a prohlásil: „Tady. Přesně tady.“ Ukázal na pokroucenou a trouchnivějící podlahu. „Tady je její skutečné srdce. Pomozte mi.“ Vsunul prsty mezi dvě prkna a zatáhl. Okamžitě bylo zjevné, že moji pomoc vůbec nepotřebuje. To, co kdysi bylo pevnou dřevěnou podlahou tlustou dva a půl centimetru, bylo nyní křehké jako suchá kůra. Prkna praskla a rozletěla se. Objevila se temná dutina mezi podlahovými nosníky. Garth odhodil několik zbylých třísek stranou a odtrhl další kus prken. Její skutečné srdce leželo před námi připravené k bližšímu prozkoumání.

„Vida!“ zabručel Garth s pochmurným uspokojením. Vstal a otřel si ruce do kalhot. „Tady máte to, čemu se říká plodnice!“

Mělo to zhruba velikost fotbalového míče, i když tvar byl jiný. Ta věc, uhnízděná mezi dvěma nosnými trámky v kolébce z provazců a přilepená k jednomu z těch trámků tak, že se v tom místě částečně zploštila, mohla klidně být obrovským přezrálým rajčetem. Od ostře žlutého středu se táhly po povrchu pruhy v různých odstínech žluté barvy. Působila nadpřirozeným, zrůdným dojmem, jako nějaký špatný vtip. Hrouda… hmoty – rozhodně ne houba – uhnízděná mezi trámy.

Garth se dotkl mé paže a já nadskočil. „Chcete vědět, kam mizí všechna vlhkost – myslím z toho dřeva? Tak se toho dotkněte,“ vybídl mě.

„Dotknout se… toho?“

„Sakra, neukousne vás to! Je to jenom houba.“

„Stejně raději ne,“ odmítl jsem.

Zvedl kus uštípnutého prkna a píchl do té věci – a ona mlaskla. Ostrý hrot dřeva do ní vnikl jako do rosolu. Vnitřek byl víceméně tekutý, pórovitý jako mycí houba. „Jako obrovský žloutek, co říkáte?“ poznamenal klidným hlasem. Byl tím očividně fascinován.

Pocítil jsem nevolnost. Vedro, skličující uzavřenost místnosti, prostor plný výtrusů. Zmámeně jsem couval a škobrtl jsem o staré křeslo. I to bylo ztrouchnivělé, protože se okamžitě rozpadlo na kusy. Do vzduchu se zvedlo mračno červeného prachu. Noha mi propadla kobercem a rozpadlými prkny do tmy a puchu – a v tom okamžiku mě zachvátila panika.

Nějak se mi podařilo proskočit oknem ven. Skončil jsem zády v ostružiní. To už stál Garth vedle mě, vrtěl hlavou a netrpělivě pomlaskával. „Povídal jsem vám, ať nevíříte prach,“ ozval se. „Potom je ho plno ve vzduchu a začnete se dusit. Je to horší než dole v šachtě. Jste v pořádku?“

Srdce mi přestalo bušit. Samozřejmě že jsem byl v pořádku. Zvedl jsem se. „Jenom menší záchvat klaustrofobie,“ objasnil jsem. „Občas mě to postihne. Každopádně si ale myslím, že jsem vás už dost zdržel, Garthe. Měl bych pokračovat v cestě.“

„Ale to ne!“ protestoval. „Takový překrásný den a vy chcete někam jet? Kromě toho jsou tu ještě další věci, o kterých vám chci povědět, a ještě jiné, na které se vás chci zeptat. A taky jsme ještě nezašli k hrobu Lily-Anne.“ Tvářil se zklamaně. „Mimo to byste neměl po takovém otřesu sedat za volant…“

V tom měl rozhodně pravdu. Cítil jsem se slabý, o neodbytném pocitu, že jsem se zbláznil, ani nemluvě! Ale co bylo možná ještě důležitější, vnímal jsem stále zřetelněji osamělost tohoto starce. Co kdyby to byla moje matka, kdo zemřel, a můj otec zůstal takhle opuštěný v Durhamu? „Tak dobrá,“ souhlasil jsem a současně se proklínal za svoji slabost, „pojďme navštívit hrob Lily-Anne.“

„Výborně!“ poklepal mě Garth po zádech. „A už žádné odbočky – jdeme rovnou tam.“

Pokračovali jsme po stejném dlážděném chodníku jako předtím a stoupali jsme do mírného svahu. Zabočili jsme od neviditelných útesů nacházejících se v místech, kde zelená zvlněná pole prudce končila a spadala dolů do moře, šikmo směrem na pevninu. Během chůze jsem trochu přemýšlel o řetězu událostí, do kterých jsem se během poslední zhruba jedné hodiny namočil.

Teď bych lhal, kdybych tvrdil, že mi Easingham nepřipadal divný, protože trochu ano. A to nejen tím hnilobným rozkladem, jeho očividnou nadměrnosti a putováním z místa na místo, nezvyklými vědomostmi a postojem starého Gartha. Jeho – záliba? – v tomto problému. „Říkal jste, že se k tomu pojí nějaký příběh,“ připomněl jsem mu. „K té odporné houbě.“

Podíval se na mě postranním pohledem a já cítil, že mi chce něco říct. Jenže v tu chvíli jsme se ocitli na vrcholu stoupání a pohled, který se před námi rozprostřel, mi vyrazil dech. Viděli jsme dlouhé kilometry pobřeží na obě strany. Směrem k severu byl vidět pomalý bílý příboj valící se na pobřežní pláž a k jihu dálkou zamlžené přímořské město, což mohlo být Whitby. Stáli jsme a nabírali do plic nádherně svěží vzduch vanoucí od moře.

„Tak,“ promluvil Garth. „Nemyslíte, že tohle je svoboda? Dlouhé kilometry jenom já, starý Ben a racci. Nevím to sice jistě, ale cítím to tak. Tak co, stálo to za to sem vylézt? Celý ten otevřený prostor a úžasné zakřivení obzoru…“ Pak se ale spokojenost z jeho tváře vytratila a nahradil ji mnohem vážnější výraz. „Tam je starý easinghamský hřbitov – to, co z něho zůstalo.“

Ukázal dolů směrem k útesům, kde povětrností silně poznamenaná kamenná zeď tvořila část čtverce, jehož strany mohly být za starých dob asi padesát metrů dlouhé. Ale tenkrát tu také existoval krátký ostroh a kostel. Nyní tu zůstala jediná zeď rovnoběžná s chodníkem – za níž se dvou třetin hřbitova už zmocnilo moře. Pravděpodobně i s jeho obyvateli.

„Vidíte tu boudu z hrázděného zdivá na konci hřbitova?“ ozval se Garth. „Tak to zbylo z Johnsonovic podniku. Tedy přesně Johnsonovy pily. Ta bouda byla kdysi kancelář starého Johnsona. Dlouhá řada jeho předků vlastnila všude kolem až k útesům zemědělské farmy. Většinou pastviny, na nichž se páslo množství nádherných zvířat. Ale jak moře z polí ukusovalo a začalo ohrožovat i domy, polovina Johnsonů se odstěhovala a zbylí koupili velký dům ve vesnici. Opustili farmaření a rozjeli pilu, zpracovávali dřevo pro zdejší výstavbu…

Místní lidé říkali, že je to hřích, všechen ten hluk při řezání a hoblování hned vedle hřbitova. Jenže… ten pozemek patřil starému Johnsonovi, a tak pila pokračovala dál, dokud se jedné noci zhruba před sedmi roky moře pořádně nezakouslo do zátoky. Sebralo hřbitovní zeď a polovinu skladovací plochy. Johnson podnik zavřel. Prodal stroje, které mu zůstaly, včetně několika hromad kvalitního dubu, a nadobro se odstěhoval. Právě včas, protože následujícího jara se dostal jeho velký dům a dva další na samý okraj útesů. Nakonec je zhltlo moře.

A právě tehdy – v době, kdy se všichni stěhovali z Easinghamu pryč – jsme se já a Lily-Anne sem stěhovali! Jak jsem vám povídal, koupili jsme náš domek za babku. Pochopitelně jsme si vybrali barák, který stál co nejdál od srázu. Mimo to jsme už stárli a nečekali jsme, že tu budeme déle než zhruba dvacet let, takže nám moře nemohlo ublížit. Jenže… ono se to vyvinulo trochu jinak.“

Zatímco Garth hovořil, sestupoval dolů otevřenými poli ke hřbitovní zdi. Tady pořádně foukalo. Vítr mu rval slova od úst a metal mi je do tváře.

„Víte, od chvíle, kdy jsme se tu usadili, se vesnice během několika let zcela vylidnila. Zůstali jsme tu jenom my a hrstka Johnsonových lidí, kteří pořád pracovali na pile. Potom Lily-Anne na něco onemocněla a umřela. Pohřbil jsem ji tady v Easinghamu – abych ji měl blízko, chápete?

Zrovna tehdy začaly ty podivné shody okolností, protože odešla několik měsíců potom, co tu ztroskotala loď. Nemyslím, že byste si to pamatoval. Nebylo to nic velkého, jenom nějaká portugalská nákladní loď, která ztroskotala v bouři. Posádka se zachránila na člunech a podařilo se jí vyložit přepravovaný náklad někde na pobřeží, takže noviny se o nehodě nijak nerozepisovaly. Jenže loď vezla kvůli rovnoměrné zátěži i pořádnou várku tvrdého dřeva, které pak moře vyplavilo na břeh. Byly to dlouhé kusy třicet na třicet. Starý Johnson pochopitelně nemohl nechat takové kvalitní dřevo jen tak, když mu navíc připlulo samo skoro ke dveřím…

Každopádně když Lily-Anne umřela a já vyřizoval potřebné záležitosti, zašel jsem i k Johnsonovi. Nabídl mi, že udělá rakev z tohoto tvrdého haitského dřeva.“

„Haitského?“ V mém hlase zřejmě zaznělo něco z mého údivu.

„Ano,“ odpověděl Garth po chvíli. Zvědavě na mě pohlédl. „Je na tom něco špatného?“

Pokrčil jsem rameny a zavrtěl hlavou. „Spíš je to romantické. Dřevo z tropického ostrova.“

„To jsem si myslel taky,“ souhlasil a na chvíli se odmlčel, než pokračoval dál: „I když bylo to dřevo nějaký čas v moři, pořád se hodilo ke zpracování na pěkné pevné díly natřené nakonec francouzskou politurou. Takže Lily-Anne dostala krásnou rakev. Až na to –“

„Ano?“ pobídl jsem ho.

Našpulil rty. „Až na to, že jsem si začal myslet – samozřejmě teprve později – že to trouchnivění se sem dostalo právě v tom haitském dřevě. Bůh ví, že je to v každém případě zatraceně divný druh houby. A Haiti – no, to je asi taky zatraceně divné místo. Říká se mu taky ‚ostrov vúdú‘, víte?“

„Černá magie?“ usmál jsem se. „Myslím, že jsme na podobné smýšlení už poměrně pokrokoví lidé, Garthe.“

„Možná ano, možná ne,“ odpověděl. „Ale ať tam vúdú je nebo není, stejně je to divné místo, to Haiti. Moc daleko a moc exotické…“

To už jsme našli díru ve staré kamenné zdi. Přelezli jsme přes sesypané kameny na hřbitov. Kdybychom z místa, kde jsme stáli, udělali ještě dvacet kroků, ocitli bychom se na okraji útesu, který proťal hřbitov rovnou přes zarostlá a neudržovaná vyhrazená místa s náhrobními kameny. „Tady je to,“ ukázal mi Garth. „Hrob Lily-Anne, prozatím bezpečný na tom, co z easinghamského hřbitova zůstalo.“ Jeho hlas zněl o něco tišeji a chraptivěji. „Jenže víte, ve skutečnosti si přeju, abych ji tady byl nikdy nepohřbíval. A dal bych cokoliv za to, abych ji byl nepochoval v té rakvi z dřeva starého Johnsona, co vyvažovalo tu loď.“

Hrob tvořil přesný obdélník obložený valouny. Kolem hrobu rostl plevel, ale vnitřní plocha mezi oblázky byla od předního kraje až po náhrobní kámen pokrytá květinami. Polními i nařezanými v opuštěných easinghamských zahradách. Vrstva květin byla vysoká. Spodní už uvadly a byly slisované těmi horními. Garth sem očividně chodíval častěji než pouze ‚tu a tam‘. Byl to jediný hrob v dohledu, o který se někdo staral, ale za daných okolností to nebylo nijak překvapující.

„Divíte se, proč je tu tolik květin, co?“ Garth se posadil na kus vyvýšeného prkna vedle hrobu.

Potřásl jsem hlavou a posadil se vedle něho. „Ne, já to vím. Určitě jste si jí hodně vážil.“

„Nevíte to,“ odpověděl. „Vážil jsem si jí, ale kvůli tomu to není. Každopádně to není jediný důvod. Ukážu vám to.“

Poklekl vedle hrobu a pustil se do odstraňování květin. Pod nimi byla vrstva mramorových úlomků. Odhrnul je stranou na malou hromádku. Ať jsem čekal, že ve vzniklé jamce bude cokoliv, rozhodně to neměl být válec s vláknitým povrchem – jako horní část tepelně izolované trubky – který se objevil před mým zrakem. Prudce jsem se nadechl.

Garth měl v očích slzy, když shrnoval mramorové úlomky na místo. „Květiny sem dávám proto, abych neviděl, až to proroste až na povrch,“ vysvětlil mi. „Víte, nemůžu se smířit s myšlenkou na tu hnusnou věc v její rakvi. Co když je to stejné jako to, co jsme viděli tam v tom domě pod podlahou?“ Znovu se posadil a ruce se mu třásly, když vytáhl starou náprsní tašku a lovil v ní fotografii. „Tohle je Lily-Anne,“ podal mi snímek. „Bože! – vůbec se mi nelíbí, že ta věc na ní zraje…“

Zděšený úvahami, jež ve mně jeho slova vyvolala, jsem se podíval na fotografii. Prostá žena blížící se šedesátce seděla na židli u plotu v zahradě, kterou jsem poznal jako Garthovu. Jenže tehdy byla zahrada ještě dobře udržovaná. Žena měla jedno rameno poněkud svěšené, a i když se usmívala, na tváři se jí stále zračila bolest. „Je to jen několik týdnů před její smrtí,“ ozval se Garth. „Byly to plíce. Zvláštní. Já pracoval celé roky na šachtě, a byly to její plíce, které nevydržely. A teď je tady a je tam s ní i ta věc.“

Musel jsem něco říct. „Ale… odkud se tam vzala? Tedy myslím, jak se tam dostala? Moc toho o hnilobě dřeva nevím, ale domníval jsem se, že postihuje jenom budovy.“

„Vždyť vám to říkám,“ odpověděl a schoval fotografii do peněženky. „Britský druh houby ano. Ale ne tenhle. Ten je podivný a naprosto jiný! Právě proto si myslím, že se sem mohla dostat s tím vyplaveným dřívím. A jak pronikla na hřbitov? Snadno. Pojďte, uvidíte sám.“

Následoval jsem ho mezi zaplevelenými hroby k nakloněné hrázděné boudě. „Tady je ten zdroj? Johnsonovo skladiště dřeva?“

Přikývl. „Určitě. Ale podívejte se sem.“

Pohlédl jsem na místo, na které ukazoval. Pořád jsme ještě byli na hřbitově. Blížili jsme se ke zřícenému konci zdi, za níž stála chátrající bouda. Přes změť ostružiní, planých růží a trávu bylo vidět ve vyschlé půdě hluboké rovnoběžné trhliny vedoucí od pily na hřbitov. Jedna z nich, širší než ostatní, rozdělila po celé délce těžkou mramorovou desku ležící na nějakém hrobě. Garth zabručel. „Když jsem tu byl naposledy, ještě to tu nebylo.“

„To dělá moře,“ přikývl jsem. „Podemílá útesy. Možná to tu pro nás není tak bezpečné, jak si myslíte.“

Podíval se na mě. „Tentokrát to není moře,“ opáčil rozhodným hlasem. „Jde o něco zcela jiného. Víte, v posledních týdnech vůbec nepršelo. Všechno je suché. A ta věc je stejně žíznivá jako my. Pomozte mi.“

Postavil se vedle zlomené desky a strčil prsty do trhliny. Bylo jasné, že chce hrobku otevřít. „Garthe,“ varoval jsem ho. „Není to poněkud zvrhlé? Opravdu chcete ten hrob znesvětit?“

„Vidíte datum?“ odpověděl otázkou. „1847. Sakra, nemyslím, že by mu to vadilo, ať je to kdokoliv. Znesvěcení? Naopak, možná že nám bude vděčný za trochu příjemného slunečního světla! Čeho se bojíte? Bude tam už jenom prach a kosti.“

Provinile jsem zíral, jak Garth zápasí se zlomenou náhrobní deskou. Bylo mi jasné, že v okruhu mnoha kilometrů není ani živáčka, ale přesto jsem se rozhlédl. Otevírání hrobů není moje specialita. Ale jelikož jsem už pochopil, že Garth je zarputilý chlapík, věděl jsem, že když mu nepomůžu, najde způsob, jak to udělat sám. A tak jsem se připojil. Chopili jsme se oba okraje poloviny desky a konečně se nám ji podařilo překlopit. Okamžitě se vyvalil a zahalil nás dusivý houbovitý puch! Nebo možná to byl jiný zápach a já cítil jen to, co jsem ‚očekával‘.

Garth nasadil kyselý obličej. „Fuj!“ bylo vše, co na to řekl.

Vzduch se vyčistil a my se podívali do hrobky. Ležela tam rakev ani ne metr dlouhá a v sarkofágu kolem ní byl prach, pavučiny a trocha listí. Garth se na mě podíval koutkem oka. „Takže teď si myslíte, že jsem neměl pravdu, co?“

„V čem jako?“ odpověděl jsem. „Je to jenom dětská rakev.“

„Ano, nějaký malý ubožák.“ Přikývl. „A zdá se, že jeho rakev je neporušená, je to tak? Ale opravdu je?“ Ještě než jsem stačil odpovědět, natáhl se dolů a poklepal mozolnatými klouby na dřevěné víko.

Vzdor tomu, že na nás svítilo slunce, křičeli racci a svět působil naprosto pokojně, z toho, co následovalo, se mi zježily vlasy. Víko se zhroutilo jako pýchavka a rozpadlo se na prach. A – Bůh mi pomoz – v rakvi něco zarachotilo a nafouklo se!

Nejsem zbabělec, ale jsou okamžiky, kdy moje údy mají svou vlastní vůli. Jednou, když jsem opilý napadl svoji ženu, udeřil jsem ji, aniž bych si to uvědomoval. Byla to blesková, zcela instinktivní reakce. A teď to bylo totéž. Než byste stačili mrknout, ocitl jsem se za zdí a v polovině pole vedoucího k dlážděnému chodníku. A nejspíš bych se nezastavil ani tam, kdybych nezakopl, nenatáhl se jak široký tak dlouhý a nevyrazil si dech.

Než jsem se roztřeseně posbíral a posadil se, doběhl udýchaný a odfukující Garth ke mně. „Nic se neděje,“ lapal po dechu. „Nic to nebylo. Jenom hniloba. Rostla tam natěsnaná v malé rakvi, takže když se víko propadlo…“

Měl pravdu a já to věděl. Věděl jsem to, i když mi naskočila husí kůže a v nohách, srdci a plících mi pumpovala krev. Ale stejně. „Byly v tom… kosti!“ prohlásil jsem vzdor zdravému rozumu. „A lebka.“

Přistoupil blíž, posadil se vedle mne a ztěžka lapal po dechu. „Kosti toho malého ubožáka,“ hekal, „se zachytily ve vláknech. Chtěl jsem vám jenom ukázat, jak se ta věc roztahuje. Neměl jsem v úmyslu vás k smrti vyděsit!“

„Já vím, já vím.“ Poklepal jsem ho po ruce. „Ale když se to pohnulo –“

„To byl jenom účinek zhroucení rakve,“ vysvětloval naprosto logicky. „Přirozené rozpínání. Když tomu poskytnete prostor, uvolní se to, jako když vyskočí čertík z krabičky. A ten hluk, který to způsobilo –“

„– byl zvuk tření o zetlelé dřevo znásobený sarkofágem,“ přikývl jsem. „To všechno vím. Jenom mě to šokovalo. Vlastně mi ty dvě hodiny ve vašem zatraceném Easinghamu poskytly dostatečnou dávku šoku pro zbytek života!“

„Ale už chápete, jak jsem to s tou hnilobou myslel?“ Vstali jsme, oba stále poněkud roztřesení.

„Ach ano, chápu, jak jste to myslel. Jenom nerozumím té vaší posedlosti, to je všechno. Proč tu jednoduše nenecháte tu zatracenou věc být?“

Pokrčil rameny, ale neodpověděl. Vraceli jsme se mlčky k jeho domu. Prolomil ticho jenom jednou. „Tam!“ podíval se Garth zpátky k vrcholu kopce. „Vidíte ho?“

Ohlédl jsem se a uviděl jsem proti svahu tmavou siluetu německého ovčáka. „Ben?“ Jen co jsem vyslovil jeho jméno, pes zmizel ve vysoké trávě za chodníkem.

„Bene!“ zavolal Garth a pronikavě zapískal. Ale bez výsledku. Starý muž zavrtěl ustaraně hlavou. „Nevím, co to s ním je,“ poznamenal. „Jenže jsem víc jeho kamarád než pán. Vždycky jsme spolu dobře vycházeli. Ale aspoň vím, že neutekl…“

To už jsme došli ke Garthovu domu, ale dovnitř jsem nevstoupil. Jeho nabídka dalšího hrnku kávy mě vůbec nelákala. Byl čas vydat se znovu na cestu. „Jestli se zase někdy ocitnete poblíž –“ řekl mi, když jsem nasedal do auta.

Přikývl jsem a vyklonil se z okénka. „Garthe, proč k čertu odtud nezmizíte? Už tu nemáte důvod zůstávat. Proč nevezmete Bena a neodejdete?“

S úsměvem potřásl hlavou a potom mi stiskl ruku. „Kam bych šel?“ zeptal se. „A kromě toho je tady pořád Lily-Anne. Někdy v noci, když je moc horko a já nemůžu spát, cítím, že je mi velice nablízku. Ale vím, že to myslíte dobře.“

A bylo to. Otočil jsem auto a rozjel jsem se. Odpověděl jsem mu na mávání krátkým pokynutím, tak, aby to viděl.

Projel jsem mírnou zatáčkou, a zrovna když mi obraz starého muže mizel ze zpětného zrcátka, uviděl jsem Bena. Přecházel přede mnou přes silnici. Dupl jsem na brzdu a nechal jsem ho projít. Předpokládal jsem, že to může být jedině Ben, velký vlčák, chundelatý a se žlutýma očima. Ale zahlédl jsem ho jenom zběžně, protože mě víc zajímalo zvládnutí auta, aby mohl bezpečně projít.

Teprve když se pes ztratil někde v polích za živým plotem, promítl se mi jeho obraz znovu před očima. Měl jsem dojem, že pes kulhal, chlupy na břiše měl tak dlouhé, až se mu vlekly po zemi i když šel vzpřímeně, a na boku měl jasně žlutou skvrnu, jako by se někde otřel o čerstvý nátěr.

Není divu, že mě celou cestu do Londýna trápily podivné představy. A dokonce ještě dlouho potom…

* * *

Aniž bych si to uvědomil, uplynul rok, pak osmnáct měsíců a vzpomínky na podivné hodiny strávené v Easinghamu pomalu mizely. S nimi se vytrácel i slib, který jsem si dal, že budu častěji navštěvovat rodiče. Potom jsem dostal dopis, že se moje matka necítí dobře, a brzy následoval další obsahující sdělení, že matka zemřela. Ve spánku, lehce a klidně. Napsal mi to jejich soused, protože otec prý teď nemá do psaní chuť, vlastně po pravdě řečeno, nemá chuť do ničeho. Pohřební obřad se uskuteční… v… a tak dál.

Bože! – cítil jsem se během jízdy provinile a s každým kilometrem ubíhajícím pod koly mého vozu čím dál provinileji. Dokázal jsem jen stěží potlačit pocit viny i slzy. Jel jsem otupělý s bolestí v srdci a věděl jsem, že stejnou cítí i otec. A zrovna tehdy jsem si vzpomněl na starého Gartha Benthama v Easinghamu a na mou ‚radu‘, že by se měl odstěhovat. Bylo to bezcitné, říct mu něco takového. Dokonce kruté. Jenže tenkrát jsem to nevěděl. Nenapadlo mě to.

Uložili jsme maminku k věčnému odpočinku a já jsem zůstal několik dní s otcem. Ale otec po mé blízkosti vlastně nijak netoužil. Uvažoval jsem, že mu povím: „Co kdybys to tady prodal a šel žít k nám do Londýna.“ Místa jsme měli dost. Ale znovu jsem si vzpomněl na Gartha a raději jsem mlčel. Postupem času na to otec možná přijde sám.

Bylo pozdní, chladné středeční odpoledne, když jsem se vydal na cestu zpět do Londýna. Nemohl jsem se zbavit myšlenky na to, jak smutno musí být ve starém Easinghamu. Přistihl jsem se, že uvažuju, jestli si Garth ještě někdy přihne nebo nacpe dýmku, jestli si to může dovolit a… slíbil jsem mu přece, že když budu poblíž, přijdu se na něho podívat, nebo ne?

Zastavil jsem u obchodu s licencí na prodej alkoholu a koupil jsem láhev slušnější whisky, tabák do dýmky a na balení cigaret, karton dvou set cigaret a nějaký ten doutník. Ať má rád cokoliv, snad se mi to podařilo vystihnout. A jestli je nekuřák, no nevadí, vždycky to můžu dát někomu, kdo kouří.

Měl jsem v úmyslu strávit s Garthem tak hodinku, pak se vrátit na dálnici a pokračovat za tmy do Londýna. Jízda v noci mi nevadí, pokud je příznivé počasí a dobrá viditelnost, silnice poměrně prázdná a z rádia zní rázná hudba, která mi pomáhá, abych zůstal bdělý.

Ale už když jsem se blížil k Easighamu po té neudržované slepé silnici, viděl jsem, že to nebude tak snadné. Nad mořem se schylovalo k bouřce. Na temném horizontu se hromadila těžká mračna jako huňaté černé obočí. Viděl jsem tam nepřetržitě bijící blesky, a ještě než jsem dojel k cíli, slyšel jsem divoké nárazy vysokých mořských vln na útesy. Když jsem se tam dostal…

Tentokrát jsem nedojel až ke kovové závoře, protože ve světlech reflektorů se objevil černý, prázdný prostor. Ze tří domů, které stály nejblíž k útesům, zůstal pouze jeden, a i ten se už nakláněl přes hranu srázu. A tak jsem zastavil přímo naproti Garthově domku, zatroubil jsem na klakson, vypnul motor a vystoupil z auta s nákupní taškou plnou dárků. Cestou k domku jsem dobře slyšel burácení mořských vln. Otřesy nárazů se přenášely zemí až do mých nohou. Divoký a nesmiřitelný oceán se zřejmě rozhodl ukázat svoji opravdovou zuřivost.

Právě v tu chvíli ztemněla celá obloha a z ničeho nic se spustil liják, studený a prudký. Rozběhl jsem se po zarostlé pěšině Garthovy zahrady ke dveřím. A to byla chvíle, kdy jsem si začal připadat jako blázen. Za špinavými okny nebylo vidět žádné známky života, žádné světlo, ani kouř z komína. Možná Garth přijal moji radu a odstěhoval se.

Skrze vzdálené dunění hromu jsem zavolal jeho jméno a zabušil jsem na dveře. Uplynula dlouhá minuta a nikdo se neozval. Ale co na tom. Byl jsem promočený a vzteklý sám na sebe. Vzal jsem za kliku a dveře se otevřely. Vešel jsem dovnitř do naprosté tmy. Hmatal jsem po zdi vedle dveří po vypínači. Našel jsem ho, ale světlo nefungovalo. Samozřejmě že ne – nebyl tu elektrický proud! Byla to přece vesnice duchů, opuštěná a zapomenutá. Když jsem tu byl naposledy, bylo to za plného denního světla.

Ale… Garth mi uvařil kávu. Na plynovém vařiči? Zřejmě ano.

Stál jsem v malé předsíni a setřásal si z pláště kapky deště, než se mi zrak přizpůsobil šeru. Předsíň vypadala zhruba tak, jak jsem si ji pamatoval. Několik kusů vysokého, tmavého nábytku, borovicové obložení stěn, staré pendlovky v rohu. Jenže tentokrát… hodiny mlčely. Kyvadlo viselo nehybně a svislá tyč zazářila jako mosazný plamen, když místnost najednou oživil úder blesku. Potom znovu zavládla tma – snad ještě temnější než dřív – a okenní tabulky se zatřásly táhlým a zvolna utichajícím duněním hromu.

„Garthe!“ zvolal jsem znovu a můj hlas se rozlehl celým domkem. „To jsem já, Greg Lane. Neříkal jsem, že se jednou zase ukážu?…“ Nic, žádná odpověď, jenom sykot deště venku, stuzení mokrého límce na krku a výrazný sílící pach… čeho? Náhle jsem si jasně vzpomněl na všechny detaily poslední návštěvy.

„Garthe!“ zkusil jsem to ještě jednou a pak jsem zamířil ke dveřím obývacího pokoje. Otevřel jsem je a právě v tom okamžiku se prudký liják zmírnil. Slyšel jsem vrzání podlahy pod nohama, ale také… sténání? Moje vnímavost okamžitě poskočila o několik stupňů výš. Byl to Garth? Je zraněný? Můj bože! Co mi to tenkrát říkal? „Jednoho dne mě tu najde pošťák tuhého a pomyslí si: Vida, tak sem už nemusím chodit.“

Potřeboval jsem světlo. V kuchyni jsou určitě nějaké zápalky, možná i baterka. Bez elektrického světla Garth přece musí mít baterku. Opatrně jsem se šoural temnou místností krůček po krůčku ke kuchyni. Uvědomil jsem si, že tady je zápach mnohem silnější. Byl to jenom pach starého opuštěného domu, nebo něco horšího? Vtom se venku znovu zablesklo a pokoj nakrátko ozářilo bílé světlo. Dřív než zavládla naprostá tma, zahlédl jsem někoho, jak zhrouceně sedí na staré pohovce, kde jsem tenkrát pil Garthovu kávu…

„Garthe?“ vylétlo ze mě přiškrceným hlasem. Nechtěl jsem to říct, prostě mi to ulítlo. Protože i když jsem ve zlomku sekundy zahlédl jenom obrys postavy, rozhodně nevypadala jako Garth. Podobala se mnohem víc někomu, koho jsem kdysi viděl – na fotografii. S pokleslým pravým ramenem.

Naskočila mi husí kůže. Prošel jsem na roztřesených nohách otevřenými dveřmi do kuchyně. Přinutil jsem se zhluboka dýchat a uvažovat. Jestli jsem tam v pokoji vůbec někoho nebo něco viděl (mohla to být hromada starých krabic nebo stočená role koberce), pak je to s největší pravděpodobností Garth, což by vysvětlovalo i to zasténání. Je to on, samozřejmě že je. Za bouřky a se vzpomínkami na předchozí návštěvu mi mysl předvádí morbidní kousky. Ne, je to Garth a nejspíš má vážné problémy. Sebral jsem se a rychle se rozhlédl.

Vysokým oknem pronikalo do kuchyně trochu světla. Byl tu vařič se dvěma plynovými hořáky a dřez v mycím stole se zásuvkou. Vytáhl jsem zásuvku a hrábl do ní. Moje nervózní ruka narazila na předmět, který byl nepochybně velkou krabicí zápalek, a – ano, hladký těžký válec příruční svítilny!

Celou dobu jsem si byl vědom, že pouhých několik kroků odtud za dveřmi do obývacího pokoje někdo sedí nebo může sedět na pohovce. S rukou stále v zásuvce jsem stiskl tlačítko baterky. Odměnilo mě slabé světlo, kterým mi při prosvícení zrůžověly prsty. No co, není to zrovna reflektor, ale i sebemenší světlo je lepší než naprostá tma.

Vyzbrojený baterkou, s níž jsem se cítil stejně dobře, jako bych držel pistoli, jsem se přinutil jít zpátky do obývacího pokoje. Namířil jsem paprsek světla na pohovku. Ježíši – to, co tam sedělo, byla monstrózní šedivá houba! Obrovská vláknitá masa, vyrůstající a pevně připoutaná provazcovitým podhoubím k pohovce, a v jejím středu obscénní žlutá plodnice. Jenže proboha! – měla tvar, siluetu a podobu nějaké staré ženy, a také plochou hruď a pokleslé rameno Lily-Anne!

Nevím, jak jsem dokázal udržet baterku, jak jsem se dokázal ubránit pronikavému ječení, proč jsem jednoduše neomdlel. Byl jsem přece ve strašlivém šoku. Ale nic z toho jsem neudělal. Místo toho jsem vycouval na nohou bez nervů rovnou do starého šatníku nebo prádelníku. Tedy rozhodně do něčeho, co kdysi bylo kusem nábytku. Jenže teď to bylo něco zcela jiného.

Ta věc, měkká jako mycí houba, se zhroutila a srazila mě na podlahu. Ze všeho se vznesl prach a (v mých představách) tmavě červené spory. Převalil jsem se na záda do třísek rozpadajícího se dřeva a zamotané spleti vláken. A v temném koutě, kde předtím stála ta skříň, visela – nafouklá jako nějaká ošklivá hračka nebo figurína – a nakláněla se ke mně druhá houbovitá postava. Tentokrát to byla napodobenina Bena!

Visel vytažený za všechny čtyři vláknité nohy, tlamu vyceněnou v bezhlesém vrčení, rozhodnutý za každou cenu skočit – a přitom to byla jen neškodná houba! Ale tentokrát jsem zaječel. Nebo aspoň si myslím, že jsem ječel, jenže mě přehlušilo zaburácení hromu.

Vyskočil jsem na nohy a chodidla se mi propadla podlahou, ale já se staral jen o to, abych odtamtud vypadl, ven z toho dusivého, páchnoucího, hroutícího se místa.

Klopýtal jsem a prodíral jsem se drolící se podlahou do malé předsíně. Zakopl jsem a narazil do sloupových hodin v rohu. Připomínalo to řetězovou reakci, kterou jsem nastartoval a nemohl zastavit. Hodiny se sesypaly s řinčením kovových součástek narážejících o sebe, zatímco dřevo kolem nich se rozpadlo. Následoval je zbývající nábytek a postupně všechno dřevěné obložení, které se v oblacích prachu měnilo v trosky, když jsem do nich narážel.

A právě tam, za bývalým obložením, stál – samotný starý Garth! Vykláněl se napůl ze stěny jako obrovský přikyvující manekýn, místo hlavy jen zsinalý žlutý cákanec. Když se jeho paže a ruce zvedly a nemotorně ukázaly k otevřeným dveřím, vydaly zvuk podobný prasknutí obří pýchavky. Víc jsem nepotřeboval.

„Bože! Ano! Už jdu!“ řekl jsem mu a vrhl jsem se ven do bouře…

* * *

Potom… nic, alespoň určitý čas. Druhý den kolem poledne jsem se probral v nemocnici ve Stokesley. Údajně jsem sjel ze silnice na kraji nějaké vesnice. Vytáhli mě z auta převráceného v příkopu. Byl jsem zle potlučený, a tak jsem nemohl příliš mluvit, což bylo nejspíš dobře.

V novinách jsem se dočetl, že té noci všechno, co z Easinghamu ještě zbylo, skončilo v moři. Hřbitov, dříví z Haiti, strašlivé hnilobné houby, to všechno sklouzlo do moře a příboj to navždy spláchl.

Jenže teď si občas myslím:

Kam se asi dostalo všechno to dřevo, které Garth celé roky prodával? A co ty spory, které jsem vdechoval, dotýkal se jich, válel se v nich? Někdy, když na tyhle věci myslím, cítím se dost bídně.

Mám za to, že prostě budu muset počkat, jak to dopadne…

ZADNÍ ŘADA

V pubertě jsem si odbyl svůj díl muchlování v zadních řadách kin. Tu a tam jsem měl štěstí a nezůstalo pouze u muchlování! Víc si napsat nedovolím, protože bych si nerad pokazil svůj neposkvrněný morální profil. Ach ano, ještě P.S.: tohle je asi nejblíž, co jsem se dostal k porušení slibu, který jsem dal svým čtenářům v úvodu. Takže si pro všechny případy připravte škopek…

*

Povím vám to přesně tak, jak se to stalo.

V Odeonu dávali zamilovaný film, klasiku z let sice dávno minulých, ale všechno jen ne zapomenutých. Když jsem ten film viděl poprvé, byl jsem na něm se svou ženou, věřili byste, že to bylo už před třiceti lety? Ten film ji přežil, i když ne naši lásku. Možná, že právě proto jsem ho chtěl vidět znovu.

Vybral jsem si deštivé středeční odpoledne. Žádné děti, které by žvanily a hihňaly se v zadních řadách, možná jen jeden nebo dva páry milenců se k sobě v blaženém a lahodném bezpečí a utajení tmy tisknou na dvojitých sedadlech.

I já jsem byl kdysi mladý. Ale vzhledem ke stáří filmu a k tomu, že byl prostředek týdne a mizerné počasí, by měl být stařičký Odeon úplně prázdný, snad s výjimkou několika pošetilců, jako jsem byl já, usazených v předních řadách, odkud jejich slabý zrak ještě dohlédne na plátno.

Pokud šlo o mne, já se chystal usednout dozadu, do předposlední řady. Spolu se vzpomínkami se můj zrak zdál být tím jediným, co mi dosud nezesláblo.

Stál jsem tam a čekal jsem, až otevřou dveře, límec ohrnutý a padesát pencí připravených v dlani. Jedna z milostí: my staří se do kina dostaneme levně. Levně? Cha! Pamatuji si na doby, kdy jsem platil tři pence! A ty dva mladé přede mnou to stálo dvě libry každého! Za kousek soukromí, mohu-li to tak nazvat, ve staré plesnivé pasti na blechy, kterou se Odeon stal.

Za mnou se postupně nasbíral hlouček lidí, tu a tam nějací Filémóni a Baucidy, ale povětšinou jednotlivci. Myslím, že většinou to byli vězni jako já, kteří se sem vydali za svými vzpomínkami. A všichni jsme tam stáli a čekali, až se otevřou dveře.

Někam jsem se dívat musel, a tak jsem se díval před sebe, na ty dva mladé. Vlastně jsem se doopravdy nedíval na ně – to se přece nedělá, že? Díval jsem se zhruba jejich směrem, nad ně, kolem nich a skrze ně. Ale něco mi z nich přece jen ulpělo v paměti – bojím se, že toho nebylo mnoho.

Chlapci bylo osmnáct, možná devatenáct, a dívka byla ještě o nějaký ten rok mladší. Nezapamatoval jsem si její obličej, víte, ale byla ten typ, který nazýváme krasavice: tvářičky jako jablíčka, stálý úsměv a tu a tam nějaké to zahihňání, husté leskle černé vlasy pod kapucí červené pláštěnky. Bílé zoubky a delikátní nosík, oči jí vesele zářily, když se smála. Taková malá Červená Karkulka! Vysoká byla sotva sto padesát šest nebo sto šedesát centimetrů, ale říká se, že hezké věci jsou vždycky v malých baleních. Ať mě vezme čert, jestli jsem chápal, co vidí na něm! Faktem bylo, že se k němu tiskla tak těsně, jako by ji hypnotizoval. Víte, že jsem se musel sám sobě v duchu smát? Žárlit ve svých letech!

Takže ten chlapec: byl bledý a vytáhlý – nebo ‚vyčouhlý‘, jak jsme říkávali v tom našem zapadákově – prostě pohublý; vypadal, jako by jej někdo pořádně zanedbal. Potřeboval trochu vykrmit. Ale ani pak by se nejspíš nezbavil toho strnulého rybího pohledu, kterým se díval na svět přes tlustá skla svých brýlí. Na sobě měl černou pláštěnku, která mu byla trochu malá, a vyčnívala mu z ní tenká zápěstí. Pár, který se k sobě hodí? To sotva, ale říká se, že protiklady se přitahují…

Odeon je ošuntělý biograf. Vždycky býval. Byl ošuntělý už před dvaceti lety, kdy překročil bod, z něhož už není návratu. Pozlátko bylo pryč a nikdo už mu ho nejspíš nevrátí. Ale musím říct jednu věc na jeho obhajobu: nikdy to tady neodtroubili. Když přišla televize a kina zachvátila krize, stařičký Odeon dál promítal filmy. Sice s mnoha šrámy, ale nějak se přes to přece jen dostal.

To byly časy… mohli byste nahodit novou omítku a celý ho vymalovat, a stejně byste nezakryli všechny jeho vrásky. Bylo by to jako by si stařena nanesla válečné barvy; podle vlny by každý poznal ovci. Ale takový už je stařičký Odeon: i když se rozsvítí všechna jeho světla, pořád se zdá tak temný, skoro jako by v něm byla mlha. Ano, mlha, miazma, které lpí na takových starých místech. Není v tom nic strašidelného, je to jen staré a rozvrzané a zralé na zbourání. Ale možná mé oči už přece jen nejsou tak ostré, nebo na žárovkách vysoko u stropu lpí šedá vrstva připečeného prachu…

Vyšel jsem nahoru (pěkně pomaloučku, víte, tu a tam jsem se musel opřít o hůl) a zamířil jsem na své obvyklé sedadlo skoro až úplně vzadu. Samozřejmě, ti mladí tam dorazili přede mnou. Neposadili se do mé řady, ale do té za ní, do úplně poslední; pěkně v tichosti a snad i trochu stydlivě si vybrali jedno z dvojitých sedadel. Nevšiml jsem si, že by si v bufetu kina kupovali popcorn nebo bonbóny, takže bylo možné, že tak zůstanou po celou dobu promítání filmu: tiší a stydliví.

Postupně přicházeli další diváci a většinou zamířili dopředu, kde bylo trochu více místa pro nohy a mohli se naklánět z mahagonového balkónku, aby lépe viděli na plátno. Když se světla začala tím svým pomalým způsobem zhášet, v celém biografu nebylo víc než dva tucty lidí a většina z nich se soustředila v prvních dvou řadách. Já a ti dva mladí jsme měli zadní část jen pro sebe. Byla to mizerná návštěvnost i na středeční večer; možná, že víc lidí sedí na levných místech dole.

V těch dávno minulých dobách jsem tuhle část miloval nejvíce: světla pohasínala, zněly varhany (ale i za mých mladých let pouze ze záznamu) a opona se pomalu začala rozevírat, aby odhalila perlově bílé, prázdné plátno. Pak zaznělo ‚Bože, chraň královnu‘ a opona se zase zatáhla, zatímco světla pohasla úplně. Následoval krátký animovaný film, ukázky nových filmů a konečně celovečerní film. A ano, mezi krátkým filmem a hlavním představením byla přestávka, kdy mezi uličkami procházely prodavačky s eskymy. A na konci zase ‚Bože, chraň královnu‘. Je to zvláštní, ale ve svých vzpomínkách se nedokážu vrátit až do dob, kdy hráli ‚Bože, chraň krále‘. Určitě bych měl, ale moje paměť nemůže nebo nechce. A i u těch vzpomínek, které mám, si nejsem docela jistý. To s vámi udělá stáří. Tak či tak, celé to od příchodu po odchod trvalo dvě a půl, někdy i celé tři hodiny! To bylo něco.

Dnes… začíná se ukázkami z připravovaných filmů, po nich místní reklama, pak celovečerní film – a to je všechno. Nebo pokud máte štěstí, mohou promítat krátký animovaný film. Takže by mě mizerná návštěvnost vlastně ani neměla překvapovat.

Ukázky za mnoho nestály a místní reklama byla naprosto nenápaditá a dokonce ani nebyla aktuální – Paulův kadeřnický salón pro dámy i pány přece zavřeli už před několika měsíci! Pak nejkratší z kratičkých přestávek, kdy se světla napůl zase rozsvítila; a najednou jsem si uvědomil, že jsem od těch dvou mladých vzadu neslyšel ještě ani špitnutí. No dobře, možná nějaké to tiché zahihňání, ale určitě nic, na co bych si mohl stěžovat.

Jednotlivé řady byly umístěny na šikmé ploše svažující se směrem k zábradlí balkonu, takže moje místo bylo asi o patnáct centimetrů níž než jejich. Pokradmu jsem se ohlédl a na okamžik jsem zahlédl ty dva, jak se tulí k sobě tak těsně, že půlku dvojitého sedadla ani nepotřebovali, dívenka se krčila v koutku a mladík jí černě oděnou rukou objímal kolem ramen v červené pláštěnce. Pak se můj pohled zkřížil s jeho rybíma očima za tlustými skly brýlí, zdánlivě bezvýraznými, ale pravděpodobně vyjadřujícími výzvu, abych jim dal pokoj. To už světla opět zhasla a na plátně se objevily titulky, takže jsem se pohodlně uvelebil v křesle, abych si vychutnal starý film spolu s nějakou tou starosvětskou vzpomínkou.

Jenže pak to začalo: muchlování v zadní řadě. Samozřejmě mi bylo jasné, že to přijít musí: když jsem se ohlédl, oba mladí na sobě ještě měli ty svoje pláštěnky. Nemusíte být chlípný stařík, abyste prohlédli tu starou hru. Je úžasné, co se může odehrát – nebo sundat – pod takovou pláštěnkou.

Velice brzy se začnou rozepínat knoflíky, pěkně jeden po druhém, chvějící se prsty pod lesklým plastem; šaty se hezky uvolní a ruce se mohou dotknout nahé pokožky – ale ne odhalené. Baterka uvaděčky nemá ani nejmenší šanci něco vyslídit, natož pak zvědavé oči starého papriky v řadě před nimi. Vlastně bylo pravděpodobné, že moje přítomnost ještě umocní jejich vzrušení. Pomyšlení, že figuruji jako rekvizita v jejich milostné hře, že pro ně jsem někdo, koho musí oklamat, mne pobavilo, i když jsem se oklamat nenechal.

A ten nezdravě vyhlížející mladík po celou tu dobu předstíral, že nemá vůbec, ale vůbec nic společného s rukou sunoucí se pod její pláštěnkou, stejně jako dívka se tvářila, jako by vůbec nevnímala, jak se jeho nedočkavé prsty blíží k jejím bradavkám, naběhlým vzrušením. Přitom právě ty musely být jeho prvním cílem. To všechno samozřejmě za předpokladu, že to byli začátečnici. Tak, tak – milování v zadní řadě kina je zábavná záležitost.

Nejprve se ozvalo zrychlené oddechování. Jenže je zrychlený dech a zrychlený dech! Pak vzdychání, zprvu velice tiché, ale postupně více než jen slyšitelné. Rychle jsem změnil názor a přehodnotil jsem scénář, který jsem jim přisoudil. Oni to nedělali poprvé, ti dva; teď už byly všechny knoflíky rozepnuté a myslím, že i všechno ostatní! Nešlo tu o žádný průzkum terénu. Bylo to pro ně známé území, které prozkoumali už mnohokrát, buďto společně nebo s někým jiným; žádná předehra, hned zpočátku kompletní instrumentace, která se postupné měnila v crescendo.

Opravdu to budou dělat, pomyslel jsem si? Přímo tady, v zadní řadě kina? Ještě před patnácti minutami jsem si připadal jako překážka, kterou musí překonat; teď mi začalo docházet, že mě úplně ignorují, že je jim jedno, jestli tam jsem, nebo ne. Pro ty dva jsem docela dobře nemusel existovat, ne tady, ne dnes večer. Měli tmu a jeden druhého – proč by si, sakra, dělali násilí kvůli jednomu staříkovi, který je navíc stejně nejspíš hluchý?

Její koleno se přitisklo na opěradlo mého sedadla; cítil jsem jeho tlak, pak chvění, které začínalo jako jemné vibrace elektrického proudu a postupně přešlo v nárazy, jež otřásaly mým sedadlem i přes silné čalounění. Za našich mladých let jsme tomu říkali roztřesená kolena, když už je rozkoš, která zachvátí tělo, příliš velká, než aby se dala ovládat. A po celou tu dobu vzdychání sílilo, až nakonec přehlušilo vrčení projektoru, který vrhal blikotavý bílý kužel světla na plátno, aby na něm vytvářel iluzi pohyblivých obrázků.

Najednou jsem si uvědomil, že jsem vlastně šmírák. Aniž bych se na ně vůbec díval, stal jsem se tichým svědkem jejich milování. Ale nedobrovolným svědkem… nebo ne? Přišel jsem, abych se podíval na film, ne abych se oddával živočišnému vzrušení roztoužených milenců. A přesto jsem se mu teď oddával!

Vzrušovali mě – mě, starého muže. Svým zrychleným dýcháním, sténáním a mlaskáním. Byl jsem zalitý jejich potem a chvěl jsem se jejich vibracemi; a nemohl jsem dělat nic než sedět na místě, třást se jako muž, který strne, když se ho ruka nějaké cizí ženy dotkne na tom nejintimnějším místě; ano, skutečně jsem se cítil, jako by za mnou seděla nějaká cizí žena a začala se se mnou mazlit! Přesně tak na mne působilo to, co se odehrávalo v zadní řadě za mými zády.

Vtom jsem si s překvapením uvědomil, že se film chýlí ke konci. Můj Bože! – ale co se v něm vlastně dělo? Kam se poděl můj film a všechny moje vzpomínky? Netoužil jsem přece po ničem jiném než po troše nostalgie. A teď jsem o ni přišel, přišel jsem o všechno kvůli nim.

Kvůli nim…

Teď už útočili i na můj čich! Cítil jsem jejich pach, těžký, pižmový, nasládlý, sexuální, biologický! Cítil jsem sex! Ústa hltající dívčí tělo jen několik centimetrů od mých uší! A divoké vzdychání, které se ozývalo stále rychleji a rychleji a vzbuzovalo ve mně představy nějakého napůl vyčerpaného psa ukájejícího se na feně!

Milenci? Živočišné vzrušení? Oni byli jako zvířata! Mladá zvířata – a právě teď na sobě hodovali navzájem jako… jako upíři! Jistě, měl bych tomu říkat laskání, líbání, ‚muchlování‘ – ale nepřipomínalo to nic z toho, na co jsem byl zvyklý. Tohle jsem já před všemi těmi lety s děvčaty nedělal! Líbání? Slyšel jsem, jak se navzájem sají a vydávají při tom zvuk jako nějaká silná kyselina, když se prožírá dřevem. A najednou mne popadla zlost.

Měl jsem zlost na sebe, na ně, na všechno. Do konce filmu zbývalo už jen patnáct minut a já měl pocit, jako by všechno bylo… zkažené. Takže teď to zase zkazím jim. Nebo alespoň jemu. Nepočítej s tím, že se ti podaří vyvrcholit, ty parchante! pomyslel jsem si. Zkazil jsi mi mé potěšení a teď ti já zkazím to tvoje.

Takřka bez rozmýšlení jsem se napůl otočil a vyštěkl jsem na ně: „Poslyšte, vy dva –“

Byli jako jedna osoba, spojeni, skoro srostlí na jednom sedadle. Kapuce jejich pláštěnek byly spuštěné a přitisknuté k sobě a přísahal bych, že jsem zahlédl páru – dým, který z nich stoupal, unikal z temnoty, kde se jejich obličeje spojovaly těsně jako sevřené dlaně. Mlaskavý zvuk na okamžik ustal a v příští chvíli… jsem uslyšel zabručení.

Ne, bylo to zavrčení! Varování, abych se mezi ně nepletl. Jistě, vypadal bledý a nemocný, jenže byl mladý, zatímco já už jsem starý. Jeho kosti by se bez problémů ohnuly tam, kde by moje praskly jako suché větve. Cítil jsem jeho pohrdání takřka fyzicky; vlastně jsem ho cítil už celých devadesát minut. Samozřejmě, kdo jiný než arogantní klacek by si tohle všechno dovolil, přestože jsem seděl jen kousek od něj? A to děvče nebylo o nic lepší, ne-li horší!

„Já… já… jsem znechucen!“ zamumlal jsem. A pak jsem se rychle obrátil a skrze horké slzy hanby jsem se dodíval na zbytek filmu…

Těsně před tím, než se světla zase rozsvítila, se mi zdálo, že je slyším odcházet. Přinejmenším jsem slyšel tiché kroky na koberci kolem zadní řady a ty kroky se vzdalovaly. Samozřejmě, mohlo to být jen to děvče, které se šlo ‚upravit‘ na dámy. A protože on mohl stále sedět za mnou a šklebit se, nedokázal jsem se otočit a přesvědčit se.

Potom film skončil a lidé z předních řad začali odcházet, ale já jsem tam pořád seděl. Protože jsem stále cítil, že za mnou někdo je, horký a slaný. Protože to mohl být on a mohl se na mne dívat těma svýma rybíma očima skrze tlustá zamlžená skla brýlí.

Konečně jsem se přinutil zvednout. Možná, že už odešli oba a že jsem jen starý zbabělec. Vstal jsem, ohlédl jsem se do zadní řady a uviděl jsem –

Bože! Co jí to udělal?

Pláštěnku měla rozevřenou odshora dolů. Dívka – nebo co z ní zůstalo – se choulila uvnitř. Na obličeji měla už jen velice málo masa a to, co zbývalo, bylo syrově rudé. Ňadra zmizela až na obnažená žebra. Břicho měla otevřené, vykuchané, hluboko zející rána jí zasahovala dolů mezi rozevřená stehna. Z jejích vnitřností a pohlavních orgánů nezbývalo vůbec nic. Kdybych ji neviděl předtím, vůbec bych nepoznal, že to bývala mladá dívka.

To jsem si alespoň myslel, než jsem si všiml skutečné barvy její pláštěnky. Teď jsem si ale uvědomil, že jsem ji za červenou pouze považoval, můj mozek se prostě nebyl ochoten smířit s představou, že všechna ta rudá barva není pouhý polyetylén. Pak jsem ale uviděl jeho brýle zprohýbané a rozbité na krví nasáklém čalounění dvojitého sedadla…

Tohle je moje výpověď, seržante, a nevím, co bych k ní ještě mohl dodat – až na to, že se naším městem volně potuluje něco strašlivého, co lidem požírá vnitřnosti zaživa a vypadá to jako půvabná mladá dívka.

DRUHÉ PŘÁNÍ

Opičí tlapka nesporně náleží mezi nejlepší klasické horory. Nemyslím, že by mě inspirovala k následující povídce, ale oba příběhy sdílejí nepochybně stejně morbidní námět.

Mým prvním přáním, když jsem se pustil do psaní tohoto příběhu, bylo zopakovat téma ‚ignorovaného varování‘ a z toho plynoucí ‚nezbytné odplaty‘, takže právě o tom to je. Ale je to také příběh o mýtu Cthulhu, ačkoliv přes obvyklé (zvláštní? závazné?) narážky není tak docela lovecraftovský.

A pokud jde o moje druhé přání:

Před šestnácti nebo sedmnácti lety, kdy tato povídka vznikla, jsem byl ještě voják. Nezávisel jsem na výdělku z literárního snažení. Psaní bylo pouze mým koníčkem, zatímco obživu mi zajišťovala armáda. Takže pokud některý redaktor požadoval změny v rukopisu, byla to pro mne snadná oběť. Nekopal jsem kolem sebe a neječel při sebemenším návrhu na úpravu. V tu dobu jsem považoval za nejdůležitější dostat svůj výtvor do tisku.

Abych vyhověl redakčnímu požadavku, přepsal jsem původní zakončení způsobem, který mě nikdy neuspokojil. Šlo tak řečeno o případ ‚čí chleba jíš, toho píseň zpívej.‘ Tentokrát jsem dal záležitost do pořádku. Je to jen maličkost – pouhý odstaveček, toť vše – ale teprve nyní považuji Druhé přání publikované v jeho celistvosti za takové, jaké jsem ho chtěl mít.

Mým třetím přáním je, aby vám při čtení naskakovala husí kůže!

*

Krajina působila děsivě ponurým dojmem: v dáli na východě se tyčilo chmurně šedivé a černé pohoří vytvářející nerovné pozadí pro údolí porostlé ostřicí, řídkými křovinami a naklánějícími se stromy. Úpatí hor v jednom koutě údolí bylo poseto chalupami se šindelovými střechami, mezi nimiž jen tu a tam probleskovala střecha z pálených tašek. Domky obklopovala a chránila pro Evropu typická středověká kamenná zeď.

Zhruba necelé dva kilometry od vesnice – pokud lze shluk omšelých chalup označit za vesnici – stáli turisté. Opírali se o nízký trouchnivějící plot, který odděloval vyježděnou cestu od strmého kamenitého srázu, hleděli na skličující pustinu kolem a cítili se v těžkých kabátech podivně nepříjemně. Za nimi stál a trpělivě čekal pronajatý automobil – černý ruský model, stejně skličující jako okolní krajina a vzbuzující podobně přátelský vztah, jaký můžete očekávat od pohřebního vozu.

Muž byl poměrně mladý, střední postavy, tmavovlasý, docela pohledný, ale nenápadný, přijatelně inteligentní a značně povrchní. Počáteční léta dospělosti strávil tím, že se vyhýbal jakékoliv soustavné práci. Naštěstí pro něj ji včasné a nikoliv zanedbatelné dědictví učinilo zbytečností dřív, než byl nucen se myšlenkami na ni vůbec zabývat. Ale jakkoliv bylo dědictví štědré, deset let pohodlného života nad poměry muže rychle degradovalo v člověka takřka na mizině, povrchně vzdělaného zhýralce z lepší vrstvy. Nikdy se však nesnížil na úroveň gigola, jeho sukničkářství bylo vždy dobře promyšlené a směřovalo k uspokojení jiné než tělesné žádostivosti.

Těch deset let považoval za velice dobré roky, v žádném případě ne za zbytečně promrhané, protože nákladný životní styl ho dostal do důvěrného kontaktu se společenskou smetánkou. Bohužel si uprostřed bohatství a lesku neuvědomil, jak se jeho zdroje pomalu, ale jistě a ustavičně ztenčují. Nakonec se tedy pustil do úkolu, který mu měl zajistit, aby se vyčerpáním bezstarostně rozhazovaného jmění nepřipravil i o své postavení ve společnosti. Hlavní úlohu v něm hrály bohaté ženy, a jelikož v jejich získávání nebyl tak obratný, jak by měl, pole jeho působnosti se tenčilo stejnou úměrou jako jeho majetek, až mu nakonec zůstala pouze Julie.

Byla to vdova asi pětačtyřicetiletá, ale pořád dobře udržovaná a atraktivní, hodně umíněná a nemálo vypočítavá a velice, velice zámožná. Svého společníka nemilovala – vlastně nikdy nebyla opravdu zamilovaná – ale byl často zábavný a vždy pozorný. Možná, že se zajímal hlavně o její peníze, ale s tím si starosti nedělala. Věděla, že většina mladých svobodných mužů šla po jejích penězích. Harry se aspoň nechoval pošetile a ona věřila, že svým způsobem o ni skutečně dbá.

Přinejmenším jí nikdy nezavdal příčinu myslet si, že je tomu jinak. Jasně si uvědomovala, že jí zbývá tak dvacet let plného života. Více mládí jí nezajistí ani peníze… Harry by se o ni mohl v posledních letech starat a ona by přimhouřila oči nad drobnými prohřešky, které by se určitě dostavily – za předpokladu, že by je neprováděl příliš okatě. Požádal ji, aby si ho vzala, a ona se mu v tom směru rozhodla hned po jejich návratu do Londýna vyhovět. Ať už mu scházelo cokoliv, všechno jí to vynahrazoval v posteli. Byl nesmírně mužný a ona bývala jen zřídka tak dokonale uspokojená…

Teď byli spolu. Cestovali po Maďarsku, aby byli ‚co nejdál od všeho‘.

„Tak co, je to tu pro tebe dostatečně odlehlé?“ zeptal se s rukou kolem jejího pasu.

„Hmm,“ odpověděla. „Nádherná pustina, nebo ne?“

„To rozhodně. Pokoj a klid na několik dní – byl to výborný nápad, Julie, vyjet si sem. Budeme si s mnohem větší chutí užívat života, až dorazíme do Budapešti.“

„To tolik toužíš po světlech velkoměsta?“ otázala se. Rozeznal v jejím hlase náznak rozmrzelosti.

„To vůbec ne, miláčku. Co se týče prostředí, klidně můžeme být i na Sibiři. Hlavně že jsme spolu. Ale žena tvého rodu a stylu se může jen stěží –“

„Ale no tak, Harry, nech toho! Nemůžeš se dočkat, až budeme v Budapešti. Mám pravdu?“

Pokrčil rameny a odevzdaně se usmál. Ty šťouravá stará couro! pomyslel si a řekl: „Čteš ve mně jako v knize, miláčku, ale Budapešť je přece jen o kousíček blíž k Londýnu. A Londýn je místo, kde se vezmeme a –“

„Vždyť mě přece už stejně máš,“ přerušila ho netrpělivě. „Co je na našem sňatku tak důležitého?“

„Tvoji přátelé, Julie,“ odpověděl s povzdechem. „To jistě víš sama.“ Vzal ji za ruku a vedl k automobilu. „Pohlížejí na mne jako na kukačku v hnízdě, která je všechny vyhazuje ven, aby se jim nedostalo tvojí náklonnosti. Taky jde o peníze.“

„O peníze?“ Ostře na něho pohlédla, zatímco jí otevíral dvířka auta. „Jaké peníze?“

„Peníze, které nemám!“ Smutně se usmál s úlevou, že nyní může otevřeně vyslovit svůj názor, když už ne pravdu. „Chci tím říct, že všichni věří, že jdu po tvých penězích, jako bych byl nějaký zatracený gigolo. To jistě nelichotí ani jednomu z nás. A někdy se bojím, aby tě nakonec nepřesvědčili, že mi jde pouze o tvoje peníze. Ale jakmile budeme manželé, může mi být ukradené, co říkají nebo co si myslí. Budou mě muset akceptovat, to je vše.“

Uklidněná tím, co považovala za čirou naivitu, se na něj usmála a přitáhla si límec pláště těsněji ke krku. Pak se jí úsměv z tváře vytratil, a ačkoliv nebylo skutečně chladno, zachvěla se. Harry nastartoval auto.

„Je ti zima, miláčku?“ Přinutil se, aby to znělo starostlivě. „Hmm, trošku,“ odvětila a schoulila se těsněji k němu. „Taky mě bolí hlava. Trvá to od chvíle, kdy jsme se zastavili v tom – no, jak se vlastně to místo jmenuje? Kde jsme se vyšplhali na hromadu kamení a viděli ten podivný monolit?“

„Stregoicavar,“ napověděl jí. „Město čarodějnic. A ten kamenný sloup byl Černý kámen. Podivný kousek skály, co říkáš? Trčící ze země jako obrovský černý tesák! Ale v Maďarsku je spousta takových věcí. Mýtů, legend a podivných pozůstatků zapomenutých časů. Možná jsme se na něj neměli chodit dívat. Vesničané se mu vyhýbají…“

„Pověry,“ poznamenala. „Ne, myslím, že za to může jenom to místo. Je strašlivě skličující, že ano?“

Dobromyslně zamlaskal a prohlásil: „Můj bože! – zase ty tvoje ženské vrtochy!“

Přitiskla se k němu ještě blíž a zasmála se mu do ucha: „No, právě to nás dělá tak tajemnými, Harry. Naše vrtošivost. Ale vážně, myslím, že máš pravdu. Pro putování po maďarském venkově je dost pozdní roční doba. Na noc zůstaneme v hostinci, jak jsme plánovali, ale pak už toho necháme a zítra se vydáme do Budapešti. Jsou to maximálně dvě hodiny jízdy. Strávíme týden v hotelu, kde se o nás budou starat jako o královskou rodinu, a potom vzhůru do Londýna. Co ty na to?“

„Úžasné!“ Držel volant jednou rukou a druhou ji objal. „A koncem října už budeme svoji!“

* * *

Hostinec v Szolyhaze jim pro jeho pohodlí a čistě maďarskou kuchyni doporučil jistý hostinský v Kecskemétu. Harry při prvním pohledu na Szolyhazu pojal podezření, že oba hostinští jsou spřízněni. Stalo se tak minulý večer, když přejeli přes hory.

O této malé vsi se stěží dalo říct, že by vzkvétala. Dokonce i uprostřed sezóny, natož nyní po skončení léta. Szolyhaza prostě nebyla na mapě a tím se ocitla mimo dosah běžných turistů. Jenže bylo příliš pozdě měnit úmysly, a tak se v opuštěném hostinci, největší budově ve vesnici, historické kamenné stavbě staré nejméně pět a půl století, ubytovali.

Byli však mile překvapeni, protože majitel Herr Debrec hovořil téměř dokonale anglicky, jejich pokoj s velkými okny a balkonem byl světlý a vzdušný (Julii potěšila nepřítomnost televizního přijímače a nevyhnutelných ‚kulturních‘ programů), a když později sešli dolů na pozdní večeři, jídlo bylo prosté výtečné!

Harry se chtěl Herr Debrece hned první večer na něco zeptat, ale příjemná atmosféra v malé jídelně – svíčky, přátelský cinkot skleniček, který k nim doléhal z baru, hřejivý oheň ve starém cihlovém krbu, nemluvě o samotném jídle a těžkém místním červeném vínu – mu vypudily otázku z mysli. Teď, když zaparkoval automobil na malém dvorku, znovu si na to vzpomněl. Julie mu to připomněla bolestí hlavy a hovorem o špatné pověsti Stregoicavaru a Černého kamene na svahu hory.

Týkalo se to kostela – alespoň Harry předpokládal, že to je nebo byl kostel, i když to klidně mohl být i nějaký hrad nebo starodávná strážní věž, co vykukovalo na odvráceném svahu hory za pustým podzimním lesem. Zahlédl pouze obrysy na pozadí kopce v posledním úseku cesty z Kecskemétu do Szolyhazy. Neměl mnoho času si vzdálenou stavbu prohlížet, protože cesta brzy odbočila a automobil vjel do nepříliš hlubokého průsmyku. Přesto v Harrym zůstal jakýsi zvláštní pocit – téměř déjà vu – nebo možná předtucha. Obraz ponurých ruin se mu nezřetelně zjevoval před vnitřním zrakem, dokud ho nezahnalo výborné jídlo a přepychová postel Herr Debrece, tak vítané po mnoha hodinách jízdy špatnými venkovskými cestami.

* * *

Uprostřed oběda, když Herr Debrec vešel do jídelny, aby jim dolil víno do sklenic, se Harry zmínil o ruinách starého kostela. Oznámil, že se tam po obědě chystají podívat a prohlédnout si je zblízka.

„Chcete jít zrovna na to místo, mein Herr? Ne, to bych vám rozhodně nedoporučoval.“

„Ano?“ Julie zvedla hlavu od talíře. „Je to tam nebezpečné?“

„Nebezpečné?“

„Myslím jako ve špatném stavu – hrozí zřícení na návštěvníky?“

„Ne, to ne. Aspoň o tom nevím, ale –“ pokrčil napůl omluvně rameny.

„No tak, pokračujte,“ pobídl ho Harry.

Debrec znovu pokrčil rameny a jeho malá postava jako by se nejistě zakolébala. Uhladil si předčasně šedivějící vlasy a pokusil se o úsměv. „Je to… velmi staré místo. Mnohem starší než můj hostinec. Vidělo mnoho zlých časů a možná tam z těch dob pořád ještě něco – jak to jenom říct? – ano, přetrvává.“

„Straší tam?“ spráskla Julie ruce, až se Harry polekal.

„Ne, to ne – i když na druhé straně –“ Maďar potřásl hlavou a začal si upravovat klopy saka. Očividně mu byl tento rozhovor velice nepříjemný.

„Ale to nám musíte vysvětlit, Herr Debreci,“ naléhal Harry. „Teď, když jste vzbudil naši zvědavost…“

„Žije tam… jeden obyvatel,“ odpověděl nakonec. „Nějaký starý muž – svátý muž, říkají někteří, ale já tomu nevěřím – který se stará… o věci.“

„Nějaký správce, chcete říct?“ vmísila se Julie.

„Spíš kustod, madam, ano. Myslím, že sám se označuje za mnicha, posledního z jeho sekty. Ale mám své pochybností.“

„Pochybností?“ opakoval Harry, který začínal být podrážděný. „Ale proč?“

„Herr, to vám nemohu vysvětlit,“ Debrec bezradně rozhodil rukama. „Přesto vám radím, nechoďte tam. Není to dobré místo.“

„Počkejte ještě mome –“ začal Harry, ale Debrec ho nenechal dopovědět.

„Pokud na té návštěvě trváte, pak přijměte aspoň toto varování: Ničeho se tam nedotýkejte… ničeho. A teď se musím věnovat svým povinnostem. Omluvte mě prosím.“ Rychle vyšel z jídelny.

Když osaměli, chvíli na sebe mlčky hleděli. Potom Harry pozvedl obočí a zeptal se: „Tak co?“

„No, na dnešní odpoledne nemáme nic jiného, že ne?“

„Ne, ale – já nevím,“ zajíkl se a zamračeně pokračoval: „Jsem napůl rozhodnutý uposlechnout jeho varování.“

„Ale proč? Neříkej mi, že jsi pověrčivý, Harry!“

„Ne, to vůbec ne. Jenom – no, mám takový zvláštní pocit, to je všechno.“

Zatvářila se užasle. „Harry, vážně nevím, který z vás se mne pokouší víc vodit za nos: ty, nebo Debrec!“ Pevně stiskla rty a rozhodně přikývla. „Takže dohodnuto. Pojedeme a prohlédneme si ty ruiny. K čertu se všemi babskými povídačkami!“

Harry se náhle rozesmál. „Víš, Julie, možná je na tom, co říkáš, něco pravdy – myslím jako to, že si z nás někdo utahuje. Právě mě něco napadlo: ten starý mnich, o němž Debrec mluvil. Nepřekvapilo by mě, kdyby se ukázalo, že je to jeho strýc nebo něco podobného! Všechny ty narážky na strašidelné události mohou znamenat něco jako podfuk, balamucení, past na turisty. A my jsme do ní právě spadli! Vsadím se, že nás to bude stát pět liber na osobu, když se budeme chtít dostat dovnitř!“ Oba pak vybuchli smíchy.

* * *

Obloha byla zamračená, a když odjížděli od hostince, spustil se déšť. Než se dostali z hlavní silnice na odbočku vedoucí ke zřícenině kostela, převalovala se nad zemi chapadla bílé mlhy.

„Není to zlověstné?“ zeptal se Harry. Julie se zachvěla a přitáhla se blíž k němu. „Tak co?“ podíval se na ni a usmál se. „Už lituješ, že jsme se sem vypravili?“

„Ne, ale jízda v mlze je tak přízračná. Jako bychom se vznášeli v mléce! Podívej, ta zřícenina je přímo před námi.“ Les prořídl a před nimi se zvedaly vysoké zdi. Místy se zdivo zřítilo na mechem porostlé hromady. Za zdmi se rozkládal zhruba půlakrový pozemek, na němž se tyčila pochmurná kostra obrovské gotické stavby připomínající hrobku nějakého prapůvodního obra. Harry projel autem otevřenou železnou bránou visící na mohutných závěsech, které už rez dávno napevno spojila s jejími křídly. Dojel před masivní dřevěné dveře v té části budovy, která ještě stále nesla olovem krytou střechu.

Nechali automobil stát na kluzkých staletých kočičích hlavách a vystoupili. Mlha jim línými chapadly olizovala kotníky. Nízko nad vzdálenými vrcholky hor statečně bojovalo slunce a snažilo se prodrat skrze plující vrstvy mraků.

Harry vylezl po vysokých kamenných stupních ke dveřím a nejistě se před nimi zastavil. Julie, která ho následovala, se trochu rozechvěle zeptala: „Pořád si myslíš, že je to léčka na turisty?“

„Cože? Ne, asi ne. Ale stejně mě to zajímá. Něco na tomhle místě je. Mám pocit, jako bych –“

„Jako bys už tady někdy byl?“

„Ano, přesně! Ty to taky cítíš?“

„Ne,“ odpověděla poněkud protichůdným tvrzením. „Jenom mi to tu připadá velice pusté. A mám dojem, že se mi vrací bolest hlavy.“

Na okamžik oba zmlkli a hleděli na obrovské dveře.

„No co,“ ozval se nakonec Harry, „kdo neriskuje, ten nic nemá.“

Zvedl těžké železné klepadlo ve tvaru horní poloviny psí tlamy a nechal ho ztěžka dopadnout na rozšklebené kovové zuby spodní čelisti. Zvuk klepadla se hlasitě rozlehl tlumeným tichem, způsobeným hustou mlhou.

„Dveře se pootevírají,“ zarecitovala Julie, „a odhalují Belu Lugosiho v černém plášti s vysokým límcem. Hrobovým hlasem zdraví: ‚Dobrý večer…‘“ Přes veškerou lehkomyslnost se jí v polovině věty rozechvěly rty.

Harry si pomyslel, jak se ve svém věku může chovat stupidně jako malá holka, a dostal chuť zařvat, ať drží hubu. Místo toho se přinutil k úsměvu a vzpomněl si, že jedním z jejích nedostatků je právě nadměrná duchaplnost v naprosto nevhodných okamžicích. Možná vycítila jeho momentální rozhořčení, každopádně se zamračila a uskočila před ním. Otevřel ústa, aby se omluvil, ale vzápětí se vyděsil tak, že naprosto ztratil řeč, protože obrovské dveře se zlehka otevřely –

Otvor je vtahoval dovnitř, jako by tím vzniklo vakuum… savý proud rychlíku projíždějícího nádražím. Jak klopýtali kupředu, uviděli v šeru přikrčenou postavu starce s planoucíma očima, zarámovanou nezřetelnými, plísní páchnoucími kulisami stínů a vysokých stropů.

První věc, které si na něm skutečně všimli, jakmile se jejich oči přizpůsobily nedostatečnému světlu, byla špína. Jako by v něm zapustila kořeny! Dlouhý černý plášť s rukávy prodřenými až na osnovu měl zapnutý těsně ke krku, kde z něj vykukovaly konce šedivého potrhaného šálu. Z rukávů vyčnívala hubená umouněná zápěstí a skrze špínu se na nich rýsovaly modré žíly. Na bledé cibulovité lebce mu splihle leželo několik řídkých chomáčů zažloutlých vlasů plných lupů a možná ještě něčeho horšího. Nebyl vyšší než sto pětapadesát centimetrů, ale plamen, který mu hořel ve žlutých očích, a příšerný hákovitý nos sledující každý jejich pohyb jako zobák ptáka slídícího po kořisti dodávaly starému muži více energie, než by se dalo na první pohled soudit, a skvěle nahrazovaly nedostatečnou výšku jeho postavy.

„Já… tedy, my…“ spustil Harry.

„Aha! – Angličan! Vy jste Angličan, že ano? Nebo možná Američan?“ Jeho hlas se silným přízvukem, chrchlavý a hrdelní, zněl jako klokot podzemního pramene. Julie si pomyslela, že musí mít hrdlo plné hlenu. Pevně sevřela Harryho paži.

„Turisté, že?“ pokračoval stařec. „Jdete se podívat na staré Möhrsenovy knihy? Nebo možná ani nevíte, proč jste přišli?“ Sepjal pevně ruce, zaklonil hlavu a z hrdla se mu vydral krátký kašlavý smích.

„Jak to, my… to je…“ koktal dál Harry. Cítil se jako blázen a uvažoval, proč sem vlastně vůbec lezli.

„Vejděte, prosím,“ vyzval je stařec. Ustoupil stranou a hlubokou úklonou je pozval dál. „Jde o knihy, samozřejmě že jde o knihy. Všichni se dříve či později přijdou podívat na Möhrsenovy knihy. A pak je tu i výhled z věže. A katakomby…“

„Vždyť je to jenom zřícenina,“ našel konečně Harry hlas. „Viděli jsme ji ze silnice a –“

„Malebné, ano. Zřícenina mezi stromy… Ale jsou tu i další věci. Uvidíte.“

„Vlastně nemáme mnoho času,“ ozvala se přiškrceně Julie v náhlém přívalu nevolnosti, která se zrodila z nechutného vzhledu jejich hostitele.

Stařec je popadl za lokty a oči mu v zšeřelém prostoru vzplály žlutými plamínky. „Čas? Nemáte čas?“ Jeho šeredný hlas zesílil. „Jak pravdivé. Čas utíká nám všem!“

Zdálo se, že průvan, proudící odnikud, se zarazil o obrovské vstupní dveře a zavřel je. S prohloubením tmy se Julie chytila Harryho paže ještě pevněji, ale přihrbený průvodce se k nim otočil zády a téměř pánovitě jim přikázal: „Pojďte za mnou.“

Poslechli.

Mlčky ho následovali jako mořští ptáci, kteří v noci sledují loď na oceánu. Vyšplhali po kamenných schodech do široké chodby s klenutým stropem, až nakonec dorazili k místnosti s dveřmi zamčenými na visací zámek. Möhrsen odemkl, otočil se a s úklonou je zval dovnitř.

„Moje knihovna,“ oznámil, „moje nádherné knihy.“

Otevřenými dveřmi zalil chodbu široký proud světla, v němž se zachytila zrnka plísně a prachu a krouživě se vznášela ve zvířeném vzduchu. Velká místnost – prázdná kromě jedné židle, stolu a nekonečných řad knižních svazků na policích podél stěn – měla mohutné okno složené z mnoha malých tabulek. Slunce venku konečně vybojovalo bitvu s mraky. Kalnému svitu z dálky nad horami se přece jen nějak podařilo proniknout vrstvami špíny na okenních tabulkách.

„Prach!“ vykřikl stařec. „Prach desetiletí – a rozkladu! Nedokážu to zastavit.“ Otočil se k nim. „Ale tady, musíte se podepsat.“

„Podepsat?“ otázal se Harry. „Aha, už rozumím. Kniha návštěvníků.“

„Jistě, jak jinak bych si zapamatoval ty, kteří mě tu navštíví? Podívejte se na všechna ta jména…“

Starý muž zvedl ze stolu knihu vázanou v kůži. Nebyla nijak tlustá, a když Möhrsen obracel pergamenové listy, viděli, že každá stránka nese množství podpisů s daty. Ani jeden podpis nebyl mladší než deset let. Harry obrátil listy až na první stránku. Inkoust staletími vybledl, takže zdobně kudrlinkový podpis bylo nesnadné přečíst. Zato datum bylo dobře čitelné: Frühling, 1611.

„Nepochybně je to velmi stará kniha,“ poznamenal, „ale je vidět, že v poslední době jsou návštěvy spíše vzácné…“ Ačkoliv se o tom nezmínil, neviděl žádný důvod, proč by se měl do takové knihy podepsat.

„Přesto se podepište,“ zamumlal stařec, jako by četl Harryho myšlenky. „Ano, musíte, a madam také.“ Harry váhavě uchopil pero a Möhrsen pozorně sledoval, jak se podepisují –

„Výborně, výborně!“ zaržál a zamnul si ruce. „Tak to bychom měli – dva další návštěvníci, dvě další jména. Stařec si občas dopřeje pocit štěstí, když může vzpomínat na svoje návštěvníky… A občas cítí smutek.“

„Prosím?“ ozvala se Julie, která se nedokázala ubránit zájmu. „Proč smutek?“

„Pochopitelně z vědomí, že mnozí z návštěvníků už nejsou mezi živými!“ Zamrkal na ně žlutýma očima. „Ale podívejte se tady,“ pokračoval a ukázal prstem se špinavým nehtem na jeden z podpisů. „Tady: Justin Geoffrey, 12. června 1926. To byl mladý americký básník. Muž se slibnou budoucností. Bohužel se díval příliš dlouho na Černý kámen!“

„Na Černý kámen?“ zamračil se Harry. „Ale –“

„A tenhle, o dva roky dřív: Charles Dexter Ward – také Američan, který se přišel podívat na moje knihy. A tady, tentokrát Angličan, jeden z vašich krajanů, John Kingsley Brown.“ Nechal stránky klouzat mezi špinavými prsty. „A zde máme dalšího, docela nedávno. Vidíte: Hamilton Tharpe, listopad 1959. Ano, na pana Tharpa si dobře pamatuju! Vedli jsme právě v této místnosti mnoho zajímavých diskusí. Usiloval o kněžství, jenže –“ Stařec vzdychl. „Ano, mnozí hledají vědění, ale obávám se, že k mnohým není osud příznivý…“

„Zmínil jste se o Černém kameni,“ přerušila ho Julie. „Zajímalo by mě –?“

„Hmm. To nic není. Jenom stará legenda, nic víc. Věří se, že tomu, kdo se na něj podívá, hrozí velké neštěstí.“

„Ano,“ přikývl Harry. „Totéž nám říkali ve Stregoicavaru.“

„Aha!“ okamžitě vykřikl Möhrsen a hlasitě zaklapl knihu s podpisy. Vyděsil návštěvníky tak, že nadskočili. „Takže vy jste taky viděli Černý kámen?“ Vrátil knihu na stůl a s podivným pokyvováním se na ně upřeně zadíval. Tajnůstkářský, dvojsmyslný úsměv odhalil zuby stejně žluté jako jeho oči.

„Podívejte se –“ začal Harry, jenž zakoušel nesmyslný pocit paniky a podráždění.

Möhrsenovo chování se okamžitě změnilo. „Mýtus, pověra, pohádka!“ vykřikl a zvedl ruce gestem kejklíře, který ukazuje, že má prázdné rukávy. „Vždyť co je kámen jiného než pouhý kámen?“

„Už budeme muset jít,“ vmísila se Julie nejistým hlasem. Harry si uvědomil, jak se o něho opírá a jak se jí chvěje ruka, kterou se ho drží.

„Ano,“ oznámil ohavnému hostiteli, „bohužel už musíme jít.“

„Ale vždyť jste ty překrásné knihy ještě ani neviděli!“ namítl Möhrsen. „Pohleďte, tady –“ Vytáhl z police dva mohutné starožitné svazky a rozevřel je na stole. Byly plné neuvěřitelných, ohromujících iluminovaných textů. Harry s Julií i přes podivný odpor, který cítili, museli jejich nádheru obdivovat.

„A tato kniha a tahle.“ Möhrsen před ně vršil literární poklady. „Podívejte, nejsou nádherné? Teď jste určitě rádi, že jste přišli, nemám pravdu?“

„No, ano, asi ano,“ připustil Harry zasmušile.

„Výborně, výborně! Budu tu za okamžik – menši občerstvení – prosím, jen si prohlédněte ty knihy. Vychutnejte si je…“ Möhrsen zmizel. Rychle se vyšoural dveřmi a zmizel v přítmí.

„Ty knihy,“ prohlásila Julie, jakmile se ocitli sami. „Určitě stoji celé jmění!“

„A jsou jich tady tisíce,“ přitakal Harry udiveným a závistivým hlasem. „Ale co si myslíš o tom staříkovi?“

„Mám z něho strach,“ zachvěla se Julie. „A jak páchne!“

„Pst!“ přitiskl si Harry prst ke rtům. „Mohl by té slyšet. Mimochodem, kam vlastně zmizel?“

„Říkal něco o občerstvení. Doufám, že si nemyslí, že bych jedla cokoliv, co připravil!“

„Podívej se sem!“ zvolal Harry. Přesunul se k polici u okna a ukazoval prstem na obzvlášť zatuchle vyhlížející řadu knih. „Víš, že některé z těch titulů znám? Můj otec se vždycky zajímal o okultismus a já si pamatuju –“

„Okultismus?“ přerušila ho Julie už zase nervózním hlasem. Dřív si toho nevšiml, ale začínala vypadat na svůj věk. To se stávalo pokaždé, když jí selhávaly nervy. Strhané rysy tváře pak nedokázala zakrýt ani nejtlustší vrstva líčidla na světě.

„Ano, okultismus,“ přitakal. „Znáš to přece, okultní umění, nadpřirozeno a co já vím, co ještě. Ale taková sbírka! Jsou tu knihy ve starogermánštině, latině, holandštině – poslechni si některé názvy:

‚De Lapide Philosophico… De Vermis Mysteriis… Othuum Omnicia… Liber Ivonis… Necronomicon.‘“ Tiše hvízdl a pokračoval: „Zajímalo by mě, kolik by za to nabídlo Britské muzeum. Musí to mít téměř nevyčíslitelnou cenu!“

„Mají nevyčíslitelnou cenu!“ zazněl od dveří hrdelní hlas překypující potěšením. Möhrsen vstoupil dovnitř s podnosem, na němž stála křišťálová karafa a tři velké křišťálové poháry. „Ale prosím, žádám vás, abyste se jich nedotýkal. Jsou pýchou mojí knihovny.“

Stařec odložil podnos na volný roh stolu, odzátkoval karafu a nalil štědrou dávku vína do sklenic. Harry popošel ke stolu, zvedl svoji sklenici a ochutnal. Víno bylo silné, rudé a sladké. Na okamžik se zamračil, ale pak se jeho oči rozšířily nelíčeným obdivem. „Vynikající!“ prohlásil.

„To nejlepší,“ souhlasil Möhrsen, „téměř sto let staré. Mám už tohoto druhu jenom šest lahví. Uchovávám je v katakombách. Až budete mít chuť, můžete si katakomby prohlédnout. Tam dole je něco, co shledáte velice zajímavým. V porovnání s tím jsou moje knihy pouze bezvýznamné, nudné věci.“

„Opravdu si nemyslím, že bych toužila vidět vaše –“ začala Julie, ale Möhrsen jí rychle skočil do řeči.

„Zabere vám to jen několik okamžiků,“ žadonil. „A odnesete si vzpomínku na celý život. Dovolte, abych vám dolil skleničky.“

Julii víno rozehřívalo a uklidňovalo její nespolehlivé nervy. Viděla, že se Harry vzdor počáteční zdrženlivosti už nemůže dočkat, až doprovodí Möhrsena do katakomb.

„Trochu času ještě máme,“ řekl Harry. „Možná –?“

„Ale jistě,“ zapředl stařec, „čas není zas až tak krátký, že?“ Obrátil do sebe zbytek vína z poháru a mlaskavě si olízl rty. Pak hnal hosty z místnosti a mumlal přitom: „Pojďte, pojďte – tudy – jen na okamžik – o nic déle.“

A tak ho zase následovali, ale tentokrát to vypadalo poněkud jinak: Dál zšeřelou chodbou s vysokým stropem až k místu, kde Möhrsen vzal z výklenku ve zdi svíce a zažehl je. Pak dolů po dvou nebo třech ramenech kamenných schodů do dusného sklepení hluboko pod zříceninou. Odtamtud asi dvacet kroků do podzemní místnosti, kde je čekalo Möhrsenovo slibované překvapeni, pohodlně odpočívající, opřené o vybledlé hedvábné polštáře na pohovce.

Místnost byla dokonale suchá, ale proudící vzduch obsahoval náznak vlhkosti. A právě tato vzácná kombinace zřejmě umožnila uchovat objekt na pohovce. Tam, uprostřed jeskyně se stěnami zahalenými závěsy, v kruhu omšelých kamenných stolků vyvolávajících dojem miniaturního Stonehenge, ležela staletími mumifikovaná pergamenová postava ženy s pažemi zkříženými na břiše, vzdálená v póze věčného odpočinku. A přesto určitým způsobem… neklidná.

U jejích nohou ležela olověná skříňka, schránka připomínající malou rakev s odklápěcím víkem, nyní zavřeným. Vzor na víku, v šeru sotva rozeznatelný, zobrazoval nějaké mýtické stvoření, napůl ropuchu, napůl psa. Z tlamy mu vyčnívala krátká chapadla nebo tykadla. Harry přejel ukazováčkem po zaprášených vystouplých obrysech této chiméry.

„Říká se, že měla domácího miláčka, věrného společníka, který spal vedle ní v této schránce,“ vysvětlil Möhrsen a opět tím předešel Harryho otázku.

Juliinu přirozenou nechuť přehlušila zvědavost. „Kdo je to… kým byla?“

„Poslední pravá kněžka kultu,“ odvětil Möhrsen. „Zemřela před čtyřmi stoletími.“

„Turci?“ zeptal se Harry.

„Ano, Turci. Ale kdyby ne oni… kdo ví? Kult měl vždycky mnoho odpůrců.“

„Kult? Nechtěl jste říct řád?“ Harry se tvářil zmateně. „Slyšel jsem, že jste – no – svátý muž. A jestli tohle místo bylo kdysi kostelem –“

„Svatý muž?“ Möhrsen se zasmál chrčivým hrdelním smíchem. „Ne, rozhodně nejsem služebník vašeho Boha, příteli. A tady nebyl žádný kostel, ale svatyně. A žádný řád, ale kult. Jsem jeho kněz, jeden z posledních, ale jednoho dne budou možná další. Jde o kult, který nikdy nezanikne.“ Jeho hlas zněl klidně a vyrovnaně, ale přesto se rozléhal jako varování zvýrazněné akustikou jeskyně.

„Myslím, že bychom už opravdu měli jít, Harry,“ ozvala se Julie už zase slabým hlasem.

„Ano, ano,“ přitakal Möhrsen, „vzduch tady dole vám nesvědčí. Ale než odejdete, rozhodně si musíte poslechnout legendu.“

„Legendu?“ otázal se Harry. „Snad ne další legendu?“

„Povídá se,“ pokračoval rychle Möhrsen, „že kdo ji vezme za ruku a pomyslí si přání…“

„Ne!“ vykřikla Julie a odskočila dál od mumie. „Něčeho takového bych se nikdy nedokázala dotknout!“

„Prosím, prosím,“ zvolal Möhrsen a napřáhl k ní ruce, „nebojte se. Je to jenom pověst, nic víc.“

Julie klopýtavě ucouvla a padla Harrymu do náruče. Harry ji podržel, dokud se nezačala zase ovládat, a potom se otočil ke starci. „Tak dobře, jak to mám udělat? Vezmu ji za ruku a pomyslím si přání – ale potom už opravdu musíme jít. Jste velice pohostinný, ale –“

„Rozumím,“ odpověděl Möhrsen. „Tohle není místo pro jemnou, citlivou dámu. Ale říkal jste, že si přejete vzít kněžku za ruku?“

„Ano,“ přisvědčil Harry a pomyslel si: Jestli je to jediná možnost, jak odtud konečně vypadnout!

Julie nejistě ustoupila k závěsem zahalené zdi, zatímco Harry přistoupil k pohovce. Möhrsen mu naznačil, aby poklekl. Harry poslechl a uchopil kožnatou ruku do dlaně. Loketní kloub mumie se překvapivé snadno ohnul, když jí zvedal ruku ze seschlého klína. Ruka vůbec nepůsobila vyschlým dojmem, byla chladná a pevná. Harry se pokusil dohlédnout vnitřním zrakem zpátky staletími. Přemýšlel, kdo ta dívka opravdu byla a jaká byla. „Přeju si,“ řekl si v duchu, „abych věděl, jaká jsi byla…“

Ve stejném okamžiku Julie zděšeně vykřikla, jako by reagovala na jeho myšlenku. Výkřik rozerval ticho krypty tak nečekaně, až se Harrymu zježily vlasy. Prudce odskočil od mumie. Nemohl se zbavit dojmu, že v okamžiku Juliina zaječení mu projel paží do těla elektrický výboj.

Teprve teď Harry uviděl, co se stalo. Když uchopil vysušenou ruku mumie, Julie se bezděčně chytila závěsu na zdi. Ten ale byl příliš vetchý, a proto na ni spadl. Její výkřik byl reakcí na strašlivé basreliéfy pokrývající zdi a zobrazující postavy a podoby, které jako by v blikajícím světle Möhrsenových svíček skákaly a dováděly.

Julie se rozvzlykala a znovu se vrhla do Harryho náruče. Visela na něm, jako by jí šlo o život, a s ohromením a odporem zírala na nestvůrně řezby. Jejich ústředním tématem bylo chobotnicovité stvoření – okřídlené, s chapadly, podobné drakovi, a přesto zvláštně antropomorfní. Kolem něj tančili všichni démoni pekel. Mnohem horší než celá ta pitoreskní odpornost bylo to, co netvorovi přisluhovači dělali maličkým, ale nepopiratelně lidským postavám. Na jednom místě stála a bezpochyby rozkazovala celé skupině malých rohatých příšer nějaká dívka – u jejichž nohou se poťouchle šklebila a radostně poskakovala zrůda, napůl ropucha a napůl pes!

Takovou scénu neuvěřitelně zvráceného mučení a ponížení by nevymyslel ani samotný Hieronymus Bosch. Harryho zděšení se proměnilo v čirý vztek. Obrátil se k správci odporné krypty, který se dmul pýchou. „Tak svatyně, říkáte, vy starý pekelníku! Svatyně čeho? Téhle obscenity?“

„Jeho svatyně, ano!“ přikývl Möhrsen vesele. Přiblížil zobákovitý nos až ke zdi s řezbami a zvedl svícen do výšky, aby je lépe osvětlil. „Svatyně Cthulhu s chapadlovitou tváří a všech jeho menších bratří.“

Neschopen slova, vzteklejší, než kdy jindy v životě, popadl Harry starého muže za kabát těsně pod jeho bradou. Zatřásl Möhrsenem jako rancem moly prožraných hadrů, proklínal ho a spílal mu tak zuřivě, že si z toho později nedokázal vůbec nic vybavit.

„Dobrý Bože!“ zařval nakonec. „Zatracená škoda, že Turci nesrovnali celé tohle proklaté místo se zemí! Vy… vy nás teď pěkně vyvedete ven, a to okamžitě, jinak přísahám, že vám na místě zlomím vaz!“

„Jestli pustím ten svícen,“ upozornil ho Möhrsen hlasem temným jako plyn probublávající vrstvou bahna, „ocitneme se v naprosté tmě!“

„Ne, prosím!“ vykřikla Julie. „Jenom nás už konečně vyveďte…“

„Jestli si ceníte svojí špinavé kůže,“ zavrčel ještě Harry, „tak ten svícen pořádně držte!“

Möhrsenovy oči planuly ve světle svíček žlutě jako síra, s úděsnou potměšilostí. Harry ho otočil, chytil ho za špinavý krk a postrkoval ho dopředu a ven z toho bezbožného svatostánku. S Julií klopýtající za nimi stoupali po schodišti, které vedlo k dennímu světlu. Vynořili se z nitra budovy zhruba pětadvacet metrů od hlavního vchodu.

Prodrali se změtí pavučin mezi nízkou odumírající vinnou révou a křovinami, které východ téměř skrývaly. Julie se otřásla, jako by od sebe chtěla odehnat nějakou noční můru, a pak se rozběhla k autu. Ani jednou se při tom neohlédla.

Harry pustil Möhrsena, který zůstal stát a upíral na něj žluté oči, zastíněné proti slabému venkovnímu světlu rukou. Několik okamžiků tak na sebe hleděli, pak se Harry otočil k malému starci zády a následoval Julii k automobilu. Teprve tehdy Möhrsen zašeptal:

„Nezapomeňte, k ničemu jsem vás nenutil. Nepřiměl jsem vás čehokoli se dotýkat. Přišel jste sem z vlastní svobodné vůle.“

Harry se otočil, aby ho počastoval několika posledními nadávkami. Ale stařec mezitím už zmizel v nitru ruin.

* * *

Na polní cestě mezi řídce olistěnými stromy nepromluvila Julie ani slovo. Teprve po delší době prohlásila: „To byla hrůza. Nevěděla jsem, že takoví lidé ještě existují.“

„Ani já ne,“ odpověděl Harry.

„Cítím se celá špinavá,“ pokračovala. „Potřebuju se vykoupat. Co po nás, pro všechno na světě, to stvoření vlastně chtělo?“

„Nemám nejmenší tušení. Myslím, že je šílený.“

„Harry, nevracejme se ještě do hostince. Projíždějme se chvíli jen tak.“ Stáhla okénko a zhluboka se nadechovala čerstvého vzduchu, než se pohodlně uvelebila v sedadle a zavřela oči. Díval se na ni a myslel si: „Bože! Teď je na tobě vážně vidět tvé stáří, má milá“… ale těžko ji mohl za to obviňovat.

* * *

V okruhu několika kilometrů kolem Szolyhazy se nacházely dvě nebo tři malé vísky, ve srovnání s nimiž působila Szolyhaza jako nějaké hlavní město. Byly to menší zemědělské komunity a některé z nich vypadaly skutečně malebně. Noc byla pořád ještě několik hodin vzdálená, stále pršelo a déšť osvěžoval vzduch. Nad horami se vznášela krásná hřejivá záře zapadajícího slunce. Dostali chuť zastavit se u silnice a dát si něco k pití v malém Gasthausu.

Sedli si k širokému oknu s výhledem na silnici. Zatímco se Julie vzpamatovávala z otřesného zážitku, Harry si prohlížel několik plakátů na zdi protější budovy. Podobné plakáty zahlédl i v Szolyhaze a jeho znalost jazyka stačila sotva k tomu, aby poznal, že oznamovaná událost – ať je to cokoliv – se koná dnes večer. Rozhodl se, čistě ze zvědavosti, pozeptat po návratu do hostince Herr Debrece, oč jde. Ale v místě tak odlehlém to stěží bude něco významného. Současně se rozhodl, že se nezmíní o jejich návštěvě zříceniny a o neobyčejně nepříjemné hodině strávené v pochybné společnosti Herr Möhrsena.

* * *

Když se vrátili, na vesnici už se snášel soumrak. Julie, která si neustále stěžovala na třeštivou bolest hlavy, se vykoupala a zamířila rovnou do postele. Harry naopak cítil podivný neklid, překypoval fyzickou i duševní energií. Když ho Julie požádala, aby jí přinesl vodu a tabletku na spaní, rozpustil ve sklenici hned dvě pilulky, aby měl jistotu, že bude tvrdě spát celou noc. Jakmile usnula, upravil se a sešel dolů do baru.

Po několika skleničkách si přivolal Herr Debrece a zeptal se ho na plakáty. Co se dnes večer děje? Debrec mu odpověděl, že jde o první večer třídenních oslav. Byl to místní myslivecký karneval, něco jako německý Schützenfest, při kterém se soutěží ve střelbě z pušek.

Soutěž provázejí i pouťové atrakce a vzrušující jízdy na různých atrakcích speciálně dovezených z měst. Členové mysliveckého spolku se oblékají do zeleného a pivo a víno teče proudem. Také se podává spousta výborných jídel… prostě obvyklá lákadla podobných oslav. Tento večer byl hlavní událostí maškarní bál pořádaný ve velké stodole na okraji sousední vesnice. Na něm už začalo mnoho milostných románků. Jestli si Herr přeje zúčastnit se oslav, Debrec by mu popsal cestu…?

Harry nabídku odmítl a objednal si další pití. Pálenka na něho měla ten večer zvláštní účinek. Vůbec se mu netočila hlava – a to jí vypil dost na to, aby mohla – ale vzbuzovala podivné vzrušení. Cítil se skoro jako za dávných časů, kdy proháněl veselé mladičké debutantky ve švýcarských lázních nebo na Riviéře.

Po půl hodině a dalších dvou sklenkách šel zkontrolovat, jestli Julie stále ještě spí. Potom si zjistil směr k Schützenfestu a oznámil Herr Debrecovi, že jeho manželka si v žádném případě nepřeje být vyrušována. Hostinec opouštěl ve značně povznesené náladě. Věděl, že jeho naděje jsou mizivé, ale mohl by se alespoň pobavit, a navíc nehrozily žádné nepříjemné komplikace, protože zítra ráno odjíždějí do Budapešti. A co oči nevidí, to srdce nebolí. Začal si přát, aby jeho znalost jazyka zahrnovala něco víc než pouhé dobrý večer a prosím ještě jedno brandy. Ale v minulosti bylo hodně chvilek, kdy znalost jazyka vůbec nic neznamenala, naopak, jakýkoli hovor by byl rozhodně na překážku.

Když poprvé uviděl cíl své cesty, pocítil zklamání. Místo slavnosti v polích za vesničkou bylo hlučné a příliš osvětlené. Mnoha způsoby připomínalo anglický venkovský lunapark. Výborné pro dospívající dvojice, ale poněkud nevhodné pro civilizované a světaznalé dospělé. Přesto zvláštní šimrání, při kterém vibroval Harrymu každý nerv v těle, neustalo; naopak jako by se při pohledu na vířící pouťové atrakce a křiklavé cikánské přívěsy ještě zvýšilo. Nakonec zaparkoval svůj vůz a ponořil se do davu.

Velká stodola ověšená praporky a girlandami balonů obrovských jako přízračné mnohobarevné hrozny zela otevřená do noci. Uvnitř ladila nástroje krojovaná hudba a maskovaní jednotlivci i dvojice se připravovali k tanci a flirtování. Harry zachytil kamerou mysli na okamžik postavu dívky zarámovanou otevřenými vraty – postavu s opravdovým živočišným magnetismem – oblečenou naprosto nesmyslně v selském kostýmu.

Její oči za škraboškou překonaly vzdálenost několika metrů a těsně před tím, než dívka zmizela, se na zlomek sekundy zahleděly do jeho očí. Ale držení hlavy, když se na něho dívala, tmavé oči hledící bez mrknutí, letmý vědoucí úsměv na jejích rtech, než se odvrátila – to vše mu poskytovalo přesvědčivý důkaz.

Záhadný pocit podivného napětí, který Harry pociťoval, mu náhle zaplavil celé tělo. Hlava se mu točila a v ústech měl sucho. Vědomě se snažil stoupající vzrušení potlačit. Zamířil jako omámený k nejbližšímu stanu s vínem a rychle uhasil žízeň. Nápoj ho osvěžil, a když vstupoval do prostorné stodoly a ledabyle se rozhlížel po dívce, jejíž obraz měl stále před očima, srdce mu bušilo rychleji než obvykle.

Ale jeho předstíraná póza znuděného zájmu se rychle vytratila, když prohlédl celou stodolu a svůj cíl nikde neviděl. Málem už vykročil mezi stoly, aby se tam porozhlédl po jiné kořisti, když vtom se jeho paže dotkla nějaká ruka. Obklopila jej vůně těžkého parfému a uslyšel slova: „Na balkoně je volný stůl. Nechcete se tam posadit?“

Její hlas nezněl příliš vznešeně, ale hovořila poměrně slušně anglicky. A ačkoliv byla nejspíš pouhá venkovanka, rozhodně v ní bylo něco víc. Rozhodl se, že si vychutná její smyslnou krásu až později, až budou sedět, a téměř se na ni ani nepodíval. Uchopil ji za ruku a vedl ji přes stodolu na druhý konec. Tam vyšli po dřevěném schodišti na balkon se stolky a rákosovými židlemi. Ještě cestou oslovil číšníka a požádal o láhev vína a misku s něčím na zakousnutí.

Posadili se k malému stolku s výhledem na taneční parket. Pohrávali si se sklenkami a předstírali zájem o naprosto nepodstatné věci. On jí vyprávěl o Londýně, o lyžování ve Švýcarsku a o plážích v Cannes. Ona mluvila o horách, o trzích v Budapešti, o krvavých dějinách země, zejména zdejšího kraje. On ležérně, ale neokázale naznačoval svoji příslušnost ke společenské smetánce. Ona pečlivě volila slova a jen málokdy chybovala ve výslovnosti. Vnímal málo z toho, co říkala, a odhadoval, že ani ona ho neposlouchá. Ale jejich oči – zpočátku jen letmo – se upřeně zahleděly do sebe a jejich ruce na stole se téměř bezděky spojily.

Harry k ní natáhl pod stolem nohu. Ucítil, jak se mu o lýtko otírá něco studeného a chlupatého, jako by tam byla kočka. Ano, musí to být některá z místních koček, odpočívající po večerním lovu myší v polích. Chtěl ji odsunout chodidlem na bok… ale to už dívka s úsměvem vstala a napřáhla k němu ruku.

Tančili a Harry v ní objevil něco z cikánky, a také něco neznámého a magického. Koupila mu rudou škrabošku a nasadila mu ji na tvář jistými, studenými prsty. Pak začalo víno působit ještě rychleji…

* * *

Harryho téměř překvapilo, když zjistil, že sedí v autě na sedadle spolujezdce vedle dívky za volantem. Už se vzdálili od jasných světel Schützenfestu, ale vůbec si nevzpomínal, kdy stodolu opustili. Cítil se víc než trochu opilý – nejen vínem, ale i rozkoší.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se, aniž by mu připadalo divné, že to dosud neví. Zvuk jeho hlasu mu připadal neznámý, jako by otázku vyslovil někdo cizí.

„Cassilda,“ odpověděla.

„Hezké jméno,“ poznamenal neobratně. „Neobvyklé.“

„Dali mi ho po jedné vzdálené… příbuzné.“

Po krátké pauze se zeptal: „Kam jedeme, Cassildo?“

„Je to důležité?“

„Obávám se, že do Szolyhazy nemůžeme –“ začal vysvětlovat.

Pokrčila rameny. „Tak potom… ke mně.“

„Je to daleko?“

„Ne, ale –“

„Ale?“

Zpomalila a nakonec zastavila. Viděl ji jenom jako nejasnou siluetu a zaplavovaly ho hřejivé vlny jejího parfému. „Když jsem si všechno promyslela, napadlo mne, že bych tě raději měla zavézt zpátky do hotelu – a odejit.“

„Ne, to vůbec nepřichází v úvahu,“ namítl rozhodně. Viděl, že se jeho naděje na dnešní noc rozpadají, a z pomyšlení, že by mohla tak lehce zmizet z jeho života, okamžitě vystřízlivěl. Na vyklouznutí stačí až časné ranní hodiny – a bude to on, kdo to udělá, ne ta dívka. „Tak za prvé by ses musela vrátit domů pěšky, protože se bojím, že auto ti nechat nemůžu…“ A v duchu ještě dodal: A já vím, že tady se taxi nesežene.

„Poslyš,“ pokračoval, když se nedočkal odpovědi. „Prostě zajeď k sobě domů. Já potom budu pokračovat do hotelu.“

„Nemyslím, že bys byl dost střízlivý, abys mohl řídit.“

„Tak co kdybys mi udělala šálek kávy?“ To byl zatraceně dětinský manévr, ale odměnil ho její úsměv pod škraboškou.

Potom úsměv zmizel stejně rychle, jako se objevil, a vystřídalo ho zamračení, které v nejasném světle z přístrojové desky spíš vytušil než viděl. „Ale ty nesmíš vidět, kde bydlím.“

„Pro všechno na světě, proč?“

„Je to… chudobné obydlí.“

„Nejsem zatížený na paláce.“

„Nechci, aby ses mohl někdy zase vrátit. Bude to jen na jednu noc…“

No vida, pomyslel si Harry, vyvíjí se to lépe, než jsem čekal! Znovu mu vyschlo v hrdle. „Cassildo, víc než na jednu noc to ani být nemůže,“ odpověděl chraptivě. „Zítra odjíždím do Budapešti.“

„Takže bude lepší, když –“

„Tak mi zavaž oči!“

„Cože?“

„To pak neuvidím, kde bydlíš. Když mi zavážeš oči, neuvidím nic kromě… tvého pokoje.“ Natáhl se, vsunul ruku pod její hedvábnou blůzku, aby jí polaskal ňadro.

Naklonila se k němu, pohladila ho po krku a pak se poodtáhla. Přikývla. „Ano, raději ti skutečně zavážu oči, když trváš na tom, aby bylo po tvém!“

Uvázala mu přes škrabošku hustý černý hedvábný šátek, takže Harryho zahalila temnota. Zatímco to dělala, byla bezbranná a vystavená napospas Harrymu, který neodolal a začal jí přes hedvábnou halenku hladit ňadra. Po pravdě řečeno se ani nesnažila bránit, Nakonec mu vydechla přímo do obličeje:

„To nemůžeš chvilku počkat?“

„Není to lehké.“

„Pak ti to tedy usnadním.“ Odstrčila jeho ruce, usedla zpátky za volant a rozjela se. Harry seděl v naprosté tmě rozpálený, brunátný a plný chtíče.

* * *

„Jsme tady,“ oznámila mu a zvuk jejího hlasu ho vytrhl z jakési podivné strnulosti. Vnímal pouze ticho a tmu. Cítil lehkou nevolnost a říkal si, že to musí být účinek jízdy se zavázanýma očima po špatné cestě. Usnul? Zřejmě se předvádí jako pěkný šašek!

„Ne,“ zarazila ho, když sáhl na kliku dvířek. „Zůstaň na chvíli sedět. A otevři láhev, mám žízeň.“

„Láhev? Ach ano!“ Harry si náhle vzpomněl na dvě láhve vína, které si odnesli ze Schützenfestu s sebou. Natáhl se k zadnímu sedadlu a nahmatal jednu z nich. „Ale nemáme žádné skleničky. A proč to máme pít tady, když uvnitř by to bylo mnohem pohodlnější?“

Krátce se zasmála. „Harry, jsem trošku nervózní…“

No jasně! Francouzské osmělování! – nebo holandské? Jaký je v tom rozdíl? Jestli jí jeden nebo dva doušky pomůžou dostat se do správné nálady, proč ne? Mlčky požehnal továrně vyrábějící láhve se šroubovacím uzávěrem a odkroutil víčko. Vzala si od něj otevřenou láhev a Harry slyšel šplouchání tekutiny. Její parfém jako by voněl ještě výrazněji, těžký jako vůně opia. Ale přesto v něm cítil… něco zkaženého?

Vrátila mu láhev. Zvedl ji k vyprahlým rtům a dlouze se napil. Okamžitě se mu zatočila hlava a pocítil neodolatelnou touhu propuknout v divoký smích. Místo toho, když si uvědomil, jak směšně by to vypadalo, jen tiše zabručel.

Když dívce vracel láhev, nechal svou ruku, aby jí znovu klesla na prsa – a zalapal po dechu, protože se dotkl nahých ňader, oblých a pevných! Rozhalila si pro něj blůzku – nebo si ji svlékla úplně! Třesoucími se prsty sáhl po škrabošce a černému šátku, který mu zakrýval oči.

„Ne!“ zadržela ho. Uslyšel šustění hedvábí. „Už jsem zase zakrytá. Dopij láhev a vystup z auta. Povedu tě…“

„Cassildo,“ vykoktal její jméno. „Nechme už té hry a –“

„Nesmíš si sundat šátek, dokud se neocitneme v mém pokoji a nebudeme oba nazí.“

Překvapilo ho, jak chraptivě její hlas náhle zněl – jasně v něm rozpoznával touhu – a to ho ještě víc rozpálilo. Divoce sebou trhl, když se ho dotkla štíhlou rukou se zkušenými prsty a přiměla ho zadrmolit několik nesrozumitelných pošetilostí.

Na okamžik byl ochromen rozkoší, která mu napínala nervy k prasknutí, a ohromením, a když se konečně vzpamatoval a sáhl po ní, byla už pryč. Uslyšel šustot jejích šatů a zaklapnutí dvířek na její straně.

Otevřel svoje dvířka a málem vypadl, ale položila mu ruku na rameno a pomohla mu získat rovnováhu. „Druhou láhev,“ připomněla mu.

Nemotorně našel víno a klopýtl, když vylézal z vozu. Uchopila ho za volnou ruku a zašeptala: „Pst! Klid!“ a tiše se zasmála hrdelním zaklokotáním.

Slepě se potácel za ní po tvrdém, nejasně povědomém terénu. Něco se mu otřelo o nohu, něco studeného, chlupatého a vlhkého. Vějířovité listy nějaké křovinaté rostliny, pomyslel si.

„Skloň hlavu,“ přikázala mu. „Pozor, jsou tu schody. Tudy. Už jsme skoro na místě…“

„Cassildo,“ ozval se a sevřel pevněji její ruku. „Točí se mi hlava.“

„To je vínem!“ zasmála se.

„Počkej, počkej!“ vykřikl a přinutil ji zastavit se. „V hlavě mi všechno plave.“ Natáhl ruku s lahví, až se dotkla pevné zdi. Přitiskl k ní klouby a hledal rovnováhu. Opíral se o suchou a loupající se zeď, než závrať pominula.

To není dobré, říkal si v duchu. Nebudu k ničemu, pokud se neovládnu! A nahlas pronesl: „To vaše místní víno je pořádně silné.“

„Už jenom pár schodů,“ zašeptala.

Přisunula se blíž k němu. Opět se ozvalo šustění hedvábí a klouzajících šatů. Zachytil se rukou o její tělo a ucítil, že je nahá. Tíha láhve mu stahovala ruku dolů. Hladké pevné hýždě – zcela jiné než Juliiny, které už mírně poklesly – neuhnuly při doteku jeho impotentních prstů svírajících láhev.

„Bože!“ zašeptal s hrdlem sevřeným žádostivostí. „Přeju si, abych tě mohl objímat po zbytek svého života…“

Zasmála se hlasem chraptivějším, než byl jeho, pak začala pozpátku ustupovat a táhnout ho za sebou. „Tak to je tvoje druhé přání,“ prohlásila.

Druhé přání… Druhé přání? Zakopl a málem upadl, ale zachytila ho a držela ho na nohou. Cítil, jak mu její prsty rozepínají sako a pak košili. Zachvěl se, ale nebylo to chladem. Hluboko v nitru se mu rozkřičel drobný hlásek, který každým okamžikem narůstal, až mu nakonec ječel do ucha strašlivé sdělení:

Jeho druhé přání!

Stál nahý, náhle ve střehu. Alkohol se mu v těle proměnil na vodu a pak se před ním vynořila neuvěřitelná skutečnost, nezměrná a okamžitá, jak jeho zbývající čtyři smysly nahradily dobrovolnou slepotu.

„Tak,“ prohlásila. „A teď si můžeš sundat ten šátek z očí!“ Jenomže její parfém už nedokázal zamaskovat mrtvolný puch; její dívčí hlas byl ten tam a nahradilo ho suché ševelení staletími vyschlých rtů; ruka, kterou držel, byla –

Harry prudce uskočil a pokusil se setřást to, co mu drželo ruku v kožnatém sevření, ječel svůj odpor do temných hlubin krypty, která mu je vracela ozvěnou jako šílený smích. Skákal a potácel se, až narazil do zdi, sunul se po ní a cítil rozpáleným a přecitlivělým tělem škodolibě se radující chapadlovitou nestvůru z basreliéfu, cítil její smrtící objetí!

Odskočil od stěny, zakopl a upadl na zem. V rukou se mu ocitla kovová schránka. Viděl ji vnitřním zrakem tak, jako ji naposledy viděl stát v nohách její pohovky. Až na to, že teď bylo víko odklopeno!

O nahou nohu se mu okamžitě otřelo něco chlupatého a kluzce vlhkého – znovu šíleně vyskočil a začal nesrozumitelně drmolit do naprosté tmy, zatímco jeho mysl balancovala nad závratnou propastí.

Nakonec mu rudá škraboška a černý hedvábný šátek – které se neodvažoval sám odstranit – při tom divokém zmítání přece jen sklouzly z očí… V tu chvíli získal sílu deseti mužů, takže ho nic přirozeného ani nadpřirozeného nemohlo udržet v té temné jeskyni pod černou zříceninou.

* * *

Herr Ludovic Debrec uslyšel řev motoru dlouho předtím, než se na opuštěné silnici před hostincem objevily paprsky světla z reflektorů. Automobil se divoce naklonil a pneumatiky zakvílely, jak vůz projel zatáčkou a prudce zabrzdil na malém dvorku u hostince.

Debrec byl unavený po celodenní práci a přípravě na další den. Ta hrstka hostů, které měl, už byla v postelích, všichni kromě toho Angličana. To znamenalo, že to musí být on – ale proč takový spěch? Debrec vyhlédl kuchyňským oknem a poznal auto. Ale pak se jeho unavené oči rozšířily a to, co viděl, ho přimělo k hlasitému vyjeknutí. Co to má pro všechno na světě znamenat…? Herr je nahý!

Maďarský majitel hotelu otevřel hostu dveře ještě dřív, než na ně Harry stačil zabušit – vzápětí jím byl surově odstrčen stranou a Harry vyběhl jako šílenec, udýchaný a s vyvalenýma očima, nahoru po schodech. Přesto Debrec viděl dost, aby se pokřižoval, sotva jeho host zmizel ve tmě prvního patra.

„Mein Gott!“ zaskřehotal a znovu se pokřižoval, a pak ještě jednou. „Herr byl na tom místě!“

* * *

Ani prášky na spaní nezajistily Julii klidnou noc. Něco ji vytrhlo z neklidných snů, které zapomněla dřív, než se úplně probudila. Ve spáncích jí bušila strašlivá bolest hlavy. Přemýšlela, co ji mohlo vyrušit. Zamžourala na svítící ciferník hodinek na zápěstí a zjistila, že je za pět minut čtvrt na tři ráno.

Takže co ji to vlastně probudilo? Možná bouchnutí dveří? Něčí vzlykání? Volal ji někdo na pomoc? Měla pocit, že si na tohle všechno vzpomíná.

Netečně natáhla ruku na druhou postel. Harry tam nebyl.

Okamžik o tom uvažovala, a nepominula ani skutečnost, že postel na jeho polovině byla zjevně netknutá. Vtom se ve tmě u nohou postele pohnulo něco světlého.

Julie se nadechla, rychle natáhla ruku a rozsvítila lampičku na nočním stolku. Harry ležel nahý a tiše se svíjel na podlaze s tváří otočenou dolů, ruce pod tělem.

„Harry!“ vykřikla, vyskočila z postele a vrhla se k němu. S menším vypětím sil se jí ho podařilo otočit na bok. Harry se okamžitě převalil na záda.

Julie pronikavě vykřikla a instinktivně uskočila s tváří staženou odporem. Harry křečovitě svíral oční víčka a cenil zuby odhalené v nesnesitelné agónii. V ruce držel něco, co si tiskl k hrudi, něco černého a seschlého. Přímo před Juliinýma vyděšenýma očima náhle oči otevřel a jeho obličej znehybněl. Ruce mu ochable sklouzly z prsou. Ta černá rozpadající se věc jako by se mu vpalovala do tkáně na dlani a prstech. Byla to bez jakékoliv pochybnosti malá mumifikovaná ruka!

Julie začala pozpátku ustupovat, plazila se po čtyřech pryč od něj, když tu se jí o nohy otřelo něco, co se k ní přiblížilo zezadu. Sotva to spatřila, začala se s bezhlesným drmolením šílence plazit ještě rychleji, dokud nenarazila na stěnu pokoje –

To – stvoření – došlo k Harrymu, vytrhlo mu seschlou ruku, otočilo se… a pak, jako by si na něco vzpomnělo, se zase obrátilo zpátky. Na okamžik se nad ležícím mužem sklánělo, krátká chapadla kolem tlamy se mu svíjela jako hladoví hadi, než prudce vrazilo ostré zuby do svalu na jeho noze. V příštím okamžiku stvůra zmizela, aniž Julie viděla, jak odešla.

Neschopná odtrhnout od Harryho oči, pozorovala jak žíly na jeho noze postupně získávají tmavě modrou barvu. Vystouply na povrch a začaly křečovitě pulzovat pod mramorově bledou pokožkou. Jed stvůry se šířil jeho krevním oběhem.

Ale… opravdu to byl jed? Ne, bylo to mnohem, mnohem horší než jed. Jak se svíjející žíly prodíraly skrze kůži, Harry se začal roztěkat. Za krátkou dobu z něj zůstala pouhá hrubá napodobenina muže: lepkavá, dehtovitá hmota rozpouštějící se tkáně a kouřících černých kostí.

Julie, nevšímající si vytrvalého bušení na dveře, nabrala dech do hladovějících plic – tolik dechu, až si myslela, že jí praskne hrudník – a pak ho vypustila všechen najednou v jediném nesmírném a nekončícím výkřiku…

UMOUNĚNEC

Narodil jsem se na severovýchodním pobřeží Anglie, trochu severněji od míst popsaných v ‚Plodnicích‘ (Gartha Benthama jsem vlastně stvořil poměrně věrně podle mého starého otce.) Moje následující povídka je zasazena přesně do takové vesnice, z jaké pocházím, a ‚pláž‘ je tam přesně v takovém stavu rekultivace (?), jaký popisuji. Proslýchá se, že ji Zelení chtějí vyčistit. Doufám, že se jim to podaří. Až na to… někdy mne napadá, co asi najdou na dně kalových jam.

*

Když mi bylo šestnáct, táta mi vždycky říkával: „Dávej si pozor na to, co děláš s holkama. Jsi idiot, že kouříš, protože to je drahé a nezdravé. Drž se dál od Raymonda Maddisona!“ Moje matka zemřela o dva roky dříve, takže na sebe musel vzít i její díl dobrých rad.

Holky? Že jsem si měl dávat pozor, co s nimi dělám?

V šestnácti jsem ani nevěděl, co mám dělat. Věděl jsem, co bych dělat chtěl, ale jak na to, to bylo něco docela jiného. Cigarety? Miloval jsem je; když jsem jich kouřil pět denně, stále mi chutnaly sladce a způsobovaly, že se mi po nich točila hlava. Raymond Maddison? Chodili jsme spolu do školy, a protože jsme bydleli tak blízko vedle sebe, obvykle jsme se spolu vraceli i domů. Ale jeho matka byla tak trochu slabomyslná, staršího bratra mu zašili kvůli nějakému obtěžování nebo co a Raymond sám byl tlustý jako dvě krátké pláňky, neohrabaný a nevzhledný a všeobecně měl velice pochybný charakter. Nebo alespoň budil ten dojem.

Holkám se nelíbil: páchl chlebem se sádlem a nejspíš si nikdy nečistil zuby. Už dva roky nosil stejný kabát a kalhoty, i když mezitím o hodně vyrostl. Kvůli svým krátkým vlasům a malým prasečím očkám vyhlížel tak nějak štětinatě a spodní ret se mu chvěl jako jistému druhu idiotů. Když došla řeč na dámské prádlo, které mizelo ze šňůr při sušení, okamžitě vás napadl Raymond. Nebo když někdo vyskakoval za soumraku na malé holčičky s hlasitým baf!, byl to on, kdo vám první přišel na mysl. Když někdo uškrtil kotě malého chlapce od vedle…

Ne že by se takové věci stávaly v Hardenu často, vůbec ne. V těch dobách se vám tam nahoře na severovýchodním pobřeží policajti nijak nerozpakovali nařezat a ‚moralizování‘ stejně jako jiné humánnější restrikční metody neuznávali. Když policajt chytil kluka, jak čmárá na zeď školy chlupatý kosočtverec, plesk! facka sedla pěkně na ucho a pak jej odvedl domu k rodičům, kde mohl najisto počítat s dalším nářezem. Ve škole se pořád používala rákoska. Mladí lidé byli stále ‚ohýbáni‘ dokud byli mladí, nebo se jim alespoň doporučovalo, aby rostli rovně a žádné excesy a vybočení se jim netrpěly. Alespoň většině z nich. Ale nebylo to snadné, ne v takovém prostředí.

Harden ležel kus za hranicemi hornické Geordie – Newcastle a okolí – ale přespolní nás stejně za ‚džódaky‘ považovali. Bylo to tím, jak jsme mluvili; náš skoro džóďácký akcent kolísal mezi rozbředlým a drsným stejně jako welština kolísá nahoru a dolů po stupnici; spolehlivě nás identifikoval jako ‚pit-yakkers‘, umouněné a podřadné kopáče uhlí, budoucí havíře. Skutečnost, že můj otec měl v Hardenu zelinářství, na tom nic nezměnila. Pocházel jsem z hornického kraje, a proto jsem byl havířský umouněnec. Že jsem se učil v Hartepoolu na dřevoobráběče? No a co? Límeček jsem měl stále umouněný, ne? Od uhelného prachu? A bez ohledu na to, jak jsem se snažil zakrývat svůj akcent, pořád jsem ho měl, nebo snad ne? Takže: havířský umouněnec!

Ale v šestnácti jsem se tomu obrazu snažil unikat. Musel jsem, jinak by pro mě sex zůstal tajemstvím navždy. Děvčata – alespoň ta lepší děvčata – ve velkých městech, dokonce i v Hardenu, Easingtonu, Blackhillu a v ostatních hornických sídlištích se o havířské umouněnce příliš nezajímala. Což znamenalo, že se Raymond Maddison ocitl v naprosto beznadějné pozici. Všechno na něm doslova inzerovalo jeho původ a skutečnost, že jeho otec – horník, už Raymonda pro hornické řemeslo předurčil, to ještě zhoršovala. Myslíte si, že se na horníky dívám spatra? Ne, oni byli solí země. A stále jsou. Chci jen, abyste si o tom udělali představu.

Co se týkalo mého vlastního názoru na Raymonda: měl jsem za to, že ho dobře znám, a ani na okamžik jsem je j nepovažoval za špatného. Miloval Johna Wayna stejně jako já a považoval se za drsňáka stejně jako já. Ale příroda a svět k němu nebyli příliš laskaví a to, že byl tak trochu zabedněný, mu také příliš nepomáhalo. Byl jako velký špinavý pes, který sedí na rohu ulice, na každého se zubí a vrtí ocasem, ale nikdo ho nikdy nepohladí, protože se všichni bojí blech, prašiviny nebo něčeho podobného, a navíc máte pocit hraničící s jistotou, že se vám vymočí na přední kolo vozu, když tam parkujete. Pravděpodobně to nikdy neudělal, ale někomu za to přece vinu přišít musíte. Takhle jsem viděl Raymonda já.

Takže mi bylo šestnáct a nějaký ten měsíc, Raymond Maddison byl přibližně stejně starý, a byla sobota a červenec. Normálně, když jsme se potkali, jsme spolu probrali nejzajímavější události dne. Většinou to bylo jen pár slov: co dávali v kině (v Hardenu byly tou dobou dvě, Ritz a Empress – bylo to ještě předtím, než jich Bingo většinu zavřelo), kdy se zase bude tančit ve staré Viktorii, kolik pint piva jsme udělali minulý pátek na britské lize. Tanec, pití, kouření a holky: byl to čas experimentování. Život měl tolik lákadel diametrálně se lišících od těch, které nám kynuly z šachet a koksoven! Jenomže tuhle sobotu byl Raymond tím posledním, koho jsem chtěl vidět, a úplně posledním, s kým jsem si přál být viděn.

Čekal jsem na Moiru. Seděl jsem na zídce kolem dětského hřiště, ze které trčely pahýly rezavého železného zábradlí – odstranili ho před třinácti lety za války a už tam nikdy nedali nové. Byl jsem tehdy ještě dítě, ale tohle je jedna ze vzpomínek, které mi uvízly v paměti: muži v helmách a se svářečskými štíty odřezávali všechno železo, aby se přetavilo pro válku. Zůstala tam jen nízká zídka, ideální k tomu, aby se na ní sedělo. V létě tam sedávali horníci v kápích a dívali se, jak děti pouštějí na hřišti draky nebo si hrají na houpačkách, nebo tam seděli jen tak a klábosili. Tenkrát v sobotu tam posedávalo i několik staříků, kteří se dívali přes černé kouřící koksovny k moři; takže když jsem uviděl Raymonda, jak se s rukama v kapsách pomalu klátí směrem ke mně, zadíval jsem se stejným směrem a doufal jsem, že si mne třeba nevšimne. Jenže si mě už všiml.

„Ahoj, Joshuo!“ řekl svým mumlavým způsobem a dotkl se mě na rameni. Nevím, proč mě pokřtili zrovna ‚Joshua‘: nebyl jsem žid ani katolík ani nic podobného. Věděl jsem proč: můj otec mi řekl, že se jeho otec jmenoval Joshua, proto tak pojmenoval mne. Obvykle mi říkali Josh, což se mi líbilo, protože to znělo jako drsňácké zápaďácké jméno. Docela jsem si dovedl představit, že by se John Wayne jmenoval Josh. Ale Raymond někdy zapomínal a říkal mi Joshuo.

„Ahoj, Raymonde!“ odpověděl jsem. Obvykle jsem mu říkal ‚Rayi‘, ale pokud si toho rozdílu všiml, neřekl nic.

„Dáme si kulečník?“ To bylo pozvání.

„Ne.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Ehm, na někoho tu čekám.“

„Na koho?“

„Starej se o svoje věci.“

„Na holku?“ zeptal se. „Na Moiru? Viděl jsem tě s ní v Ritzu. V zadní řadě.“

„Podívej, Rayi, já –“

„To je v pořádku,“ řekl a posadil se vedle mne na zídku. „Vždyť se spolu jen bavíme. Můžu odejít kdykoliv.“

V duchu jsem zasténal. On byl schopný se na nás přilepit. Takové pitomosti dělal často. Rozhodl jsem se vypořádat se s tím, jak nejlépe jsem uměl. Podíval jsem se na něj. „Tak jak se vede? Už jsi našel práci?“

Obličej se mu protáhl. „Ne.“

„Tak kde budeš dělat?“

„V díře. Příští jaro. Říkal táta.“

„Hm-mm.“ Přikývl jsem. „Tam je spousta práce.“ Podíval jsem se podél zídky k domku správce. Tamtudy by měla přijít Moira.

„Hele, koukni!“ řekl Raymond. Vytáhl z kapsy nový švýcarský vojenský nůž a podal mi ho, abych si ho prohlédl. Když viděl, jak se moje oči rozšířily, rozzářil se. „Hezkej, co?“

To tedy byl. „Kde jsi ho vzal?“ zeptal jsem se ho, když jsem jej otevíral. Měl všechny druhy čepelí, jaké jsem si jen dokázal představit. Ale právě teď mi nebylo jasné, k čemu by mi byl. Skvělý pro vyřezávání ze dřeva, pro různé chlapecké hry, možná i pro skauty, ale to všechno už jsem měl za sebou. Kromě toho vedle strojů, se kterými jsem se učil pracovat ve svém novém řemesle, vypadal jako naprosto nedůležitý a velice primitivní nástroj. Jako rašple vedle okružní pily. Nechápal jsem, co na něm Raymond vlastně viděl.

„Našetřil jsem si na něj,“ řekl. „Hele, pilka. Dvě pilky! Jedna na kov a druhá na dřevo. Nože – opatrně! – jsou ostré. Dláto –“

„To je nebozez,“ řekl jsem, „žádné dláto. Ale… tohle je dláto. Podívej,“ a vytáhl jsem patřičný nástroj z jeho lůžka, abych mu ho ukázal.

„Vývrtka,“ pokračoval. „Nůžky, pilník, háček…“

„Háček?“

„Na vytahování věcí. Magnetický. Dá se s ním vytáhnout šroubek.“

„Je to dobrý nůž,“ řekl jsem a vrátil jsem mu ho. „Na co ho používáš?“

„Na nic,“ přiznal, „– zatím.“

Začal jsem propadat zoufalství. „Rayi, udělej pro mě něco. Podívej, já tady musím zůstat a čekat na ni. A došly mi cíga.“ Vytáhl jsem dvoušilink. „Kup mi krabičku, ano? Dvacítku? Pár ti jich dám.“

Vzal ode mne minci. „Budeš tady?“

Přikývl jsem; lhal jsem, aniž bych řekl jediné slovo. V kapse jsem měl dosud nenačatý balíček. Raymond neřekl nic, ale rozběhl se podél hlavní cesty a za chvíli zmizel v jedné ze zadních uliček, které vedly k hardenské hlavni třídě a jejímu nákupnímu centru. Počkal jsem, až se ztratí z dohledu, a pak jsem rychle vyrazil kolem správcova domku na sever.

Jistě, já vím, že jsem právě před chvílí tvrdil, že byl podle mého názoru v pořádku, ale i tak jsem věděl, že se mu nedá věřit. Mohl by nás sledovat, kdyby k tomu měl příležitost – ze zvědavosti nebo ze zvrhlosti, co já vím? Člověk si prostě nemohl být jistý, co ho zrovna napadne, v tom to bylo. A já jsem rozhodně nestál o to, aby nás šmíroval.

Teď už mi dochází, že Raymond byl ve své ‚nevinnosti‘ všechno, jen ne nevinný. Každý z nás má dvě stránky, ale u člověka, jako byl on, kterému chybí byť jen základní porozumění… kdo může říct, zda jeho temná stránka nemohla být tu a tam ještě o poznání temnější? Pro ilustraci, v době, kdy nám bylo osm nebo devět, jsem měl dvě bílé myšky, které bydlely v bedničce v kůlně na zahradě. Měly svůj vlastní bazének, který jsem pro ně vyrobil ze starého pekáče a v němž nebylo víc než pět centimetrů vody. Učil jsem je plavat k plechovým víčkům, na kterých jsem jim dával kousky tučného od šunky.

Když jsem si jednoho dne hrál na zahradě s myškami a Raymondem, zavolali mne rodiče kvůli něčemu do domu. Byl to jen okamžik, ale když jsem se vrátil, byl Raymond pryč. Nakoukl jsem přes zahradní zídku a uviděl jsem, jak se po špičkách krade pryč! Takový pořez jako on a choval se jako kočka z kresleného filmu!

Pokrčil jsem rameny a vrátil jsem se ke své hře – právě včas. Vor z plechového víčka byl převrácený, Petr a Pan byli uvězněni pod ním a plavali jako o život, aby si udrželi svoje čeníšky v té troše vzduchu, která pod víčkem zůstala. Možná to byla pouhá maličkost, ale dlouho mě pak pronásledovaly zlé sny. No… možná, že jsem ve skutečnosti nebyl takový drsňák, za jakého jsem se považoval, možná jsem byl obyčejná měkkota. V něčem.

Ale… udělal to Raymond úmyslně, nebo to byla nešťastná náhoda? A pokud to bylo to druhé, proč se snažil tiše vytratit? Pokud se je snažil utopit, proč to dělal? Ze žárlivosti? Že jsem měl něco, co on neměl? Když jsem se ho na to později zeptal, řekl jen: „Huh? Huh?“ a tvářil se, jako by nechápal, o čem mluvím. Tak to s ním bylo vždycky. Nikdy jsem nevěděl, co se mu zrovna honí v hlavě.

Moira bydlela u velké havířské zdi, za níž se tyčily obrovské haldy uhlí čekajícího, až je odvezou do koksovny. A jako horizont k těm černým úpatím se mezi nimi zdvíhaly těžní věže, které se teď postupně vynořovaly před mýma očima, zatímco jsem spěchal ponurými uličkami ozářenými sluncem. Uhelné doly a léto se vůči sobě zdály být podivně protikladné. Na jedné z věží se i teď otáčelo obrovské kolo, jež zvedalo nebo spouštělo klaustrofobickou šachtou těžní klec s horníky. Havíři, někteří pořád ještě ve ‚fáračkách‘, dokonce s přilbami a lampami, si zapalovali cigarety, sotva vyšli ven. Můj otec by řekl: „Jako by jejich plíce už netrpěly dost!“

Znal jsem přesně cestu, kterou by se Moira ubírala ze svého domku na pískové havířské ulici ke hřišti, ale na každé křižovatce s bočními uličkami jsem se raději zastavil a rozhlédl jsem se na obě strany, abych ji náhodou neminul. Teď už Raymond určitě koupil cigarety a vrací se zpátky k zídce.

„Ahoj, Joshi!“ vydechla překvapeně – skoro jako by nečekala, že se se mnou dnes setká – když se objevila jako paprsek neobyčejně zářivého slunce zpoza čerstvě nabílené zahradní zídky. Zastavila se a prohlédla si mne od hlavy až k patě. „To už ses nemohl dočkat, až mě uvidíš? Nebo… jdu snad pozdě?“ Znepokojeně se na mne zadívala.

Spěchal jsem a teď jsem nemohl popadnout dech. Usmál jsem se, otřel jsem si čelo a řekl jsem: „Já jen… na hřišti se mnou byl jeden můj známý, a –“

„Nechtěl jsi, aby tě se mnou viděl?“ Zamračila se. Samozřejmě si mne dobírala, ale tehdy jsem to nevěděl.

„Ne, tak to není,“ hájil jsem se rychle, „ale –“

Pak se zasmála a já pochopil, že mne jen tak dráždí. „To je v pořádku, Joshi,“ řekla. „Já to chápu.“ Vzala mne za ruku. „Kam půjdeme?“

„Projít se,“ zamumlal jsem a zahnul jsem s ní do labyrintu zahradních zídek. Při tom jsem se snažil zklidnit svůj dech a tlukot svého srdce.

„Já vím, co!“ opáčila. „Ale kam?“

„Dolů na pláž a pak k Blackhillu?“

„Na pláži je spousta špíny. Nechci si zničit šaty.“ Na sobě měla krátkou modrou sukni, bílou blůzku a přes rameno si nesla elegantní bílé sáčko.

„Tak tedy na násep u pláže,“ polkl jsem. „Pak se můžeme dát cestou kolem útesů k Easingtonu.“

„Chceš mě vylákat někam, kde budeme sami,“ bránila se, ale s úsměvem. „No dobře.“ A o chvíli později dodala: „Nabídneš mi cigaretu?“

Vytáhl jsem nový balíček a začal jsem ho otevírat, ale ona se nervózně rozhlédla a řekla: „Teď ještě ne. Až budeme dál mezi zahrádkami.“ Byla o půl roku mladší než já a bydlela nedaleko; kdyby ji někdo uviděl, že kouří, pravděpodobně by to žaloval jejímu otci. Ale už o několik minut později jsme kouřili oba dva, a když mne políbila, foukla mi kouř do úst. Napadlo mne, kde se to asi naučila. Také mě tím trochu zaskočila – tím polibkem, myslím. Byla prostě taková: impulzivní.

Teď, s odstupem času, myslím, že Moira byla moje první láska. A říká se, že na první nikdy nezapomenete. Vlastně se tím myslí, že nikdy nezapomenete, jaké to bylo poprvé – ale já bych řekl, že první láska je vždycky stejná, i když v tom není nic fyzického. Rozhodně byla první, kvůli které jsem nemohl celou noc spát, protože jsem na ni pořád musel myslet, a byla také první, která mi působila bolest.

Byla vysoká možná metr šedesát pět nebo sedm, obličej tvarovaný do srdíčka, velké černé oči, které přímo zvaly do postele, i když jsem věřil a doufal, že to byl zatím jen nevyplněný příslib, ústa, jež byla možná trochu příliš široká, takže to vypadalo, jako by se její obličej rozdělil napůl, když se smála, a vlasy, které se jí půvabně pohupovaly kolem ramen. Žádné jiné pohupování tehdejší móda neumožňovala.

Postavu měla plně vyvinutou a v plavkách vypadala skvěle, nohy měla dlouhé a štíhlé. Osobně mám slabost pro zuby a ty Moiřiny byly dokonalé a velice, velice bílé. Od chvíle, kdy jsem ji poznal, jsem si vlastní zuby a dásně dřel kartáčkem až do krve, abych se jí vyrovnal.

Od chvíle, kdy jsem ji poznal…

Stalo se to asi před třemi měsíci. Jistě, znal jsem ji i před tím, nebo jsem spíše věděl, že existuje. Nemůžete žít celý život v malé havířské vesničce a neznat všechny ostatní alespoň od vidění. Ale když ukončila školu a začala pracovat v hartlepoolském kosmetickém salónu a když jsme ráno začali jezdit stejným ranním autobusem, všechno pro nás začalo.

Nejprve jsme si spolu jen tak povídali, pak jsme šli do kina nebo na pláž u Seatonu, kterou odpad z dolů ještě úplně nezničil, a najednou jsme ‚spolu chodili‘. Před tím to pro mne nic neznamenalo, tahle fráze ‚chodit spolu‘, ale teď jsem ji najednou pochopil. Chodili jsme spolu na různá místa a bylo nám spolu dobře. Alespoň já jsem si to myslel.

Zahrádky začínaly hned na konci zdi a rozkládaly se na mnoha akrech podél pobřežní cesty na severním okraji vesnice. Přístupové cestičky, které je dělily, byly velice prašné, křivolaké a spletité. Ale za zídkami pracovali lidé a jiní stále přicházeli a odcházeli, takže tam vlastně žádné skutečné soukromí nebylo. Oplatil jsem Moiře polibek a na několika klidnějších místech jsem se ji jednou nebo dvakrát pokusil přitisknout k sobě.

Pokaždé mne ale zadržela se slovy: „Tady ne!“ a její nervozita se postupně přenesla i na mne, takže jsem se ustavičně rozhlížel a ujišťoval jsem se, že nás nikdo nepozoruje. Při jednom takovém ohlédnutí se mi zdálo, jako bych na cestičce, po níž jsme přišli, zahlédl obličej, který okamžitě zmizel za zídkou. Vůbec mne nenapadlo, že by to mohl být Raymond. Tou dobou už jsem na něj úplně zapomněl.

Tam, kde končily zahrádky, začínala pole, která se pomalu svažovala k písečným dunám, a mezi nimi byl potůček stékající k moři. Než jsme podél živého plotu pole přešli, dokouřili jsme druhou cigaretu a ocitli jsme se uprostřed louky porostlé vysokou letní trávou. Moira mne držela za ruku, kterou jsem ji objímal kolem těla, a při tom jsem se tiskl skoro až k jejímu pravému ňadru. Až se mi z toho točila hlava, protože po jednu opojnou půlhodinu už jsem je skutečně svíral v dlani a věděl jsem, jak je horké se svou malou tvrdou špičkou na omak drsnou proti okolní hebkosti.

Ach, sedadla v zadní řadě místního kina, ta byla k nezaplacení; ať už je navrhl kdokoliv, zasloužil by si poděkování všech milenců světa. Dva lidé na jediném, měkce čalouněném sedadle, stehno na stehnu, bok na boku, žádná zbytečná opěrka mezi nimi, nic, co by překáželo pomalému, bezdechému, něžnému a plachému prvnímu doteku.

V temnotě za námi byla pouze stěna kina a prašný kužel světla z projektoru měnil všechno ostatní na nejčernější smůlu, takže jsem si byl jistý, že vůbec neví o tom, co dělám s horním knoflíčkem její blůzky, a považoval jsem sám sebe za šťastlivce, že dokážu zamaskovat všechno to úsilí, které jsem věnoval dalšímu. Ale po chvíli, když už se zdálo, že se přes veškerou námahu dál nedostanu, a začínal se mne zmocňovat pocit zklamání, jemně mou ruku odstrčila a bez jakýchkoliv obtíží dokončila práci za mne. Ona to věděla – což sice poněkud zmenšilo můj triumf, ale zároveň to vystupňovalo mrazení, které jsem cítil, do nových, dříve nepoznaných výšin.

Byl jsem nevinný? Nevím. Jiní, o rok mladší, tvrdili, že o tom vědí všechno, co stojí za to vědět. Všechno! Páni, to bylo něco!

Ale tím, že si rozepnula knoflík a připravila tak cestu pro mou ruku, mne Moira vlastně pozvala dovnitř: zatímco jsme se k sobě tulili v zadní řadě kina, moje ruka se přizpůsobila tvaru jejího prsu a zapamatovala si každičký jeho obrys lépe, než se kdy který herec naučil svou roli. Dokonce i teď, po týdnu, stačilo přivřít oči a zase jsem v dlani cítil její tvary. A toužil jsem po tom cítit je doopravdy.

Tam, kde se živý plot stýkal v pravém úhlu se zdí, jsme narazili na schůdek; seskočil jsem jako první a pak jsem se obrátil, abych pomohl Moiře dolů. Zatímco jsem ji jednou rukou držel, povytáhla si trochu sukni, aby mohla seskočit za mnou. Bylo to zvláštní, ale její nohy mne fascinovaly více v sukni než v plavkách. A uvědomil jsem si, že jak se blížíme ke svému cíli, začínají mi hořet uši – nejenom od slunce, ale i jakýmsi vnitřním žárem. Nebo alespoň k mému cíli – nevěděl jsem, jestli se mnou sdílela mé pocity – tedy aby se trochu více poddala mému svádění.

Když jsme se vydali po cestičce k pobřežním dunám a útesům, znovu jsem se ohlédl, ani nevím proč. Prostě jsem měl najednou takový zvláštní pocit… A na druhé straně pole jsem zahlédl běžící postavu. Raymond? Jestli to byl on a jestli nás bude otravovat celý den… V duchu jsem si slíbil, že za to zaplatí rozbitým nosem. Ale vlastně to mohl být kdokoliv. Moiře jsem pochopitelně neřekl nic, ale když jsme šli přes duny, neustále jsem se ji snažil popohánět. Ve stínu pod stromy, kde paprsky slunce vytvářely na dlážděné cestičce skvrny, se mne zeptala:

„Proč vlastně tak spěcháš, Joshi? To jsi tak nedočkavý?“

To, jak jsem ji svíral v náručí a líbal jsem ji, až se mi zatočila hlava, mi připadalo jako dostatečná odpověď; ale kolem nás se tu a tam ozývaly hlasy, které se na cestičce rozléhaly jako v nějakém tunelu. Ne, já jsem věděl, kam ji chci odvést.

Tam, kde se písečná pláž zužovala v pouhý průchod mezi mořem a lesem, jsme zahnuli po staré dřevěné lávce nad špinavým potokem na sever a začali jsme stoupat k útesům, otevřeným loukám a pískovištím, jež ležela mezi námi a easingtonskými doly. Tam, ve vysoké luční trávě, jsme spolu mohli být sami a já jsem doufal, že mě Moira nechá, abych se s ní pomiloval. Když jsem ji posledně doprovázel domů, přinejmenším něco takového naznačovala.

Když jsme pomalu kráčeli po tvrdé lesní cestě posypané pískem z jam před námi, dívali jsme se dolů na pláž – nebo na to, co bývalo pláží, než přišli hornici – a vzpomínali jsme na dobu, kdy byla od břehů a útesů až k moři ještě bílá.

V takových krásných letních dnech, jako byl tenhle, bývalo moře modré, ale teď bylo šedé. Jeho vlny se rozbíjely v šedavou pěnu o černý břeh, který vypadal, jako by byl rozežraný rakovinou – rakovinou jam.

Krajina pod námi mohla docela dobře pocházet z jiné planety: černá pláž zbrázděná potůčky řídké, matně se lesknoucí a bublající kaše, koncentrické stopy po přílivu vyznačené líně se valícím mořem, jež jako by se snažilo uniknout ze svých vlastních zvratků, tucet náklaďáků s uhlím, roztroušených tu a tam jako klíšťata na mršině, jejich posádky, které nabíraly lopatami jako oblázky velké nuggety mokrého, špinavého černého zlata a vršily je na korby, zatímco další vozy se sunuly jako vši po zahnívající černé mrtvole měsíční krajiny. Celý výjev halila šedá mlha zastírající slunce.

„Je to horší, než když jsem tu byl naposledy,“ řekl jsem. „Měla jsi pravdu. Neměli jsme sem chodit, ani na úpatí útesů. Je to tu tak špinavé! Jen si pomysli – to všechno byl čistě bílý písek, není to ani, hm –“

„Deset let?“ napověděla mi. „No, možná ne čistě bílý, ale stejně to byla hezká pláž. Ano, vzpomínám si, jak ještě byla pláž plná lidí, skrze jejich hlavy jsi ani neviděl moře. Můj táta sem chodil plavat a mě si vždycky položil na prsa! Vzpomínám si na to. Vzpomínám si na všechno ze své minulosti, až do doby, kdy jsem byla malé dítě. To je hrozné, co tady udělali.“

„Vlastně je to i nebezpečné,“ řekl jsem jí. „Jsou tu místa, kam se nesmí chodit, umístili tam výstražné tabulky. Něco jako tekuté písky, ale vlastně je to jemný uhelný kal vytěžený ze šachet. A jen se podívej tamhle na obzor!“

Na jihu se rozkládaly hardenské doly, které zasahovaly poloměrem jednotlivých šachet až na pláž kousek od moře a půl tuctu jejich pavoučích nohou se natahovalo ještě dále. Byly to dopravníky: dopravní pásy nebo závěsné lanovky s vozíky naplněnými kalem až po okraj, odvážející odpad z koksovacích pecí na kouřící skládku na pobřeží. To byli praví viníci celé zkázy. Dvacet čtyři hodin denně už padesát let vyvážely na svých silných ocelových lánech napnutých mezi vřeteny věží celé tuny kalu, ten hnis země, který postupně rozežíral pobřeží. A ještě dále se jako obludný pavouk rozprostíral důl sám: šachta se svými těžními věžemi a kouřícími komíny, s mastabami chladících věží a mauzolei koksovacích pecí. Žlutý kouř, šedý a černý kouř neustále říhal proti modrému nebi – nebo proti nebi, které se sice zdálo modré, ale ve skutečnosti bylo znečištěné, jak dokazoval každý déšť, po němž se i bílé čáry hřiště brzy změnily v šedé.

Na jižním obzoru se rozkládal Blackhill jako ježatá šmouha pod šedým oparem, na severu, ještě blíže, podobně Easington. Když se člověk díval ze stejného místa v noci, zář koksovacích pecí, ohnivé erupce a oranžová pára, která se z nich valila, když na doběla rozžhavený koks dopadala voda, měnila celý kraj na scénu vytrženou přímo z pekla! Čertovy mlýny? Nebyly ničím proti dobře zavedeným uhelným dolům na pobřeží moře…

Došli jsme na okraj břehu a minuli jsme výstražné tabulky, které ohlašovaly, že dál už jsou útesy. Když jsem byl malý kluk, spouštěli se po nich horníci na lánech připevněným ke kůlům zatlučeným do země a přinášeli si plné košíky racčích vajec. Dál do vnitrozemí byla však krajina plochá, široké, zplanělé pastviny se rozkládaly odsud až k pobřeží. Stálo tam několik menších statků, ale to bylo všechno.

Šli jsme asi kilometr podél útesu, až jsme došli k místu, kde byla pole předělená; tam, kde začínal za ohradou první živý plot, jsem se zastavil a obrátil jsem se k Moiře. Nikoho jsme kolem neviděli a už nějaký čas jsme mlčeli, ale měl jsem za to, že jí srdce buší stejně rychle jako moje. Ne od únavy – byla to vcelku pohodlná procházka.

„Mohli bychom přelézt ohradu a jít podél živého plotu,“ navrhl jsem jí, snad až příliš dychtivě.

„Proč?“ Její oči byly velké, nevinné a podezíravé zároveň.

Pokrčil jsem rameny. „Abychom… si zkrátili cestu?“ Ale vyslovil jsem to jako otázku a věděl jsem, že není správné, abych nechával iniciativu na ni. Sebral jsem veškerou odvahu a dodal jsem: „Taky abychom –“

„Byli sami?“ Zarděla se.

Přelezl jsem ohradu ze tří hrubých, vodorovně upevněných břeven; Moira následovala mého příkladu, a když jsem jí pomáhal dolů, věděl jsem, že ví, kam se jí nemohu nedívat. Nezdálo se však, že by jí to vadilo. Drželi jsme se těsně u živého plotu, ze kterého vyrůstal zhruba každých pětadvacet kroků vysoký dub, a zamířili jsme do vnitrozemí. Vzpomínám si, že těsně předtím, než jsem seskočil z ohrady, jsem se ještě jednou rozhlédl a zdálo se mi, že jsem vzadu na cestě někoho zahlédl. Je to Raymond, napadlo mne? Tak či tak, teď jsem udělal všechno pro to, aby ztratil naši stopu.

Asi o dvě stě kroků dál vyrůstal z pastviny osamocený černý bez, jehož rozložitá koruna skýtala stín svěží trávě rostoucí pod ním. Vedl jsem Moiru přímo tam a ona se nijak nebránila. Pod bezem jsem položil na zem svůj kabát, aby se mohla posadit, a chvíli jsme jen tak seděli. Tráva nás na tomto našem prvním místě, které jsme měli jen pro sebe, skoro úplně skrývala – viděli jsme jen nejhořejší větvičky živého plotu a samozřejmě kmen a korunu nejbližšího dubu.

Nemám v úmyslu rozepisovat se o podrobnostech. Každý, kdo byl někdy mladý a sám se svou dívkou, je stejně zná. Postačí, když řeknu, že bylo mnoho věcí, po kterých jsem toužil, a některé z nich mi byla ochotná poskytnout. Některé zase ne. „Ne,“ řekla. A mnohem rozhodněji: „Ne!“, když jsem byl neodbytný. Ale stejně měla zrychlený dech a tiše sténala a její hlas zněl skoro zoufale, když mi nabídla: „Ale můžu ti to udělat takhle, jestli chceš.“ Ach, její ruce ve mně zažehly oheň! Hořel jsem pro ni a ona cítila sílu plamenů, které mne spalovaly. „Joshi, ne!“ řekla znovu a pak: „Co kdyby… kdyby…“

Odvrátila se ode mne, na okamžik strnula – a její ústa se otevřela dokořán. Zhluboka nabrala vzduch do plic a zase jej se zasyčením vypudila. „Joshi!“ Rychle si zapnula všechny knoflíky, vyskočila na nohy a smetla si ze sukně a blůzy několik stébel trávy.

„Co je?“ otázal jsem se zmateně. „Co se stalo?“

„On nás viděl!“ vydechla. „Viděl tebe – a mne – jak jsme…!“ Hlas ji přeskakoval směsicí vzteku a strachu.

„Kdo?“ zeptal jsem se, v ústech sucho; rozhlížel jsem se na všechny strany, ale nikoho jsem neviděl. „Kde?“

„U toho dubu,“ řekla. „Tamhle. Zpoza stromu se na nás někdo díval. Někdo nás špehoval.“

Někdo? Mohl to být jen jeden člověk! Až s ním skončím, může si být jist, že už nikdy nikoho špehovat nebude! Zrudlý vzrušením a vzteklý jsem se rozběhl trávou k dubu. Živý plot zakrýval ztrouchnivělou ohradu; proběhl jsem přes ni, skrze ni a zastavil jsem se až na cestičce, mezi polámanými kusy dřeva. Nikoho jsem neviděl. Ve vysoké trávě kolem se mohla ukrývat celá armáda. Ale v místech, kde byla ohrada přitlučená hřebíky ke kmeni stromu, byly otisky bot a kůra ve výšce asi metr osmdesát byla čerstvě odřená.

„Ty… pse!“ zavrčel jsem tiše. „Bože, ty jich ode mne schytáš, Raymonde Maddisone!“

„Joshi!“ uslyšel jsem Moiru na druhé straně plotu. „Joshi, já se tak… stydím!“

„Cože?“ zavolal jsem na ni. „Proč? Netroufne si nic říct – ať už to byl kdokoliv. Na to je zákon –“

Ale ona už tam nebyla. Když jsem se protáhl spletí větví a mezi pozůstatky ohrady, viděl jsem, jak spěchá zpátky stejnou cestou, po které jsme přišli. „Moiro!“ zavolal jsem, ale ona už byla v půli cesty k ohradě. „Moiro!“ zavolal jsem znovu a pak jsem se za ní rozběhl. Než jsem ji dostihl, stačila už přelézt ohradu a vyrazila cestičkou k domovu.

Konečně jsem ji dohonil a chytil jsem ji za ruku. „Moiro, můžeme si najít nějaké jiné místo. Jenom proto, že –“ Setřásla mou ruku a podívala se na mě: „To je všechno, o co ti jde, Joshi Petersi?“ V obličeji měla vztek a oči se jí leskly. „Pokud ano, v Hardenu určitě najdeš spoustu jiných holek, které budou ochotné ti… ti…“

„Moiro, já –“ Zavrtěl jsem hlavou. Tak to přece nebylo. Chodili jsme spolu.

„A já jsem si myslela, že mě máš rád!“ odsekla. „Skutečně mě!“

Brada mi poklesla. Proč se mnou takhle mluví? Věděla, že ji mám rád – víc, než jen rád – skutečně ji. Takovou, jaká byla. Bylo to rozrušením, vytržením ze vzrušení, strachem a zklamáním; nikdy dřív jsme se s něčím takovým nesetkali a nevěděli jsme, jak se s tím vypořádat. Moje emoce se jejími jen násobily a teď mne ovládla uražená pýcha. Vysunul jsem bojovně bradu, otočil jsem se na podpatku a vyrazil jsem pryč od ní.

„Pokud si o mně myslíš tohle,“ křikl jsem přes rameno, „jestli je tohle všechno, co si o mně myslíš – tak to možná bude nejlepší…“

„Joshi?“ slyšel jsem, jak tiše volá. Ale neodpověděl jsem jí a neotočil jsem se.

Vztekle jsem spěchal, skoro jsem běžel stejnou cestou, kterou jsme přišli: kolem úpatí útesu, kolem trávou porostlých písečných jam k dunám. Ale tam jsem mimovolně zahnul doleva, směrem k pláži. Že byla špinavá? Jistě, to byla, pořádně špinavá, takže tam za mnou určité nepůjde. Nestál jsem o ni. Nic jsem od ní nechtěl. Ach, chtěl jsem, chtěl! – ale nikdy bych to nepřiznal, ani sobě ne, ne tehdy. Kdyby ale běžela za mnou, znamenalo by to… to by znamenalo…

Moiro, Moiro! Miloval jsem ji? Pravděpodobně, ale nedokázal jsem si s tím citem poradit. Bylo to tak složité: a uvnitř jsem stále plál tím, co se málem stalo, byl jsem rozbolavělý mízou svého mladého těla, která zoufale toužila vyrazit ven. Raymond? Raymond Maddison? Bože, jak jsem ho v tu chvíli nenáviděl! Postarám se, aby z něj brzy teklo něco jiného než míza!

„Joshi!“ Zdálo se mi, že jsem z dálky zaslechl Moiřin hlas, ale mohl jsem se mýlit. Tak či tak, ani na okamžik jsem nezpomalil. Čas a prostor se pro mne změnil v rozmazanou šmouhu; byl jsem dole na pláži; zamířil jsem kolem útesu na jih, pod nohama písek, stále písek, i když zčernalý; klusal jsem přes písečné přesypy, kopal jsem do vyschlých chaluh, které mi připomínaly šedé a zažloutlé vlasy vyrážející z hlav starců pokrytých jaterními skvrnami. Až se mi konečně podařilo pohřbít něco ze svého vzteku a zklamání.

Pak jsem se obrátil směrem k moři, přešel jsem přes špinavé duny do země nikoho mezi kalovými nánosy a jezírky a tam jsem se posadil na skalisko, které chemická eroze oleptala do tvaru zvířecího hřbetu. Bylo to jedno ze skalisek, které jsem si pamatoval z dob, kdy jsem byl malé dítě a které se táhly hluboko do moře. Stávali na nich rybáři s udicemi a lovci krabů. Teď už tu nebyl nikdo. Za místem, kde jsem seděl, vyčnívaly z kalu jen špičky mrtvých, už dávno ne mušlemi obalených skal a zčernalá varovná tabulka:

NEBEZPEČÍ! POHYBLIVÉ PÍSKY!

NEVSTUPUJTE ZA TUTO TABULKU!

Pohyblivé písky? Pohyblivé, to ano, ale určitě ne písky…

Nevím, jak dlouho jsem tam vlastně seděl. Příliv postupoval a šedí rackové kroužili na nebi. Křičeli do vánku, který zanášel jejich žalobně hlasy nad pevninu. Zpěněné vlny se rozbíjely v šedé tříšti o břeh necelých sto metrů ode mne. Na tom, co byla před invazí havířských umouněnců pláž. Bylo léto, ale tady dole se roční období nestřídala. Z kalu se zvedala pára a vytvářela nad proděravělou, cizí zemí šedý opar.

Křik ptáků, syčení vodní tříště a klapání lanového dopravníku, který ve svých kontejnerech přinášel seshora další hlušinu, vršil ji na hromadu, jež se šířila až k moři a postupně se měnila v další vrstvu špíny na pláži, mne pomalu uspávaly.

Seděl jsem zachmuřeně, bradu těžkou jako olovo opřenou o ruce, a všechny ty zvuky otupovaly moje svědomí, i když to nebylo nic konkrétního a docela určitě nic důležitého. Čas od času mi křik racků zazněl jako Moiřino volání, ale příliš ječivé, vysoko posazené, vyděšené nebo zoufalé. Nepřicházela, už nepřijde, ztratil jsem ji navždy. Ztratili jsme jeden druhého.

Postupně jsem si začal uvědomovat, že čas plyne, ale znovu prohlašuji: nevěděl jsem, jak dlouho jsem tam seděl. Hodinu? Možná.

Pak si najednou něco našlo cestu k mému vědomí. Něco jiného než hlasy racků, vlny, blízké i vzdálené dunění kamenného deště. Nový zvuk? Něčí přítomnost? Vzhlédl jsem a obrátil jsem se, abych se podíval na sever, podél mrtvé a hnijící pláže. A vtom jsem ho spatřil – ačkoliv on mne ještě neviděl.

Oči se mi zúžily a zamračil jsem se tak, až se mé obočí setkalo. Raymond Maddison. Havířský umouněnec osobně. A tohle bylo stejně dobré místo jako kterékoliv jiné, možná i lepší, abych mu udělil lekci, jakou si plnou měrou zasloužil. Vstal jsem a přikrčený, jak nejvíc to šlo, jsem se rozběhl zpátky mezi dunami k místu, kde stál. Netrvalo to ani dvě minuty a byl jsem tam, za jeho zády. Stál ve větru a vypadal skoro zoufale, oči upřené do moře. Pomalu jsem se zastavil.

Zdálo se mi, jako by se jeho široká, trochu shrbená ramena třásla. Plakal? Snažil se popadnout dech? Lapal po teplém, páchnoucím vzduchu? Utíkal? Hledal mne? Sledoval mne, jako předtím sledoval nás oba? Mé city se proti němu zatvrdily. Lidé ho tolerovali, protože byl stále tak trochu nepřítomný. Ale já jsem měl více než pouhé podezření, že tomu tak nebylo. Že ve skutečnosti nebyl ani tak hloupý jako spíš podlý.

A teď jsem ho měl v pasti. Přímo před ním ustupovala skaliska černým kalovým jezírkům. Tam visela druhá výstražná tabulka jako strašák na bojišti a za ním… za ním jsem byl jen já. Já a moje pevně sevřené pěsti.

Pak, zatímco jsem ho pozoroval, vytáhl něco z kapsy. Viděl jsem, že je to jeho nový nůž. Chvíli se na něj upřeně díval a pak mávl rukou, jako by ho zahazoval do černé pustiny třasoviska. Ale najednou strnul uprostřed pohybu, s nožem stále v ruce, a já jsem uviděl, že se jeho ramena přestala chvět. Zpozorněl; myslím, že vycítil, že jsem tam, že ho pozoruju.

Otočil hlavu a uviděl mne, oči v jeho bledém, mdlém obličeji se doširoka otevřely. Tak bledého jsem ho ještě neviděl. Pak klesl na jedno koleno, ponořil nůž do louže, kterou měl u nohou a začal ho utírat kapesníkem. Přistihl jsem ho nepřipraveného a on jednal jako dítě, které se upíná na bezvýznamnosti.

„Raymonde,“ řekl jsem hlasem ponuřejším, než jsem zamýšlel. „Raymonde, chci si s tebou promluvit!“ Vykročil jsem k němu a on se začal rychle rozhlížet, kam by utekl. Nebylo však kam.

„Já jsem ne –“ vyhrkl náhle. „Já jsem ne –“

„Ale ano!“ Už jsem byl jen několik kroků od něj.

„Já… já…“

„Šel jsi za námi, špehoval jsi nás a všechno jsi to pokazil.“

Znovu jako by ztuhl, zatímco jeho mozek přemílal, co jsem mu právě řekl. Vrásky, které mu zbrázdily čelo, zmizely tak rychle, jako se objevily. „Cože?“

„Cože?!“ zařval jsem a postoupil jsem o další krok. „Ty zatraceně dobře víš, co! Mezi mnou a Moirou je teď konec. A je to tvoje chyba.“

Ucouvl do černé mokřiny, která okamžitě pohltila jeho boty i manžety příliš krátkých nohavic. Stál tam a přešlapoval s tichým glop, glop z jedné nohy na druhou. Nic mi tak nepřipomínal jako mouchu chycenou na mucholapce, které se tehdy ještě používaly. Jeho ústa se otevírala a zavírala pořád dokola, hloupě, protože nebylo nic, co by mohl říct, neměl kam utéct a věděl, že mám doopravdy vztek.

Nakonec vyhrkl: „Nechtěl jsem… špehovat. Ale já –“ Sáhl do kapsy a vytáhl z ní balíček cigaret. „Tvoje cigarety.“

Věděl jsem, že právě na to se vymluví. „Hoď mi je, Rayi,“ vyzval jsem ho. Protože se mi vůbec nechtělo jít do bahna za ním. Hodil mi balíček, ale zůstal stát tam, kde byl. „Můžeš jít klidně sem,“ řekl jsem mu, zatímco jsem si zapaloval: „Dobře víš, že si to s tebou stejně vyřídím.“

„Joshi,“ řekl a pořád otevíral a zavíral ústa jako leklá ryba. „Joshi…“

„Ano, Joshi, Joshi,“ zopakoval jsem a přikývl jsem. „Jenže tentokrát jsi to vážně podělal a teď spolu zúčtujeme.“

Pořád měl ještě ten svůj nůž. Ukázal mi ho a otevřel hlavní ostří. Udělal několik kroků směrem ke mně a já jsem ucouvl. Pak se na jeho obličeji objevil úšklebek. Až na to… nevyhrožoval mi. „Pro tebe,“ řekl a zaklapl ostří. „Já už… já už ho nechci.“ Vystoupil z mokřiny na skálu a tam zůstal stát s očima upřenýma na mne, ale ne tak docela na dosah. Hodil mi nůž a já jsem ho reflexivně chytil. Tížil mne v ruce, kterou jsem kolem něj zatínal v pěst.

„Úplatek?“ zeptal jsem se. „Abych neřekl, co jsi udělal? Kolik máš přátel, Rayi? A kolik ti jich zbude, když všem povím, že jsi špinavý, prašivý šmírák –“

Ale on se na mne pořád díval s tím svým nervózním úšklebkem. „Nic neřekneš.“ Zavrtěl hlavou. „Ne, co jsem viděl.“ Vyrazil jsem po něm a úšklebek mu okamžitě zmizel z obličeje. Přeskočil na druhý skalní výčnělek, hlouběji v kalovém močálu, a tam chvíli vrávoral, než získal zpět ztracenou rovnováhu. Pak se začal zoufale rozhlížet po dalších stupíncích, pro případ, že bych ho chtěl pronásledovat. Za sebou měl ještě dva nebo tři kusy skály, každý z nich hlouběji v mokřině, ale za nimi už byla jen černá, bublající hladina kalu se skvrnami od oleje a jiných nečistot.

Raymondova situace nebyla nijak bezpečná. Ne kvůli mně. Já bych ho jenom uhodil. Jednou nebo dvakrát, podle toho, jak rychle by se mu spustila krev. Ale tohle by ho zabilo. Kdyby tam spadl. Černý kal mu stékal z manžet kalhot a činil povrch jeho malého ostrůvku kluzkým. S rovnováhou na tom Raymond nebyl zrovna nejlépe, ani duševně, ani fyzicky. Najednou začal klouzat a při tom mával rukama jako větrný mlýn.

„Raymonde!“ Vyděsil jsem se. „Pojď odtamtud!“

Skočil, zoufale, pokusil se zachránit na dalším kousku skály, a uklouzl! Nohy mu vystřelily do vzduchu a upadl zády napřed do kalu. To svinstvo se zatřáslo jako hustá černá ovesná kaše a po jeho hladině se rozběhly pomalé vlnky. Když zjistil, že spodní část jeho těla se propadá, začal divoce tlouct rukama a kňučet jako pes. Kalhoty se mu nafoukly vzduchem jako balon, ale sání černé bažiny bylo příliš silné. Raymond tonul.

Než jsem vůbec začal logicky uvažovat, byl po prsa v kalu a každou sekundu se propadal o další centimetry. Ale on přestal ječet a začal myslet. Myslel doslova o život. „Joshi… Joshi!“ zasténal.

Postoupil jsem k němu, až jsem se probořil po kotníky, pak jsem vylezl na první kámen. Chtěl jsem skočit na druhý, ale on mne zarazil. „Ne, Joshi,“ zašeptal. „Nebo tu skončíme oba.“

„Topíš se,“ řekl jsem stejně zbytečně a hloupě, jako to měl ve zvyku on.

„Poslouchej,“ řekl. „Nahoře v dunách je polozapadlý kabel. Viděl jsem ho, když jsem šel dolů. Asi nějaký starý elektrický kabel. Můžeš mě s ním vytáhnout.“

Vzpomněl jsem si. Viděl jsem ho také. Kus vyřazeného kabelu, odhozeného ve špinavém písku. Nohy se mi třásly, když jsem se vracel na pevnou zem, a pak jsem se rozběhl směrem k dunám. „Joshi!“ dohonil mne jeho chraptivý hlas. „Spěchej!“ A po chvíli: „První kus kabelu, který uvidíš, bude stačit…“

Běžel jsem, utíkal, hnal jsem se o závod. Ale srdce mi bušilo a dech mě škrábal v plicích jako smirkový papír. Strach. Ale… kabel jsem nemohl nalézt. A pak –

Přede mnou byla vysoká duna, velká hromada zčernalého písku s kalovou krustou. Místo, odkud se mohu rozhlédnout! Začal jsem se na ni drápat, nohy se mi bořily do krusty a strhávaly kaskády písku, konečně jsem byl nahoře. Teď jsem se mohl rozhlédnout, určit správný směr. A tam, mezi nízkými přesypy poskvrněného písku, jsem zahlédl něco, co by mohl být kabel: tenký, nehybný had z černého materiálu.

Ale za ním jsem uviděl ještě něco jiného: barevného, živočišného, zamotaného v chumáči chaluh.

Seběhl jsem po svahu duny a spěchal jsem pro kabel, oběma rukama jsem jej vytrhl z písku a kalu. Získal jsem pět nebo šest metrů záchranného lana. Smotal jsem ho a ohlédl jsem se přes rameno. Raymond byl stále v močálu a pomalu se propadal hlouběji. Ale na druhé straně – jen kousek, ne víc než tucet rychlých kroků, napůl ukryté pod chaluhami a pískem – něco bílého, modrého a… a červeného.

Něco, z čeho mi najednou naskočila husí kůže. Rychle jsem se k tomu rozběhl. A uviděl jsem…

Po chvíli jsem uslyšel Raymondův hlas, ozývající se do křiku racků „Joshi! Joshi!“

Pomalu jsem se vydal zpátky, kabel svinutý v ochablé ruce. Šel jsem k místu, kde vězel ukřižovaný v močálu, dlaně přitisknuté na bublající povrch, hlavu zvrácenou, kal už mu sahal až po krk. Stál jsem tam a díval jsem se na něj. Uviděl mě, uviděl kabel v mé ruce, podíval se mi do očí. A pochopil. Pochopil, že mu ten kabel nehodím.

Místo toho jsem mu vrátil ten jeho příšerný nůž se všemi příšernými čepelemi – který si koupil, aby ho použil, a o kterém jsem nevěděl, k čemu je dobrý – hodil jsem mu ho, a když dopadl, stříkl mu černý kal do pravého oka.

Ještě chvíli žebronil a prosil, ale nebylo pro něj odpuštění. Posadil jsem se a kouřil jsem, aniž jsem si pamatoval, kdy jsem si zapálil cigaretu, až se začal zalykat. Černý kal mu zaplavil ústa, nos i důlky jeho očí. Jak klesal, jeho prskající ústa vytvořila v bahně prstenec, který se zase pomalu zaplnil, když zmizel úplně. Na hladině se objevily velké lesklé bubliny…

* * *

Když mi cigareta dohořela, začal jsem plakat a s pláčem jsem pomalu vrávoral mezi písečné přesypy. K Moiře.

Moira. Měl jsem něco – skoro – co on neměl. Co nikdy nemohl mít, jedině snad takto. Žárlivost, nebo jen čiré zlo? A byl jsem teď lepší než on? Nevěděl jsem a nevím to dodnes. Byl to jen havířský umouněnec, který se narodil pro díru. My oba nejspíš, ale já měl dost štěstí, že jsem jí unikl.

A on ho neměl…

HADLOKÁŘŮV SYN

Už dříve jsem napsal povídku ‚Není cesty domů‘, která pojednává o paralelním vesmíru a zařadil jsem ji do své sbírky ‚Plodnice‘. Další povídku na toto téma, ‚Šeptač‘, jsem zařadil do sbírky ‚Dagonův zvon‘. Abych trilogii svých sbírek uzavřel, pro knihu ‚Druhé přání‘ jsem napsal třetí podobnou povídku, ‚Hadlokářův syn‘. Protože to vypadá, že by se mi mohlo podařit prozradit, o co v ní jde a úplně ji tak odepsat, raději na tomto místě skončím…

*

„No dobře, dobře!“ Seržant Scott si hlasitě povzdechl. „Takže ses ztratil. Bydlíš se svým tátou v hotelu tady ve městě, šli jste na procházku a ty ses mu ztratil – tohle všechno naprosto chápu. Ale podívej se, synku, ztracené děti už jsme tu měli, míváme je tady často a věř mi, že na nás obvykle nezkoušejí žádné hlouposti se jmény, hláskováním a tak!“ Seržant Scott věděl – instinktivně to cítil celý den – že to bude jedna z těch směn. Ještě před deseti minutami se mu zdálo, že ho jeho intuice protentokrát vyvedla aprílem. Ale teď…

„Mluvím pravdu,“ bránil se bledý, asi devítiletý chlapec s očima zarudlýma pláčem. „Všechno co jsem říkal je pravda.

Tohle město vypadá jako Mondýn – ale není! A… a než jsem přišel sem, prošel jsem kolem krámku s nápisem Textilní zboží – ale mělo tam být ‚Tekstilní zboží‘!“

„No dobře, tak začneme zase pěkně od začátku,“ řekl policista a rozhodil rukama. „Takže: říkal jsi, že jsi se svým otcem přijel z… ze Sunderpoolu? To je v Anglii?“

„Ne, už jsem vám to říkal,“ rozplakalo se dítě znovu. „Je to v Onlii! Přijeli jsme sem na prázdniny ze Sunderpoolu dálkáčem a –“

„Dálkáč?“ skočil mu do řeči seržant Scott zamračeně. „To je nějaké místo na severovýchodním pobřeží?“

„Ne, to není žádné místo! Dálkáč je… prostě dálkáč! Jako telebus, ale delší a jezdí po dálkáčové dráze. Víte…?“ Chlapec vypadal stejně zmateně jako seržant Scott.

„Ne, to tedy nevím!“ Policista zavrtěl hlavou a při tom se snažil příliš se nemračit. „‚Telebus‘?“ Scott ucítil první příznak nadcházející bolesti hlavy a raději změnil téma.

„Co dělá tvůj táta, synku? Píše science fiction, že? – A ty jdeš v jeho stopách.“

„Táta je hadlokář,“ odpověděl chlapec bez sebemenšího zaváhání a v jeho hlase nebyla ani stopa po lži nebo prostořekosti. Bylo naprosto zřejmé, že chlapec je příliš vyděšený, než aby byl prostořeký ‚Blázen‘, pomyslel si Scott – nicméně blázen v nesnázích.

Chlapci se v obličeji objevil výraz zvědavosti. „Co je to science fiction?“ zeptal se.

„Science fiction,“ odpověděl mu velký seržant roztrpčeně, „patří k práci policistů jako součást takzvaného ‚papírování‘ – je to když na stanici přijde plačící kluk a pokouší se jim udělat z už tak dost těžkého života peklo!“

Jeho odpověď chlapci na náladě nijak nepřidala.

Scott si znovu povzdechl, přisunul mu přes stůl svůj kapesník a pak vstal. Zavolal na konstábla ve vedlejší místnosti: „Hej, Bobe, mohl bys jít na chvíli sem a dohlídnout tady na to, než se vrátí seržant Healey? Tak za deset minut by měl nastoupit do služby. Já vezmu toho kluka a podíváme se, jestli by se nám nepodařilo objevit jeho tátu. Pokud bychom ho nenašli – hm, přivedu ho zpátky a zkusíme to obvyklými cestami.“

„Dobře, seržante, já na to dohlídnu,“ odpověděl konstábl, když vkráčel do místnosti a posadil se na Scottovo místo za stolem. „Poslouchal jsem, o čem jste se tu bavili! Řeknu vám,“ kývl na chlapce a ušklíbl se, „ten má ale obrazotvornost!“ Obrazotvornost, to je ono. A přesto si Scott nebyl tak docela jistý. Bylo tu ‚něco ve vzduchu‘, pocit hrozící – cizosti? – těžko se to dalo definovat.

„Tak pojď, synku,“ řekl a divný pocit zapudil. „Půjdeme.“ Vzal chlapce za ruku. „Podíváme se, jestli se nám podaří najít tvého tátu. Pravděpodobně teď běhá po městě a dělá si o tebe starosti.“ V předstírané nedůvěře zavrtěl hlavou. „Tohle nechápu – deset hodin večer, za chvíli mi končí služba – a ty si musíš přijít zrovna za mnou!“

„Deset hodin – už?“ Chlapec se na Scotta podíval očima ještě vytřeštěnějšíma a vyděšenějšíma než předtím. „Tak to už máme jenom půl hodiny!“

„Cože?“ Policista se znovu zamračil a spolu s chlapcem vyšel do ulic Londýna (nebo to byl ‚Mondýn‘, napadlo jej a v duchu se ušklíbl). „Půl hodiny? Co se stane o půl jedenácté, synku? Proměníš se v dýni nebo co?“

Jeho vtípek nepadl u jeho malého svěřence na úrodnou půdu. „No přece světla!“ odpověděl chlapec hlasem, který neměl – jak si Scott uvědomil – daleko k zoufalství. „Zhasínají se světla. O půl jedenácté zhasínají světla.“

„Opravdu?“ opáčil seržant, pokoušeje se proniknout hochovou sice plodnou, ale rozhodně poněkud scestnou obrazotvorností. „A proč, zajímalo by mě?“ (Jen ať si chlapec plácá – v každém případě to bylo lepší, než aby se zase rozplakal.)

„Copak vy nevíte vůbec nic?“ Zdálo se, že chlapec napůl žasne a napůl nevěří, skoro jako by si myslel, že jej Scott vodí za nos.

„Ne,“ opáčil seržant. „Jsem jenom pitomý polda! Ale raději mi řekni, kde ses svému tátovi ztratil? Říkal jsi, že na policejní stanici jsi prošel kolem Textilního zboží. Obchod s textilem je v téhle ulici, kousek od metra.“ Ostře se na chlapce podíval. „Neztratil ses náhodou v metru, že ne? Spousta dětí se tam ztratí, když je špička.“

„V Metru?“ Scott cítil, že chlapec ten název vyslovil s velkým počátečním písmenem – a přitom to nebyl víc než šepot. Pak sebou škubl, jako by se chtěl dát na útěk, a Scott mu pevně sevřel ruku. „Do Metra už přece nikdo nechodí, kromě –“ Zachvěl se.

„Ano?“ pobídl ho Scott, kterého tato část chlapcovy fantazie zaujala natolik, že dokonce zapomněl na rutinní práci, jež ho čekala. „Kromě koho?“

„Ne koho,“ odpověděl chlapec a sevřel jeho ruku pevněji. „Není to kdo, ale –“

„Ale?“ zopakoval trpělivě Scott.

„Ne kdo, ale co!“

„Ano? Pokračuj,“ vybídl jej seržant s povzdechem. Pomalu kráčeli městem ke krámku s nápisem Textilní zboží. „Co, ehm, má být dole v metru?“

„No Metrouni, samozřejmě!“ V chlapcově hlase znovu zazněl úžas, údiv nad tím, že Scott neví ani něco tak samozřejmého. „Vy snad ani nejste mondýňan!“ Bylo to konstatování faktu, nikoliv otázka.

„Jistě,“ odpověděl Scott, který najednou ztratil zájem dál se tím tématem zabývat, protože ptát se idiota nemělo žádný smysl. „Takže jsme prošli kolem Textilního zboží – kam teď?“

„Myslím, že tam, tamtou ulicí! Ano – tam jsem se ztratil svému tátovi – tamhle dole!“

„Tak pojď,“ řekl Scott, převedl chlapce přes cestu, jež byla až na občasný vůz prázdná, a zabočil na ulici, kterou mu ukázal. Vlastně to byla spíš ulička, špinavá a neosvětlená. „Co jste tu, k čertu, vůbec dělali?“

„Ale my jsme nebyli tady,“ odpověděl chlapec s logikou, ze které šla seržantovi hlava kolem. „Byli jsme na jasně osvětlené ulici, se spoustou pouličních svítilen. Potom jsem ucítil takové zvláštní zachvění a… a pak jsem byl tady! Vyděsil jsem se a utíkal jsem.“

Jejich kroky se dutě rozléhaly po dlážděném chodníku, když vtom seržant najednou ucítil podivnou vibraci, která jím proběhla od nohou až k hlavě, před očima mu zaplálo ostré světlo jakoby z tisíce hvězd – a právě v okamžiku, kdy ten pocit odezněl, zahnuli za roh a ocitli se na mnohem lépe osvětlené ulici.

„To bylo to zachvění, o kterém jsem vám říkal,“ prohlásil chlapec naprosto zbytečně.

Scott ho neposlouchal. Ohlédl se po spadlém drátu elektrického vedení, který tam přece někde musel ležet (co jiného mohlo způsobit to brnění, než slabý elektrický šok), ale žádný neviděl. Nenašel ani nic jiného, co by vysvětlovalo to mravenčení, ten nervy drásající pocit, jenž zakoušel. A mimochodem, kde byl roh, za který s chlapcem právě před okamžikem zabočil?

A kde byla ulička?

„Tati!“ vyjeklo najednou dítě, vytrhlo se mu a rozběhlo se ulicí.

Scott tam jen stál a díval se, hlava mu třeštila a pouliční světla mu jasně plála před očima. Na chlapcův křik se otočil osamělý muž, rozběhl se mu vstříc, divoce jej sevřel v náručí a s patrným ulehčením v obličeji ho objal.

Policista rázem zapomněl na problém zmizelé uličky a s vlídným úsměvem v obličeji přistoupil k nim, ruce předepsaným způsobem založené za zády. „Máte šikovného klučinu, pane – ale být vámi, trochu bych krotil tu jeho fantazii. Vyprávěl mi tu příběhy, které by se hodily do –“

Náhle mu vlídný úsměv zmizel z obličeje. „Hej!“ zavolal a brada mu úžasem poklesla na prsa.

Ale nikdo už jej neposlouchal, protože muž a jeho syn se bez jediného slůvka díků rozběhli ruku v ruce pryč, běželi, jako by měli v patách samotného ďábla!

„Hej!“ zavolal policista ještě jednou, hlasitěji. „Tak počkejte přece –“

Na okamžik se dvojice zastavila a obrátila se, pak se muž podíval na hodinky (bůhvíproč při tom Scottovi připomněl bílého králíka z Alenky v říši divů), potom znovu popadl chlapce za ruku a přitáhl si ho těsně k sobě. „Zmizte odsud!“ křikl na Scotta a dal se zase do běhu. „Zmizte odsud, člověče!“ Ve světle pouličních lamp byl jeho obličej křídově bílý a Scott by přísahal, že v jeho očích zahlédl absolutní děs. „Za chvilku bude půl jedenácté!“

Policista ještě stál na stejném místě, ústa úžasem otevřená, když postava neznámého muže v příští sekundě zahnula za roh na druhém konci ulice. Pak pokrčil rameny, narovnal se a nasadil si helmu pevněji na třeštící hlavu.

„To je ale –“ nervózně se zašklebil. Měl pocit, jako by se mu hlava měla každou chvíli rozskočit. „Hadlokářův syn, no jistě!“

Teď, když byl sám, znovu ho zaplavil ten neurčitý pocit ohrožení – něčím – a najednou si uvědomil, jak pustá ulice kolem něj byla. Takový klid v Londýně ještě nezažil. Bylo to neuvěřitelné, ale v dohledu nebyla jediná živá duše!

Zvláštní bylo, že stál, co by kamenem dohodil, od policejní stanice, kde pracoval už dobrých patnáct let, a přitom – ať se propadne, jestli dokázal poznat, jaká to byla ulice! Samozřejmě si pamatoval, že s chlapcem přišel tmavou dlážděnou uličkou vpravo, takže…

Zabočil kolem prvního rohu doprava a rychle spěchal tak dlouho, až narazil na ulici, která mu připadala povědomější –

– nebo ne?

Ano, ano, samozřejmě, že ji znal. Byla teď sice naprosto prázdná, naprosto opuštěná, ale přímo naproti byl starý dobrý obchod s…

Starý dobrý obchod s tekstilním zbožím!

Světla zaplála a vybuchla před Scottovýma očima v mnohabarevných jiskrách. Pevně sevřel sloupek lampy, aby získal zpět ztracenou rovnováhu a pokusil se všechno si řádně promyslet.

Musela to být nějaká nová budova – ano, tím by se to vysvětlovalo. Koneckonců, v poslední době dělal spoustu papírování. Je docela možné, že s využitím nových technologií a rychlostí moderního stavebnictví sem ten obchod umístili teprve před několika týdny.

Jenomže dům nevypadal, jako by byl nový…

Scottův stav se rychle zhoršoval – věřil, že za daných okolností to bylo naprosto pochopitelné – ale poblíž byla přece stanice metra. Rozhodl se, že se domů sveze. Obvykle šlapal toho půl druhého kilometru pěšky, malé fyzické cvičení mu prospívalo, ale dnes pojede metrem – tu trochu pohodlí si rozhodně zaslouží.

Napůl omámené scházel po schodech a stěží si při tom povšiml nepřítomnosti plakátů nebo toho, jak neudržované a špinavé prostory podzemní dráhy jsou. Potom zahnul za roh a přímo před ním se objevil podivný nápis nastříkaný na stěně obložené dlaždicemi červeným sprejem:

ZDECHNĚTE, METROUNI!

Na seržantově čele se objevily hluboké vrásky, zatímco kráčel dál a jeho kroky se dutě rozléhaly v ponurých a prázdných chodbách, ale bolest hlavy mu nedovolovala myslet jasně.

No jistě, Metrouni! Co jen to – Metrouni…?

Po dalším schodišti sešel k prázdným pokladnám, kde se zastavil, aby chvíli nevěřícně zíral na holé zdi a podlahu pokrytou špínou a odpadky. Teprve teď si naplno uvědomil, v jakém stavu to místo vlastně je. Co se to tu stalo? A kde byli všichni?

Za turnikety uslyšel zvuk vzdáleného vlaku a zakletí jako by částečně zmizelo. Rychle vyrazil kupředu, kolem prázdných pokladen a skrze nehlídané turnikety, po dalších betonových schodištích a klenutými chodbami na nástupiště. Nikde nezahlédl ani tuláky nebo opilce. Zářivky u stropu ho bolestivě bodaly do očí a musel se jednou rukou opřít o holou zeď, aby získal zpět ztracenou rovnováhu.

Znovu si přes oslepující světlo, jež mučilo jeho oči, uvědomil, že tady nejsou žádné plakáty, žádné pracovní agentury a půvabné dívky v prádle, reklamy na filmy a divadelní hry, na výpravné filmy a avantgardní divadelní představení – kde k čertu všechny byly?

Pak ženoucí se vzduch a sílící rachot oznámil brzký příjezd vlakové soupravy do stanice a on poprvé za celou tu dobu ucítil kolem páteře mrazivé prsty hrůzy – když ucítil hnilobný puch něčeho, co nade všechny pochyby nebyl vlak.

Zatímco se potácel sem a tam po špinavém nástupišti, zatímco vrávoral ve vlně smrdutého vzduchu, která ho zasáhla a pohltila, ze své černé sluje se vyřítil Metroun – karmínově slizký tvor s rytmicky se vlnícími brvami podél těla.

Seržant Scott divoce zaječel a vymrštěné chapadlo ho smetlo z perónu do děsivě měkké poddajnosti toho tvora – další zaječení a nacpalo si ho do hlubokého jícnu a dál až dolů, do útrob země. A o sekundu později ručička hodin nad prázdným, ještě se chvějícím nástupištěm přeskočila do vertikální polohy.

Dvacet dva třicet – a v celém Mondýně, vlastně ve všech městech a vesnicích Onlie, pohasla světla.

VIADUKT

Čím jsem starší, tím více se bojím výšek. Abych byl konkrétní: bojím se lezení na skály nebo dívání se z jejich okrajů dolů. Jaký je v tom rozdíl? Před patnácti lety, když mne Ramsey Campbell požádal, abych mu napsal povídku pro Superhorror, byl jsem fanda do závěsného létání, věnoval jsem se mu při každé příležitosti a po celém Pentlandském pohoří ve Skotsku. Dnes dávám přednost konzervativnějším leteckým zájezdům do Řecka a USA. Cítím se bezpečněji, když vím, že mne drží víc než jen konečky mých prstů, jako např. plášť a motory letadla nebo alespoň napnutá plachta Rogallova křídla. Ale lezení? Zmocňuje se mne závrať když jen hovořím s lidmi jako je M. John Harrison, který považuje slézání převislých útesů za relaxaci! Mně osobně stačí k vyvolání hrůzy pouhé pomyšlení, Že bych mohl spadnout z takové výšky, bez toho, aby… řekněme bez dodatečných komplikací, kterým museli čelit hrdinové ‚Viaduktu‘.

*

Hrůza přichází v nejrůznějších podobách, velikostech a barvách; a často, stejně jako smrt, která ji někdy doprovází, neočekávaně. Před několika lety tak přišla hrůza ke dvěma chlapcům z hornického kraje na severovýchodním pobřeží Anglie.

Jmenovali se John a David a kamarádili spolu od první třídy, už sedm let. John byl velký a myslel si, že je velice statečný; David byl o půl roku mladší, menší a toužil se mu vyrovnat.

Byla sobota, pozdní jaro, teplo, ale ne dusno; protože nebylo vyučování, užívali si hoši dobrodružství na pláži. Skoro celé ráno si hráli na trosečníky – obraceli kameny a hledali kraby a úhoře, kteří je mohli zachránit před smrtí hladem – a vylekaně uskakovali, kdykoliv při tom objevili něco, co sebou divoce kroutilo ve zvířené vodě, nebo když na ně velký krab varovně zvedl klepeto. Teď mířili domů na oběd.

Jenže do oběda zbývaly skoro dvě hodiny, a cesta domů trvala slabou hodinku. V této prosté skutečnosti se skrývalo sémě hrůzy – v ní a ještě v něčem dalším: že mezi pláží a jejich domovem stál viadukt.

Hoši k němu z pláže zamířili téměř automaticky. Zahnuli od moře, prošli porostem stromů a křoví v úzké úžlabině, která se svažovala až skoro k vodě, a pak šli podél řeky. Byla po jarním tání a dubnových deštích dost hluboká a oni chvílemi šli, chvílemi běželi a poskakovali a přitom házeli do vody kameny, aby viděli, čí šplouchnutí bude větší.

Než se nadáli, přišli k místu, kde na roklinu a řeku na jejím dně padal mohutný, hrozivý stín viaduktu. Tam se zastavili a v posvátné bázni hleděli na obrovskou klenutou stavbu z cihel a betonu, jež nesla na hřbetě skoro sto metrů kolejí pobřežní železnice. Kdykoliv po něm hřměl vlak, otřásal se viadukt až v základech – a byl pro chlapce nekonečným zdrojem vzrušení a úžasu… a také výzvou.

Když tak stáli na břehu lenivé řeky, spatřili na protějším břehu, vzdáleném nějakých dvacet metrů, místního vesnického idiota Hihňavého Willyho. Pochopitelně to nebylo skutečné jméno toho nebožáka, jmenoval se Miles Bellamy a byl obětí krutého žertu genetiky už od onoho osudného dne, kdy přišel před devatenácti lety na svět. Ale každý mu říkal Hihňavý Willy.

Chytal ryby, v řece, která po léta nabízela jen drobné střevle. Měl na to kousek provázku s ohnutým špendlíkem na konci. Vzhlédl a usmál se svým prázdným úsměvem, když tu John hodil do vody kámen, aby připoutal jeho pozornost. Kámen dopadl velice blízko cíle a voda vyšplíchla na ušmudlaného mladíka, který stál kousek od břehu a obtížně udržoval rovnováhu na kluzkých balvanech. Prázdný úsměv se okamžitě vytratil; rozzlobil se, začal nemotorně mávat rukama a nesrozumitelně vykřikovat.

„Pustí se za námi,“ varoval David troufalého kamaráda a hlas se mu trošku chvěl strachem.

„Nepustí, troubo,“ odpověděl John bezstarostně a chystal si druhý, větší kámen. „Přes řeku se nedostane, chápeš?“ Bylo to oznámení, ne otázka, a byl to fakt. Řeka tady byla hlubší, vytékala z velké tůně přímo pod viaduktem. Za pár měsíců se sem děti i dospělí budou o horkých letních víkendech chodit koupat.

John hodil svůj druhý kámen a schválně mířil do vody co nejblíže k rozzuřenému idiotovi, ale tak, aby ho neuhodil. Pokřikoval přitom: „Johóóó! Hihňavý Willy! Snažíš se ulovit velrybu, cóó!“

Když těsně před ním dopadl do vody kámen a voda mu zmáčela kalhoty, začal Hihňavý Willy ječet. Jeho rozzlobené poskakování na kamenech naznačovalo výhrůžky, ale chlapcům připadalo směšné (hlavně proto, že to byl vztek neschopného) a John se začal smát nahlas a zlomyslně. David neměl v povaze krutost, ale dal se strhnout, v okamžiku se přidal a svým hlasem posílil veselí.

Potom se John opět sehnul a narovnal se se dvěma kameny v ruce. Jeden nabídl mladšímu kamarádovi. David nadšeně přijal kámen a společně vrhali své střely, pak tancovali a smáli se, až jim slzy tekly, když Hihňavý Willy obdržel další sprchu.

To už byly balvany, na nichž jejich oběť stála, úplně mokré a kluzké, takže blázen náhle ztratil rovnováhu a posadil se do plytké vody.

Neohrabaně se celý zmáčený zvedal. Z druhého břehu ho povzbuzoval ječivý smích. To ho přivádělo ještě k větší zuřivosti. Byl to vztek, který se mohl vybít jen okamžitou odvetou, pomstou. Udělal několik kroků do řeky, až mu voda sahala ke kolenům, a ponořil paže do proudu. Pod hladinou byla kamenů spousta. Tvář týraného mladíka byla zkřivena nenávistí a vztekem. Napřímil se a mával dvěma velkými a ostrými kameny.

Rozum Hihňavého Willyho byl bolestně mdlý, ale jeho síla byla nadlidská. Kdyby byl jeho první kámen trefil Johna do hlavy, snadno ho mohl zabít. Naštěstí se chlapec v posledním okamžiku přikrčil a střela přeletěla neškodně nad ním. Také David musel uskočit, aby ho letící balvan nezranil. Ale idiot už se shýbal a hledal ve vodě další kameny.

Trefy Hihňavého Willyho byly až příliš přesné a z jeho zuřivosti začínali mít chlapci nepříjemný pocit. Raději zvolili rychlý ústup po strmém zarostlém svahu rokliny a zamířili k chodníku, který byl připevněn po celé délce stěny viaduktu. Brzy se vyšplhali z dohledu chudáka u řeky, ale stále ještě k nim doznívalo jeho pomatené ječení a vřískání.

Ještě chvíli funěli a lapali po dechu, jak šplhali mezi stromy a křovím, a pak byli nad lesem a na okraji travnatého svahu. Zbývalo sto metrů, a mohli přelézt plot a dostat se na viadukt. Ačkoliv na toto téma nepadlo ani slovo, bylo oběma jasné, že skončí u viaduktu, jednoho z nejúžasnějších míst na světě.

Mohutná stavba vyrostla, když se na severovýchodě otevřely doly, dávno před tím, než byly nakresleny plány na velkou pobřežní silnici. Nyní most spojoval dvě hornické vesnice, jež ležely proti sobě na protějších stranách úzkého říčního údolí. Podle plánů po něm měla vést jen železnice, a také do dnešních dní vedla, navíc k němu byla přistavěna lávka pro pěší, takže sloužil i jako zkratka pro horníky, kteří žili v jedné vesnici a pracovali v dolech ve druhé.

Viadukt byl postaven z pořádných cihel, protože měl vydržet mnohá desetiletí těžké dopravy hřmotící po jeho třech obloucích. Lávka pro pěší už tak solidní nebyla. Ne, že by nebyla bezpečná, ale přesto byly na přístupových cestách umístěny varovné nápisy, které upozorňovaly na rizika.

Lávka byla z dřevěných prken, položených na prohnutých kovových ramenech – železných tyčích asi pět centimetrů silných, které vyčnívaly z cihlové stěny v rozestupech asi půl metru. Chodce chránil plot vysoký přes půl druhého metru. Některá prkna časem vyhnila a nikdo je nenahradil novými, ale horníci, kteří lávku užívali, byli opatrní a její nebezpečí důvěrně znali. Dalo se říct, že lávka sloužila svému účelu a byla v podstatě bezpečná; jistě, člověk z ní mohl skočit, ale jen někdo hrozně neopatrný nebo úplný blázen mohl spadnout. Rozhodně to však nebylo místo pro někoho, kdo trpí závratí.

Teď, když přelezli plot a hleděli vzhůru na železné žebroví s břemenem desek a zábradlí, měli kluci zvláštní pocit, který se bleskem šířil jejich tělem – vždyť dnes, samozřejmě, dnes byl ‚ten‘ den!

Blížil se už skoro rok. Od toho dne, kdy John přesně na tomto místě pyšně prohlásil: „Jednoho dne přeručkuju po těchhle příčlích na druhou stranu. Jako Tarzan.“ Ano, cítili, že se tenhle den blíží, stejně jako cítíte blížící se Vánoce nebo konec dlouhých idylických letních prázdnin nebo návštěvu u zubaře. Cosi vzdáleného, co jednou přijde, jednou, ale ne hned.

A teď to přišlo.

„Sto šedesát příčlí,“ vydechl John; hlas se mu trochu chvěl, dlaně ho začínaly svědit. „Včera na hřišti jsme na prolézačkách oba udělali o dvacet víc.“

„Prolézačky,“ odpověděl David s naivní pravdivostí a schopností předvídat, která dalece předbíhala jeho věk, „prolézačky jsou jen dva metry vysoko. Viadukt má padesát metrů.“

John okamžik hleděl na kamaráda, oči se mu úžily. Pak opovržlivě odsekl: „To jsem si myslel. Seš vyděšenej, co?“

„Ne,“ zavrtěl David hlavou ve lži, „ale brzo bude poledne, a –“

„Seš vyděšenej!“ opakoval John. „Jako malej kluk. Trénovali jsme to celý měsíce, každej den jsme cvičili na prolézačkách ve škole, a teď jsme konečně připravený. Dobře víš, že to zmáknem.“ Potom začal jemnějším hlasem lákat: „Podívej, nikdo neříká, že toho nemůžeme nechat, když budeme chtít, ne? Jsou tam ty díry v plotě a ty velký mezery v prknech.“

„První mezera,“ odpověděl David a všiml si, že jeho hlas zní vzdáleně a slabě, „je skoro ve třetině délky.“

„To je pravda,“ souhlasil John a horlivě kýval hlavou. „Počítali jsme přece příčle. Akorát padesát k tý první velký mezeře. Když budeme moc unavený, až se tam dostaneme, můžeme klidně vylízt tou mezerou na lávku.“

David poslouchal se sklopenou hlavou. Teď vzhlédl a díval se kamarádovi přímo do očí. Nehleděl na viadukt, v jehož stínu stáli. Zachvěl se, ale nebylo to chladem.

John na něho hleděl zpříma, dlouze, povzbudivě. Věděl, že menší kamarád potřebuje jeho jistotu, jeho přesvědčeni. A nemýlil se. Přestože si byli věkově tak blízko, David k němu vzhlížel jako k hrdinovi. Nebyl žádný odvážlivec, ale hrozně chtěl být. A teď, teď měl šanci.

Přikývl – a pak se hlasitě rozesmál, protože John vyrazil divoký pokřik a mával pěstmi k viaduktu. „Ještě dnes prohraješ!“ ječel. Pak se obrátil a divoce vyšplhal posledních pár metrů příkrého travnatého svahu k místu, odkud bylo snadné doskočit na první příčel. David ho po krátkém váhání následoval. První oblouk viaduktu jim vrátil výzvu zvonivou, poněkud jízlivou ozvěnou Johnova křiku: „Prohraješ… prohraješ… prohraješ…“

Když dohonil výbušnějšího přítele, dovolil David svým očím vzhlédnout k žebrům nad nimi. Vypadaly pevně, věděl, že jsou pevné – ale vzduch pod nimi byl opravdu velice řídký. John se k němu otočil, obličej zrudlý vzrušením. „Jdeš první,“ řekl.

„Já?“ David zbledl. „Ale –“

„Dostaneš se dřív na lávku, když budeme unavený,“ vysvětloval John. „Kromě toho, já postupuju rychlejc než ty – a ty přece nechceš zůstat někde vzadu?“

David zakroutil hlavou. „Ne,“ odpověděl pomalu, „nechci zůstat někde vzadu.“ Pak se mu v hlase ozval strach: „Ale nebudeš mě pohánět, že ne?“

„Jasně, že ne,“ odpověděl John. „Vezmeme to pěkně zvolna a klidně, jako na školním hřišti.“

Bez dalšího slova, s pocitem zvonění v uších a s dechem už zrychleným David vyskočil a zachytil se první příčle. Zhoupl se dopředu, nejdřív přesunul jednu ruku, pak druhou, a tak pořád dál. Slyšel, jak John vyhekl, když vyskočil za ním a chytil se první příčle; a pak už soustředil veškerou pozornost na to, co dělá.

Jedna ruka za druhou, příčel za příčlí, postupovali dál nad propast. Svah pod nimi se prudce propadal, každé zhoupnutí paží znamenalo dalšího půl metru výšky. Bylo to zvláštní, ale zdálo se, jako by jim s každým zhoupnutím přibylo i na váze. Ztichli a až na občasné hekání šetřili dech i sílu; pomalu se posunovali pod dřevěnou podlahou lávky. Jen lehký vítr jim šeptal do uší a občas zaslechli vzdálené zatroubení auta z pobřežní silnice.

Jak se jim před očima střídaly cihly, zdálo se, že vzdálenost mezi příčlemi roste a roste, a David cítil, že už má ruce unavené. Věděl, že John na tom musí být stejně, byl sice větší a trošku silnější, ale byl také těžší. A opravdu, někde u dvacáté, třicáté příčle John zadýchaně volal, že si odpočinou.

David se vytáhl a zavěsil se pažemi a hrudním košem kolem příčle, na které právě visel – přesně, jak to trénovali na školním hřišti – pohodlně se usadil a pak se opatrně ohlédl dozadu. Šokovalo jej, jak je John bledý, bledší, než ho kdy znal. Oči měl vytřeštěné, ale když viděl Davidovy pochyby, pokusil se o úsměv.

„Nic se neděje,“ řekl. „Bál jsem – bál jsem se o tebe, to je všechno. Myslel jsem, že ti slábnou ruce. Už – už ses podíval dolů?“

„Ne,“ pípl David. Ne, řekl znovu, tentokrát sobě, a ani se nepodívám! Opatrně otočil hlavu, aby se podíval dopředu, kam ubíhaly stále menší a menší příčle, daleko na druhý břeh, snad do nekonečna.

John si o něj dělal starost. Samozřejmě – proto vypadá jeho obličej tak divně – tak scvrkle. John si myslel, že on se bojí, bál se o jeho vytrvalost, o jeho schopnost pokračovat. No, říkal si David, má plné právo dělat si starost; ale zároveň se styděl, že jeho slabost byla tak zjevná. Dokonce i v téhle pozici, takhle nebezpečně a nejistě usazený, se soustředil víc na to, co si o něm myslí jeho kamarád, než na možnou tragédii. A ani ve snu, ani na okamžik ho nenapadlo, že John si ve skutečnosti dělá starosti o sebe.

Skoro na potvrzení toho, že John měl málo víry v jeho sílu a odvahu – když tam tak visel, dýchal zhluboka a připravoval se na další fázi dobrodružství – dolehl k němu zezadu kamarádův hlas, v němž znělo nepochybné chvění: „Ještě dalších dvacet příčlí, to je všecko, potom budeš moct vylízt nahoru na chodník.“

Ano, myslel si David, budu moct vyšplhat nahoru. Ale pak budu vědět, že nikdy nebudu jako ty – že budeš vždycky lepší než já – protože ty přeručkuješ celý viadukt! Zaťal zuby a zahnal tu myšlenku. Ale on takový nebude. Tentokrát ne. Konečně, jaký je rozdíl mezi prolézačkou na hřišti a ručkováním tady nahoře? Jsi jen trochu výš, to je všechno. Stačí jenom nepodívat se dolů –

Jako by poslouchaly něčí neslyšný rozkaz, zřejmě ze své vlastní morbidní zvědavosti, začaly se Davidovy oči pomalu otáčet dolů, jemu navzdory. Jejich pohyb se zarazil, když chlapcovu pozornost upoutala pavoukovitá tečka, která se náhle vynořila z krytu stromů a divoce šplhala vzhůru po protějším svahu.

Okamžitě postavu poznal podle vybledlé modré košile a černých kalhot. Byl to Hihňavý Willy. David se opatrně spustil do visu pod svou příčel, zhoupl se dopředu a řekl: „Na druhé straně údolí, tam – to je Hihňavý Willy. Kam takhle spěchá?“ V rychlých pohybech idiota bylo cosi hrozně naléhavého, jako by ho hnala nějaká uvědomělá a silná pohnutka.

„Vidím ho,“ řekl John, teď už vyrovnaněji. „Pchéé! Je to starej cvok. Táta říká, že jednou něco provede a zavřou ho do cvokárny.“

„Něco provede?“ ptal se David a krátce se před dalším zhoupnutím zarazil. Nepříjemný pocit, který neměl nic společného s tou nebezpečnou hrou, již hráli, mu zaplavil žaludek i mysl. „Co provede?“

„Co já vím,“ zavrčel John. „Ale stejně – uf – nemluv.“

Byla to dobrá rada: nemluv, šetři dech, síly, nevzrušuj se. A přece si David uvědomoval, že se pohybuje rychleji, nebezpečně rychle. Jeho prsty nebyly nijak jisté, když se posunovaly z tyčky na tyčku. Najednou visel za jednu ruku, zatímco druhá slepě hledala oporu.

Bylo velice, velice důležité zvládnout vzdálenost k útočišti – mezeře v prknech. Pravda, ještě před několika okamžiky byl pevně rozhodnut pokračovat za první mezeru – tak daleko, jak jen dokáže, než bude nucen přiznat porážku, vzdát to – ale všechna předsevzetí se ztratila stejně rychle, jak přišla. Zbyla jediná myšlenka – dostat se do bezpečí.

Byla nějak spojena s Hihňavým Willym a tím horlivým rozhodným způsobem, s jakým se hnal do svahu. Směrem k viaduktu. S tím a, ano, s tím, co John řekl o Hihňavém Willym, že ho jednou dají pryč, protože něco vyvede. Davidův rozum se neodvážil přesněji tyto obavy formulovat, dokonce ani sám pro sebe.

Nyní, až na občasné heknutí – a na bušení krve v uších – byli oba hoši zticha a za minutu či dvě uviděl David mezeru v bednění. Vyhlížel ji, přelétal úzkostlivým zrakem hrubé dřevo prken ubíhající do dálky, až zahlédl širokou rovnou prasklinu, jež se rychle rozšiřovala, jak se přibližoval. Věděl, že tam scházejí prkna. To akorát stačilo, aby se chlapec mohl protáhnout škvírou bez velkých problémů.

Dech se měnil ve vzlyky, v úlevné vzlyky. Už jen několik příčlí a bude v bezpečí. Tu ucítil první záchvěvy otřásající velkou stavbou viaduktu. Jako by se chvěl ochrnutý obr. „Co je to?“ vykřikl a vyděšeně a zoufale se držel příčle nad hlavou.

„To je – uf! – vlak!“ vydechl John. Hlas měl teď chraptivý a otevřeně vyděšený. „Budeme muset – uf! – počkat, až přejede.“

Rychle, aby je nárazy způsobené vlakem nesetřásly, vytáhli se chlapci na příčle a usadili se v poměrném bezpečí a pohodlí pod prkny lávky. Tam čekali a chvěli se ve stínu viaduktu a otřásající hřmot vlaku se neustále blížil, až se s nekonečným rachocením kol na kolejnicích monstrum přehnalo nad jejich hlavami. Chvění rychle ustalo a vzdálený hvizd zněl jako pohrdavé rozloučení.

David nepromluvil ani slovo, zadržoval vzlyk, který hrozil změnit se v opravdovou hysterii, a spustil se znovu do zavěšené pozice. Za ním se spustil John – přerývaně dýchal a ze rtů mu unikalo sotva slyšitelné kňučení. Dvě, tři zhoupnutí a mezera byla přímo nad nimi. David vzhlédl a díval se do modré oblohy.

„Honem!“ šeptal John sotva slyšitelně. „Mám nějaký divný ruce.“

David se vytáhl nahoru a balancoval ohnutý přes svou příčel. Pak se jednou rukou opatrně pustil a zachytil se okraje prkna. Opřel se druhou rukou o železnou příčel a přitahoval se do mezery, až se mu konečně podařilo si na příčel kleknout a jeho hlava proklouzla otvorem. Rozhlédl se po dřevěné lávce…

… Tam, ani ne metr od něho, s nohama rozkročenýma a s očima hořícíma fanatickou nenávistí, dřepěl Hihňavý Willy. David ho uviděl, uviděl i špičatý klacek, který držel, a cítil, jak mu tělem prolétla vlna absolutního zděšení. Pak, v dalším okamžiku, se idiot vrhl kupředu a ústa se mu otevřela v šílené parodii smíchu. David zahlédl bleskový pohyb klacku a pokusil se uhnout úderu. Cítil, že ho konec klacku zasáhl do čela, těsně nad levým okem, a spadl dozadu, ztratil rovnováhu, ruce roztažené. Krátce se znovu levou rukou zachytil prkna, neudržel se a s výkřikem spadl… přes příčel, která ležela přímo pod ním. Nebyl to dlouhý pád, ale strach a panika ho zcela vyčerpaly: zavřel oči a vzlykal, držel se vší silou, úplně ztuhlý. Ale jen několik okamžiků.

Teplá krev mu stékala z čela a padala na ruce, které svíraly příčel. Něco ho dloubalo a zlomyslně píchalo vzadu do krku. Ta bolest ho vrátila zpět z propasti strachu a David otevřel oči a odvážil se jednoho krátkého, bojácného pohledu vzhůru. Hihňavý Willy seděl na okraji mezery a klacek měl připravený na další bodnutí. Chlapec znovu uhnul hlavou, aby se vyhnul ráně, a konec klacku ho znovu škrábl do čela.

Kdesi za sebou slyšel střídavě Johnovo vzlykání a výkřiky: „Ach, mami! tati! To je Hihňavý Willy. Je to on, on! Zabije nás, zabije.“ To Davida znovu dohnalo k činnosti. Potřetí se spustil dolů a zhoupl se dopředu, pryč od idiotovy smrtelně nebezpečné hole. Dvě, tři příčle, pak opatrně otočil hlavu a vysunul se nahoru, aby si odpočinul. Pohlédl na Johna přes potůček krve, která mu pomalu stékala do oka a rozmazávala mu vidění. David zamrkal, aby krev dostal z oka, a pak řekl: „Johne, budeš se muset obrátit a jít zpět, sehnat pomoc. On mě tu drží v šachu. Dál už asi ručkovat nedokážu a vrátit se taky nemůžu. Jsem tu v pasti. Ale zpět na začátek je to jen padesát příčlí. Ty to zvládneš. Kdybys byl unavený, můžeš si vždycky odpočinout. Já počkám tady, než přivedeš pomoc.“

„Nemůžu, nemůžu, nemůžu,“ blábolil John a divoce se na své příčli chvěl. Po tvářích mu stékaly slzy a padaly dolů jako slaný déšť. Byl smrtelně bledý, oči měl vytřeštěné, tělo svírala křeč. Najednou se mu z nohavice krátkých kalhot vyvalil proud žluté moči. Při pohledu na to se David pomočil také. Cítil, jak mu horká kapalina stéká po nohách, ale bylo mu to jedno. Byl náhle maličký a slabý a věděl, že strach a šok ho vyčerpají.

Potom, jako když v krátkém světle blesku zahlédnete na okamžik siluetu, zahlédl David svým vnitřním zrakem možnost záchrany. „Johne,“ naléhavě volal na kamaráda. „Pamatuješ tam blízko středu viaduktu? Jsou tam dvě mezery blízko sebe, možná jen deset, dvanáct příčlí od sebe.“

John téměř neznatelně přikývl a ani na okamžik nespustil nehybné oči z Davidova obličeje. „Takže,“ pokračoval mladší hoch a stěží zvládal hysterii, jež chtěla proniknout do jeho hlasu, „jestli dokážeme přeručkovat k –“ Davidova slova přerušil výbuch šíleného smíchu shora a hned po něm se ozvalo hlasité rychlé dupání na prknech. To Hihňavý Willy bláznivě pobíhal z jedné strany na druhou.

„Ne, ne, ne –“ zakřičel konečně John na Davidův návrh. Jeho křeč se uvolnila a on začal bez zábran vzlykat. Potom divoce kroutil hlavou: „Nemůžu se pohnout, nemůžu se pohnout!“ Hlas přešel do pouhého šepotu. „Ach, Bože – mami, tati! Spadnu, spadnu, spadnu!“

„Nespadneš, ty hrdino, ty – zbabělče!“ křičel David. Pak mu leknutím klesla brada. John a zbabělec! Ale ten jako byl ho ani neslyšel. Třásl se jako předtím a oči měl křečovitě zavřené.

„Poslyš,“ řekl David. „Jestli nejdeš se mnou… tak tě tady nechám. Chtěl bys tu zůstat sám, co říkáš?“ Byla to ozvěna něčeho, co bylo řečeno před milionem let.

John přestal plakat a otevřel oči. Byly veliké a nevěřící. „Necháš mě tady?“

„Poslouchej,“ opakoval David. „Další mezera je jen dvacet příčlí daleko a ta další jenom o osm nebo devět dál. Hihňavý Willy se přece nemůže dostat na oba zároveň, ne?“

„Běž ty,“ řekl John a v hlase se ozvala čerstvá naděje. Oči mu rychle mžikaly. „Běž ty a on třeba půjde po tobě. Já potom vylezu na lávku – a zaženu ho…“

„Nedokážeš ho zahnat,“ odpověděl David opovržlivě, „sám to nedokážeš. Nejsi dost veliký.“

„Tak… uteču a přivedu pomoc.“

„A co když nepůjde za mnou?“ ptal se David. „Když půjdeme oba, určitě nás bude sledovat.“

„Davide,“ ozval se John po chvíli, „Davide, já… já se bojím.“

„Budeš se muset rychle dostat přes mezeru,“ pokračoval David, jako by neslyšel Johnovu poslední větu, „on má ten klacek a určitě nás poslouchá.“

„Já se bojím,“ šeptal John znovu.

David přikývl. „Tak jo, zůstaň, kde jsi, když chceš, ale já jdu dál.“

„Nenechávej mě tu, nenechávej mě tu!“ křičel John a jeho křik doprovázel výbuch šíleného bublavého smíchu shora. „Nechoď!“

„Musím, neboje s námi konec,“ odpověděl David. Sklouzl do visu, a když se ohlédl, viděl, že se John chystá za ním, i když velice nebezpečným a zmateným způsobem. „Počkej tam a sleduj, jestli jde Hihňavý Willy za mnou!“ zavolal přes rameno.

„Ne, jdu za tebou, jdu hned!“

Kdesi daleko dole v údolí se ozval vyděšený výkřik, pak další. Zahlédli je. Hihňavý Willy ten křik také slyšel. Odlákal jeho pozornost a Johnovi to umožnilo dostat se přes mezeru bez potíží. Shora slyšeli chlapci idiotovo ustarané mumlání a mručení a váhavý zvuk kroků, jak je pomalu doprovázel po chodníku. Viděl je úzkými škvírami mezi prkny, ale škvíry byly příliš úzké, aby se na ně dostal klackem.

Davida bolely dlaně i paže, měl je úplně mrtvé, než se dostal ke druhé mezeře, ale když viděl napjatý zkroucený obličej Hihňavého Willyho poťouchle nahlížející dolů, sehnul hlavu a zhoupl se zpět, do úkrytu pod prkny. John se zastavil kousek před druhou mezerou a vyškrábal se do bezpečnější pozice, aby si oddechl.

Nad nimi zlostně mňoukal Hihňavý Willy, jako divoké zvíře, vyl jako by ho mučili. Pobíhal bláznivě od jedné mezery ke druhé a píchal nesmyslně do prázdna mezi nekrytými příčlemi. Chlapci viděli zakrvácený hrot klacku, hned v jedné, hned v druhé mezeře. David zoufale čekal, až se klacek objevil v mezeře před ním, a pak, když zase zmizel a on slyšel nad hlavou zpětné kroky Hihňavého Willyho, rychle se přehoupl na druhou stranu. Tam se otočil, aby viděl na Johna, a s pocitem, že právě spotřebovává poslední zbytek sil, se vytáhl na příčel, aby si odpočinul.

Poprvé se teď odvážil pohlédnout dolů. Mravenčí postavičky tří mužů běžely vzhůru po svahu a divoce mávaly. Chlapi asi byli v sobotu po ránu na procházce, když zahlédli chlapce visící pod lávkou viaduktu. Jeden se zastavil a přiložil ruce k ústům. Jeho volání letělo čistým vzduchem vzhůru. „Držte se, kluci, držte se!“

„Pomoc!“ vykřikl David i John zároveň, co jim hlas stačil. „Pomoc! Pomoc!“

„Už jdeme, kluci,“ dolétla k nim odpověď. Muži spěšně začali šplhat do zalesněného svahu a zmizeli mezi stromy.

„Budou tu brzy,“ řekl David a v duchu se ptal, zda to bude dost brzy. Bolelo ho celé tělo a cítil se zoufale slabý a nemocný.

„Slyšíš to, Hihňavý Willy?“ křičel John hystericky a hleděl na prkna nad sebou. „Budou tu brzy a pak tě seberou a zavřou tě do cvokárny!“ Žádná odpověď. Od moře zavál lehký vítr a přinesl až k nim na příčle slanou vůni.

„Seberou tě a zavřou tě někam,“ křičel John znovu. V hlase se mu ozýval náznak vzlyku; ale opět bylo jedinou odpovědí tiché vzdychání větru. John se podíval na Davida, snad osm devět metrů vzdáleného, a řekl: „Myslím… myslím, že je pryč.“ Pak se divoce rozkřičel: „Je pryč. Je pryč!“

„Neslyšel jsem ho odcházet,“ pochyboval David.

John se náhle opět podobal tomu starému Johnovi. „Ale jo, vopravdu je pryč. Viděl, že sem jdou ty lidi, a zdrhl. Davide, lezu nahoru!“

„Raději počkej,“ vykřikl David, když John sklouzl dolů a zavěsil se. Ten jeho radu ignoroval; ručkoval, až se dostal pod mezeru. Hekal námahou, ale přinutil unavené svaly paží, aby vytáhly tělo nahoru. Přesunul hrudník přes příčel, mávl rukou vzhůru a zachytil se prkna na jedné straně mezery, pak –

V témže okamžiku David vycítil spíš než uslyšel kradmý pohyb nad hlavou. „Johne!“ zaječel. „Je tam pořád – Hihňavý Willy tam pořád je!“

Ale John už Hihňavého Willyho viděl; idiot svou přítomnost prokázal velice zřetelně a jeho oběť již křičela bolestí. Hoch spadl zpět do Davidova zorného pole, ruka, která se předtím zachytila prkna, se automaticky vrátila na příčel, paže zachytily celou váhu padajícího těla a jaksi ho zadržely.

V tváři zela dlouhá rána a z ní vytékala krev.

„Víc dopředu!“ ječel David a hrůza mu stáhla rty do šklebivé masky. „Dopředu, kam na tebe nedosáhne.“

John to slyšel a do kteréhosi mlhavého vylekaného kouta jeho mozku pronikla logika téhle rady. Trhavě dýchal – částečně z hrozného strachu, částečně z obrovského emocionálního vyčerpání – natáhl ruku dopředu a chytil se další příčle. A přesně v tom okamžiku, v tom zlomku sekundy, kdy John visel mezi dvěma příčlemi v mezeře, s obličejem trochu otočeným vzhůru, udeřil Hihňavý Willy znovu.

David to všechno viděl. Slyšel bláznův stoupavý klokotavý výkřik triumfu, když klacek neomylně bodl dolů, slyšel Johnův křik nejčistší agónie; jeho levé oko vypadlo v krvi z důlku na tvář a viselo tam na bílé niti nervu a chrupavky. Viděl, jak John přitiskl obé ruce na svůj hrůzně změněný obličej, a sledoval ve smrtelné hrůze, jak jeho kamarád na okamžik jakoby visí ve vzduchu popíraje gravitaci. Pak byl John pryč, mizel dolů ve vzdušném komíně a proud vzduchu přinášel vzhůru kvílivý, slábnoucí křik, který bude pronásledovat Davida až do posledního dne žití, křik, který naráz utichl až po strašně, nesnesitelně dlouhé době.

John spadl. Nejdřív to David odmítl přijmout, ale pak se to postupně prodralo do jeho vědomí. Jeho kamarád spadl. Skučel a křečovitě zavřel oči. Tiskl se ke své příčli tak zoufale, že už vůbec necítil bezkrevné prsty. John spadl.

Pak – trvalo to snad minutu, snad hodinu, David nevěděl – pronikl do jeho vnímání dupot spěchajících nohou na prknech nahoře a další, ještě šílenější záchvat blábolení a výkřiků Hihňavého Willyho. Když se kroky zastavily přímo nad jeho hlavou, donutil se David otevřít oči. Slyšel drsný hlas:

„Jime, ty vodtáhni tu zatracenou… stvůru pryč. Dnes už zabil jednoho kluka. Franku, pojď mi sem pomoct.“

Ani ne metr od Davida nakoukl dírou v prknech převrácený obličej. Ústa se otevřela a tentýž hlas, ale už ne drsný, řekl: „Už je to v pořádku, synku. Všecko je v pořádku. Můžeš se hejbat?“

David dokázal jen záporně zakroutit hlavou. Přetažené svaly a přetažené nervy už nefungovaly. Byl na svém bidýlku úplně ztuhlý; zůstane tam, dokud ho nesundají oni, nebo dokud neomdli.

Matně slyšel ten hlas znovu a pak další, v naléhavém zmatku, ale byl příliš vyčerpaný, než aby rozeznal slova. Stěží si uvědomil, že obličej z otvoru zmizel. O několik sekund později se přímo nad ním ozvalo bouchání a praskot; na hlavu a ramenu mu padaly kousíčky dřeva, prach a úlomky. Přítmí pod prkenným chodníkem zaplavilo denní světlo. Chlapi odtrhli jedno prkno, pak druhé.

Převrácený obličej se objevil znovu, tentokrát v nově vytvořeném otvoru, a pátrající ruka sáhla dolů. Zase tím laskavým hlasem řekl ten obličej: „Fajn, synku, hned tě dostanem ven. Já – uh! – se nemůžu se dostat až k tobě, ale chybí jen pár čísel. Myslíš, že bys –“

Slova přerušil další výbuch nesrozumitelných skřeků a mumlání Hihňavého Willyho. Obličej i ruka zmizely a David zase slyšel ten hlas. Tentokrát zněl rozzlobeně: „Poslyšte, snažte se držet toho zatracenýho idiota bokem, jo! A zavřete mu hubu, proboha!“

Ruka se vrátila, velká a silná, a sahala dolů. David vší silou, která mu ještě zbývala, svíral svou příčel. Věděl, co se od něho čeká – co musí udělat, aby vyhrál hru o svůj život – ale jeho paže úplně ztratily cit. Pouhá změna polohy znamenala nebezpečí.

„Synku,“ ozval se ten hlas, ruka se o několik centimetrů přiblížila a převrácený obličej hleděl do jeho tváře, „kdybys dokázal jen natáhnout ruku nahoru, já –“

„Já – já se o to pokusím,“ šeptal David.

„Dobře, to je dobře,“ odpověděl klidně a tiše jeho zachránce. „To je ono, synku, jen pár centimetrů. Drž rovnováhu, ták, pomalu.“

Davidova ruka se pustila příčle a hlava, krk i rameno se pomalu otáčely, aby jí uvolnily cestu vzhůru. A ona se roztřeseně zvedala, dosahovala k ruce, jež se natahovala shora. Chlapec a muž hleděli jeden druhému do obličeje zkřiveného námahou a v dalším okamžiku se jejich prsty dotkly.

Shora se ozval šílený výkřik, splašené dupání nohou, křik leknutí a ohromení. Obrácený obličej prudce zbledl a zmizel, zjevně vyvlečený nahoru. Ruka také zmizela. A přesně v tomto okamžiku se David odhodlal pustit se příčle a svěřit se silným rukám svého zachránce.

Rozhodil ruce v marném pokusu znovu získat rovnováhu. Jeho paže, zmrtvělé křečí a studené tím absolutním ledovým chladem, jaký s sebou přináší blízkost smrti, odmítly poslechnout. Překulil se dopředu přes tyč a nohy už neměly sílu ho udržet. Necítil ani, když se prsty nohou uhodil do příčle – poslední kontakt jeho těla s viaduktem – než začal padat. A pokud vůbec na něco během toho pádu myslel, nikdy se to nedozvíme. Později si nedokázal vzpomenout.

Ano, měl před sebou ještě nějaké ‚později‘, ale když padal, byl by tomu David stěží věřil. Vědomí však neztratil. Matně si uvědomoval oblohu, oblouk mostu letící kolem, stromy dole, moře na obzoru, pak zase oblohu, všechno se pomalu otáčelo. Slyšel hvízdání, dvojhlas vzduchu, kterým letěl, a vzduchu vytláčeného z plic stažených zoufalým křikem. A pak, zdálo se mu, že to trvalo věčnost, ucítil náraz.

Ale David nenarazil na tvrdou zem. Spadl do tůně. Do té hluboké tůně, kam se chodili koupat. Požehnaná, milosrdná řeka.

Sbalil se do klubíčka, jako zárodek v lůně matky – a to ho bezpochyby zachránilo. Jeho schoulené tělo vklouzlo do vody téměř bez zranění, třebaže voda pod jeho nárazem vystříkla opravdu hrozivě. Přestože byla tůň hluboká, David narazil na dno a bolest a šok probudily veškeré zbývající schopnosti jeho mozku. Ten vydal příkazy k pohybu a David začal bojovat. Pomohl i vzduch, který nafoukl jeho šaty a bezpečně ho vynesl na hladinu. Řeka ho pak odnesla kousek po proudu k místu, kde břehy tvořily zúžené hrdlo tůně.

Clonou bolesti cítil, jak se jeho kolena dřou o oblázky, cítil v dlaních bláto břehu. Tam, kde se nedostávalo vůle, dostal se ke slovu instinkt. Aniž věděl jak, vyplazil se z tůně a přímo zarputile se držel vědomí. Už byl venku z vody, ale lezl dál, utíkal od hrůznosti svého zážitku. Slepě se pohyboval ke vztyčenému nepokořenému kolosu viaduktu. Neviděl, před jeho krví zalitýma očima byla jen rudá mlha; neslyšel – v hlavě mu hučelo. Konečně narazil ramenem do kmene stromu, který rostl pod obloukem cihlového obra, tam se zastavil a opřel se.

Zvolna, velice zvolna ustupovalo z jeho uší hučení, rudou mlhu před očima vystřídaly blesky a kaleidoskop tvarů a barev. Náhle a bolestivě se mu do uší vrátily normální zvuky. Závan větru rozšuměl listy stromů a střídavě odnášel a vracel vzdálený křik odkudsi shora. David, sevřený v ulitě bolesti, si v první chvíli ani nespojoval ten křik se svým zázračným přežitím. Zrak se mu vrátil o chvíli později a chlapec se rozvzlykal úlevou; ještě před několika okamžiky si myslel, že už nikdy nebude vidět. A snad se úplně nemýlil, protože ani teď nebylo s jeho očima všechno v pořádku. Něco bylo, muselo být velice v nepořádku.

David zkusil zatřást hlavou, aby si ji vyčistil, ale způsobil si jen čerstvou oslepující bolest. Když nevolnost ustoupila, zamžikal a setřel tím z očí krev. Zmateně se rozhlížel kolem sebe. Jeho podezření se potvrdilo: barvy byly úplně nesprávné. Ne, zamžikal znovu, některé vypadaly úplně normálně.

Například: kůra stromu, o který se opíral, byla správně hnědá, i listy byly zelené. Obloha nahoře byla modrá, odrážela se v řece a cihly viaduktu byly oranžové. Proč tedy byla tráva pod jeho nohama jasně červená se žlutými a šedými šmouhami? Proč byla ta nepřirozená tráva mokrá a lepkavá a –

– a proč se tu všude v divokém rudém nepořádku válely cáry matně známého oblečení?

Když mu vířící mozek konečně dodal odpověď, otevřel David ústa k výkřiku. Avšak omdlel dřív, než z něj hlas vyšel ven, padl obličejem do lepkavého objetí svého mrtvého kamaráda.

NEKROS

Spolu s povídkami ‚Plodnice‘ a ‚Tencí lidé‘ si povídka ‚Nekros‘ našla cestu do výročního výběru Edwarda Wagnera Nejlepší hororové povídky roku. Podle mého názoru je to dostatečný důvod, abych ji zahrnul i do této knihy. Její název nemá nic společného s mými romány ze série ‚Nekroskop‘, i když jedna z postav jako by se vynořila přímo z nich…

*

I.

Stařena ve vybledlých šatech a šátku se zastavila ve stínu Mariovy plátěné stříšky a kývla hlavou na pozdrav. Usmála se a odhalila ústa, v nichž už mnoho zubů nezbylo. Statný mladík se strupatými rameny v džínách a špinavém žlutém tričku – idiot se šikmým čelem, asi její vnuk – ji držel za ruku, vrtěl se a slintal, jako by ho nic jiného už nezajímalo.

Mario dobrosrdečné pokývl, usmál se, zabalil kus staré fucaccie do papíru a vyšel zpoza baru, aby to předal stařeně. Sevřela mu ruku, poděkovala a otočila se k odchodu.

Její pozornost však byla vzápětí upoutána čímsi na cestě. Začala zuřivě a hrubě klít a přes svoji mizernou znalost italštiny jsem v jejím tónu uslyšel nenávist. „Ďáblův spratek!“

Zopakovala to. „Pes! Svině!“ Ukázala tam třesoucí se rukou a znovu zvolala: „Ďáblův spratek!“ Pak vztyčila ukazováčky a malíčky na obou rukou a udělala prudké gesto, kterým Italové zahánějí zlo. Při tom musela nejprve pustit slaný chleba, který nesla, a mladý idiot po něm okamžitě skočil.

Potom, stále mumlajíc hluboké hrdelní kletby, chytila neposedného žvýkajícího kreténa, vyrazila ulicí, aby krátce nato zmizela v boční uličce. V mé paměti utkvělo slovo, které znovu a znovu opakovala: „Nekros! Nekros!“ Bylo to pro mě nové slovo, považoval jsem ho za kletbu. Důraz, který na něj dávala, překypoval jedem.

Usrkl jsem Negroni a pohodlně usazený u kulatého stolku pod Mariovou stříškou jsem se se zájmem díval na objekt babizniny nelibosti. Bylo to auto, bílý modifikovaný Rover, letošní model, a pomalu se sunul v proudu prázdninové dopravy. A skutečně se bylo na co dívat – už jenom kvůli dívce, která seděla za volantem. Malý muž v bílém, který seděl vedle ní, byl také zvláštní. Ale ona, ona byla prostě něco mimořádného.

Zahlédl jsem ji jen letmo, ale stačilo to, abych se cítil omráčen. To bylo dobře. Myslel jsem, že je to něco, co už nikdy nezažiju – ten pocit muže při pohledu na krásnou dívku. Už nikdy po Lindě. A přitom –

Byla mladá, řekněme dvacet čtyři nebo možná dvacet pět, asi o tři nebo čtyři roky mladší než já. Vysoká, štíhlá, zpod bílého letního klobouku jí spadaly na ramena havraní vlasy. Její pleť se zdála bílá jako šlehačka na jahodách. Vstal jsem, abych lépe viděl, a zrovna v tom okamžiku se proud dopravy zastavil. Ve stejné chvíli se otočila a podívala se na mne. Jestliže mě pohled z boku omráčil, pak jsem byl zavalen a zničen přívalem krásy, když mi ukázala svůj obličej zepředu. Byla prostě a jednoduše nádherná.

Měla tmavě zelené oči, ale velmi jasné; dokonalé ovály pod rovným, tenkým obočím. Měla podlouhlý obličej, její rty byly jako Amorův červený luk, bílý krk kontrastoval se svítivou žlutí její blůzy. A její úsměv –

– ano, usmívala se.

Její výraz, zpočátku chladný, se změnil ve zvědavý, pak trochu rozzlobený a nakonec, když viděla můj vlastní zmatený výraz, se proměnil v úsměv. Když svou pozornost začala opět věnovat dění na vozovce a když se mi pomalu v proudu aut ztrácela z dohledu, zahlédl jsem ruměnec, rozlévající se po její smetanové šíji.

Zapamatoval jsem si také toho malého muže, který ji doprovázel. Vlastně jsem si ho příliš nevšímal, ale i to, čeho jsem si stačil všimnout, mi vrtalo hlavou. Také se otočil, aby se na mě podíval. Měl korálkové oči a pohled, který na mne vrhal ze stínu pod kloboukem, byl bystrý a inteligentní. Hleděl na mne jenom malou chvíli, potom se beze spěchu otočil. Ale i když se už díval úplně jinam, stále jsem na sobě ty oči cítil. A byla v nich otázka.

Věřil jsem, že tomu pohledu dokážu porozumět. Musel už potkat spoustu mladých mužů, kteří na něj tak upřeně zírali – anebo lépe řečeno, zírali spíš na tu dívku. Jeho pohled byl odpovědí na hrozbu mého pohledu, hrozba odpovídající hrozbě, a protože on byl v tomto pohledu cvičený, já jsem se cítil určitě více ohrožen než on sám.

Otočil jsem se k Mariovi, který uměl mimo jiné výborně anglicky. „Ona má něco proti drahým autům a bohatým lidem?“

„Kdo?“ zeptal se a něco přitom dělal za barem.

„Ta stará dáma, ta paní s idiotem.“

„Aha.“ Přikývl. „Myslím hlavně proti tomu malému muži.“

„Cože?“

„Dáte si další Negroni?“

„Dobrá – a jedno si dejte sám na mne – ale ještě mi o tom něco povíte, ano?“

„Jestli chcete – ale zajímá vás spíš ta dívka, že?“ zazubil se.

Pokrčil jsem rameny. „Je atraktivní…“

„Jo, viděl jsem ji.“ Teď zase rameny pokrčil on. „To ostatní – jsou to jenom povídačky a legendy. Něco jako váš anglický Drákula.“

„Transylvánský Drákula,“ opravil jsem ho.

„Jak si přejete. A Nekros je jméno strašidla, víte?“

„Nekros je jméno upíra?“

„Jo, strašidla.“

„A je to skutečná legenda? Myslím historicky.“

Předvedl gesto vyjadřující ‚tak i tak‘, dlaně obrátil vzhůru. „Myslím, že je jen místní. Ligurská. Pamatuju si to ještě, když jsem byl malý. Kdybych zlobil, starý Nekros by na mě přišel. Dnes,“ zase pokrčil rameny, „je legenda zapomenutá.“

„Jako polednice.“

„Cože?“

„Ale nic. Proč to ale ta stařenka udělala?“

Pokrčil rameny. „Asi toho muže považovala za Nekrose. Je bláznivá, víte? Velmi pověrčivá. Celá rodina.“

Stále mě to zajímalo. „Jak ta legenda pokračuje?“

„Strašidlo bere život. Vy jste pořád starší a starší, zatímco strašidlo je mladší. Je to dohoda – ono vám dá něco, co vy chcete, samo si vezme také, co chce. Chce vaši mladost. Jenomže ji spotřebuje rychle a musí mít pořád víc. Pořád víc mladosti.“

„Co je to za dohodu?“ zeptal jsem se. „Co oběť dostává výměnou?“

„Dostává, co chce,“ povídal Mario, jeho opálený obličej se přitom roztáhl do dalšího úsměvu. „Vy myslíte na tu dívku, co? Kdyby ten malý muž byl Nekros…“

Pak pokračoval ve své práci, zatímco já jsem tam seděl a usrkával svoje Negroni. Konec diskuse. Víc už jsem na to nemyslel – až později.

II.

Samozřejmě, v Itálii jsem měl být s Lindou, ale… Dva týdny jsem snášel její dopisy typu ‚Drahý můj,‘ až jsem je všechny i roztrhal, opil jsem se do bezvědomí a zahájil jsem proces zapomínání. To bylo před měsícem. Dovolená už byla objednaná a já jsem nechtěl přijít o výlet za sluncem. Takže jsem jel sám. Bylo teplo, plavání bylo výborné, život krásný a jídlo výtečné. Když už mi do konce zbývaly jen dva dny, říkal jsem si, že to nebylo špatné. Ale s Lindou to mohlo být ještě lepší.

Linda. Stále jsem na ni myslel – aspoň v koutku duše jsem stále choval její obraz. Myslel jsem na ni, i když jsem seděl na balkoně hotelového baru a díval jsem se na záliv a světla města svítící nad hladinou moře. A možná její obraz ani nebyl ukrytý hluboko v mojí duši, spíše jsem ho měl přímo před očima, protože jsem jenom snil. Ať už to bylo jakkoli, nevšiml jsem si vstupu krásné dámy a jejího malého společníka. Spatřil jsem je teprve, když si sedali k malému stolečku na druhé straně balkonu.

Blíž jsem k ní ještě nikdy nebyl a –

První dojem skutečně nelhal. Byla překrásná. Nevypadala tak mladá jako poprvé, mohla být asi tak stará jako já, ale určitě byla krásná. A ten starý pán? Musel to být její otec. Možná to zní trochu naivně, ale taková krásná dáma jistě nepotřebovala nějakého staříka. A i kdyby potřebovala, jistě by si nevybrala zrovna tohoto.

Ale teď si mne všimla a moje okouzlení její krásou jí muselo být zjevné. Usmála se a zčervenala zároveň a na okamžik odvrátila zrak někam pryč – ale jen na chvilku. Její společník byl naštěstí ke mně otočen zády – nebo už znal mé pocity. Když na mne pohlédla znovu – a tentokrát to bylo přímo na mne – mohl bych přísahat, že jsem v jejích očích četl výzvu.; Ve stejné chvíli byly zapomenuty všechny mé hořké přísahy. Bože, prosím, ať je to její otec!

Seděl jsem tak asi hodinu, popíjel příliš mnoho koktejlů a jedl jsem k nim olivy a bramborové lupínky z misek na baru. Celou dobu jsem sledoval tu dívku tak bedlivě, jak mi dovolovala slušnost. A celou dobu jsem se horečně zaobíral problémem, jak se představit. Jak minuty ubíhaly, připadalo mi, že nejlepší bude představit se přímo.

Dívka se na mě už více nepodívala. Zmýlil jsem se v tom prvním pohledu? – nebo možná jen čekala, že první krok podniknu já? Bože, ať je to její otec!

Pomalu upíjela martini, on pil těžké červené víno. Požádal jsem vrchního, aby jim na můj účet dolil sklenice. Už jsem s ním předtím mluvil, byl to snědý opálený chlapík z jihu, jmenoval se Francesco. Nebyl mi schopen podat žádnou informaci. Pouze mě ujistil, že nejsou místní – to jsem ale věděl sám, protože jsem tam nějakou dobu už pobýval.

Mezitím byly mnou objednané nápoje doneseny k jejich stolu. Zdáli se být překvapeni – dívka nasadila naprosto nevinný výraz a zeptala se něco číšníka. Ten kývl hlavou mým směrem a ona se na mě opatrně usmála. Také stařík se otočil, aby si mě prohlédl. Přistihl jsem se, že se na něj také usmívám, ale při tom se vyhýbám jeho očím – měl je teď jako uhlíky – ponořené hluboko v hnědém, vrásčitém obličeji.

Čas se zastavil, i když možná jen na sekundu, pak dívka znovu promluvila k číšníkovi a ten přišel ke mně.

„Pane Collinsi, mladá dáma a džentlmen vás prosí, abyste si přisedl k jejich stolu.“ Ano, to bylo to, v co jsem doufal.

Teprve když jsem vstal, uvědomil jsem si, kolik jsem vlastně vypil. Silou vůle jsem si vsugeroval střízlivost a pomalu jsem vykročil k jejich stolku. Nevstali, ale stařec mi řekl: „Posaďte se“. Jeho hlas připomínal zvuk kroků v seně. Číšník mi zatím přinesl židli. Posadil jsem se.

„Peter Collins,“ představil jsem se, „těší mě, že se s vámi setkávám, pane.“

„Karpethes,“ odpověděl mi na nevyslovenou otázku. „Nichos Karpethes. A toto je má žena Adrienna.“ Nevylekalo mě, že se ani jeden z nich ke mně nepokusil natáhnout ruku, ale to, že to byli manželé. Musel být bohatý, sakra bohatý, tenhle Nichos Karpethes.

„Jsem rád, že jste mě k sobě pozvali,“ nutil jsem se do úsměvu, „ale vidím, že jsem se zmýlil. Víte, slyšel jsem vás mluvit anglicky a tak –“

„Jste si myslel, že jsme Angličané?“ dokončila větu za mne. „Pochopitelný omyl. Původně jsem Arménka, Nichos je Řek. Nemluvíme ani jeden mateřským jazykem toho druhého, ale oba umíme anglicky. A jak dlouho tu budete, pane Collinsi?“

„Vlastně tu budu už jen jeden den. Obávám se, že potom –“ pokrčil jsem rameny a nasadil smutný výraz, „– se vracím do Anglie.“

„Obáváte?“ zašeptal ten stařík. „Je snad něco, čeho se ve své zemi bojíte?“

„To je jen takový obrat,“ odpověděl jsem mu. „Myslel jsem tím, že se obávám, že má dovolená se už chýlí ke konci.“ Usmál se. Byl to zvláštní melancholický úsměv, který jeho tvář svraštil ve vlašský ořech. „Ale vaši přátelé budou rádi, až se s vámi opět setkají. Vaši milovaní –?“

Zatřásl jsem hlavou. „Jen hrstka přátel – a žádný skutečně blízký. Taky žádní milovaní. Jsem samotář, pane Karpethesi.“

„Samotář?“ V jeho důlcích zaplály oči a ruce se mu roztřásly, i když se držel stolu. „Pane Collinsi, vy –“

„My to chápeme,“ přerušila ho. „Přestože jsme spolu, jsme vlastně také samotáři. Díky penězům je Nichos opuštěný, víte? Není příliš zdravý a času je málo. Ten čas, který mu zbývá, nebude ztrácet s povrchními přáteli. Navíc lidé nechápou náš vztah – jak můžeme být spolu, já a Nichos. Začnou vyzvídat a já se s nimi pak už nemohu přátelit. Proto jsem já také samotářka.“

V jejím hlase nebylo slyšet výčitku, stále jsem však cítil potřebu dodat: „Nechtěl jsem vyzvídat, paní –“

„Adrienna.“ Usmála se. „Prosím. Ne, nevyzvídal jste. Nechtěla bych, abyste si myslel, že vás považujeme za šťourala. Stejně vám řeknu, proč jsme spolu – pak už se o tom ale nebudeme bavit.“

Její manžel zakašlal, vypadal, že se dusí a snažil se postavit. Vstal jsem a chytil jsem ho za ruku. Hned mě setřásl – zdálo se mi, že s jakousi nechutí – ale to už Adrienna zavolala číšníka. „Pomozte panu Karpethesovi na toaletu,“ řekla mu výbornou italštinou.

Když kolem mne Karpethes procházel, začal gestikulovat, zřejmě chtěl vyjádřit omluvu, znovu se zapotácel a nechal číšníka, aby ho odvedl.

„Mrzí mě to,“ řekl jsem – nenapadlo mě nic jiného.

„Má záchvaty.“ Byla klidná. „Nedělejte si s tím starosti. Jsem na to zvyklá.“

Chvíli jsme jen tiše seděli. Pak jsem zkusil: „Chtěla jste mi říct –“

„Aha, ano. Úplně jsem na to zapomněla. Je to… symbióza.“

„Ano?“

„Jistě. Já potřebuji pohodlný život, který mi on zabezpečí, a on sám zase potřebuje… mé mládí? Dáváme jeden druhému, co potřebuje.“ Takže se vlastně ta stará paní s idiotem vůbec nemýlila. Jistá dohoda tu byla opravdu uzavřena. Mezi Karpethesem a jeho ženou. Když jsem na to myslel, cítil jsem, jak mi vstávají vlasy na hlavě. Na rukou mi naskočila husí kůže. Jméno Nichos bylo vlastně velice podobné slovu Nekros a navíc tu byla ta věc s mládím. Náhoda, samozřejmě. Nakonec – nejsou všechny vztahy dohodou? Dohody uzavřené někdy lépe, jindy hůře.

„Ale jak dlouho?“ zeptal jsem se. „Myslím, jak dlouho vám to bude fungovat?“

Pokrčila rameny. „Já jsem zaopatřena. On mě bude mít celý zbytek života.“

Odkašlal jsem si a nervózně se zasmál. „No vidíte, a to jsem slíbil, že nebudu vyzvídat.“

„Ne, nemluvte o tom, chtěla jsem vám to říct.“

„Dobrá,“ pokrčil jsem rameny, „ale byl to pěkně důkladný rozhovor, na to, že byl první.“

„První? Myslíte si snad, že vás pozvání na drink opravňuje více než k jedinému rozhovoru?“

Skoro jsem zamrkal. „Já vlastně –“

Ale ona se usmála a svět se rozjasnil. „Nemusel jste kupovat to pití,“ řekla. „Jistě byla i jiná možnost.“

Tázavě jsem se na ni podíval. „Jiná možnost k…?“

„Jiná možnost, jak zjistit, že nejsme Angličané. Tamhle přichází Nichos.“ Usmála se napříč místností. „Budeme muset jít, není mu dobře. Povězte, budete zítra na pláži?“

„Já – jistě!“, odpověděl jsem po okamžiku váhání. „Rád plavu.“

„Já také. Třeba si spolu zaplaveme k molu.“

„Bude mi potěšením.“

Její muž se vrátil ke stolu. Vypadal teď trochu lépe, ne tak scvrkle. Neposadil se. Místo toho sevřel opěradlo své židle pergamenovými prsty s úplně bílými klouby, u nichž pouze tenká vrstva kůže překrývala kosti. „Pane Collinsi,“ zasípal, „Adrienno. Je mi to líto.“

„Není čeho litovat,“ vstal jsem.

„My už musíme jít.“ Také se postavila. „Ty tu zůstaň, Petere. Je to od tebe milé, ale zvládneme to sami. Uvidíme se na pláži.“ Pak pomohla svému muži projít barovými dveřmi ven a už se neohlédla.

III.

V mém hotelu se jenom zastavili na drink (jakkoliv bych si raději myslel, že ona tu hledala mne), ale nebydleli tu. Bylo to pochopitelné, můj hotel byl průměrný turistický, kdežto oni bydleli v podstatně lepším. Bydleli na kopci, který byl součástí hřebene Liguriánských hor. Menší a mnohem honosnější hotel tam stál uprostřed středomořských pinií. Když v noci zářil bohatými světly, bylo z nich vidět všechny ty peníze boháčů a hudba, která se z malé diskotéky pod širým nebem snášela do údolí, zněla jako smích vzdušných elementálů. Jestli jsem byl poetický, bylo to kvůli ní. Myslím kvůli té krásné dívce a tomu unavenému, vyschlému a vrásčitému muži, jehož tvář připomínala vlašský ořech. Bylo mi ho líto. Ale na druhou stranu mi ho líto nebylo.

A nedělejme z toho vědu – pokud jsem to jasně nevyjádřil doposud, řeknu to nyní – chtěl jsem ji. Navíc mi během našeho rozhovoru nabídla setkání na pláži, kterým jako by říkala, že je k mání.

Nad tou myšlenkou jsem probděl půl noci…

* * *

Na pláž jsem přišel v devět hodin ráno. Oni se ukázali až v jedenáct. Když konečně přišli a ona vyšla převlečená z kabinky…

Nebylo jediného muže, který by se jejím směrem alespoň dvakrát neotočil. Kdo by se jim divil? Za tou dívkou, ještě takhle oblečenou, by se otočila i sfinga. A přece na ní bylo něco podivného. Zralost, naprosto neodpovídající jejímu věku? Držela se zpříma, jako modelka, jako princezna. Pro koho? Pro Karpetha, nebo pro mě?

Pokud šlo o staříka: byl oblečený do lehkého zmačkaného letního obleku a na hlavě měl slamák. Vypadal trochu živěji. Bylo vidět, že na rozdíl ode mne se v noci dobře vyspal. Zatímco se jeho žena převlékala, vratkým krokem došel po oblázkové pláži až k mému stolu se slunečníkem. Usadil se přímo naproti mně a, ještě než jeho žena vyšla z kabinky, začal: „Dobré ráno, pane Collinsi.“

„Dobré ráno,“ odpověděl jsem. „Prosím, říkejte mi Petere.“

„Tedy Petere,“ přikývl. Vypadal, jako by nemohl popadnout dech, ať už to bylo tou klopýtavou procházkou přes pláž nebo jistou naléhavostí, kterou jsem viděl v jeho pohybech a v jeho uspěchaném, téměř neomaleném chování stylu ‚pojďme na to‘.

„Petere, říkal jste, že tu budete ještě jeden den?“

„Ano, je to tak,“ odpověděl jsem mu. Poprvé jsem si ho důkladně zblízka prohlédl: vypadal jako podivný trpaslík ze zahrady, sedící napůl ve stínu slunečníku. „Dnes jsem tu poslední den.“

Byl jako otep suchého dřeva, bledá křížala, malý, zahnědlý strašák. A jeho hlas zněl jako stéblo slámy, jako podzimní listí, které vítr sfoukl na stinnou pěšinku. Život už zbyl jenom v jeho očích. „Říkal jste, že nemáte rodinu, přátel jen málo, prostě nikoho, kdo by vás v Anglii postrádal?“

V mojí mysli se rozezněly varovné zvony. Nebyla v něm asi naléhavost (jež provází cestu k cíli), ale chtivost a nedočkavost, kterou vzbouzí cíl, jenž se přiblížil na dohled. „Správně. Jsem, vlastně byl jsem, medik. Až se vrátím domů, budu si muset najít místo. Kromě toho nemám žádné závazky, žádná pouta.“

Naklonil se ke mně, jeho ptačí oči zářily, chvějící se pařát natáhl přes stůl a –

Náhle na nás padl její stín a pak už tam stála ona, oblečená do plavek. Karpethes sebou na židli škubl. Jeho obličej začal žít. Zvláštní hnutí mysli mu brázdila obličej a tvarovala jeho vrásky do podivných tvarů. Cítil jsem, jak mi srdce bije proti žebrům… proč, to jsem nevěděl. Přinutil jsem se ke klidu, pohlédl jsem nahoru, na ni a usmál jsem se.

Stála tam, zády ke slunci a já jsem viděl její siluetu, z níž vystupovaly pouze její zelené oči. „Půjdeme plavat, Petere?“

Otočila se a běžela dolů pláží, já samozřejmě za ní. Vyběhla dříve než já a porazila mě nejen v závodu k vodě, ale i v závodu k molu. Než jsem se vyškrábal z vody za ní, na Karpethese jsem nemyslel – ani jsem se mu neomluvil, než jsem vyběhl za Adriennou. Voda mi ale zchladila hlavu. Ve vodě jsem se probudil a všechno jsem si uvědomil. Uvědomil jsem si blízkost jejího těla, když ležela natažená na deskách pohupujícího se mola. Naše těla se téměř dotýkala.

Ještě trochu zadýchaně po našem divokém závodě jsem se jí zmínil o zvědavých otázkách jejího manžela. Ona vypadala dokonale odpočatá. Než mi odpověděla, pečlivě si rozložila vlasy po ramenou.

„Nichos není ve skutečnosti můj muž,“ řekla konečně, dívala se přitom někam do dálky. „Jsem jeho společnice, nic víc. Mohla jsem vám to říct už minulou noc, ale… byla tu možnost, že se opravdu zajímáte jen o naši národnost. Pokud jde o jakékoliv ‚zastřené vyhrůžky‘, se kterými by vás snad zneklidňoval – není na tom nic tajemného. Možná není tak vitální jako mladší muži, ale žárlivost nestárne nikdy.“

„Ne,“ odpověděl jsem, „nevyhrožoval mi, alespoň jsem si toho nevšiml. Ale žárlivost? Proč by se mě měl obávat, když ví, že zítra tu budu poslední den?“

Její ramena se trochu zachvěla, asi to bylo pokrčení. Otočila se ke mně, rty měla tak blízko. Její řasy byly jako hedvábné okenice, které hlídají zelená jezera a cokoli, co by se skrývalo v nich. „Já jsem mladá, Petere. Vy taky. A vy jste hezký, taky… dychtivý? Prázdninové romance nejsou přece nijak vzácné.“ Cítil jsem se jako opařený. „Mám ale jen málo peněz,“ řekl jsem. „bydlíme v jiných hotelech. Už teď mé podezřívá: je to nemožné.“

„Co?“ nevinně se zeptala a uvrhla mě tak do hrozných rozpaků. Potom se ale zasmála, pohodila svými vlasy, teď už suchými, a spustila si ruce do vody. „Když se trochu chce…“

„Víte, že vás chci –“ Ta slova mi vyklouzla dřív, než jsem se mohl ovládnout nebo je změnit.

„Ano. A já chci tebe.“ Řekla to tak prostě a najednou jsem byl v jednom ohni, jako můra letící k plameni svíčky.

Zvedl jsem hlavu, abych se podíval na pláž. I přes sedmdesát metrů jiskřící vody vypadaly slunečníky na pláži velké a blízké. Karpethes seděl úplně stejně, jako když jsem ho opouštěl, tvář schovanou ve stínu. Věděl jsem, že se dívá.

„Tady nemůžete nic dělat,“ řekla slabým hlasem. Všiml jsem si, že teď má i ona trochu zrychlený dech.

„Tohle mě zabije,“ zanaříkal jsem.

Zasmála se a ten smích jiskřil víc než slunce na mořských vlnkách všude kolem. „Promiň,“ dodala vážně. „Je to ode mě nefér, smát se. Ale – není to beznadějné.“

„Cože?“

„Zítra brzy zrána má Nichos schůzku se specialistou v Ženevě. Dnes večer ho tam mám odvézt. Spát bychom měli v hotelu.“

Ve svém trápení jsem zaúpěl. „V tom případě to JE beznadějné. Zítra odlétám.“

„Ale kdybych si vymkla zápěstí,“ povídala, „takže bych nemohla řídit. On by jel do Ženevy taxíkem a já bych zůstala doma –“ Pak se nepostřehnutelně rychlým pohybem postavila na nohy. Molo se rozhoupalo, když z něj skočila. Vodu rozstříkla do deště diamantů.

Než mi to došlo, uplynulo několik sekund. Potom jsem skočil za ní do vody a pokoušel jsem se ji dohnat. A jak vylezla z moře, klopýtla, spadla na ligurské oblázky – pak líčená bolest v obličeji, způsob, jakým si držela zraněné zápěstí, když vstávala. Bylo to tak lehké!

Karpethes na ni zíral s otevřenými ústy a pokoušel se zvednout ze židle. Když jsem ji provázel nahoru, ke stolu, měla obličej zkřivený bolestí. Adrienna si tiskla ‚vymknuté‘ zápěstí, třepala s ním a její ústa vytvářela dlouhé O. Ten vlnivý pohyb jejího těla, živý mramor se slanou rosou oceánu lpící na povrchu…

Kdyby mi ten malý muž řekl: „Jsem Nekros. Chci od vás deset let života za jednu noc s ní,“ v ten okamžik bych jeho nabídku přijal. A rád. Ale legendy jsou jenom legendy – on nebyl Nekros a nezeptal se mě. Nakonec, vlastně by ani nebylo proč.

IV.

Nejvíc jsem se bál toho, že to celé je jen jakýsi žert, kterým se ona baví na můj účet. Z mé strany jí žádné nebezpečí nehrozilo – hned jak bych druhý den odjel, ‚románek‘ by byl zapomenut, alespoň jí. Také jsem ale viděl, jak touží po mladém společníkovi, právě to ji přimělo říci to, co mi řekla.

Ale proč já? Proč zrovna já bych měl být ten šťastný?

Hezký? Byl jsem hezký? Nikdy jsem o tom takhle nepřemýšlel. Asi to bylo opravdu tím, že já jsem byl ‚bezpečný‘: dnes tady a zítra pryč, minimální nebo také žádné vyhlídky na komplikace. To muselo být ono. Jestli si ze mě ale nedělá blázny. Mohla mě jenom tak škádlit –

– Ale neškádlila.

O půl deváté toho večera jsem byl v hotelovém baru – byl jsem tam hodinu, hlídal jsem se, abych moc nepil, jíst jsem nebyl schopen vůbec – když přišel číšník a řekl, že mám v recepci telefon. Okamžitě jsem se zvedl a přispěchal jsem tam. Recepční se diskrétně omluvil a zanechal mne samotného.

„Peter?“ Její hlas byl jako hluboká studnice slibů. „Už odjel. Na devět jsem nám objednala stůl. Hodí se ti to?“

„Stůl? Kde?“ mně samotnému na ta slova chyběl dech.

„Tady, samozřejmě! Buď bez starostí, je to dokonale bezpečné. Nichos stejně všechno ví.“

„Ví?“ zarazilo mě to a trochu jsem zpanikařil. „Co všechno ví?“

„Ví, že budeme večeřet spolu. Vlastně to předpokládal. Nechtěl, abych jedla sama – a protože tohle je tvoje poslední noc…“

„Hned si beru taxi,“ dodal jsem.

„Dobrá. Už se na tebe těším. Budu v baru.“

Položil jsem sluchátko a přemýšlel, jestli si dává vždycky před hlavním jídlem aperitiv.

* * *

Připravil jsem se. Tím myslím, že jsem svůj vzhled dovedl k dokonalosti. Černý motýlek, bílé večerní sako (laskavost od C&A), černé kalhoty a lehce nabíraná bílá košile, jediná, kterou jsem kdy měl. Měl jsem ale vědět, že můj vzhled se nikdy nebude moci rovnat s jejím. Vypadalo to, že všechno, co udělala, udělala naprosto dokonale. Mohl jsem jen doufat, že to bylo opravdu do slova a do písmene všechno.

Ve svých černých krajkových šatech s hlubokým výstřihem, krátkými širokými rukávy a jemným stříbrným vyšíváním byla prostě omračující. Když jsme seděli v baru, upíjeli své drinky – já měl dvojitou whisky a ona Cinzano – nemohl jsem od ní odtrhnout oči. Dvakrát jsem se pokusil vzít ji za ruku a dvakrát se odtáhla.

„Možná jsou diskrétní,“ řekla a své zelené oči upřela nejdříve k baru, kde postávali a diskutovali hosté, a pak zpět na mne: „ale opravdu není nutné dávat jim záminku ke klevetám.“

„Promiň, Adrienno,“ omluvil jsem se chraplavým hlasem, který se málem třásl. „Ale –“

„Jaké to je,“ skočila mi stydlivě do řeči, „když takovému hezkému muži, jako jsi ty, – jak že to říkáte? – žena ‚nedá‘?“ Opřel jsem se a tiše jsem se zasmál. „To není výraz, který by měla používat dáma,“ napomenul jsem ji.

„Ano? A to, co plánuju na dnešní noc, se pro dámu hodí?“ Můj hlas zněl stále chraptivěji. „A co vlastně plánuješ?“

„Povím ti to při jídle,“ odpověděla mi tichým, smyslným hlasem. V té chvíli se objevil číšník s ubrouskem přes ruku a pozval nás, abychom jej následovali do jídelny.

* * *

Adrienniny porce byly malé, moje obrovské. Upíjela lehké slabé bílé víno, já jsem pil těžké červené ze sklenice, kterou číšník neviděl opustit mou ruku. Naštěstí jsem měl hlad – vždyť jsem nejedl celý den – jinak by mě všechno to jídlo asi roztrhlo. Všechno bylo objednáno dopředu – nejlepší jídla z výborné kuchyně.

„Tohle se hodí do zámku u dveří našeho apartmá,“ řekla nakonec, přičemž mi podala klíč. Pohodlně jsme seděli a vychutnávali alkohol a cigarety. „Pokoj je v přízemí. Večer ke mně můžeš přijít dveřmi, ale ráno odejdeš oknem. Procházka po pobřeží tě osvěží. Jak se ti takový plán líbí?“

„Neuvěřitelné!“

„Ty mu nevěříš?“

„Nevěřím svému štěstí.“

„Co kdybychom se shodli, že oba máme svoje potřeby?“

„Myslím, že bych se do tebe mohl zamilovat. Co když se mi zítra ráno nebude chtít odejít?“

Pokrčila rameny, usmála se a řekla: „Kdo ví, co přinese zítřek?“

* * *

Jak jsem na ni vůbec mohl myslet jako prostě na jednu z dívek? Jak jsem ji mohl považovat za obyčejnou mladou ženu? Byla to dívka, byla to i žena, ale tak… znalá! Krásná jako princezna a zkušená jako děvka.

Pokud Mariovy legendy byly skutečností a jestli byl Nichos Karpethes skutečně Nekros, pak si skutečně vybral toho pravého společníka. Žádný muž nemohl Adrienně odolat, tím jsem si byl jist. Takové myšlenky mi táhly hlavou, i když docela nejasně, jen někde vzadu, když jsem ji nechal s cigaretou v jídelně a sám jsem odcházel do našeho pokoje vzadu v hotelu, přesně podle jejích pokynů. Většina mé mysli však žila jinými představami. Daleko barvitějšími a hlavně, silně erotickými.

Když jsem našel apartmá, vešel jsem a nechal dveře lehce pootevřené.

Nejcharakterističtějším znakem italského apartmá je velikost. Tohle bylo obrovské. Mne však ze všech pokojů zajímal jen jeden z nich, a právě od toho nechala Adrienna otevřené dveře.

Potil jsem se. A… třásl jsem se.

Adrienna řekla čtvrt hodiny – dost, aby mohla vykouřit další cigaretu a dopít svůj drink. Pak měla přijít ke mně. V tu chvíli už pravděpodobné celý hotelový personál věděl, že jsem byl v Adrianině pokoji. To je Itálie.

V.

Zase jsem se otřásl. Vzrušením? Asi.

Strhal jsem ze sebe šaty a našel koupelnu. Tam jsem se osprchoval. Zvládl jsem to tak rychle, jako ještě nikdy v životě. Osušil jsem se a bosý jsem se vrátil zpátky do ložnice.

Mezi hlavním pokojem a ložnicí byl nějaký menší pokoj, jehož dveře byly pootevřené. Když jsem k němu došel, najednou jsem ztuhl na místě. Všechny moje smysly troubily na poplach, cítil jsem, jak se mi uši roztahují do obrovských přijímačů schopných zachytit i sebeslabší zvuk. Protože – a tím jsem si byl jistý – z té místnosti se nějaký zvuk ozýval. Zaškrábání? Zašustění? Šepot? Nevím. Ale zvuk to byl.

Adrienna už měla brzy přijít. Nedokázal jsem se odtrhnout od těch dveří, ale alespoň jsem se přinutil znovu se začít utírat. Bosé nohy jsem měl pořád jako přikované k podlaze, ale mé ruce už automaticky utíraly zbytek mého těla. Byly to nervy, jenom nervy. Nebyl tam žádný zvuk, nanejvýš vítr od moře zašeptal něco otevřeným oknem.

Přestal jsem se utírat a vykročil znovu k ložnici. Sotva slyšitelné, přidušené zachrčení. Tiché zalapání po dechu.

Karpethes? Co tady k čertu dělal?

Roztřásl jsem se, mé náhle zmrazené svaly se chvěly v nekontrolovatelné křeči. Přinutil jsem se dojít do ložnice, kde jsem se oblékl (kromě vázanky a saka). Pak jsem se vrátil do malého pokoje.

Adrienna už musela být na cestě. Nesměla mě najít takhle, jak slídím v jejích věcech jako zvědavé dítě. Musím se zbavit těch hloupých pocitů, které se mi vkrádají do hlavy. Za daných podmínek nebyl tak docela nepochopitelný ani můj nervový záchvat, právě naopak, ale nechtěl jsem si zkazit noc. Otevřel jsem dveře do pokoje, vešel jsem do tmy a nahmatal jsem vypínač. Potom –

– Zadržel jsem dech a rozsvítil jsem.

Pokoj byl ve srovnání s ostatními asi poloviční. Byla v něm jedna postel, noční stolek a skříň. Nic víc, alespoň nic, co by zachytily moje zběsile těkající oči. Bušení mého srdce se začalo zpomalovat ke snesitelnějšímu rytmu. Okno bylo sice otevřené, ale zakrývaly ho okenice. Různé noční zvuky přes ně pronikaly do místnosti. Vzdálené zvuky noční dopravy, troubení – zvuky prázdnin od pobřeží.

Zhluboka a vděčně jsem se nadechl. Pak jsem uviděl něco vyčnívat zpod polštáře. Růžek nějaké karty, nebo tmavá kůže, možná peněženka, nebo –

– Nebo pas!

Řecký pas, Karpethesův, jak jsem se přesvědčil, když jsem ho otevřel. Ale jak se to mohlo stát? Muž na fotografii byl mladý, rozhodně ne starší než já. Potvrzovalo to i datum jeho narození. A bylo tam jméno: Nichos Karpethes. Byl tištěný samozřejmě v Řecku, jinak na něm ale nebylo nic zvláštního. Jeho syn?

Přemýšlením o pase jsem se uklidnil. Mé nervy začaly zase pracovat trochu normálně. Pas jsem odhodil a zamračil se na něj, znovu jsem se zhluboka nadechl… a strnul jsem!

Škrábání, syčení, suché chrčení – vycházelo ze skříně.

Myš. Nebo jsem doopravdy cítil krysu?

Když se mi vlasy na zátylku naježily, pocítil jsem sám na sebe vztek. Bylo tu příliš mnoho nevysvětlených věcí. Příliš mnoho věcí, kterým jsem nerozuměl. Čeho jsem se bál? Mariových pohádek a povídaček? Ne, podle mé zkušenosti berou Italové ustavičně věci za špatný konec. Ano, ustavičně.

Natáhl jsem se, otočil jsem klikou skříně a trhnutím jsem otevřel dveře.

Nejdříve jsem neviděl nic důležitého nebo významného. Mé oči nevěděly, co hledají. Dva páry bot z lakované kůže. Malé oblečky, chlapecké, visely na ocelových ramínkách. A – můj Bože, můj Bože – vesta!

Vycouval jsem z pokoje a nohy jsem měl najednou jako z gumy. Ticho ve skříni mě ohlušovalo, oči mi lezly z důlků a brada mi spadla na prsa –

„Petere?“

Přišla hlavním vchodem apartmá a blížila se ke mně, dychtivá, usmívala se a její zelené oči plály. Pak se v nich odrazilo podezření a vztek, když si všimla, v jakém jsem stavu. „Petere!“

Uskočil jsem, když po mně natáhla ruce, ty ruce, kterých jsem se nikdy nedotkl a které se nikdy nedotkly mne. Pak jsem byl najednou v hlavní ložnici, popadl jsem z postele motýlka a sako (neptejte se mě proč!) a vyskočil jsem z okna. Když se po mně natáhla, zařval jsem něco neartikulovaného, chraptivého a kopl jsem po ní nohou. Pohled do jejích očí byl jako pohled do zeleného pekla. „Petere!“

Její prsty se sevřely na mém předloktí jako ocelové kleště sálající divokým, hladovým žárem. Silou dvou mužů se mě pokoušela stáhnout zpátky do svého doupěte!

Zapřel jsem se nohou o zeď a znovu jsem ji kopl, vyškubl jsem se jí a spadl do křoví pod oknem. Hned jsem zase vyskočil a lapaje po dechu jsem běžel, klopýtal, padal a zase běžel do tmavé noci. Jako šílenec přes strmé stráně, přes tmavé rokle, s mrkajícími středomořskými hvězdami nad hlavou, vstříc probleskujícím světélkům vesnice…

Ráno jsem se díval na cestu, kterou jsem v noci sestoupil dolů, a když jsem vzpomínal na svůj útěk jako na noční můru, byl jsem rád, že jsem to přežil. Ty hory byly strmé. Ano, na konci jsem spadl, ale kutálel jsem se jenom kousek. V hluboké tmě jsem vrazil hlavou do něčeho tvrdého. Ale…

Přežil jsem. Přežil jsem Adriennu i útěk od ní.

Když jsem se za rozbřesku vzbudil, opatrně jsem si hladil modřiny a velkou bouli na čele. Šel jsem tou strašnou cestou zpátky do svého, stále ještě spícího, hotelu, tam jsem se zamkl ve svém pokoji a seděl jsem a sténal až do odjezdu.

Slaboch? Možná jsem byl, možná, že jsem.

Ale cestou do Janova, s lidmi kolem sebe a sluncem sálajícím přes skla autobusu, jsem o tom přemýšlel znova. Mohl jsem si vyhrnout rukáv a podívat se na stopy čtyř úzkých prstů a palce, bíle vryté do mé opálené pokožky. Kůži jsem měl pod nimi křehkou a vrásčitou a už nikdy mi na ní nevyrostly chlupy.

A při pohledu na ty stopy se mi před očima vybavila skříň a vesta – a to, co v ní bylo:

Tu drobnou loutku muže, živou, ale už jen stěží, hubené ruce, které mu visely z průramků, takřka dětskou hlavu podepřenou záhybem těsně zapnuté vesty. A velkou sponu visící z ramínkové tyče, jež svými zuby přidržovala volnou, vrásčitou kůži na té hlavě. Vychrtlé, jako větévky suché nohy, které se volně klátily ve vzduchu; a jeho úpěnlivě prosící oči!

Na oči už nikdy nesmím dát…

A zelenou barvu teď vůbec nesnesu…

ŠEPTAČ

Šeptač byl můj pokus napsat strašidelnou povídku, aniž bych se v ní byť jen zmínil o standardních proprietách žánru. Nemělo v ní být žádné typické strašidlo nebo monstrum, ale něco naprosto nečekaného. Povídka nakonec vyšla ve svým způsobem převratné a oceněné antologii Kirbyho McCauleye Hrůzy (Frights) a tehdy (bože, jak už je to dávno) mi Kirby řekl, že jsem ‚stvořil postavu do galerie strašidel, u které je ochoten vsadit se, že lidem zůstane dlouho v paměti‘. Nu, když nic jiného, zůstala mi dlouho v paměti alespoň jeho slova. A nakonec možná i ta povídka…

*

Miles Benton toho chlapíka poprvé uviděl ve vlaku. Benton pravidelně dojížděl do města, kde pracoval v kanceláři, a seděl sám v kupé druhé třídy. ‚Mužíček‘ – velice ohyzdný mužíček, pokud mohl Benton, který jej zahlédl jen koutkem oka, soudit: přihrblý, se snědým nebo snad špinavým obličejem budícím nejspíš dojem nějakého zakrnělého Cikána – vešel do kupé a posadil se do nejvzdálenějšího rohu. Na hlavě měl měkký černý klobouk se širokou obrubou, který mu napůl zakrýval obličej, a oblečený byl v černém svrchníku, tak dlouhém, že jeho lem táhl po zemi.

Benton okamžitě ucítil zápach, žluklý puch, který evokoval představu vyzrálého hnojiště a naprosto neomylně prozrazoval jeho zdroj. Přes obyčejný pach starého tabáku z popelníků a nakyslý odér typický pro všechny permanentně zanedbávané vlaky světa zdálo se, že než do kupé vešel hrbáč, vonělo jako růžový sad. Toho dne bylo venku poměrně mrazivo, ale Benton přesto vstal a stáhl okénko, otevřel ho natolik, až s sebou proud vzduchu začal strhávat puch šířící se z jeho spolucestujícího. V nastalém průvanu musel odložit noviny povlávající v náhlém větru a zvednout si límec. V duchu při tom proklínal toho malého smraďocha, který svým pachem poskvrnil zrovna ‚jeho‘ kupé.

O deset minut později začal Benton vážně uvažovat, že si přesedne do jiného kupé. Vzdálil by se tak zdroji nepříjemného puchu a nemusel by ani dál čelit nesnesitelně mrazivému větru. Ale než se k tomu odhodlal, otevřel dveře kupé průvodčí a strčil dovnitř svůj dobře známý, přátelský obličej.

„Dobré ráno, pane,“ pozdravil vesele Bentona, přičemž se na druhého cestujícího sotva podíval. „Jízdenky, prosím.“

Benton vytáhl svůj lístek a podal ho průvodčímu, aby ho zkontroloval. S uspokojením při tom zaznamenal, že průvodčí nakrčil nos a podezíravě zavětřil, pak se přísně zadíval na hrbáče. Vrátil Bentonovi jízdenku a obrátil se na mužíčka v protějším rohu. „Vaši jízdenku… pane… bych prosil.“ Jeho pohled vyjadřoval očividné znechucení.

Hrbáč se na něj podíval zpod obruby svého širokého klobouku a ušklíbl se. Jeho oči byly jantarově černé a jasné jako oči ptáka. Pak zamrkal a naznačil průvodčímu, aby se k němu sklonil, protože mu chce povědět něco důvěrného. S hledáním jízdenky se vůbec neobtěžoval.

Průvodčí se rozzlobeně zamračil, ale sklonil se a nastavil ucho k mužovu obličeji. Pak pozorně naslouchal zvláštnímu chichotavému a chrčivému šepotu. Bentonovi se zdálo, jako by se hrbáč něčemu smál, když mu šeptal své obscénní tajemství do ucha, a skoro jako by ho slyšel říkat: ‚Oplzlé pohlednice! Hromadu sprostých obrázků!‘

Výraz v tváři průvodčího se náhle úplně změnil; teď se tvářil přísně a neústupně.

‚Tak, tak!‘ řekl si Benton v duchu. ‚Ten otrapa nemá lístek! Teď si to vypije.‘

Jenomže průvodčí se zachoval naprosto nečekaně. Narovnal se, podíval se na Bentona a řekl: „Promiňte, pane, ale toto je soukromé kupé. Musím vás požádat, abyste je opustil.“

„Vždyť v něm jezdím už celé roky,“ ohradil se Benton nevěřícně. „Nikdy jsem neslyšel, že by to bylo ‚soukromé‘ kupé!“

„Ne, pane, nebylo,“ odpověděl průvodčí bez jediného mrknutí oka, „ale teď je. Ve vedlejším kupé sedí pouze několik pánů. Jsem si jist, že se vám tam bude cestovat stejně pohodlně.“ Podržel Bentonovi otevřené dveře a naznačil mu tak, že se o celé záležitosti nemíní dál bavit. „Pane?“

‚Nu což,‘ povzdechl si Benton rezignovaně, ‚stejně jsem chtěl odejít.‘ Ale když procházel kolem hrbáče, obdařil ho zuřivým pohledem, který však nepronikl dále než k jeho klobouku. Mužíček si ho však dobře uvědomoval. Vzhlédl, ušklíbl se, naklonil hlavu na stranu a zašklebil se ještě jednou.

Benton rychle vyšel na chodbičku a zhluboka se nadechl. „Zatraceně!“ zaklel nahlas.

„Promiňte, pane?“ zeptal se průvodčí, který už také stál na chodbičce.

„Nic!“ odsekl Benton a odešel do zakouřeného, přeplněného kupé, kam byl vykázán.

* * *

Hned příštího rána sebral Benton odvahu (nikdy nebyl příliš odvážný muž) a zeptal se průvodčího, co to všechno mělo znamenat. Kdo vlastně byl ten člověk? Jaké to měl privilegium, že bylo celé jedno kupé rezervované pouze pro něj, pro tu malou hrbatou obludu?

Na to mu průvodčí odpověděl: „Co? Jakej hrbáč? Jste si jistej, že to byl tendle vlak, pane? Pokud já vím, na tomdle vlaku se nerezervujou kupé ani voddělení vod tý doby, co z něj udělali dělnickej speciál! A pokud de vo hrbáče – no poslyšte!“

„Ale určitě si vzpomínáte, že jste mne žádal, abych odešel z kupé – z tohoto kupé?“ trval na svém Benton.

„Vy si ze mě děláte srandu, že jo?“ zasmál se průvodčí bujaře. Pak za sebou zabouchl dveří kupé a se smíchem odešel, aniž by odpověděl. Bentona zanechal s hlavou vířící nezodpovězenými otázkami a myšlenkami. „To je ale záhada,“ zamumlal si ustaraně sám pro sebe. Poškrábal se na hlavě a pak si začal filozoficky citovat verše z rýmovačky, kterou mu říkávala maminka, když byl ještě dítě:

Jednoho dne, kousek za lesem,

muže, co tam nebyl, viděl jsem.

* * *

Než se s mužíkem s hrbem a odpudivým pachem setkal znovu, už na něj skoro zapomněl. Došlo k tomu jednoho dne asi o tři měsíce později. Zrovna začínalo jaro, a jelikož byl krásný slunečný den, Benton se rozhodl vyměnit obvyklou polední svačinu v kanceláři za pintu piva U Býka a keře.

Celá hospoda s výjimkou jednoho koutu u baru byla přeplněná, ale Benton si tam nejdříve musel proklestit lokty cestu, aby se dozvěděl, proč právě tam je volno, nebo přesněji řečeno, proč to místo obsazoval jen jediný člověk. Puch jej zasáhl ve stejný okamžik, kdy ho uviděl jak sedí na barové stoličce, k ostatním zákazníkům otočený hrbatými zády, na hlavě měkký černý klobouk se širokým okrajem.

Že si i ostatní zákazníci uvědomovali, že páchne jako žumpa, bylo naprosto zjevné – Benton fascinovaně pozoroval, jak se kolem něj zhnuseně krčí alespoň tucet nosů najednou – a přitom si nikdo nestěžoval. A co bylo ještě zajímavější, nikdo se nepokusil překročit hranice mužikova teritoria u jeho části barového pultu. Nikdo, s výjimkou Bentona…

Benton zadržel dech, vykročil vpřed a zabubnoval klouby prstů na pult hned vlevo od sedícího hrbáče. „Pivo, barmane. Pintu vašeho nejlepšího, prosím.“

Barman se dobrácky usmál, přistoupil k pípě a připravil si sklenici. Ale zatímco do ní stékalo pivo, hrbáč na něj kývl a posunkem mu naznačil, že mu chce něco říct…

Benton tohle všechno už jednou viděl a ve své mysli všechen hluk v hospodě – hovor mnoha lidí, cinkání mincí a zvonění sklenic – potlačil, aby se mohl plně soustředit na barmana a mužíčka v širokém klobouku. Jako ve zpomaleném filmu vnímal, jak barman naklonil hlavu k hrbáčovi, a potom znovu uslyšel to podivné chichotavé šeptání, kterým mu odporný skrček sděloval své tajné instrukce.

Zvědavě, s obavami a s něčím, co se velice podobalo strachu, sledoval Benton, jak se výraz v barmanově baculatém obličeji postupně mění, pak uslyšel zasyčení pípy, uviděl, jak se plná sklenice sune po barovém pultu…, aby se zastavila před hrbáčem! Nato barman s přísnou tváří natáhl k Bentonovi ruku s nastavenou dlaní: „Bude to půl dolaru, pane.“

„Ale…“ vydechl Benton a pak nevěřícně otevřel a zavřel ústa. Minci už měl připravenou, protože jí chtěl zaplatit za svoje pivo, ale teď ruku s ní zase stáhl.

„Půl dolaru, pane,“ zopakoval barman zlověstně a doslova vyrval minci z Bentonových prstů, „a nevadilo by vám přesunout se na opačnou stranu baru? Tady je už trochu nával.“ Benton nevěřícně přeletěl očima z barmana na svou prázdnou ruku a z ruky na hrbáče; a ve stejném okamžiku se na něj podíval i hrbáč a ušklíbl se. Benton viděl jen jeho pronikavé, ptačí oči pod širokou krempou klobouku – bez temného obličeje, který je obklopoval. Jedno z těch očí se náhle v mrknutí zavřelo a pak se mužík vrátil ke svému pivu.

„Ale to je moje pivo, které jste mu dal!“ zaprotestoval Benton nahlas. Natáhl ruku, chytil barmana za vyhrnutý rukáv a sledoval ho kolem baru, dokud mu to tlak nahloučených štamgastů dovoloval. Barman se konečně otočil.

„Pivo, pane?“ Na otylém obličeji už byl zase úsměv. „Jistě – zaplatil jste za ně půl dolaru.“

Hluk v hospodě znovu dolehl k Bentonovu sluchu. Otočil se a pomocí loktů se začal prodírat z přeplněné místnosti k východu. Koutkem oka si všiml, že mužík už také odešel. Žízniví zákazníci okamžitě zaplnili prostor na rohu baru, který okupoval.

Venku na čerstvém vzduchu se Benton začal divoce rozhlížet na všechny strany, ale v duchu se napůl bál, že by mohl zahlédnout postavu, kterou hledal. Tajemný hrbáč však zmizel, jako by se vypařil.

„Čert aby ho vzal!“ zavolal Benton v náhlém návalu vzteku a procházející policista si ho přísně změřil pohledem.

K Bentonově uklidnění rozhodně nepřispělo, že jej policista sledoval po celou cestu do kanceláře.

* * *

V poledne příštího dne vyrazil Benton z kanceláře jako po výstřelu startovní pistole. Čtyři bloky, které ho dělily od Býka a keře, skoro proběhl. Zastavil se jen, aby si před zrcadlem ve výkladu upravil vázanku a posunul si klobouk trochu agresivněji do čela. Uvnitř bylo přeplněno jako vždy, ale on se rozhodně prodral k baru – když se napřed čichem přesvědčil, že vzduch je čistý, ergo že tam mrňavý hrbáč naprosto určitě není.

Skoro ihned se mu podařilo upoutat barmanovu pozornost. „Barmane, pivo, prosím. A –“ ztišil hlas, „– rád bych si s vámi promluvil, pokud by vám to nevadilo.“

Hostinský se důvěrně naklonil nad pult a Benton ztišil hlas ještě více, prakticky v šepot: „Ehm, kdo byl ten mrňous? Byl to snad majitel tohohle podniku? Trochu excentrický, že?“

„Ehm?“ řekl barman a zatvářil se zmateně. „Koho myslíte, pane?“

Nefalšovaně překvapený výraz v obličeji obtloustlého muže Bentonovi prozradil vše, co chtěl vědět, ale přijmout to jednoduše nedokázal; podruhé už ne. „Myslím toho hrbáče,“ zvedl v zoufalství hlas. „Drobného mužíčka v širokém černém klobouku, který včera seděl na rohu barpultu – smrděl jako tchoř a vypil mi moje pivo! Copak si na něj nevzpomínáte?“

Barman pomalu zavrtěl hlavou a zamračil se, pak zavolal na jednoho ze stojících mužů: „Hej, Joe! Na minutku.“ Od davu se oddělil podsaditý chlápek ve tvídovém saku a placaté čepici. „Joe,“ řekl barman, když došel k pultu, „ty jsi tu byl včera kolem oběda, nevšiml sis… ehm… jak jste to říkal, pane?“ Obrátil se na Bentona.

„Malého hrbatého mužíka v širokém černém klobouku,“ zopakoval Benton trpělivě. „Seděl tady na rohu. A páchl jako mrtvá krysa.“

Joe se nad tím chvíli zamyslel a pak řekl: „A byl ste vopravdu v týdle hospodě, vašnosto? Víte, votrapy a tuláky tady netrpíme. Harry se s takovejma nemazlí. Že jo, Harry?“ Kývl směrem k barmanovi.

„Ne, to tedy ne, pane. Podobní lidé mě znervózňují. Nechci je tady.“

„Ale… tohle je Býk a keř, ne?“ Benton se téměř rozkoktal, divoce se rozhlížel kolem sebe, jako by hledal někoho, kdo by se ho zastal.

„To tedy je, pane,“ přisvědčil barman Harry a zamračil se. Na tváři se mu objevil podezíravý výraz.

„Ale –“

„Je mi líto, šéfe,“ prohlásil Joe tónem, který nepřipouštěl námitky. „Určitě ste se splet‘. Musela to bejt jiná hospoda.“ Jak on tak barman se od něj odvrátili, ale když zmateně vycházel z hospody, cítil na zádech jejich pohledy. Znovu se mu vybavily verše, které slýchal v dětství:

Dnes tam nebyl už zas –

Ať jde pryč, nestraší nás!

„Hej, pane!“ zavolal na něj najednou barman. „Tak chcete to pivo nebo ne?“

„Ne!“ odsek] Benton a pak z náhlého popudu dodal: „Dejte ho jemu – až sem zase přijde…“

* * *

V průběhu příštího měsíce se s Bentonem udály jisté změny, změny, které by bezpochyby vzbudily oprávněné starosti u každého, kdo ho znal. Například se vzdal dvou svých dlouho zažitých zvyků. Za prvé: místo toho, aby trávil cestu do zaměstnání ve svém kupé ponořen do četby novin, jak to dělával pravidelně už skoro devět let, strávil teď první polovinu cesty procházením celého vlaku a nakukováním do jednotlivých kupé, přičemž měl v obličeji zvláštní napůl zmatený a napůl omluvný výraz. Za druhé: jen zřídka teď svačil v kanceláři a místo toho se vydával do města, aby si dal pivo a sendvič v náhodně zvolené restauraci. (Ale nikdy U Býka a keře, přestože pokaždé zjistil, že ho kroky zavedly do blízkosti tohoto podniku. A každému, kdo by ho sledoval, by určitě bylo divné, jakou pozornost Benton hostincům věnuje – skoro jako by je hlídal.)

Pak přišlo léto, a když se neobjevil žádný další projev Bentonova problému – začal na všechno zapomínat a postupně to přeřadil do kategorie mentálních fenoménů všeobecně známých jako ‚vidiny‘, ačkoliv se nikdy dřív s ničím takovým nesetkal. A jak léto spělo ke svému vrcholu, vytratil se i nepříjemný pocit v hloubi jeho mysli a nakonec sám sebe přesvědčil, že vidiny zmizely nadobro.

Ale mýlil se…

A pokud se dvě předchozí setkání dala považovat za vidiny, to třetí nebylo možné nazvat jinak než noční můrou!

Přišel červenec a s ním čas dovolených. Benton si už dávno pro sebe a pro svou ženu rezervoval pobyt v drahém a vybraném přímořském letovisku daleko od města, které nazýval svým domovem. Jezdili tam každý rok. Tohle pravidelné vyhození si z kopýtka Bentonovi dovolovalo dopřát si celých čtrnáct dní, po které mohl předstírat, že je něco víc než jen pouhý úředník mezi lidmi, kteří jeho výmysly považovali za skutečnost a tím je utvrzovali i v něm.

Poslední pátek před odjezdem se už nemohl dočkat konce pracovní doby, a když konečně nadešel, rozjel se domů pracovním vlakem ve stavu příjemného vzrušení. Zítřek už jej uvidí, jak odjíždí za sluncem a mořem; zavazadla už byla zabalená, lístky rezervovány. Ještě jednou se pořádně vyspí – a pak, hned ráno…

Když procházel domovními dveřmi, pískal si, ale jakmile vešel do chodby, okamžitě zapomněl melodii. Překvapeně se zastavil a zavětřil, pak s odporem nakrčil nos. „Fuj! Nejspíš se zase ucpala kanalizace,“ řekl nahlas. Ale v tom jedovatém puchu bylo něco zvláštního, něco zlověstně povědomého; a najednou, aniž přesně věděl proč, začaly se Bentonovi ježit vlasy na temeni hlavy. Po zádech mu přeběhl mráz.

Rychle přeběhl z chodby do obývacího pokoje, kde byl pach ještě mnohem odpornější, a tam se znovu zastavil, protože si konečně vzpomněl, co to je za zápach a kde a kdy se s ním už setkal.

Když uviděl na svém vlastním křesle nedbale pohozený příšerně známý klobouk – měkký černý klobouk se širokým okrajem, místnost se s ním zatočila!

Klobouk pod jeho fascinovaným pohledem rostl, roztahoval se, až se zdálo, že zaplní celý dům, celou jeho mysl, ale pak od něj Benton odtrhl oči a kouzlo tím přerušil. Z ložnice nahoře se ozývaly tiché, dušené zvuky: sténání bolesti – nebo rozkoše? A když k jeho sluchu dolehlo neuvěřitelně obscénní a dobře známé chichotavé šeptání, s hrůzou se vymanil z pomyslných okovů šoku a rozběhl se o překot po schodech.

„Heleno!“ zaječel a rozrazil dveře ložnice, právě když se ozvalo další zasténání – a pak zavrávoral a musel se přidržet dveřního rámu, protože to, co uviděl, ho zasáhlo silou fyzického úderu!

Hrbáč ležel nahý na Bentonově posteli, znetvořená záda pokrytá sítí modrých žil. Jeho rozcuchané mastné vlasy napůl zakrývaly Helenina bílá ňadra a jeho špinavé ruce rejdily jako krabi po jejím žádostivě prohnutém těle. Oči měla přivřené, otevřenými ústy lapala po dechu a celý její postoj vyzařoval naprosté odevzdání. Prsty štíhlých rukou křečovitě zatínala do hrbáčových rytmicky se pohybujících hýždí…

Benton chraptivě zaječel, vytřeštil oči a na okamžik strnul naprostým zděšením. Pak se vrhl vpřed a natáhl se po mužíkovi, nadán v tu chvíli silou od boha i ďábla, prsty zkřivené jako dravci spáry – ale ve stejném okamžiku sklouzl hrbáč na druhé straně z postele a zmizel z jeho dosahu. S rychlostí takřka neuvěřitelnou se oblékl, a zatímco Benton opile vrávoral po místnosti, přeletěl jako velký šedý netopýr zpátky přes postel. Jeho obličej při tom těsně minul ležící Helenu a Benton znovu uslyšel to zatracené chichotavé šeptání, pak mužík dopadl na podlahu a vyběhl z místnosti.

Benton, běsnící vztekem, si nevšiml, že jeho žena náhle zamrkala, neviděl ani, že její oči byly zvláštním způsobem zakalené. Když však probíhal kolem ní, Helena náhodou natáhla nohu a on o ni zakopl, takže na chodbu vyletěl šipkou.

Než se zase postavil na nohy a zadýchaně se opřel o zábradlí, hrbáč už stál u předních dveří a svůj široký klobouk měl opět na hlavě. Ohlédl se po něm, oči jako nějaké zlověstné šperky ve stínu obruby, a to poslední, co zmučený majitel domu uviděl, než za sebou nezvaný návštěvník tiše zavřel dveře, bylo hrůzné, zlověstné mrknutí!

Když Benton asi o dvacet sekund později doběhl k zahradní brance, nijak zvlášť jej nepřekvapilo, že mužík v klobouku zmizel beze stop…

* * *

V následujících dvou týdnech se Benton často snažil vybavit si to, co následovalo, když se po hrbáčově útěku vrátil do domu, ale nikdy se mu to nepodařilo tak, aby ho to uspokojilo.

Vzpomínal si na zuřivá obvinění, která tehdy pronesl, na jedovatou žlučovitost svých slov, na nelíčený údiv jeho ženy, který ho jen ještě více popudil, na výraz překvapení Helenina rudnoucího obličeje, když ji začal nemilosrdně fackovat. Vzpomínal si, jak všechno popírala a co na něj křičela, když se nakonec zamkla v koupelně. „Cvoku! Cvoku!“ ječela. A potom odešla a kufry, které už měli zabalené, si vzala s sebou.

Čekal na ni až do pondělí – po většinu té doby se nacházel ve stavu lehkého šoku – a pak zašel do místního železářství a tam si koupil ostrý italský nůž s dlouhou čepelí…

* * *

Od té doby uplynulo čtrnáct dní a Benton se stále toulal po ulicích. Byl špinavý, neoholený, hladový, ale pevně odhodlaný. Někde, někde najde mužíčka v příliš velkém svrchníku a černém měkkém klobouku, a až se mu to podaří, vrazí hrbáči nůž do jeho slizkého břicha až po střenku a pak mu vyřízne mozek z hlavy skrz to jeho zatracené mrkající oko! I teď, když křižoval noční ulice, v duchu viděl ty jeho oči zářící jako šperky, bystré, jasné a vodnaté, a v nose cítil morbidní puch zrůdy, z jejíhož obličeje na něj ty oči hleděly.

A v hlavě mu stále dokola zněla mámina říkanka:

Jednoho dne, kousek za lesem,

muže, co tam nebyl, viděl jsem.

Dnes tam nebyl už zas –

Ať jde pryč…

Ale ne, Benton si nepřál, aby ten zrůdný skřet zmizel, naopak, zoufale ho toužil najít!

Dva týdny, čtrnáct dní šílenství a deliria, ale i skrze šílenství před ním neustále zářil jeho cíl jako maják. Kdo, co, proč? Benton nevěděl a teď už to ani vědět nechtěl. Ale někde, někde…

Počínaje prvním úterkem po tom večeru noční můry, nasedl každého rána do pracovního vlaku, aby jako dřív proslídil všechna jeho kupé, v čase polední svačiny číhal v krámu proti hospody U býka a keře, kde obvykle zůstával až do zavírací hodiny, a mezitím bloudil ulicemi všech vesnic mezi městem a svým domovem. Protože někde, někde!

‚Domov.‘ To slovo mu chutnalo hořce. ‚Domov,‘ – cha! To bylo k smíchu. A to všechno po jedenácti letech poměrně harmonického manželského života. Pořád na to musel myslet znovu, na Helenu, pak na hrbáče, pak na oba dva spolu… a v příštím okamžiku se mu v hlavě rozbřeskl náhlý nápad.

Čtrnáct dní – čtrnáct dní včetně dneška – a teď byl sobotní večer! Kde by byl teď, kdyby se celá ta noční můra nikdy nepřihodila? Přece ve vlaku se svou ženou, vraceli by se z dovolené!

Bylo možné, že –

Benton se podíval na hodinky a ruce se mu začaly nezvládnutelně třást. Za deset minut devět: Vlak v devět nula nula přijede do stanice za pouhých deset minut!

Divoce se rozhlédl kolem sebe, a když se vrátil zpátky do reality, zjistil, že se nachází v jedné ze zadních uliček města, v němž bydlí. V očích se mu divoce zalesklo a pak se mu na tváři objevil podivně pokřivený úsměv, když si uvědomil, že je jen několik bloků od nádraží…

Nevšimli si ho, když vycházeli ze stanice: Helena v lodičkách na vysokých podpatcích a slušivých letních šatech, hrbáč jako obvykle ve svém směšném svrchníku a širokém klobouku. Ale Benton je viděl. Byli (pořád mu to připadalo naprosto neuvěřitelné) zavěšeni jeden do druhého, Helena zářila jako novomanželka, hrbatý mužíček vedle ní páchnoucí a špinavý. A pak, zatímco se dusil vztekem ve stínu vchodu krámu přes ulici, uslyšel zase to obscénní chichotavé šeptání.

V příštím okamžiku se hrbáč zastavil a zadíval se do tmy, kde se krčil Benton. Benton tiše zaklel a stáhl se; ačkoliv byla ulice prakticky opuštěná, nechtěl ještě, aby ho viděl.

Ale on už ho uviděl!

Hrbáč si pozvedl Heleninu ruku k ústům a v pitoreskní parodii kavalírství ji políbil. Něco odporného jí zašeptal a pak, zatímco Helena bez jediného slova odcházela, otočil se a upřel pohled svých ohnivých očí na Bentonův úkryt. Číhající muž už na nic nečekal. Vyskočil na ulici s nožem hrozivě napřaženým v pravici, ale hrbáč se jen rychle otočil na patě a bez okolků se dal na útěk, až za ním šosy svrchníku vlály jako křídla velké zmrzačené můry.

Benton se rozběhl za ním hnán pomstychtivým vztekem a vzdálenost mezi nimi se rychle zmenšovala. Jak se k prchajícímu hrbáči přibližoval, jeho dech se zrychloval a ruka se mu sama zvedala k smrtelné ráně.

Pak skřet hbitě zahnul za roh a zmizel v boční uličce. O pouhou sekundu později do její tmy vběhl i Benton. Zarazil se, nohy mu uklouzly na dláždění. S vypětím sil zklidnil svůj dech.

Ticho…

Ten ďábel mu zase unikl! Až ho –

Ne, tamhle byl – krčil se jako krysa zahnaná do kouta ve stínu zdi.

Benton se zhluboka nadechl a čepel jeho nože se zablýskla, jak opisovala oblouk směrem k hrbáčově hrudi, ale mužík se přikrčil a proklouzl mu pod rukama jako kulička rtuti. Než se Benton vzpamatoval, běžel už zase po ulici, zanechávaje za sebou jen ozvěnu svého odporného šeptání.

Chichotavý šepot vynesl Bentona do nových výšek zuřivé krvežíznivosti. Slepý ke všemu kromě pronásledování se rozběhl po hrbáčově stopě. Když však vybíhal zpátky na hlavní ulici, přehlédl světla taxíku, přeslechl vřeštící houkačku – jen jakoby z velké dálky zaslechl skřípění brzd a pískot mučených pneumatik – a proto jej temnota bezvědomí zasáhla naprosto nečekaně…

* * *

Milosrdná ztráta vědomí nevydržela dlouho. Benton se brzy vzpamatoval a zjistil, že leží ve strouze. Na obličeji měl krev, v uších mu hučelo a ulice se mu točila před očima.

„Ach, bože!“ zasténal, ale slova z něj vyšla zmrzačená jako jeho tělo, příliš tichá, než aby je někdo slyšel. Pak ulice konečně našla správnou polohu a přestala vířit. Benton ucítil bolest šířící se odněkud od pasu až k jeho šíji. Pokusil se pohnout, ale nemohl. Uslyšel zvuk běžících nohou a s vypětím všech sil otočil hlavu, čímž probudil další agónii bolesti. Z roztrženého ucha mu kapala krev. Pohnul rukou, jen o kousíček, jen jako když ohne prst.

„Bože, pane, co jste to udělal, co jste to udělal?“ blekotal řidič taxíku. „Ježíši, ach Ježíši, vy jste zraněný, vy jste zraněný. To nebyla moje chyba, já za to nemůžu!“

„Na tom nezá… ou!… leží,“ vydechl Benton. Bolest v dolní polovině jeho těla vybuchla v agónii, která hrozila zbavit ho znovu vědomí. „Jenom… mě doneste… ou, do svého… vozu a… nemocnice nebo… k lékaři.“

„Jistě, pane!“ zvolal muž a rychle vedle něj poklekl.

Kdyby neměl Benton nos ucpaný zasychající krví, ucítil by hrbáče ještě dřív, než uslyšel jeho hrozné šeptání. Při tom trhnul hlavou a přivodil si tak další agónii strašné bolesti. Z temnoty pod širokou obrubou klobouku se na něj upíraly dva zářící body.

„Ou… doufám, že už jsi… spokojený?“ zeptal se zmučeně a ruka mu bezmocně zašátrala po noži, který teď ležel někde na ulici.

A pak ztuhl. Jakkoliv rozlámané a bolavé bylo jeho tělo i jakkoliv zoufalá byla jeho zranění a bolest – Benton strnul, když v odpověď na jeho tichou otázku hrbáč pomalu zavrtěl hlavou!

Ochromený, překvapený a zděšený Benton jen zalapal po dechu. Veškerá bolest a utrpení byly najednou zapomenuty, když s očima vytřeštěnýma hleděl, jak hrbáč opakuje známé gesto, scénu, kterou měl hluboko vtisknutou v mysli: obscénní šeptání do taxíkářova ucha, mrkání jasných ptačích očí, zmatený výraz, který se rozšířil na bledém obličeji vyděšeného muže. Ulice se před Bentonovýma očima znovu roztočila, když viděl, že se taxíkář jako ve snu vrací ke svému vozu.

Benton se pokusil zaječet, ale jediné, co z něj vyšlo, bylo chraptivé zakašlání. Jeho ruka křečovitě sevřela hrbáčův špinavý kotník a zaťala do něj prsty. Mužík tam stál jako kotva a ulice kolem nich se zase ustálila, zatímco Benton sváděl marný boj se svým polámaným tělem ve snaze postavit se na nohy. Nemohl. Něco s jeho zády nebylo v pořádku, něco se zlomilo. Rozkašlal se, pak zasténal a uvolnil svůj stisk, znovu obrátil hlavu, až se jeho pohled střetl s hrbáčovým.

„Prosím…“ zašeptal. Ale jeho slova přehlušil řev burácejícího motoru, kvílení prokluzujících pneumatik a to poslední, co Benton viděl kromě obrovské černé masy zadní části taxíku a jeho červených světel, které se rychle blížily, bylo mrknutí na rozloučenou jednoho z těch zlovolných očí…

* * *

Když o několik minut později dorazila na místo nehody policejní hlídka, první, co upoutalo jejich pozornost, bylo bláznivé ječení bělovlasého a naprosto šíleného řidiče taxíku.

SLUNCE, MOŘE A TICHÝ KŘIK

Myslím, že většina spisovatelů ví, kdy napsala ‚majstrštyk‘. A pocity, které to doprovázejí nebo tomu následují, jsou vždycky příjemné. Charles L. Grant – pisatel mnoha skvělých kousků a několika celých postav stejně jako editora antologista – mi zavolal ze Států, když si tuhle povídku přečetl v The Magazíne of F&SF aby mi řekl: „Páni – to je ale povídka!“ Taková pochvala od Charlieho, to už je skutečně něco. A někdo z výboru British Fantasy Society mi řekl, že kdyby v roce 1989 nezískaly cenu moje ‚Plodnice‘, určitě by ji dostalo SM& TK.

Takže by se dalo říct, že roky 1987-88 byly pro mne spisovatelsky i vydavatelsky velice úspěšné: napsal jsem výše zmíněné povídky plus Piknikáře, Umouněnce a Ve Středozemním žraloci nejsou spolu s některými dalšími, v Anglii vyšli poprvé Vampýři! a Zdroj, zatímco v Americe Nekroskop. Po příští dva roky jsem mohl dosyta holdovat své vášni pro Řecké ostrovy –

– Rád bych však dodal, že v žádném případě ne pro ostrov, o kterém píšu v této povídce!

*

Objevují se vždycky v tom ročním období, kdy se vzpamatováváte po Vánocích. Jednoho rána plesknou na rohožku za vašimi dveřmi. Zapomněl jsem na ně, ale včera se mi připomněly.

Julie vstala jako první a vyčarovala lákavou vůni kávy a osmažené slaniny. Já zůstal v posteli, sladce jsem dřímal a přemýšlel jsem o tom, jak skvělé je být zase skoro zpátky v normálu. Už to byly tři měsíce, co se vrátila odtamtud a zotavila se do té míry, aby vstala jako dříve a běhala pro změnu zase kolem mne.

Shora se ozval její sladký hlas: „Pošta, drahý!“ a její pantofle zapleskaly na verandě. Pak na dlouhý okamžik zavládlo ticho – dokud mi nedošlo, co dělá. Věděl jsem to instinktivně, jak se to stává u lidí, kteří se milují. Křičela – ale tiše. A její křik mi pronikal kostmi až k samému morku. Vyskočil jsem z postele jako loutka vedená nějakým šílencem a seběhl jsem po schodišti dolů takovou rychlostí, že jsem si div nezlomil vaz, zatímco ten tichý křik zněl pořád dál a dál.

Julie tam stála s hlavou zvrácenou dozadu a s ústy dokořán, ale ten nekončící zvuk stále nevycházel ven. Její oči vytřeštěně zíraly na věc, kterou držela v bílé, třesoucí se ruce –

Prospekt cestovní kanceláře, samozřejmě…

* * *

Julie procestovala Řecko velmi důkladně se svým prvním manželem. Bylo to před pěti nebo šesti lety, v době, kdy chtěli a pokoušeli se mít děti. Nepodařilo se jim to, protože Julie děti mít nemohla, a tak ji opustil a našel si jinou, která mohla. Žádnou zášť ale necítila. Možná trochu nostalgie.

Když jsme se po letech chystali znovu do Řecka, navrhl jsem místa, která poznali spolu. Možná jsem očekával zasněné výrazy na její tváři, koupající se v paprscích slunce, či zbloudilou slzu při zvucích důvěrně známých melodiích bousouki, linoucích se z krčem spolu s hospodskými pachy. Kdysi mě také někdo připravil o kus srdce, kdysi dávno; možná jsem také chtěl poznat, kolik z Julie patří skutečně mně. Jak se ukázalo, byla moje celá.

Poté, co jsme se vzali, jsme opustili staré stezky a vydali se po panenské půdě. Jinými slovy, začali jsme si vybírat nová místa na prázdniny. Dvakrát do roka jsme sbalili pár svých věcí a vrhli se vstříc slunečnímu svitu, moři a někdy i písku. Písek však nebyl nutnou podmínkou, ne v Řecku. Přinejmenším ne jeho zlatá nebo čistě bílá varianta. Někdy to byly oblázky, jindy úlomky mramoru nebo velké hnědé a černé desky vulkanických útesů, svažujících se do moře – co na tom záleží? Slunce bylo vždycky stejné, a moře…

Moře. Každý, kdo zná Egejské, Iónské a Středozemní moře vůbec, mezi Tureckem a Řeckem, ví, co myslím, když popisuji tato moře jako nepopsatelná. Modrá, zelená, perleťová, tyrkysová v tom úzkém pásu, kde se moře stýká s pevninou: fantastická! Já sám jsem měl vždy nejraději barvy pod mořem. Je v tom něco úžasného: plavat mezi ostrovy, sledovat podivuhodný podmořský svět za tenkým sklem potápěčských brýlí, lovit harpunou.

A tentokrát – posledně, skutečně naposledy – jsme si vybrali Makelos. Ale nesnažte se ho nalézt na mapě. Nenašli byste ho – je velmi malý a jsem si jist, že už tam žádný Angličan víckrát nepojede. Jako letovisko je odepsaný. Osobně s tím mám něco – všechno – do činění, a právě proto tohle píšu. Musím vás ale upozornit: jestliže v každém případě lpíte na Řecku a jste odhodláni riskovat cokoliv, co by se vám mohlo přihodit, nečtěte dál. Nerad bych vám to všechno zkazil.

Tak… o čem že to vlastně mluvím? Politické problémy, nedokončené hotelové pokoje, znečištěné koupaliště? Ne, nic takového. Takový druh dovolené stejně nepěstujeme. Jsme ten typ, který nemá rád vyšlapané cestičky. Proto Makelos.

Nemohli jsme tam letět přímo: ostrov je tvořen plochým pohořím vypínajícím se rovnou z moře a primitivní přistávací dráha, která je nahoře, se hodí leda pro Skyvany. Takže jsme použili přeplněné tryskové letadlo do Athén, noc jsme strávili ve městě a dopoledne jsme urazili zbytek cesty létající řeckou krabičkou od zápalek. Necelou hodinu od Athén a před Kykládami jsme klesli do bavlno-vlněných mraků, které byly tím prvním, co jsme zahlédli z cíle naší cesty.

Byl sotva pět kilometrů dlouhý a půl druhého kilometru široký. Makelos. Bylo tam také ‚město‘, rovněž pojmenované Makelos, položené na jednom konci ostrova, kde dvojice výběžků vytvořila něco jako přístav. Zbytek ostrova kolem středového útesu byla jen skaliska porostlá křovím a zakrslými vavříny, množství olivových hájů, mandloně a nějaké ořechovníky, opuncie a několik osamělých citroníků. A samozřejmě záplava divokého kvítí, které provonělo okolní vzduch.

Minulý rok se dalo ve městě pronajmout několik pokojů. Jenže město, to nebyl náš styl. Letos ostrov nabízel něco jiného: osamělou hospůdku, spravující tři oddělená apartmá ve stylu bungalovů nebo ‚vilek‘, vše uhnízděno v údolí vzdáleném tři kilometry po pláži od města Makelos. Na ostrově bylo jen jedno nebo dvě taxi (místní cesty nebyly o mnoho víc než stopy vyjeté pneumatikami), žádné stánky s rychlým občerstvením a žádné přeplněné oblázkové pláže omývané mořem složeným z jedné třetiny z opalovacího oleje a ze zbylých dvou z namačkaných těl turistů!

Snesli jsme se dolů jako peříčko, dorolovali jsme k větry ošlehané kůlně, ze které se vyklubala letištní hala, vysedli jsme z letadla, vešli jsme do kůlny předem a zase jsme z ní vyšli ven zadem a nakonec jsme nasedli do připraveného odvozu. Byli tam i jiní turisté, ale my jsme byli příliš vzrušení na to, abychom jim věnovali přílišnou pozornost; také tam byla hrstka zarputile se tvářících ostrovních Řeků – soudili jsme, že jsou to Makelosané. Ano, tvářili se zarputile. Možná nám to mělo napovědět něco o jejich ostrově.

Naše pasy byly při průchodu letištní boudou oraženy athénským razítkem s místní variantou a z úředníka, který to udělal, se vyklubal náš řidič. Velmi zaměstnaný člověk – představil se nám rovněž jako starosta Makelosu! Tažná část našeho povozu byla tříkolka – byl to vlastně přestavěný traktor, táhnoucí za sebou čtyřkolový vozík, vybavený po stranách sedačkami, připomínajícími obrácené kbelíky. Vzpomínám si, že cestou dolů z náhorní plošiny jsem si myslel, že to nikdy nedokážeme; Julie měla po většinu cesty křečovitě zavřené oči a já prožíval každou zatáčku. A náš řídící starosta si celou cestu prozpěvoval nějakou truchlivou řeckou píseň.

Městečko bylo velmi staré, bez těch čistých bílých zdí, jaké jsme zvyklí vídat na ostrovech. Vznášela se nad ním dokonalá atmosféra bezútěšné opuštěnosti. Stačilo by přidat chumáče trávy unášené větrem, a dostali byste ideální místo na filmování westernu. Ale v přístavu se na modré hladině moře houpaly rybářské čluny, snědí Řekové spravovali sítě na přístavní hrázi, staříci pili u dřevěného stolku před hospodou kafe podobné bahnu a láhve s Metaxou a ouzem byly neustále v permanenci. Drolící se zdi starého opevnění připomínaly, byť jen velmi nejasně, někdejší křižácké dobyvatele.

Jakmile se náš povoz dostal k náměstí, byli ostatní pasažéři doma a v suchu; Julie a já jsme však měli před sebou ještě dva kilometry cesty. Náš taxíkář (platilo se zvlášť za cestu tam i zpět – hned jsem se divil, proč to bylo tak laciné!) přenesl naše zavazadla z přívěsného vozíku a postavil je na cestu, počkal, až se oprášíme a protáhneme si nohy, a pak nás naložil do svého ‚taxi‘.

Nechtěl bych útočit na něčí reputaci poznámkami na účet toho starého autobusu; když o tom tak uvažuju, spíš bych tím někomu udělal reklamu, protože kdekoliv jinde na světě by toho krasavce vyřadili z provozu už někdy koncem šedesátých let! Uvnitř to přirozeně byla – svatyně. Řeckého typu, samozřejmě, s amulety pro štěstí, fotkami mamky a taťky a miniaturními ikonami ve stříbrných rámech, které visely a pohupovaly se prakticky všude. A přesto tam bylo dost místa, aby řidič viděl ven.

„Nichos,“ představil se s vážnou tváří, natáhl se ke mně dozadu ze svého řidičského sedadla a pokusil se mi intenzivním třesením vykloubit ruku. Julii, která seděla vedle něj, se představil jako Nick a místo potřesení jí ruku políbil. Fajn, konečně jsme byli v mezích možností mobilní a opustili jsme město. Turisté i vesničané, podobní vyděšeně kvokajícím slepicím, se před námi rozbíhali do všech směrů a hrozili nám přes hustý závoj modrého výfukového kouře.

Nichosovi bylo možná padesát – těžko říct. Měl zářivě hnědé oči, šedivějící vlasy, nahoru zakroucené kníry a pleť hnědou jako dobře vyčiněná kůže. Jeho nikotinem zabarvené zuby a ouzem zavánějící dech byly pro tento kraj typické. „Dobrý starý vůz,“ zkusil jsem zapříst konverzaci, když s námi nemilosrdně drkotal na neexistujících tlumičích dolů rozbitou a hrbolatou cestou.

„Ech?“ pozvedl obočí.

„Auto,“ opakoval jsem. „Jede, ehm, dobře!“

„Velice dobře, děkuji. Auto.“ Zjevně se mnou souhlasil, „Možná neumí dost dobře mluvit anglicky, zlato.“ Julie vždycky říkala, co si myslela.

„Mluvit…“ Nichos kývnutím přisvědčil. Pak najednou pochopil. „Aha – mluvit! Já rozumět mluvit, ano, jenom pomalu. Velmi póóómalu! Potom já rozumět. Dobré ráno, dobrý večer, vítejte v mém domě – přesně! Já jsem v Athény. Tři roky. Hodně mluvit, tam v Athény.“

„Výborně!“ zajásal jsem bez jakékoliv zlomyslnosti. Ostatně, já jsem řecký neuměl vůbec.

„Vy zůstat ve Villas Dimitrios, ano?“ Zřejmě se snažil nějak vyplnit čas. Přirozeně, že jsme chtěli k Dimitriovi, vždyť jsme mu přece zaplatili, aby nás tam odvezl, ne? Ale pak jsem si uvědomil, že jsem v jeho hlase zaslechl zvláštní tón, jako by ho to skutečně zajímalo a dělalo mu to starosti.

„Je to hezké místo?“ zeptala se Julie.

„Hezké?“ opakoval. „Překrásné!“ Afektovaně poslal vzdušný polibek ve směru našeho cíle. „Překrásné moře – na plavání, překrásné!“ Pak pokrčil rameny a dodal: „Celá Makelos taky. Ale voda od Dimitrios – voda na pití – ona není dobrá. Žízeň? Dobrá – pijte colu. Pijte pivo. Pijte vodu v lahvích. Pijte víno – velmi levné! Nepijte vodu. V Dimitrios velká díra. Hluboká, ehm – studna? Ano? Voda v studna špatná. Všude kolem Dimitrios špatná. Dobrá pro olivy, pro citrony, ne dobrá pro lidi.“

Nakonec jsme pochopili, co nám chtěl říct, i když to nebylo ani zdaleka tak snadné, jak to teď vypadá. Pokud šlo o tu situaci s vodou: i to bylo pro tento kraj typické. Stejně jsme na cestách nikdy nepili místní vodu. „Je to překrásné místo,“ řekl jsem. „Opravdu.“

Znovu se na mne podíval přes rameno a znovu pokrčil rameny: „Překrásné, ano.“ Teď už to však neznělo příliš přesvědčivě. Řekové jsou známí velmi neurčitým vyjadřováním.

Opustili jsme město Makelos a zamířili jsme jižně kolem centrální náhorní roviny, poskakujíce po prašné a hrbolaté cestě, po které se dalo jet jedině krokem. K moři přivrácený svah tvořil pás žlutě lemovaných, oslnivě bílých skalisek, táhnoucí se souběžně s mořem po naší levici. Byli jsme teď pouhých deset nebo dvanáct metrů nad hladinou moře a pod sebou jsme mohli vidět mělké zálivy a záblesky bílých oblázkových pláží, vroubících plochu oceánu. Vypadalo to tu jako ráj pro rybáře. Sice ne jako u jižního pobřeží Anglie (nic se nevyrovná sluncem prohřátému doverskému pobřeží s bahnitým dnem), ale tím zajímavější to bude. Člověk musí být vážně dobrý, aby tady chytil rybu!

Vytáhl jsem z kapsy malý papírový balíček a rozbalil jsem ho: několik lesklých kovových hlavic k harpuně, které jsem koupil v Athénách. Při troše štěstí se budou hodit na mou harpunu. Nichos se znovu obrátil: „Rád rybaříte? Já chytil hodně! Velký rybář!“ Pak se mu na tváři znovu objevil ten neurčitý výraz. „Vy rybařit v Dimitrios? Nejíst. Vy rád rybařit – dobře! Chytit ji, ryba, – střelit, možná zabít – ale nejíst. Okay?“

Začínal jsem si dělat starosti. Julie také. Obrátila se na sedadle a tázavě se na mne podívala. Naklonil jsem se dopředu: „Nichosi, co tím chceš říct? Proč bychom nemohli sníst, co ulovím?“

„Můj dům!“ zvolal místo odpovědi, když jsme projížděli zatáčkou kolem malého hájku. Zašklebil se a ukázal rukou.

Nad námi se vypínala stromy porostlá stráň, olemovaná křovím a středomořskými piniemi. Mezi pokroucenými olivovníky prosvítaly v ranním slunci bíle natřené okenní rámy. Dům byl umístěn ve svahu a jeho okrová střecha do něj jakoby volně přecházela. Ve stráni nad ním jsem viděl kamenné zídky tvořící uzavřené terasy a ještě výše, kde se hora vypínala k nebi, nás oslňovaly siluety koz vzdorujících zemské tíži.

„Já ukážu!“ prohlásil Nichos a zahnul vpravo na cestičku, která se ostře vinula v závratných serpentinách k domu. Drželi jsme se zuby nehty, zatímco s nedbalou zručností dojel skoro až na zápraží domu a zaparkoval své taxi pod olivovník obtížený plody. Galantně nám otevřel dveře vozu a zavolal na svou ženu: „Katrin… Hej, Katrin!“

Zdrželi jsme se tam asi hodinu. Pili jsme studené pivo a jedli k němu znamenité obložené chleby se salámem, plátky rajčat a sýra z kozího mléka. Obdivovali jsme se dětem, kozám i kuřatům a samozřejmě jejich domku. Byl to účinný způsob, jak změnit téma rozhovoru. A na Nichosovu náhlou zamlklost (bylo to to, co jsme si mysleli, nebo jen špatné komunikační schopnosti?) jsme nemysleli, dokud jsme zase nevyrazili do Villas Dimitrios.

To místo bylo jen půl druhého kilometru vzdálené – vzdušnou čarou. Ale cesty na pobřeží umějí být hezky klikaté. I tak bychom tam pravděpodobně došli dřív, než nám Katrin udělala ty sendviče. Díky členitosti terénu nám přírodní krásy údolí zůstaly utajeny až do posledního okamžiku.

Vystoupali jsme možná třicet metrů nad hladinu moře, kde cesta končila a měnila se v míň než pěšinku. Tam Nichos konečně použil brzdu. Seděli jsme v té žhnoucí peci vozu a dívali se přes zaprášená, mušinci pokrytá okna dolů na Villas Dimitrios. Bylo to… idylické!

Od výběžku, na kterém jsme stáli, spadala pevnina možná půl kilometru postupně k zálivu. Ramena zálivu byla skalnatá, ale pláž mezi nimi byla písečná. Bílý písek, Juliin oblíbený druh. Dejte jí knihu, bílou písečnou pláž a trochu stínu, a já můžu klidně celý den plavat. Hospoda stála těsně u břehu moře: dlouhý nízký dům se střechou z červených tašek, vpředu s dřevěným mřížovím, po kterém se pnula vinná réva a buganvilie. Z komína stoupal mlžně modrý kouř a kolem byla pečlivě upravená zahrádka. Za domem, odděleny od něj i jedna od druhé olivovým houštím, se leskly tři stavby z kamene tak oslnivě bílého, až z toho bolely oči. Bungalovy neboli ‚villas‘.

Nichos se na to stěží podíval; pro něj to nebylo nic nového. Pak ukázal přes malé údolí na jeho vzdálenou stranu. Tam, kde se barva podkladu měnila na hnědou a žlutou u paty příkrého útesu, kde pod vyčnívajícím převisem byly stíny temné až do černa, tam byla jeskyně. Úzká pěšinka ji spojovala s údolím.

„Tam,“ řekl Nichos a znovu podle svého zvyku pokrčil rameny. „Studna. Voda, on ne dobrá…“ Tvářil se při tom nadmíru vážně.

„Voda byla otrávená?“ pobídla ho Julie.

„Ech?“ potřásl hlavou a pak přikývl, „Teď je otrávená!“

„Nerozumím,“ řekl jsem. „Co že je –“ ukázal jsem na temnou skvrnu pod převisem, „– tam?“

„Studna,“ opakoval. „Dolů v jeskyně. Ale voda, on… hm, jako krabi, víte… Rozumíte – krabi v moři?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Julie. „V Anglii je jíme.“ Zavrtěl hlavou a zatvářil se velice nešťastně. „Tady také,“ řekl. „Ale ta věc není krab. Velmi malý.“ Předvedl asi tak dvoucentimetrovou vzdálenost mezi palcem a ukazováčkem.

„A nejíme je. Velmi špatné! Lidé byli… nemocní. Oni umírali. Přišli lidé od vláda z Athén. Přinesli, ehm, chemikálie? Dali do studny. Jed na kraby.“ Znovu pokrčil rameny. „Už všechno okay – možná. Ale já říkám, nepít vodu.“

Než jsem mohl nějak odpovědět, vystoupil z vozu a postavil naše zavazadla na prašnou cestičku. Šel jsem za ním. „Vy nás neodvezete dolů?“

„Jet dolů – okay,“ pokrčil rameny, tentokrát omluvně. „Jet nahoru – těžké! Příliš… jak vy říkat?“ naznačil rukou sklon. „Příliš strmé?“

„Správně. Můj vůz velmi hezký – taky velmi starý! Je mi líto.“ Zvedl jsem kufry a Julie se chopila cestovní brašny. Nichos se nám nepokusil pomoci, jen se mírně neohrabaně uklonil a řekl: „Vy viděli můj dům? Máte problém, přijďte mluvit. Dobré ráno.“ Pak zmizel ve svém voze. Zacouval, otočil se, znovu se zastavil a vyhlédl z okna: „Hej, pane, dámo!“

Otočili jsme se.

Ukázal: „Pokračovat po cestě je zdlouhavé. Jít přímo dolů, velmi snadné. Ehm, jak vy říkáte – zkratka? Tak. Jedu. Uvidíme se za dva týden.“

Dívali jsme se za ním, dokud nám nezmizel z očí. Když jsem si pak lépe prohlédl terén, připustil jsem, že má pravdu. Pěšinka pokračovala po hřebenu srázu dolů v ostré pravotočivé zatáčce a dál po udusaném hliněném svahu na dno údolí. Byla strmá, ale slušný vůz by to zvládl – určitě i Nichosovo taxi, pomyslel jsem si. Ale pokud sejdeme ze stezky a pustíme se dolů svahem přímo, ušetříme si dvě stě nebo tři sta metrů cesty. A hlavně, svah skutečně nebyl nijak zvlášť prudký. Zvládli jsme to bez potíží a posadil jsem se při tom jen jednou, když mi uklouzly nohy.

Sotva jsme se dostali na úroveň moře, vyjel nám naproti náš hostitel pro příštích čtrnáct dní v třaskající a rachotící řecké tříkolce s vozíkem. Dimitrios měl klobouk se širokou obrubou proti slunci, ale potil se zrovna tak hrozně jako my. Alespoň jsme tak soudili z toho, jak si stále utíral čelo, když nakládal naše kufry dozadu na vozidlo. Vyhoupli jsme se za nimi a usadili se, s nohama volně visícíma dolů. A pak jsme vyjeli vstříc našemu prázdninovému útočišti.

Bylo nám vedro a šaty se nám lepily na kůži, proto snad nebylo nic divného na tom, že jsme všichni tři mlčeli. Možná si náš hostitel všiml, jak nepohodlně se cítíme, a chtěl, abychom se ubytovali dřív, než nás zahrne pravým řeckým šarmem. Každopádně celou cestu neřekl ani slovo. Pak odemkl dveře našeho bungalovu, předal mi klíč a pomohl mi přenést zavazadla dovnitř. Vyšel jsem s ním ven, zatímco Julie se věnovala rituálu vybalování.

„Horko,“ řekl konečně. „Horko, slunce…“ Řekové mají mimořádné nadání pro konstatování samozřejmostí. Potom se rozhodl dohnat to až do extrému a mávl rukou směrem k pláži, moři a hospodě: „Pláž. Moře. Hospoda. Na plavání. Jídlo. Mám jídlo, pití. Také prodám jídlo pro vás na vaření…“ Bungalov byl vybaven vlastní samoobslužnou kuchyní.

„Skvělé,“ usmál jsem se. „Uvidíme se později.“

Chvíli si mne prohlížel, oči jako kalná světla v temném stínu jeho klobouku, a pak udělal letmý pohyb, něco mezi pokrčením ramen a přikývnutím. Vrátil se ke svému vozidlu, nastartoval ho, a zatímco jeho rachocení sláblo v dáli, odešel jsem dovnitř chaty, abych se trochu porozhlédl.

Julie právě plnila zásuvky náhradním šatstvem a současně vršila na židli vratkou pyramidu čtivá. Pokud se jednalo o knihy, byla nenasytná. Vůči mně stejně tak. Takže žádný důvod ke stížnostem.

Ubytování na řeckých ostrovech kolísá v rozmezí od ohavného až po vcelku ucházející. Nebo jestli to chcete zaobaleněji, s trochou štěstí může být docela slušné, ale zřídkakdy lepší. Bungalovy ve Villas Dimitrios byly… nu, v pořádku. Ale zaplatili jsme si za to, a proto jsme to očekávali.

Nejprve jsem šel zkontrolovat odtoky. Kanalizace na řeckých ostrovech nebývá nikdy lepší než pouze základní. Koupelna byla sice vkusně, ale celá vykachlíkovaná, dokonce i strop! Vana tam nebyla, zato solidní sprcha a na druhé straně té malé místnůstky klozet a umyvadlo. Sprcha se dala připevnit na kachlíky a pak jste mohli nechat vodu volně stříkat – co se netrefilo do umyvadla, odteklo po zemi do odtoku a pak – kam? To byla další věc, která platí pro řecké příslušenství: nikdy jsem nebyl schopen zjistit, kam co odtéká.

Koupelna však měla i své chyby: nebyla tam například zátka do umyvadla ani do sprchového koutu a v odtoku v podlaze nebyla mřížka. Možná, že jsem zmlsaný, ale rád vídám na odtocích mřížky a ne jen černé otvory do neznáma. Stejně tomu bylo v miniaturní ‚kuchyňce‘ (byl to přístěnek pod převislou střechou, vybavený výlevkou s odtokem, dvouplotýnkovým plynovým sporákem, kredencí s plynovou bombou a policí na hrnce a nože, přišroubovanou na stěně – vše velmi hezké a vybavené skrytým ventilátorem u stropu) žádná zátka ve výlevce, žádná mřížka v odtokovém kanálku.

Hlasité jsem si postěžoval Julii.

„Nestrkej dovnitř prsty a nic tě do nich nekousne!“ zazněla z ložnice její rada.

„Strkat dovnitř prsty?“ Právě jsem si prohlížel nátrubek sprchy a myslel jsem na něco jiného.

„Do odtoku,“ odpověděla. Vyšla z ložnice, oděná jen do sandálů a spodního dílu bikin. Obdivné jsem hvízdl, načež se cudně otočila, natáhla si podprsenku a výmluvně zamávala jejím zadním proužkem. „Zapni mi ji.“

„Tomu říkám rychlý start,“ řekl jsem.

„Už jsem všechno vybalila,“ pochlubila se s jistou dávkou uspokojení. „A nářadí velkého bílého lovce je taky úhledně uložené. To všechno bylo provedeno zdarma – zatímco on zkoumal odpady.“ Pak si vzala osušku a tubu opalovacího krému a zamířila ke dveřím. „Kdo bude poslední v moři, je perverzník!“

* * *

O pět minut později jsem se vydal za ní. Vybrala si místo v polovině cesty mezi bungalovem a nejsevernějším výběžkem zátoky. Její červený ručník byl jako cákanec krve na bělostném písku asi dvě stě metrů na sever od hospody. Vzal jsem potápěčské brýle, šnorchl, ploutve, nějaké silnější rybářské šňůry a starou zhadrovatělou deku s užmoulanými rohy; nic víc. Žádný oštěpomet. Nejprve jsem si chtěl jen tak prohlédnout moře, skutečný lov mohl počkat. Julie měla na věc asi stejný názor: žádná kniha, jen štíhlé, neopálené tělo na pozadí rudé osušky, zelené oči za obrovskými slunečními brýlemi ze tří čtvrtin zavřené. Byla ještě mokrá z moře, ale dlouho jí to nevydrží. Slunce, sálající jako žhavá pec, rychle vysušovalo poslední kapky vody z její kůže.

Cestou jsem v křoví ulomil dlouhý trnitý prut; na místě, které jsem si vybral, jsem ho zbavil trní a vyrobil jsem si z něj jakýsi slunečník – stará deka posloužila stejně jako už mnohokrát předtím. Pak jsem odložil svůj vak na břeh a vrhl jsem se do vody: běžel jsem bez dechu jen tak po mělčině, dokud jsem nepadl. Při styku s mořskou vodou volím raději ráznější způsoby. Proto jsem si hned poté oblékl výstroj a vyhledal skalisko, které se svažovalo prudce do vody.

Jak je všeobecně známo, je Středozemní moře kolem řeckých ostrovů poměrně skoupé na ryby. V hloubce můžete najít spoustu parmic nachových, celé hromady, ale ani půl tuctu z nich nebude stát za řeč. A šedé parmice na povrchu, které se míhají jako blesky, vás při lovu stojí víc energie, než pak získáte z jejich masa – je to výborné pro sport, ale neuživíte se tím. Je tu však alespoň jedna ryba, která stojí za řeč, a tou je kanic.

Kanici jsou teritoriální: mají své vlastní cesty, obvykle v hlubokých vodách, kde naleznou dostatek úkrytů ve skaliscích a rostlinstvu. A mají rádi jeskyně. Kde je hodně skalisek a jeskyň, tam také bývají kanici. Tady, kde se skalnatý útes nořil do moře, byl pro kanice ideální terén. Proto jsem nebyl příliš překvapen, když jsem jednoho uviděl – zvláště protože jsem s sebou neměl harpunu. Ale copak to tak nebývá vždycky?

Byl asi šedesát centimetrů dlouhý, možná dvacet vysoký, strakatě červený a hnědý, aby barevně ladil se svým příbytkem. Když mne zahlédl, mrskl sebou směrem k domovu a já si na to místo udělal v duchu značku. Až se sem vrátím, budu s sebou mít harpunu se sklápěcím hrotem. Taková harpuna zajede rybě do těla, hrot se rozevře, zahákne se a už nevyklouzne. Trojzubce jsou dobré na malé ryby, ale ne na tyhle chlapáky. A nevyprávějte mi o krutosti: jestliže jsem já krutý, pak jsou krutí všichni rybáři na světě a já alespoň sním, co chytím. Ale zrovna když se mi hlavou honily tyhle myšlenky, všiml jsem si, že něco není v pořádku.

Ryba podle předpokladu zamířila ke své jeskyni, ale jakmile se trochu vzpamatovala z mé přítomnosti, rychlost jejího útěku se zmenšila. Teď už se jen volně vznášela ke své jeskyni a houpala se při tom ze strany na stranu jako nějaká zvláštní, porouchaná ponorka, doslova minula svůj cíl a vrazila hlavou do zarostlého skaliska! To bylo poprvé, kdy jsem viděl, že ryba narazila do něčeho pod vodou. Musel to být nějaký skutečně nemocný kanic.

Přiblížil jsem se, abych si ho prohlédl lépe. Kolébal se kolem útesu, asi tři metry pod hladinou. Jeho velké skřele se s plácáním otvíraly a zavíraly, otevíraly a zavíraly. Mohl jsem natáhnout ruku a dotknout se ho. A pak, když se natočil trochu stranou, jsem uviděl…

Odvrátil jsem se, protože se mi udělalo špatně od žaludku – a zaplavila mne vlna soucitu. Znovu jsem si přál, abych s sebou měl svou harpunu a mohl ukončit jeho trápení. Za jeho velkou hlavou, ve štěrbině mezi napůl rozevřenými skřelemi, bylo celé hnízdo rybích vší nebo nějakých jiných podobných parazitů. Ne mihule, štítovci nebo něco takového, na to byli příliš drobní, jen o něco větší než můj palec. Korýši, pomyslel jsem si, a byl jich dobrý tucet. Byli na něm pověšení, přisátí na rudé holé maso pod skřelemi.

Bože, něco takového se mi vyloženě hnusí! Jednou na Krétě jsem vylezl z moře s maličkým štítonošem přisátým v podpažní jamce. Nevěděl jsem o něm, dokud jsem se nedostal na souš a on sám neodpadl. Byl jen na prst dlouhý, ale já jsem vyváděl, jako bych byl celý pokrytý pijavicemi. A teď jsem se cítil dost podobně.

Naskočila mi husí kůže a začal jsem se pozpátku vzdalovat od ubohé ryby. Přitom jsem se jí poprvé podíval do očí. Byly zakalené, sklovité a vypoulené jako oči na smrt nemocné akvarijní rybky. A sledovaly mne. A pak mne začala sledovat ona!

Když jsem obeplouval první útes, odpoutal se ten zatracený kanic od svého příbytku a vyrazil letargicky za mnou. Několik jeho parazitů se samo oddělilo a kroužili kolem něj jako maličké satelity kolem mateřské planety. Představil jsem si jednoho z nich přichyceného ve slabinách nebo na oku. Samozřejmě jsem věděl, že to není možné – jejich přirozenými hostiteli byly přece ryby – ale pouhá představa byla víc než nepříjemná.

Vyskočil jsem z vody jako Tarzan a běžel jsem dobrých pětadvacet metrů od moře, střásaje ze sebe vodu. Na břehu mne husí kůže přešla. Moje improvizovaná zástěna byla pořád tam, kde jsem ji umístil, a jemně se pohybovala v mírném vánku; nikde jsem však neviděl ani červenou osušku ani Julii. Možná si šla zaplavat. Nebo dostala žízeň a šla se napít vína, když je hospoda tak blízko u moře.

S vakem v ruce jsem se brouzdal příbojem mezi bílým pískem a temnou hladinou oceánu celou cestu k hostinci. Prostor pod popínavou vinnou révou byl asi patnáct metrů dlouhý a devět hluboký, zaplněný tuctem malých stolíků a židlemi.

Dimitrios byl příliš velký optimista, pomyslel jsem si. Koneckonců jeho letovisko bylo v turistickém katalogu první sezónu. Ale… možná, že příští rok už tu bude víc bungalovů a mazaný Řek prostě jen myslel do budoucna.

Rozhlédl jsem se. Julii jsem nikde neviděl, a tak jsem se rozhodl prohlédnout si alespoň naše prázdninové sousedy.

Tlustá žena v zářivě žlutých jednodílných plavkách se šplouchala v půlmetrové hloubce několik metrů od břehu. Přitom pokřikovala na svého manžela, George; aby šel za ní. George seděl napůl ve stínu; byl to hubený, holohlavý muž středního věku, o nic víc opálený než já a na nose měl brýle s alespoň dva centimetry tlustými skly, přes něž jeho oči vypadaly jako kuličky na hraní. „Ne, ne, drahá,“ odpovídal jí. „Raději se na tebe budu jen dívat.“ Vypadá křehce, plaše a unaveně, pomyslel jsem si. Jak k čertu vznikají manželství, jako je tohle? Vypadali jako z pohlednice ‚Pozdrav od moře‘ až na to, že on nevypadal jako někdo, kdo by měl sílu vrhat zamilované pohledy po děvčatech – i kdyby tady nějaká byla. Jeho žena byla dvakrát větší než on.

George upíjel pivo ze sklenice. Láhev, nyní ze tří čtvrtin prázdná, stála před ním na stole. Napadlo mne, že bych mohl něco vypít, ale neměl jsem s sebou peníze. Pak jsem si všiml, že si mne George prohlíží, a zmocnil se mě pocit, jako by mne přistihl při špionáži nebo něčem takovém. „Chtěl jsem se zeptat,“ začal jsem, abych zamaskoval svou neomalenost, „jestli jste neviděl mou ženu. Byla tamhle na pláži a –“

„Odešla zpátky do vašeho bungalovu,“ odpověděl pohotově a přitom se ve své židli trochu nadzvedl. „Dívka s červenou osuškou?“ A najednou se tvářil trochu rozpačitě. Takže přece jenom trochu. „Ehm, zatímco jste plaval v moři…“ pootočil hlavu a opatrně si třel červenou bouli na pravém očním víčku. Pak znovu upil ze sklenice, podíval se na mne a pozvedl láhev s pivem. „Dáte si se mnou? Vypláchnout mořskou vodu z hrdla. Já už mám dost.“

Vzal jsem od něj láhev a vypil jsem ji do dna. „Díky. Bodnutí?“

„Ehm?“ Tázavě naklonil hlavu na stranu.

„Vaše oko,“ řekl jsem. „To byl komár? Ovád nebo něco takového?“

„Nevím.“ Potřásl. „Přijeli jsme sem ve středu a ve čtvrtek v noci se mi to objevilo. Včera ráno už jsem vypadal takhle. Ani to nebolí, spíš svědí. Druhou takovou, ale menší mám na koleni.“

„Máte na to něco?“

Kývl hlavou směrem ke své ráchající se ženě a povzdechl si: „Ona má takových věcí celé litry! Zbytečné mastičky! Až přijde čas, ztratí se to určitě samo.“

„Ještě se zastavím,“ řekl jsem. „Teď se musím jít podívat, co je s Julií,“ dodal jsem omluvně.

Když jsem odcházel, prošel jsem kolem trojice starých panen v letních šatech, sedících u jednoho ze vzdálenějších stolů. Vypadaly jako sestry a jedna z nich byla zřejmě trochu retardovaná. Nahýbala se bezvládně nejprve na jednu stranu, pak na druhou, než ji její společnice podepřely. Když jsem je míjel, zachytil jsem několik útržků nesouvislé, yorkshirské konverzace:

„Doktor?… počítám, že úžeh. Nebo snad ten meloun… taxi ji odveze do města… nějaké nákupy… ji z toho dostanou… Kalamari? – ech! Tihle místní vůbec nevědí, jak vypadá slušné jídlo…“ Byly tak zaujaty vlastními záležitostmi nebo tím, jak si stěžovaly té, která seděla uprostřed, že si mne vůbec nevšimly.

Cestou zpět do bungalovu jsem za domem – hospodou nahlédl přes nízkou zídku skrz řadu exotických rostlin v květináčích a uviděl jsem starého Řeka (nebyl jsem schopen určit, jestli to byl muž nebo žena, protože měl typický černý klobouk naražený hluboko do čela a na sobě volný černý venkovský oděv), sedícího v rákosovém křesílku v rohu zahrady. Seděl nebo seděla – a dřímal ve stínu olivovníku, hlavu svěšenou na prsa, naprosto nedbaje o svět mimo okruh zastíněný stromem. Čistě bílá koza nebo spíš kůzle, přivázané u stromu, čenichalo u staříkovy ruky, jako by jeho prsty byly máminy struky. Julie byla do mláďat všeho druhu celá pryč, a tak jsem si předsevzal, že jí o tom povím. Co se týče osoby na rákosové židli: on či ona tam byl, už když jsem šel za Julií dolů k pláži. Nu, být starým v tomhle podnebí je mnohem lepší než v mnohých jiných, které bych mohl jmenovat…

Julii jsem našel v posteli, jak se chvěje po celém těle. Na místech, kde ji chytlo sluníčko, měla rudé skvrny; na dotek byla studená, ale kůži měla zvlhlou potem. Podíval jsem se na ni, rozpoznal jsem symptomy a řekl jsem: „Achich – ach! Moussaka z včerejšího večera, že? Měla sis dát kuře!“ Moussaka měla na její žaludek vždycky zhoubný vliv, ať už byla dobrá nebo špatná. Ale obvykle se z toho zase rychle vzpamatovala.

„Přišlo to na mě, když jsem byla na pláži,“ řekla. „Nechala jsem tam deku…“

„Všiml jsem si,“ řekl jsem. „Půjdu pro ni.“ Políbil jsem ji. „Nech mě minutu nebo dvě ležet a zavřít oči, a hned budu v pořádku,“ zamumlala. „Nebo raději hodinu nebo dvě.“ Když jsem otvíral dveře, zeptala se: „Jime, není to tou Nichosovou špatnou vodou, že ne?“

Pomalu jsem se obrátil: „Ty jsi nějakou pila?“

Potřásla hlavou.

„Máš kraby?“

Na to, aby se zasmála, byla příliš zničená, a tak jen zafuněla.

Dal jsem si do kapsy nějaké peníze. „Zajdu pro tu deku a koupím nějaké pití v lahvích. Musíš se něčeho napít. A pak… nebude ti vadit, když si půjdu zarybařit?“

Přikývla: „Samozřejmě, že ne. Uvidíš: večer budu zase na nohou.“

„Určitě. Pak se seznámíš s našimi sousedy,“ řekl jsem. „Tři starší sestry a jedna z nich není tak docela při smyslech, malý muž a tlustá žena jako vystřižení z pohlednice! Jo, a mám pro tebe překvapení!“

„Ano?“

„Až se vzpamatuješ,“ usmál jsem se. Měl jsem na mysli bílé kůzle. Večer nebo zítra ráno jí ho ukážu.

Nálada se mi trochu zhoršila – ne konkrétně kvůli Julii, ale spíš kvůli celkové atmosféře tohoto místa. Připadala mi trochu podivná. Na pláži jsem smotal deku kolem podpěrné tyčky a zamířil jsem znovu do hospody. Dimitrios právě servíroval pití starým pannám. Ta s ‚úžehem‘ už se zřejmě trochu zotavila a teď srkala colu přes brčko. George a jeho vězeňskou kouli jsem nikde neviděl. Sedl jsem si k prázdnému stolku a počkal jsem, až se ke mně Dimitrios dostane. Přitom jsem využil příležitosti a prohlédl jsem si ho zblízka.

Byl mladší než já, měl možná třicet, pětatřicet let, vysoký a trochu shrbený. Byl spíš vesnický než klasický nebo kosmopolitní typ, jeho přirozená snědost se mísila se stínem klobouku (který nosil pořád, dokonce i tady ve stínu) a znemožňovala podrobnější zkoumání jeho obličeje. Jediná opravdu pozoruhodná věc, které jsem si všiml, byla, že se neusmíval. Tímhle se totiž prozradí každý ostrovan – leskem zubů vyceněných při úsměvu. I když mnohdy zkažených. To však neplatilo o Dimitriovi.

Ruce měl hnědé jako z pálené hlíny, hubené, kloubovité. Vzbuzovaly ve mně dojem, že jsou určitě silné. Pokud šlo o jeho oči: byl to ten druh očí, který vás nutí dívat se jinam. Zkusil jsem se mu do nich zadívat, ale brzy jsem se odvrátil. Nebál jsem se, jen mi to bylo nepříjemné. Ale nevěděl jsem, proč.

„Pití?“ zeptal se a vyslovil to jako „bití“. „Meloun? Meloun je zdarma. Dám. Vyrostlo hodně. Máte rád? A vodu? Přinesu půl melounu a vodu.“

Otočil se k odchodu, ale já ho zastavil. „Ehm, ne!“ Vzpomněl jsem si na rozhovor starých panen a jejich zmínku o melounu. „Nechci meloun ani vodu, děkuji.“ Pokusil jsem se na ně usmát, ale šlo to ztěžka. „Dám si chlazené pivo. Máte vodu v lahvích? Víte, velké plastikové láhve? A colu? Dvě od každého, do chladničky. Dobře?“

Přikývl a odešel. Byl podivně letargický, snad unavený. Ne, nebudu se o něj víc starat…

„Pojďme!“ zaslechl jsem vzrušený hlas jedné ze sester. „Vpravo podél pobřeží, až na konec pláže. Jako včera. Tam nás aspoň nebude nikdo okukovat.“

Bože! Byla bys štěstím bez sebe, pomyslel jsem si.

„Pst!“ okřikla ji jedna ze sester, jakoby ve strachu před zástupy chtivých mužů, špehujících kolem. „Nemusí to slyšet celý svět, Betty!“

Z domu vyšla řecká dívka, snad Dimitriova žena nebo sestra, a v ruce nesla plastikovou tašku. Zastavila se u mého stolu a usmála se na mě – zdálo se mi, že trochu rozpačitě. „Voda, cola,“ řekla se zvlášť komickým přízvukem. Ale alespoň mluví mou řečí, zastal jsem se jí v duchu. „Čtyři sta drachem, prosím,“ řekla. Přikývl jsem a zaplatil. Kolem dvou liber sterlingů. Levné, když si uvědomíte, že se sem všechno musí dovážet z pevniny. Taška a láhve v ní mne příjemně chladily do ruky.

Vstal jsem – dívka pořád neodcházela. Tři sestry odběhly dolů pláží a kromě nás tam nikdo nebyl. Dívka se nervózně ohlédla přes rameno k domu. Pak mi položila ruku na paži a já cítil, jak se chvěje. Došlo mi, že to, co jsem považoval za rozpaky, je ve skutečnosti strach.

„Pane,“ řekla a slova jako by jí vázla v hrdle. Suše polkla a zkusila to znovu. „Pane, prosím vás, já –“

„Elli!“ zavolal hluboký hlas. Ve vstupních dveřích stál Dimitrios, skvrnitý paprsky slunce, dopadajícími na něj přes porost vinné révy.

„Ano?“ pobídl jsem ji. „Chtěla jste říct…?“

„Elli!“ zavolal znovu a nevyslovená vyhrůžka proměnila jeho hlas v za vytí.

„To je v pořádku,“ zašeptala a její hezká tvář byla náhle upjatá a bledá. „Chtěla jsem jen… nic!“ a rychle odběhla k domu.

Úžasnoucnější a úžasnoucnější! Ale pokud měli něco mezi sebou jako manžel a manželka, nebyla to moje věc. Nejsem Clint Eastwood – a pokud jde o hádky, jsou Řekové vážně prapodivný národ.

Při své zpáteční cestě do bungalovu jsem znovu nakoukl přes zídku do zahrady. Postava v černém s bradou opřenou o prsa seděla tam, kde předtím; za celou tu dobu se zřejmě nepohnula ani o centimetr. Slunce pražilo ještě víc než dříve. Bílé kůzle už zanechalo svou náhražku struků a stojíc na zadních okusovalo nádherné šarlatové květiny v květináčích. „Budeš mít nepříjemnosti, malá,“ zabručel jsem, „až se on – nebo ona – probudí.“

Kolem poletoval roj much. Odehnal jsem celý mrak těch malých vztekle bzučících parchantů a celý zpocený jsem spěchal k bungalovu.

Uvnitř jsem se nejdřív pořádně napil a pak jsem nalil ledově studenou vodu do jedné sklenice a colu do druhé. Obě jsem postavil tak, aby na ně Julie pohodlně dosáhla, a zbytek pití jsem uložil do chladničky. Spala: zkažený žaludek komplikovaný lehkým úžehem. Vzpomněl jsem si na Nichosovo varování před pitím zdejší vody. Kdo ví, třeba se jen pohádal s Dimitriem, ale… Julie však spala klidně a pot už se z jejího čela ztratil.

Někdo netrpělivě zamlaskal a s překvapením jsem shledal, že jsem to byl já. Hej. Jsem tady, abych si udělal prázdniny, ne?

Povzdechl jsem si a vzal jsem svůj vak – tentokrát včetně harpuny – a vyšel jsem zpátky na slunce. Veden náhlým impulzem jsem vzal klíč, otočil jím v zámku a pak ho podstrčil škvírou pode dveřmi dovnitř. Takhle mohla jít ven, ale nikdo nemohl dovnitř. Pokud se neprobudí dřív, než se vrátím, jednoduše si klíč vyšťourám klacíkem.

Ale teď byl čas pro opravdový rybolov!

V hlavě se mi hemžila spousta znepokojujících dohadů, ale rozhodl jsem se je pro tuto chvíli pustit k vodě (koneckonců, nebylo to všechno jen několik znervózňujících maličkostí a souhra podivných náhod?) a vydal jsem se dolů k moři. Pláž byla pustá, nikde jsem neviděl ani živou duši. Vlastně omyl: na vzdáleném konci zátoky, poblíž druhého svahu, se na mělčině šplouchaly dvě sestry ve vybledlých, nejmíň dvacet let starých koupacích oblecích, zatímco třetí seděla na písku a dívala se na ně. Byly ode mne dvě stě až tři sta metrů daleko, takže mne mohly jen těžko obvinit z okukování.

Bleskově jsem si oblékl výstroj; skočil jsem do vody a plaval jsem tam, kde se písečné dno svažovalo trochu příkřeji. Asi ve dvou a půl až třech metrech jsem uviděl chobotnici v jejím příbytku ze škeblí – velký exemplář se svíjejícími se růžovými chapadly a kočičíma očima – ale nezdržel jsem se u ní. Normálně bych ji chytil, vyvrhl, odstranil z ní tuk a pak bych ji věnoval místní hospodě. Ale v tomto případě by to byl Dimitrios. Zatracený Dimitrios!

Asi ve čtyřech metrech se dno vyrovnalo. Ve všech směrech jsem viděl stejné rozlohy zlatistého, jemně zvlněného písku, táhnoucí se do dáli; překrásné, ale trochu nudné! A v dohledu ani rybička! Pak… stříbrný záblesk břicha se mihl kolem mne – ne, dva, tři! Ne u dna, ale na hladině. Šedé parmice. Viděly mě samozřejmě dřív než já je. Pohledem jsem sledoval jejich unikající stíny až na otevřené moře.

Po chvíli plavání jsem narazil na temný útes rozeklaných skalisek. Připadal mi značně rozsáhlý, táhl se souběžně s pláží. Byl spoře pokryt rostlinstvem, ale ne tolik, aby mi bránilo v rozhledu. A voda byla stále jen čtyři nebo pět metrů hluboká. Vypadalo to dobře.

Když dobře znáte zvyky své kořisti, můžete ji chytit a já se v rybaření vyznal. Když vyplašíte šedé parmice, obvykle prchají a hledají úkryt. Je-li úkryt nedosažitelný, prchají dál a brzy zmizí každému pronásledovateli. Ale kde je rozeklaný útes, tam se vždycky nějaký úkryt najde. Rybě připadá každá díra ve skále jako útočiště, ale ve skutečnosti to často bývá past. Plul jsem dál, odhodlán dostat každou kořist, kterou si vyhlédnu.

Při pronásledování jsem se snažil dělat hluk, jak jen to šlo. Vyplašil jsem hejno potěru, snad tucet mrňavých kousků, hlídkujících kolem tří nebo čtyř zcela dorostlých odvážlivců. Každý z nich měl nejmíň kilo. Malé rybky se rozprchly do všech směrů a jejich větší bratři šli ke dnu. Přesně jak jsem očekával. Dvě z nich zamířily do proděravělého podloží nejbližšího útesu, dvě kousek dál do jiného.

Vyplaval jsem k hladině, nadechl jsem se, zkontroloval si svůj oštěpomet a znovu jsem se ponořil do stříbřité šedi, plné letmých stínů, míhajících se nervózně a chaoticky kolem útesu. Vyhledal jsem svůj terč, vykopl jsem nohy nahoru a střemhlav klesal vlastní váhou ke dnu. Když vztlak zpomalil rychlost mého sestupu, zamířil jsem k jedné z děr. Právě ve chvíli, kdy jedna z ryb neopatrně vykoukla. Už se nikdy nedozvěděla, co ji to udeřilo.

Vyplaval jsem na hladinu, sundal jsem zmítající se kořist z trojzubce, který jí dvěma hroty prorazil žábry, a pověsil si ji na opasek. Její druh už určitě zmizel, ale pořád tam ještě byly druhé dvě ryby. V rychlosti jsem znovu nabil a zopakoval si svůj výkon. Můj první lov v letošní sezóně a hned dvě krásné ryby! Nemohl jsem se dočkat, až se vrátím a ukážu je Julii.

Nacházel jsem se asi padesát metrů od břehu. Snadný výkon, dokonce i pro mé svaly, které celý rok zahálely. Líně jsem doplaval zpět k pláži a vylezl jsem na břeh těsně u hospody. Kus dál po pláži si právě dvě ze sester oblékaly šaty přes své starodávné koupací úbory, zatímco třetí stále seděla na písku a hlava se jí klátila. Nikdo jiný nebyl v dohledu.

Vydal jsem se k bungalovu. Jak jsem šel, slunce vysušovalo vodu a pokožka mne začala nepříjemně pálit: byl vhodný čas na první sprchu a snad i na nějaký olej na opalování. Lýtka už se mi barvila do ruda a měl jsem za to, že moje záda na tom budou stejně. Teď to vypadalo hrozně, ale za pár dní…

Když jsem obcházel dům, odolal jsem pokušení nahlédnout znovu do zahrady. Osoba v černém už tam nejspíš stejně neseděla, ale bečení kůzlete jsem stále slyšel.

Potom jsem uviděl Dimitria. Byl na střeše prostředního bungalovu a z místa, kde jsem procházel mezi olivami, jsem viděl, jak zvedá víko čtyřhranné kovové nádrže na vodu. Střechy byly také vybaveny solárními kolektory. Vodu tedy ohřívá slunce, ale… odkud se bere ta voda? Hloupá otázka, i když jen řečnická. Ze studny, přece. Ale z jaké studny?

Chvíli jsem kráčel pod korunami stromů a Řek se mi ztratil z dohledu. Když jsem se znovu dostal na otevřený prostor, spatřil jsem, jak slézá ze žebříku opřeného o zeď bungalovu. Nesl velké pozinkované vědro – prázdné, usoudil jsem podle toho, jak lehce se mu houpalo v ruce. Neviděl mne a z nějakého těžko definovatelného důvodu jsem ani nechtěl, aby mne viděl. Zbytek cesty do našeho bungalovu jsem doběhl.

Dveře byly otevřené; Julie už byla vzhůru a měla na sobě šortky a vrchní díl plavek. Přivítala mne polibkem a nadšeným óóó a ááách nad mým úlovkem. „Večeře,“ řekl jsem s jistou dávkou hrdosti. „Dnes večer žádná moussaka. Budou smažené ryby na roštu, trocha řeckého salátu a nestoudně velká láhev retsiny – nebo možná dvě nestoudně velké láhve.“

Vyvrhl jsem ryby do záchodu a spláchl jsem jejich vnitřnosti. Pak jsem je umyl, nasypal jsem do dřezu kostky ledu z chladničky a uložil do nich ryby. V chladničce by ztuhly, ale takhle výdrži čerstvé několik hodin.

„Teď páchneš rybinou,“ řekla mi Julie bez okolků. „Na loktech máš nalepené šupiny. Dej si sprchu a bude ti fajn. Já už to vyzkoušela.“

„Jsi už v pořádku?“ Zkoumavě jsem se na ni podíval.

„Teď už ano,“ řekla. „Když jsi tu nebyl, propláchla jsem si zažívací trakt – určitě bys při tom nechtěl být – a teď už se můj starý žaludek chová zase normálně. Asi za to mohla ta dlouhá cesta, sluníčko –“

„Moussaka?“

„Nejspíš taky.“ Zamyšleně přikývla. „Přála bych si, aby mi tak nechutnala!“

Svlékl jsem se a odešel jsem do sprchy. Chvíli jsem bez úspěchu zápasil s ovládáním. „Co budeš dělat, než se osprchuju?“

„Otoč oběma kohoutky naplno,“ radila mi. „Horkou i studenou zároveň. Pak si můžeš nastavit teplotu podle přání. Já? Půjdu a sednu si někam do stínu k moři. Vezmu si s sebou nějakou knihu.“

„Do hospody?“ Možná, že v mém hlase bylo něco, co ji zarazilo.

„Ano. Něco není v pořádku?“

„Ne, nic,“ řekl jsem. Jaký by mělo smysl zneklidňovat ji svými obavami. „Přijdu tam za tebou – ááách! – brzy.“ Následujících deset minut jsem se oddával rozkoši ze syčícího a bodajícího proudu vody a oslepující pěny zdravotního šamponu…

Když jsem se osušoval, zaslechl jsem ze střechy řinčení. Údržba? Dimitrios a jeho pozinkované vědro? Rychle jsem si oblékl košili a lehké flanelové kalhoty, obul jsem si sandály a vyšel jsem před bungalov. Dveře jsem za sebou opět zamkl. Na podobných místech jsem obvykle nezamykal. Tady ano. Za bungalovem Dimitrios slézal ze žebříku. Objevil jsem se před ním, právě když sestupoval, a naše oči se střetly tak, že nebyly zastíněny krempou klobouku. Byl letargický jako vždy, snad ještě víc. Oba jsme stáli bez hnutí a hleděli jeden na druhého.

„Problémy?“ prohodil jsem.

Skoro neznatelně zavrtěl hlavou. „Žádné problémy,“ řekl a hlas mu zachrčel. „Jenom kontroloval, jestli všechno oukej.“ Postavil vědro na zem a utřel si ruce do kalhot.

„A je?“ přistoupil jsem o krok blíž. „Myslím, jestli je všechno OK?“

Přikývl a alespoň se zašklebil. Bělost jeho zubů ve stínu klobouku doslova svítila: „Teď už je oukej,“ řekl, vzal vědro a zamířil pryč.

Nevrlý parchant! pomyslel jsem si. A: Špína jeden! Bože, tentokrát jsme šlápli pěkně vedle, Julie, má lásko!

Vyrazil jsem k hospodě, pak jsem si však vzpomněl, že u sebe nemám cigarety, a tak jsem se vrátil do bungalovu. Uvnitř, v klidu a chládku, jsem začal přemýšlet, co mohl Dimitrios pohledávat u nádrže s vodou. Lil tam snad nějaký chemický roztok? Čistil nebo dezinfikoval vodovodní systém? Snad, ale já si nepřál, aby čistil náš vodovodní systém, ne Dimitrios. Znovu jsem spláchl záchod. Sprchu jsem nechal téct plným proudem celých pět minut, až jsem vypustil celou nádrž. Totéž jsem chtěl udělat i s dřezem, ale měl jsem v něm ryby a led už byl skoro všechen rozpuštěný. Když jsem vyprázdnil druhý tác z ledničky, luskl jsem prsty: Ha! Jasný úder britské výstřednosti!

Když jsem se konečně dostal do hospody, Dimitrios tam nebyl. Vědra nechal stát na zahradní zídce. Snad to byla prostá zvědavost, snad něco jiného; nevím – ale nahlédl jsem dovnitř. Prázdná: Už jsem chtěl odejít, ale pak jsem se podíval ještě jednou. Ne, přece jen nebyla prázdná, ne úplně. Na dně zbyla nějaká usazenina. Tenká vrstvička… rosolu? Tak nějak to vypadalo: jako nějaký šedý rosol.

Namočil jsem do toho prst. O co jde! pomyslel jsem si rozpačitě, určitě to není nic škodlivého. Nemohlo být, jinak by se to nedávalo do nádrže s vodou. Nebo mohlo? Zafuněl jsem nad morbidní představou, která se mne zmocnila. Nevrlost byla jedna věc – ale vražda…?

Podržel jsem prst proti slunci, které žhnulo přes okraj náhorní plošiny. Když jsem přimhouřil oči, uviděl jsem… jen skvrnku šedého slizu. Až na to, že… hýbaly se v ní černé body. Jako mikroskopičtí pulci.

Brrr! Otřel jsem si koneček prstu o hrubý povrch zdi. Zřejmě to bylo jiné vědro, protože v tomhle rozhodně bylo něco odporného. Trochu nejistě jsem se rozhlédl a vtom jsem zaslechl žalostné mečení bílého kůzlete.

Stálo v zahradě a přežvykovalo roztřepený konec provazu. Ten provaz visel z rohu dehtované plachty, přehozené přes židli pod olivovníkem. Plachta byla uprostřed vyboulená, jako by pod ní někdo stále seděl. Upřeně jsem na to hleděl, až mi začalo cukat v koutku oka. A najednou jsem věděl, že tady nechci zůstat. Nechci tady zůstat ani hodinu. A ještě míň jsem chtěl, aby tady byla Julie.

Když jsem obešel dům a dostal jsem se k verandě porostlé vínem, uslyšel jsem jasně to, co jsem až dosud vnímal jako neurčitý hluk. Vzteklý ženský hlas, anglický, tam soupeřil s prudkou kulometnou palbou řečtiny. Rychle jsem vešel na verandu a uviděl jsem Julii, sedící ve stínu, jak se dívá na moře. Otevřená kniha ležela před ní na stole. Ohlédla se přes rameno, uviděla mne, a i když se jí hádka netýkala, stejně se zatvářila ulehčené.

Přišel jsem k ní a zeptal se: „Co se děje?“ Podívala se skrz mne, oči upřené k domu.

V otevřených vstupních dveřích stála shrbená Dimitriova postava, ztuhlá jako zkamenělý strom; jeho žena byla bledým stínem za ním na pozadí něčeho, co musela být kuchyně. Proti nim stála Georgeova žena s rukama v bok, čelist bojovně vysunutou: „Jak se opovažujete?“ ječela uraženě. „Co tím chcete říct, že mi nemůžete pomoci? Že nemáte telefon? Skutečně mi chcete namluvit, že tu nemáte telefon? Jak se potom spojujete s civilizací? Potřebuju mluvit s někým ve městě, zavolat doktora! Můj manžel, George, potřebuje doktora. Copak to nedokážete pochopit? Ty jeho boule se hýbají. Má pod kůží něco živého!“

Slyšel jsem všechno, ale nějak jsem si to nedokázal dát dohromady. Georgeovy boule se hýbají? Chce tím říct, že se rozšířily? Dimitrios tam pořád rozpačitě stál a jeho žena na něj pronikavě ječela (na něj, ne na Georgeovou ženu, jak jsem si zprvu myslel) a snažila se protáhnout kolem něho ven. Ať už se tu dělo cokoliv, někdo by měl něco udělat a vypadalo to, že ten někdo jsem byl já.

„Hezky seď,“ řekl jsem Julii a vydal jsem se nahoru k rozhněvané tlusté dámě. „Něco se přihodilo Georgeovi?“ zeptal jsem se.

Všechny oči se otočily mým směrem. Dimitriovu tvář jsem neviděl příliš jasně, ale najednou jsem měl pocit, že v ní má ostražitý výraz. Tlustá žena se na mne podívala: „Vy znáte George?“ zeptala se a uchopila mne za ruku. „Ach, samozřejmě! Viděla jsem, jak spolu hovoříte, když jsem se koupala v moři.“

Jemně jsem se vyprostil z železného svěráku jejích prstů. „Jeho boule,“ připomenul jsem jí. „Myslíte ty otoky od bodnutí, co měl? Má to horší?“

„Bodnutí?“ až teď jsem si všiml, jak je hysterická a jak má blízko k pláči. „Tak tedy od bodnutí to je? Bůh ví, co by ho mohlo takhle bodnout! Některé z nich se otevřely a v ráně se mu něco hýbe. A George jen leží a nic ho nezajímá. Musí ho to strašně bolet, ale říká, že nic necítí. Něco hrozného se tu děje…“

„Mohu ho vidět?“

„Vy jste doktor?“ znovu mne uchopila za ruku.

„Ne, ale možná, kdybych ho viděl –“

„Ztráta času!“ odbyla mne. „Teď potřebuje doktora!“

„Odvezu vás do Makelosu.“ Dimitrios se zjevně probral ze své rigor mortis a přistoupil k nám. „Já odvezu, najít doktora, přivezu zpátky v taxík.“

Obrátila se k němu. „Skutečně? Skutečně to uděláte? Děkuji vám, ach, děkuji vám! Ale… jak mne tam chcete odvézt?“

„Pojďte,“ řekl. Obešli zeď stavení, prošli nízkým porostem a zmizeli mezi olivovníky. Šel jsem kousek cesty za nimi a pak jsem se díval, jak mi mizí z dohledu: Dimitrios ztuhle jako robot, nedíval se napravo nalevo, a paní Georgeová se kolébala vedle něj. O chvíli později vyjeli s rachotem a boucháním v jeho stroji na třech kolech na cestičku. Zamířili do svahu, Dimitrios shrbený nad volantem za ochranným sklem pokrytým mouchami, vtisklý do koutka tlustou dámou vedle něj.

Julie tiše přistoupila ke mně. Skoro jsem se lekl, když promluvila: „Myslíš, že bychom se měli jít podívat, jestli je George v pořádku?“

Vzal jsem ji za ruku, pokrčil jsem rameny a řekl jsem: „Zrovna jsem s ním mluvil – je to asi půldruhé hodiny. Přece se s ním nemohlo stát něco skutečně zlého v tak krátkém čase, ne? Asi ho poštípali ovádi. Dost ošklivě, ale těžko by se to dalo označit jako nebezpečná zranění. Ta ženská je příliš starostlivá, v tom to je.“

Nečekaně a náhle dosáhl stín hnědé a nachové náhorní plošiny až k nám. Slunce zapadlo za ústřední horu ostrova.

V téže chvíli se citelně ochladilo, až jsem se z toho roztřásl. Cikády přerušily svůj koncert a po kraji se rozlehlo nepřirozené ticho. Naprosto impulzivně jsem řekl: „Zítra odtud odjedeme.“

Patrně to byla chyba. Nechtěl jsem Julii zkazit dovolenou. Většinu času strávila v posteli a nezažila nic z toho, co na mne tak podivně zapůsobilo. Nebo možná ano, protože řekla: „Dobře,“ a také se otřásla. „Právě jsem ti to chtěla navrhnout. Určitě najdeme nějakou levnou chatu v Makelosu. Tohle místo mi připadá jako… jako bez života. Je velice krásné – a zároveň velice ošklivé. Myslím, že je v něm něco morbidního.“

„Poslyš,“ snažil jsem se trochu zlehčit atmosféru, „řeknu ti, co teď uděláme. Ty se vrátíš zpět do hospody a já zajdu domů pro rybu. Řekneme té řecké dívce, aby nám ji připravila, a sníme ji s pořádnou porcí salátu – a lahví retsiny, jak jsme plánovali. Možná, že všechno bude vypadat jinak, až se pořádně nadlábneme, co myslíš? Je už tvůj žaludek pro?“

Slabě se zasmála v tichu soumraku, předklonila se a políbila mě. „Víš,“ řekla, „kdykoliv se o mne začneš starat a používáš při tom tenhle tón – hned je mi jasné, že máš sám nějaké starosti. Ale vážně – opravdu mám hlad!“

Stín hor se už skoro dotýkal hospody. Jen stín – ne noční tma, na tu bylo ještě příliš brzy. Nesmírná rozloha moře byla jiskrně modrá, se stříbrnou tříští pěny na okrajích. Kontrast mezi sluncem a stínem jen podtrhoval podivnost tohoto místa.

Díval jsem se, jak se Julie otočila a zmizela ve stínu verandy a pak jsem šel pro naše ryby.

* * *

Skutečná noční můra začala ve chvíli, kdy jsem vešel do bungalovu a přistoupil k dřezu. Místnost zahalená dvojím stínem byla temná. Rozsvítil jsem světlo v přístavku, který tvořil kuchyni, a vytáhl jsem obě ryby – každou v jedné ruce – a hned jsem je zase upustil nebo spíše odhodil zpátky do dřezu! Všechen led už se rozpustil, s ním zmizel i živý lesk rybích šupin a já viděl, že parmice jsou – infikované!

Na skřelích jedné z nich jsem spatřil stejného parazita jako u onoho velkého kanice; druhá ryba měla jednu z těch odporných věcí přichycenou na sklovitém oku. Vlasy se mi doslova zježily odporem, kůže na hlavě mi brněla, rty se mi samy ohrnuly v tichém zavrčení. Ti tvorové vypadali jako ovčí klíšťata, alespoň vzhledem, když už ne velikostí, ale byli bledí, slepí, ostnatí a vůbec vyhlíželi nekonečně odporněji. Byli to… korýši? Hmyz? Nedokázal jsem to určit, ale působili na mne mnohem odpudivěji, než by živí tvorové měli.

Každý, kdo si myslí, že ho nemůže roztřást chlad a naskočit mu husí kůže v horkém pozdním odpoledni ve Středozemí, se mýlí. Já jsem se v tu chvíli chladem třásl a rozklepal jsem se ještě víc, když jsem si vzpomněl, že jsem se těch ryb dotýkal.

Bože!

Otočil jsem kohoutkem s horkou vodou, strčil jsem ruce do jejího proudu a zase jsem je rychle vytáhl. To ne! Tady jsem si je umýt nemohl, protože Dimitrios něco dal do nádrže na vodu! Nějaké zárodky. Ale to nedávalo smysl – horká voda by ty věci měla bezpečně zahubit. Pokud vůbec nějaká horká voda…

V kohoutku to zarachotilo, ale voda netekla. Nemohla téct, protože Dimitrios něco provedl s rozvodem vody, takže teď tekla pouze studená!

Utřel jsem si třesoucí se ruce do papírového ručníku z role na zdi, nalil jsem do čajníku vodu z láhve v ledničce a rychle jsem ji začal ohřívat. Když krátce prošla varem, nechal jsem ji trochu zchladnout, zaťal jsem zuby a strčil do ní nejprve jednu a pak druhou ruku. Pálilo to jako čert a ruce mi zrudly, ale snažil jsem se to vydržet co nejdéle. Pak jsem vodu uvedl opět do varu a vylil ji přes obě ryby do dřezu.

V té době už byli všichni paraziti zavrtaní. Ten, který se držel skřelí, se snažil dostat do žaber vytvářeje na nich bouli, další vytlačil oko svého hostitele a byl už na poloviční cestě k lebce. A co horšího, jiný podobný tvor se právě vynořil z odpadního kanálku. Byl bílý, zatímco předchozí byli slabě růžoví, nacucaní rybí krví.

Odpadní kanál! Při pohledu na něj jsem se znovu roztřásl. Znovu mi na mysl přišla otázka: co je tam dole? Tam dole v kanálech pod zemí? Kam vlastně vedou?

Když jsem ryby přinesl, byly čisté; vím to, protože jsem je vyvrhoval. To jejich vůně přilákala tyhle tvory na hostinu. Byla pro ně stejně lákavá i vůně lidského masa?

Když jsem je přelil vroucí vodou, explodovali jako krabi hození při vaření do hrnce. Zdálo se, že syčí a sténají, ale byl to jen zvuk vydávaný prudkým nadouváním a praskáním jejich tkáně. Zápach, který z nich stoupal, mě nutil ke zvracení. Bože! Budu ještě vůbec kdy schopen jíst ryby?

Jedna myšlenka se mi neustále vracela: co je tam dole pod námi?

Šel jsem do koupelny, rozsvítil jsem světlo a nahlédl jsem dovnitř – a rychle jsem se zase stáhl! Podlážka ve sprše se jimi jen hemžila! Bylo jich tam nejméně dva nebo tři tucty. A záchod? Celý rozvod studené vody? Všechny ty zatracené vodovodní trubky? Dole pod námi musel být septik a tam ty věci nejspíš žily po tisících! A ten maniak Dimitrios roznášel jejich vajíčka do nádrží s vodou!

Ale co se přihodilo těm třem starým pannám? Byly tu už před námi, možná o tři nebo čtyři dny dříve. A co se stalo Georgeovi? George a jeho boule! A Julie: snad si ještě nic neobjednala, snad je ještě čas! Snad ještě nic nejedla!

Přibouchl jsem za sebou dveře bungalovu a rozběhl jsem se k hospodě.

Slunce už bylo těsně nad obzorem a stín ústředního pohoří halil východní část pobřeží do tmy; nad oceánem však vládlo plné sluneční světlo a moře se ve svém stříbřitém lesku spojovalo s oblohou. Jak slunce klesalo níže, zbarvovalo se postupně do stále tmavší modře. Na druhé straně ostrova, na západním pobřeží, bylo pořád úmorné vedro, ale tady už bylo citelně chladno. Nebo to možná bylo tím, že mi stydla krev v žilách.

Když jsem míjel zahradu za domem, něco na mne odtamtud skočilo přes zeď. Zrovna jsem se nedíval tím směrem, jinak bych ji musel vidět: Julie, naprosto vyděšená, její tvář byla bílá maska děsu. Zdálo se, jako by přes zeď přelétla – nevím, jestli ji doopravdy přeskočila nebo přelezla – a přistála mi rovnou v náručí. Ani ona mne předtím neviděla, a proto se mnou chvíli zápasila, zatímco jsem se ji snažil nepustit. Pak jsme oba popadli dech – nebo alespoň já. Julie s tím zjevně měla potíže: ačkoliv jsem ji neslyšel křičet, viděl jsem, že právě to dělá.

Zatřásl jsem s ní, abych ji vzpamatoval, a pak jsem ji pevně sevřel v náručí. „Co jsi dělala v té zahradě?“ zeptal jsem se jí, když se trochu uklidnila. Mluvil jsem šeptem a ona mi odpovídala stejně, ale jednotlivá slova při tom ze sebe trhaně vyrážela jak stále lapala po dechu:

„Malé kůzle… hrozně mečelo… tak žalostně… vyděšeně! Slyšela jsem ho… šla jsem se podívat… šla jsem druhou stranou… přes branku.“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla: „Ach, bože, Jime!“

Nemusel jsem se na nic ptát. Obrázek zhroucené postavy na židli pod olivovníkem už mi probleskl před očima. Ale pak jsem se přece jen zeptal: „Dehtované plátno?“

Přikývla a nasucho polkla. „Byla pod ním mrtvola. Nevím, co to znamená… Byl to… byl to… člověk!“

„Angličan?“ To byla hloupá otázka, a tak jsem se zeptal znovu: „Chci říct, jestli vypadal jako turista, letní host?“ Zavrtěla hlavou. „Starý Řek, myslím. Ale byly tam… ach!… lezli po něm… Jako… jako –“

„Jako krabi?“

Znovu se ke mně přitiskla, oči rozšířené strachem, ale zděšení v jejím hlase na chvíli vystřídal údiv: „Jak to víš?“.

Stručně jsem jí řekl všechno, co jsem věděl. Když jsem končil, ruka jí zděšeně vylétla k ústům: „Dimitrios? Dával jejich zárodky do nádrží? Ale Jime, my jsme se přece taky sprchovali – oba dva!“

„Uklidni se,“ řekl jsem jí. „Oba jsme se sprchovali před tím; viděl jsem ho, když to dělal. A nic jsme tu nejedli, ani jsme nepili zdejší vodu.“

„Nejedli?“ její oči se znovu rozšířily hrůzou. „Kdybych neuslyšela bečení toho kůzlete, už bych jedla!“

„Cože?“

Přikývla. „Objednala jsem si víno a… meloun. Myslela jsem, že by se mohl hodit jako předkrm k té rybě. Ale ta řecká dívka ho upustila a –“

Její řeč rychle ztrácela na souvislosti. Znovu jsem ji objal a pevně stiskl. „Upustila ho? Chceš říct, že upustila jídlo?“

„Upustila meloun, ano.“ Křečovitě přikývla. „Láhev vína také. Všechno to spadlo na podlahu. Vyšla z kuchyně a prostě to pustila na zem. Rozbilo se to o podlahu. Okamžik tam stála a lomila rukama. Potom vyběhla ven a křičela: „Ach, Dimitrie, Dimitrie!“

„Myslím, že je šílený,“ řekl jsem. „Musí být. A ta jeho žena nebo sestra, nebo kdo to vlastně je, je z něj vyděšená k smrti. Říkala jsi, že běžela pryč? Kterým směrem?“

„Přímo k městu. Tou cestou, po které jsme sem přišli. Viděla jsem ji, jak šplhá do svahu.“

Pokusil jsem se o teorii: „Zatlačil ji až do kouta a ona se mu vymkla. Pojď, porozhlédneme se trochu po Dimitriově kuchyni.“

Vešli jsme do domu. Na podlaze proti kuchyňským dveřím jsem uviděl rozbitou láhev vína a také půlku melounu, roztříštěnou na kusy. A na melounu, lezoucí po jeho semenech a krvavě rudé dužině…

„Kde jsou ostatní?“ zeptal jsem se, protože jsem chtěl začít mluvit dřív, než Julie začne znovu křičet.

„Ostatní?“ zašeptala. Ve skutečnosti mne neslyšela, nebyla ve stavu, kdy byla schopna poslouchat; plně se soustředila na ustupování před půl tuctem plazících se tvorů, kteří slepě lezli po podlaze.

Začal jsem na ně šlapat, s kletbami jsem je drtil botami a pak jsem si dlouho otíral podrážku o zaprášenou podlahu, jako to dělá člověk, když šlápne do něčeho odporného. „Ostatní lidé, myslím,“ řekl jsem. „Ty tři staré panny a… a George.“ Mluvil jsem spíš sám k sobě než k Julii a můj hlas zněl chraptivě.

Moje obava se okamžitě přenesla na Julii. „Ach Jime, Jíme!“ vykřikla. Tentokrát se mi vrhla do náručí sama a třásla se při tom jako v horečce. A já se náhle cítil stejně bezmocný ne bezbranný – jak to někdy zakouším, když jsem v hluboké vodě bez své zbraně a stíny skalisek se mohou v jediném okamžiku proměnit ve velkou, nebezpečnou rybu.

A potom jsem uslyšel jeden z nejhrůznějších zvuků svého života: rachocení a bouchání Dimitriovy tříkolky na cestě ze srázu, rozléhající se údolím. „Můj oštěpomet!“ vykřikl jsem. „Rychle, pojď!“

Držel jsem ji za ruku a napůl jsem ji vedl a napůl vlekl za sebou. „Jsme takhle příliš zranitelní,“ vydechl jsem, když jsme doběhli do bungalovu. „Obleč si nějaké šaty. Zakryj si pokožku.“

„Cože?“ byla stále jako omámená. „Cože?“

„Zakryj se!“ zařval jsem na ni. Pak jsem se znovu ovládl. „Podívej, už jednou se nám sem snažil nasadit ty věci. Povedlo se mu to u George a podle všeho i u těch tří sester. Může se o to pokusit znovu. Chceš snad mít ty tvory pod kůží? Možná, že už máme jejich zárodky v sobě.“

Otevřela prádelník a rychle ho vyprázdnila na podlahu. Z hromady šatstva vytáhla kalhoty a oblékla si je. Ještě dobré boty, aby měla zakryté nohy. Udělal jsem totéž: natáhl jsem si pulovr s dlouhými rukávy a na nohy jsem si obul solidní boty. Všechno jsme to dělali nešikovně, v horečnatém spěchu. „Do prdele!“ vzlykala. Tohle opravdu nebyla Julie, jak jsem ji znal.

„Kam jdeš?“ Mířila k malé místnůstce vzadu.

„Na záchod,“ řekla. „Musím.“

„Ne!“ vykřikl jsem, skočil jí do cesty a odtáhl jsem ji od dveří příslušenství. „Tam se to jimi jen hemží. Vylézají z odpadních kanálů.“ Jak jsem ji držel za ruku, cítil jsem, jak jí naskakuje husí kůže. Já ji už měl také. „Jestli musíš, jdi ven. Ale nejprve půjdu já s tímhle.“ Zvedl jsem svůj oštěpomet a nabil ho harpunou s jednoduchým sklopným hrotem.

Když jsme vycházeli z bungalovu, podíval jsem se na svah, sbíhající ze skalnatého hřebenu. Byl tam. Hlavní světla rozsvícená a sjížděl potácivě do údolí, jak jeho stroj nadskakoval na kamenech. Rachot jeho tříkolky teď zněl mnohem hlasitěji. „Kam půjdeme?“ vydechla Julie, která za mnou běžela přes křoví mezi kmeny olivovníků. Mířil jsem k ostatním bungalovům.

„V množství je bezpečí,“ odpověděl jsem. „Navíc chci vidět, co je s Georgem a těmi třemi sestrami.“

„K čemu nám budou dobré, když jsou tak staré?“ Teď uvažovala až příliš logicky – částečně.

„Zase tak staré nejsou.“ Samozřejmě jsem se chtěl hlavně přesvědčit, že jsou v pořádku. Až na vzdálený rachot Dimitriova vozidla bylo v celém údolí ticho jako v hrobě. Nepřirozené ticho. To už musí být opravdu divný kraj Řecka, kde i cikády dokážou být zticha.

Julie si toho všimla také. „Vůbec nezpívají,“ řekla a já věděl, co tím myslí.

„Bzučí,“ odpověděl jsem. „Třou o sebe nohy nebo něco takového.“

„Dobře,“ vydechla těžce. „Ať už dělají cokoliv, teď to nedělají.“

To byla pravda. Teď už byl skutečně večer a nad jižní částí pohoří se objevil zářící půlměsíc. Jeho studené světlo stříbřilo naši cestu skrz pichlavé křoví a vysokou ostrou trávu, pod nízkými korunami olivovníků a přes jejich pokroucené a zapletené kořeny.

Doběhli jsme k prvnímu bungalovu. Světlo uvnitř nesvítilo, ale dveře byly pootevřené. „Myslím, že tady bydlí George,“ řekl jsem. Pak jsem zavolal: „Georgi! Jsi tam?“ žádná odpověď. Otevřel jsem dveře dokořán a rozsvítil jsem světlo. Byl tam – ležel na zádech na velké dvojité posteli. Když jsem vešel, otočil hlavu směrem k nám. Jeho oči zamžouraly v nečekaném ostrém světle. Vlastně jen jedno oko. Druhé nemohlo…

Zavrtěl sebou a pokusil se posadit. V první chvíli jsem měl dojem, že se na mne zašklebil. Ale nebyl jsem si tím jistý, protože jeden z těch tvorů, opravdu velký exemplář, byl přichycen v koutku jeho úst. Líhli se z boulí na jeho šíji a v ohybu lokte. Bůh ví, jak vypadal zbytek jeho těla. George se vzepřel a napřáhl ke mně ruku – a já ji skoro uchopil. A tehdy jsem pochopil něco o povaze těch tvorů. Jeden z nich totiž ležel v Georgeově rozevřené dlani, ostnaté nohy připravené, čekal.

Stáhl jsem ruku a uslyšel jsem Juliino zasténání. Byla vedle mne, couvala ke zdi a křičela svým tichým křikem. Popadl jsem ji a vynesl ji odtamtud. Pro George už se zjevně nedalo nic udělat. Ze strachu, že začne znovu křičet a že začnu křičet i já, jsem jí vrazil facku. Pak jsme společně vyrazili k poslednímu, třetímu bungalovu.

Dole u hospody zastavila Dimitriova tříkolka. Její motor utichl a stála tam v šeru, jako bledá ruka na tmavém písku. Než jsem na to stačil pořádně pomyslet, dala se znovu do pohybu. Noční můra se šířila a nabírala na síle s každým úderem mého srdce.

Ve třetím bungalovu… je obtížné popsat všechno, co jsem tam viděl. Možná to ani nejde. Stará panna, o které jsem si myslel, že jí nejspíš něco bude, už byla v podobném stavu jako George. Ležela v posteli a na jejím bezvládném těle se líhly ty příšerné věci. Její sestry… nejprve jsem myslel, že jsou obě mrtvé, a… Ale teď předbíhám. Stává se mi to vždycky, když si ten obraz znovu vybavuji v hlavě: začnu spěchat, až sám sebe předeženu. Musíte pochopit, že to všechno bylo jako kaleidoskop.

K Julii jsem se vrátil se zmatenými útržky obrazu nitra bungalovu pevně zakotvenými v mozku. Řekl jsem jí, aby nechodila dovnitř. „Hlídej ho,“ kývl jsem k hospodě a cítil jsem při tom ohryzek až někde v jícnu. Pak jsem se vrátil dovnitř, abych to tam prohlédl důkladněji. Nechtělo se mi, ale řekl jsem si, že čím víc toho o tom netvorovi budu vědět, tím lépe si s ním dokážeme poradit. Až na to, že jsem za okamžik zjistil, že se s ním dá dělat jen jediné.

Žena v posteli pomalu kývala hlavou; byl jsem ostražitý a prozíravě jsem se od ní držel dál. Druhé dvě byly zavražděny. Sekyrou, mačetou nebo něčím podobným. Jedna z nich ležela za dveřmi, druhá na podlaze poblíž postele. Ta za dveřmi měla dvě hluboké rány, přes krk a na prsou, a ležela v kaluži své vlastní krve, teď už skoro zaschlé. Krabovité věci v ní uvízly a křečovitě škubaly nohama, jak se snažily vyprostit. Druhá sestra…

Se staženým hrdlem a zmatenými smysly jsem přistoupil blíž k posteli se zohaveným, prožraným tělem a sehnul jsem se k ženě na podlaze. Byla ještě živá. Zelené šaty měla pod hrudním košem prosáklé rudou krví a široce rozevřená díra s potrhanými okraji odhalovala hlubokou ránu. Dimitrios jí do něj nasypal hrst svých prokletých mazlíčků, kteří se uhnízdili v jejím syrovém, temném mase.

Spatřila mne svýma skelnýma očima a něco zašeptala. Poklekl jsem nad ní a chtěl jsem ji vzít za ruku, pohladit ji po vlasech nebo něco takového. Ale nemohl jsem. Nechtěl jsem, aby na mne přelezly ty zatracené stvůry. „Už je to v pořádku,“ zamumlal jsem. „Už je to v pořádku.“ Ale oba jsme věděli, že není.

„Ten… ten Řek,“ řekla slabým, sotva slyšitelným hlasem.

„Já vím, já vím,“ řekl jsem.

„Chtěly jsme, aby… aby vzal Flo do města. Ona byla… byla tak nemocná. Říkal, abychom počkaly… tady. Čekaly jsme a… a…“ Zasténala. Její oči strnuly a brada jí poklesla.

Něco se dotklo mého ramene a já se vymrštil jako pružina. Ta žena na posteli, Flo, ke mně natahovala ruku – cílevědomě! Její ruka se mne dotkla: A po její ruce ke mně pomalu lezla trojice nočních můr, klíšťat, krabů. Cítily mne, jako včely cítí květinu. Díky bohu ale lezly pomalu, příliš pomalu.

Hrůzou jsem zkameněl, ale Juliin vzlykavý výkřik: „Jime, on jde sem!“ mě okamžitě zase vzpamatoval.

Vyrazil jsem se ven. Nejasný, tmavý, vrávorající stín sem mířil cestou mezi bungalovy. V jeho ruce se něco temně zalesklo. Hrůzou jsem strnul. „Poběž nahoru,“ řekl jsem. Popadl jsem ji za ruku a rozběhl jsem se.

„Nahoru?“ podivila se. „Proč?“ Prozatím se držela opravdu výtečně. Děkoval jsem bohu, že jsem jí nedovolil podívat se do chaty.

„Získáme tím výhodu. Bude za námi muset šplhat zespodu. Můžeme na něj skutálet balvan nebo něco takového.“

„Máš přece zbraň,“ řekla.

„Jen kdyby nebylo vyhnutí,“ řekl jsem. „Tohle není western s Johnem Waynem, Julie. To je skutečnost! Střelit člověka není totéž jako střelit rybu…“ A pak jsme šplhali kozí stezkou vzhůru strmým svahem. Možná o deset minut později, když už jsme byli v půli cesty, jsme si oba uvědomili, kam míříme. Julie mne zadržela.

„Ale tam je ta jeskyně,“ vydechla. „Studna!“

Rozhlédl jsem se. Ve špatném měsíčním světle se všechno zdálo neskutečné a zmatené. Soumrak je svět sám pro sebe: mate svými stíny, zkresluje vzdálenosti, barvy i povrchy. Napravo od nás se zvedal příkrý sráz náhorní plošiny: příliš nebezpečná cesta. A nalevo se terén svažoval zpět do údolí. Stačí zakopnout nebo uklouznout, a člověk se zastaví až dole. A přímo před námi vedla stezka, postříbřená světlem měsíce, pod skalní převis; stíny tam byly černé, temnější než sama noc. A za námi… za námi se hnal Dimitrios, jehož přítomnost prozrazoval dupot jeho těžkých bot a harašení oblázků.

„Pojď,“ řekl jsem a znovu vyrazil kupředu.

„Ale kam?“ V jejím šepotu zazněla číhající hysterie.

„Támhleta skupina skal.“ Před námi, na návětrném svahu srázu, se v měsíčním světle leskla řada dlouhých balvanů, připomínajících hřbitovní náhrobky. Vtěsnal jsem se mezi dva z nich, přitáhl jsem si Julii a přitiskl jsem ji pevně k sobě. Byla to poslední možná pozice, kterou jsme mohli bránit, neexistovala odsud jiná cesta, než ta, kterou jsme přišli. Nabil jsem oštěpomet a natáhl hnací mechanismus na celou délku harpuny. Pak už se nedalo dělat nic jiného než čekat.

„Teď buď tiše,“ zašeptal jsem a ještě víc se přikrčil. „Nemůže nás tu vidět, ani kdyby se díval přímo na nás.“

V údolí pod námi náhle zaplály reflektory automobilu. Pak se ozval hluk motoru. O chvíli později už jsem mohl vidět předměty, sunoucí se po svahu přímo k indigovému moři a lesknoucí se ve světle soumraku jako broučí krovky. Dvě auta a motocykl. Dojely až k hospodě a zastavily.

Z šera před námi se vynořil Dimitrios. Hlasitě lapal po dechu a funěl, jak se namáhavě potácel po chodníčku. Jeho silueta, teď už bez klobouku se širokým okrajem, připomínala strašáka do zelí. Zastavil se, aby nabral dech, a já měl pocit, že to, co ho žene po našich stopách, není tak zcela jeho vůle. Julie, která mi vykukovala přes rameno, si toho všimla také. Uslyšel jsem, jak zalapala po dechu, a zasyčel jsem: „Pssst!“ tak tiše, že jsem si ani nebyl jist, jestli mne vůbec mohla slyšet.

Přicházel, měsíční světlo zbarvilo jeho oči do žluta a mačetu v jeho ruce do stříbrna. Došel až k balvanům a skoro přesně před naší skrýší se znovu zastavil. Rozhlížel se, otáčel hlavou a naslouchal. Julie za mými zády se roztřásla. Třásla se tak silně, až jsem byl přesvědčen, že se její chvění přenáší skrze mne a skrze skály do země a přes podrážky jeho bot až k Dimitriovi. Udělal ještě dva kroky a zastavil se před námi. Nyní stál na pozadí moře a oblohy, kde zářila první bledá hvězda. Stál tam, díval se nahoru k jeskyni pod převisem a od temné skvrny jeho hlavy se začaly oddělovat drobné černé siluety. Ne kapky potu, ne, na to byly příliš velké a příliš hlasitě pleskaly o zem.

Julie znovu zalapala po dechu a Dimitriova hlava se pomalu otočila, takže to vypadalo, že se teď dívá přímo na nás.

Dole v údolí znovu zaburácely motory, světlomety ozářily svah a vozy i motocykl se znovu rozjely. V hospodě i v bungalovech se rozsvítila světla a strhl se tam čilý ruch.

Tohle všechno Dimitria nijak nezajímalo; s pohledem stále upřeným naším směrem se poškrábal v pravé podpažní jamce. Škrábal se čím dál zuřivěji, až si trhnutím rozhalil košili na prsou. Mačeta cinkla o cestu, jak ji upustil, a začal si oběma rukama drásat hruď. Zbavoval se těch klíšťatovitých tvorů jako pes blech. Divoce si strhl kalhoty a vrávoravě z nich vystoupil. Jeho sírově žluté oči agonicky zářily z tmavé skvrny obličeje, zatímco si nehty zuřivě drásal stehna.

Sledoval jsem ho, každý jeho sebemenší pohyb. A stejně tak Julie. Cítil jsem, jak se za mnou potí, jak lapá po vzduchu, jako by se nemohla nadechnout – a pak to zase přišlo. Začala křičet jako šílená – a nevycházelo z ní nic než vzduch.

Pokusil jsem se jí zacpat ústa a při tom se mi smekl kámen pod nohama. Při tom zvuku Dimitrios strnul – ale jen na okamžik. Pak se sehnul a pomalu zvedl mačetu. Vykročil směrem k nám, hlavu nakloněnou na stranu. Pořád ještě nás nemohl vidět, ale už věděl, kde jsme. A pak – bože, o tomhle se mi bude zdát až do konce života!

Sáhl si dolů, nabral plnou hrst živé, lezoucí špíny ze svých slabin a hodil ji naším směrem, jako když sype zrní hladovým ptákům!

Příštích pět sekund bylo čiré šílenství.

Vyšel jsem z našeho úkrytu, zvedl jsem oštěpomet a zmáčkl spoušť. Harpuna ho zasáhla rovnou pod hrudní koš a zajela mu hluboko do těla. Zaječel, zavrávoral zpátky a vyškubl mi oštěpomet z rukou. Zapomněl jsem z harpuny sundat nylonové lanko. Julie za mnou se zhroutila; zahlédl jsem ji na poslední chvíli, obrátil jsem se a chytil jsem ji dřív, než se dotkla země. Kolem se plazily ty příšerné věci a já ji tam nemohl nechat jen tak ležet.

Přehodil jsem si ji přes rameno jako požárník zachraňující oběť z hořícího domu a se svým břemenem jsem vykročil na cestičku. Skákal jsem, dupal jsem nohama a řval jsem jako býk. Byl jsem šílený šokem, hrůzou a hnusem. Dupal jsem a kopal a tančil, nedovolil jsem, aby se mé nohy dotýkaly země víc než na zlomek sekundy. Je skoro zázrak, že jsme se při tom oba nezřítili ze srázu dolů.

Dimitrios byl už na půli cesty do údolí, když jsem se konečně zase začal ovládat. Vozy, kolébající se a poskakující po špatné cestě, mířily přímo k našemu konci údolí. Napadlo mne, že jeden z nich je patrně Nichosovo taxi. Že jsem se nemýlil, jsem zjistil, když vozy zastavily, jejich světlomety pohasly a ozval se Nichosův hlas plný starostlivé péče: „Pane, paní – jste OK?“

„Dejte pozor!“ hlas mi přeskakoval; jak jsem se je rychle snažil varovat. „Jde dolů! Dimitrios míří dolů!“

Teď, když pocit akutního ohrožení v mém mozku zmizel a hladina adrenalinu v krvi klesla, vybíral jsem si cestu pečlivěji. Julie, která mi bezvládně visela na zádech, zasténala a já věděl, že bude v pořádku.

Údolí teď bylo osvětleno nejen elektrickými svítilnami, ale i pochodněmi. Zvážíme-li, že tihle lidé byli Řekové, probíhalo vše až podivuhodně organizovaně. Tahle myšlenka mi probleskla hlavou, když jsem sháněl někoho, kdo by mi řekl, co se tam děje. Slyšel jsem křik a pak se světla pochodní začala stahovat ke kozí stezce.

Pak jsem zaslechl podivný, chrčivý křik – křik strachu, odporu – nebo prosby o pomoc? Zoufalé, plačtivé ječení, přerušené ve svém nejvyšším bodě dunivou ranou výstřelu a o chvíli později detonací, která byla dvojčetem té první. Dvě hlavně, pomyslel jsem si.

Když jsem se zase dostal dolů, byla Julie stále ještě v bezvědomí a já byl tomu rád. Vesničané polili Dimitriovo tělo benzínem a zapálili ho. Oheň plál po celém údolí: hořely bungalovy, hospoda, zahrada. Očistné plameny přeskakovaly z jedné stavby na druhou. Postavy se prodíraly kouřem a černaly se na pozadí plamenů, pátraly, křičely, pálily. Posadil jsem se na zadní sedadlo Nichosova taxíku a Juliinu hlavu jsem si položil na klín. Milosrdně zůstala po celé poslední jednání v bezvědomí.

I když jsem zavřel všechna okna, stále jsem cítil pach kouře a něčeho, co nebyl kouř…

* * *

V Makelosu se Julie začala probírat. Sehnal jsem pro ni nějaké uklidňující prostředky, které jí zajistily klid na celou noc. Když pak pokojně a bezpečně spala v pohodlí starostova domu, začal jsem klást otázky. Zpočátku jsem byl rozzuřený a můj vztek ještě rostl, jak jsem na ně dostával odpovědi.

Nedokázal jsem litovat obyvatele Makelosu, ačkoliv jsem se pokoušel soucítit s Elli, Dimitriovou ženou. Běžela pro Nichose a řekla mu, co se přihodilo. A on zalarmoval obyvatele městečka. Elli byla několik posledních dní v hospodě svým způsobem uvězněna, potom, co její manžel začal být ‚divný‘. Když pak zjistila pravý stav věcí, nařídil jí, aby mlčela a chovala se jako obvykle, jinak o všechno přijdou. Domyslela si, že parazity dostal náhodou od koz, a asi měla pravdu, protože kozy zahynuly nejdříve. Její vysvětlení bylo pravděpodobné i proto, že kozy často používaly jeskyni na úpatí hory. A právě tam se ty věci rodily, v jeskyni, v pramenu, který v ní prýštil a tu a tam přetekl a našel si cestu k moři.

Ubohá Elli: když běžela do městečka varovat Nichose, byla svědkem toho, jak její manžel zabil Georgeovu ženu a shodil ji ze srázu do moře. Elli se skrývala u cesty, dokud neviděla, že se tříkolka jejího manžela zase vrátila k hospodě.

Co se týče těla pod dehtovou plachtou: byl to Dimitriův děda. Spolu se svým vnukem přežil první nákazu. Tehdy mu přálo štěstí, ale tentokrát už ne.

A ti klíšťatům podobní tvorové? Byla to… nemoc, ale naštěstí se nikdy nebude moci změnit v epidemii. Lidé z Athén si jich po tom prvním případu několik odvezli, ale mimo jejich rodný pramen, mimo stinné údolí Makelosu rychle umírali. Byl to jejich domov a nikde jinde nedokázali přežít. Díky bohu!

Chemikálie je zřejmě nedokázaly zcela zahubit nebo se někde zachovala hrst vajíček až do doby, kdy jed ztratil účinnost. Ty stvůry přežily jako poslední představitelé svého druhu, a pokud se je konečně podaří zničit, zmizí s nimi i jejich tajemství. Ale nemoc? Věřím, že ano.

Nemoc, jako je třeba nachlazení, vzteklina nebo kterákoliv jiná, jen horší, neboť oni byli viditelní. Obyčejné nachlazení způsobuje kýchání a šíří se na kapičkách slin nemocného. Princip šíření těch klíšťatovitých věcí byl v podstatě podobný: i ony k tomu používaly své hostitele. Děsivý na tom byl způsob, jakým to jejich inteligentní lidští přenašeči dělali.

Minulá epidemie se týkala jen Řeků – Makelosanů. Tentokrát to bylo jiné. Úřady vzaly celou záležitost pevně do rukou: do pramene nalili několik set litrů benzinu a topného oleje a zapálili ho. Dynamitem pak odpálili skalní převis, aby zavalili pramen, a nikdy, nikdy už nikoho nepustí do toho malého údolíčka. Tohle slibovali, ale i já jsem učinil několik slibů. Byl jsem rozzlobený a vyděšený a věděl jsem, že mne to hned tak nepřejde.

První lodí jsme se hned ráno přeplavili na pevninu. Hned na letišti v Aténách nás čekalo několik inteligentně vyhlížejících mužů. Řečtí úředníci z nějakého ministerstva. Měli s sebou překladatele a nic pro ně nebylo problém. I oni slibovali, nabízeli odškodné, všechno, po čem by naše srdce zatoužila. Přikyvovali jsme, unaveně jsme se usmívali a říkali ano na to i na ono, ale snažili jsme se dostat co nejrychleji na palubu letadla. Byla to naše nejkratší dovolená: v Řecku jsme se zdrželi pouhých osmačtyřicet hodin. Vše, po čem jsme teď toužili, bylo zmizet odtamtud co nejrychleji. Když jsme však byli zpátky doma – až tehdy jsme začali vyprávět svůj příběh.

Celá věc se samozřejmě ututlala: mezinárodní obchod, mezinárodní napětí a tisíce jiných ekonomických a diplomatických důvodů. Proto to celé vyprávím znovu. Nechci, aby si někdo jiný vytrpěl totéž, co my, aby prošel stejným peklem. A tak, pokud milujete ostrovy ve Středozemním moři… je mi líto, ale právě tak to všechno bylo.

Pokud jde o mne a Julii: odstěhovali jsme se dál od moře, a když přijde léto, nechodíme na slunce, pokud žhne příliš prudce nebo příliš dlouho. Trochu to pomáhá. Ale stále se budím uprostřed noci zalitý studeným potem a vidím, že se Julii zdá hrozný sen o Dimitriovi, schovává se před ním, zadržuje dech, aby ji neslyšel –

– a někdy křičí svým tichým křikem…

TENCÍ LIDÉ

Tři roky jsem žil v Crouch Endu na severu Londýna. Vzpomínáte si na povídku Stephena Kinga? Myslím, že ji napsal poté, co navštívil Petera Strauba, který tenkrát v Crouch Endu bydlel. Spolu se svou ženou máme jedno pořekadlo: „Všechny cesty vedou do Crouch Endu.“ Peter Tremayne žil nedaleko odsud (a pořád žije); Clive Barker sem umístil jednu ze svých her (ve svých počátcích, než jeho knihy začaly krvácet); bydlel tu Douglas Hill. A mnozí jiní, jejichž jména si právě nevybavuji…

V Crouch Endu často narazíte na podivné lidi. A jsou tam takové zvláštní, úzké domy. Jednou, když jsem se v noci vracel z hospody, zjistil jsem, že se dívám na ty úzké a vysoké domy a uvažuju, kdo v takových stísněných příbytcích namačkaných těsně na sebe může bydlet. Odpověď se zdá být nasnadě.

*

I.

Podivné místo, ten Barrows Hill. Ne Barrow’s Hill*², bez apostrofu. Například: nenajdete ho na žádném plánu. Najdete plány, které s ním hraničí, které do něj svými rohy zasahují, byť jen kousek, ale jinak se zdá, jako by se mu kartografové vyhnuli. Pro metro je to příliš daleko od centra, není tam ani stanice hlavní trasy, kvůli všem těm zatraceným demolicím a rekonstrukcím, které probíhaly kolem něj a v něm, ztratil většinu celistvosti. Ale je tam pořád. Autobusy jezdi dovnitř a ven a starší lidé, kteří tam žijí, ho stále nazývají Barrows Hill.

Když jsem se tam na konci 70. let nastěhoval, nenáviděl jsem to místo. Činilo na mne dojem senility a vrozené blbosti. Pochmurné místo – i pod paprsky žhavého letního slunce pochmurné. Puchýřky hub byste nahmatali i pod novým nátěrem. Ne že by se tady natíralo příliš často. Pokud já vím, tak nikdy. A proto to tu vypadalo, jako by to vypadlo přímo z nějaké Lovecraftovy povídky: zchátrale, nemocně, zrůdně.

Barrows Hill. Nezůstal jsem tam dlouho, jen několik měsíců. Ve skutečnosti to ale bylo až příliš dlouho. To místo na vás působilo dojmem, že pokud zaváháte, pokud jen chvíli postojíte na místě, proroste skrz vás a vy se stanete jeho součástí. V Londýně je několik opravdu starých míst a Barrows Hill je z nich nejspíš nejstarší. Myslím si to i pro jeho genius loci – jako by byl ohniskem všech tajemných věcí. Nebo možná ne ohniskem, protože to slovo evokuje vyzařování – ven z něj – a jak jsem řekl, Barrows Hill byl uzavřený do sebe. Poslední útočiště podivných starých věcí v Londýně. Věcí, jako jsou tencí lidé. Velmi vysocí a velice tencí lidé.

Dnes už nikdo – ale opravdu nikdo – nevěří na tenké lidi a to je jeden ze dvou důvodů, proč se nebojím vyprávět tenhle příběh. Druhý důvod je, že už tam nebydlím. Ale kdybych bydlel…

Mám podezření, že několik málo lidí – myslím obyčejných lidí – o nich ví. Nepřiznali by to a pravděpodobně to nepřiznají ani teď. A pokud jde o ty, kteří tráví svůj život v Barrows Hill, skutečně nemohu říct, že bych je z něčeho obviňoval. Znal jsem jednoho starého mládence, který tam žil, věděl o nich a nenechal si to pro sebe. Mluvil o nich se mnou. Vzhledem k jeho pověsti (říkali mu Bláznivej Bill z Barrows Hill) jsem jeho řečem zprvu nepřikládal mnoho pozornosti. Kdo by také přikládal?

V Barrows Hill jsou hospody, hodně hospod, ale nejnavštěvovanější byla ‚Železnice‘. Řekl bych, že název pocházel z dob, kdy tamtudy skutečně vedla železnice. Před několika lety měla ‚Železnice‘ na krátký čas vážnou konkurenci, když někdo přeměnil starý obytný dům na pěknou moderní restauraci. Ale dlouho to nevydrželo. Ten, kdo to místo koupil, možná něco věděl, ale asi ne zase tolik, protože jinak by nebyl tak hloupý, aby svůj podnik pojmenoval ‚Tenký člověk‘! Měl otevřeno teprve týden nebo dva, když vyhořel do základů.

Ale to bylo dřív, než jsem tam přišel, a jediný důvod, proč jsem se zmínil o hospodách a zvláště o ‚Železnici‘, byl, že právě tam jsem se setkal s Bláznivým Billem. Byl tam kvůli své nemoci, alkoholismu, a já zase kvůli své nešťastné lásce – která ve svém nejvyšším horečnatém stadiu přerostla v Billovu. Krátce řečeno, chytil jsem se flašky.

Říkám to jen tak mimochodem a na vysvětlenou, jaké problémy nás dva svedly dohromady. Bylo to natolik nešťastné přátelství, jak si jen dovedete představit. Ale Bláznivej Bill byl dobrý posluchač a já zase platil za oba. A tak jsme vlastně byli skvělí kumpáni.

Ale jednoho večera, když mi došly peníze, jsem udělal tu chybu, že jsem ho pozval k sobě domů. (Domů – ha! Postel, záchod a psací stroj, stará mansarda na konci rozvrzaného dřevěného schodiště a přídavek ve formě kredence předělané na sprchu). Ale měl jsem tam pár lahví piva a půl láhve ginu, a až bych se přestal vyplakávat na rameni Bláznivýho Billa, neměl jsem daleko postel, do které bych sebou praštil. K svému překvapení jsem musel vynaložit spoustu energie, abych ho tam vůbec dostal. Stěžovat si začal ve chvíli, kdy jsme vyšli z hospody – nebo spíš když zjistil, kterým směrem jsem zamířil.

„Do Modřínů? Ty bydlíš tam, za barchingtonskou silnicí? No, vzpomínám si, že jsi něco takového říkal. Hm, možná raději zůstanu v hospodě. Myslím, když bydlíš právě tam – nemám to zrovna při cestě, víš?“

„Nemáš to při cestě? Vždyť je to jen desetiminutová zacházka. Myslel jsem, že máš ještě žízeň.“

„Žízeň, tu mám – vždycky! Nejsem blázen – to jenom oni roztrušují, protože se bojí, aby mě někdo nebral vážně.“

„Oni?“

„Lidé!“ odfrkl a znělo to jako zavzlykání. Potom změnil předmět rozhovoru: „Říkal jsi půl láhve ginu?“

„Jasně, Gordona. Ale jestli se raději chceš vrátit do Železnice…“

„Ne, ne, už jsme stejně na půli cesty,“ zabručel a spěchal vedle mne dál. Skoro se mě držel za ruku, jak byl nervózní. „A kromě toho, je taková krásná jasná noc. Nemají rádi jasné noci“

„Oni?“ zeptal jsem se znovu.

„Lidé!“ Navzdory svým krátkým a křivým nohám byl o půl kroku přede mnou. „Tencí lidé,“ řekl skoro šeptem, takže jsem ho přeslechl.

Pak jsme dorazili na Modřínovou ulici – do Modřínů, jak říkal Bláznivej Bill – rychle jsme se přiblížili ke Dvaadvacáté a náhle bylo všude zvláštní ticho. Ozývalo se jen šustění suchého spadaného listí unášeného větrem po chodníku. Stromy byly už napůl holé – byl podzim. Měsíční světlo svítilo přes pavučiny jejich vysokých, černých pokroucených korun.

„Svítí měsíc,“ řekl Bill přidušeným hlasem. „Díky Bohu za to – jakkoliv v něj ve skutečnosti nevěřím. Ale žádné uliční osvětlení! Všiml sis toho? Žárovky jsou pryč. Všechny do jedné. To oni.“

„Oni?“ chytil jsem ho za rameno a nasměroval ho do mé brány – kdyby se to dalo bránou nazývat. Byl tam pouze sloupek, podle kterého jsem se orientoval vždycky, když jsem měl v hlavě.

„Ano, oni!“ odsekl a pozoroval mě, jak otáčím klíčkem v zámku. „Zatracený mladý blázne!“

A pak jsme stoupali po vrzajícím schodišti do mé malé jeskyně samoty a Bláznivej Bill se chvěl v teplé noci ještě znásobené teplotou tohoto místa, přebírajícího značnou část tepla od domů po obou stranách a z bytu dole. Bydlela v něm nějaká stařena, která zřejmě nemohla žít jinde než v roztopené peci. Pak jsme vešli do mého ‚obývacího‘ pokoje, kde Bill pečlivě zatáhl přes okna záclony se samozřejmostí domácího pána. Ale ne dřív než vykoukl ven do temné ulice a jeho kulaté oči, zářící z jeho přímé, větrem vysušené tváře, ji pečlivě prohlédly.

Blázen, hm. Možná, že byl a možná, že ne. „Gin,“ řekl jsem a položil jsem před něj láhev a sklenici. „Ale s mírou, ano? Víš, že si potřebuji taky loknout.“

„Loknout? Loknout? Ha! Kdybych já bydlel tady, potřeboval bych víc, než si jen loknout. Tady jsi v samém středu. Rovnou v samém středu!“

„Ano?“ zašklebil jsem se. „Zatím mi to připadalo, že je to tu spíš na samém konci!“

Chvíli nervózně přecházel po místnosti – tři kroky tam a tři zpátky – mučil protestující prkna podlahy malé místnosti. Pak na mne skoro obviňujícím způsobem ukázal prstem: „Dnes večer máš náladičku, co? Vtípky z tebe přímo prší!“

„Myslíš?“ Ano. Měl pravdu. Cítil jsem se opravdu trochu rozjařené. „Možná už jsem se z toho dostal, ne?“

Sedl si naproti mně. „Doufám, že ano, ty ztřeštěný mladý blázne! Ale měl bys přece jenom trochu dát na moje varování a vypadnout odsud co nejdřív.“

„Tvoje varování? Takže ty jsi mě před něčím varoval?“ Teď mi připadalo, že ano a už před několika týdny, ale byl jsem příliš pohroužený do svých vlastních problémů, než abych mu věnoval pozornost. A navíc, byl to přece Bláznivej Bill.

„Samozřejmě, že ano!“ odfrkl. „Před těmi zatracenými…“

„Tenkými lidmi!“ dokončil jsem za něj. „Ano, už si vzpomínám.“

„Ano?“

„Ech?“

„Tak ano, nebo ne?“

„Ano, poslouchám.“

„Ne, ne, ne! Myslím, jestli si najdeš nějaký nový byt?“

„Až si to budu moci dovolit, ano.“

„Tady to pro tebe není bezpečné. Nemají rádi cizince. Cizinci mění různé věci a to se jim nelíbí. Nemají rádi nic cizího, nic nového. Podle mne jsou vymírající rasa, ale dokud jsou tady, udržují věci tak, jak se jim líbí.“

„Dobře,“ povzdechl jsem si. „Tentokrát už skutečně poslouchám. Chceš začít od začátku?“

Na mé povzdechnutí odpověděl svým vlastním a netrpělivě potřásl hlavou. „Ty zatracený mladý blázne! No tak tedy ano, pro tvoje vlastní dobro, naposledy… poslouchej a já ti povím, co vím. Není toho moc, ale je to poslední výstraha, kterou dostaneš…“

II.

„Nejvíc jim myslím káply do noty kandelábry.“

„Psům?“ pozvedl jsem obočí.

Podíval se na mne a vztekle vyskočil na nohy. „No dobrá, tak já tedy půjdu!“

„Ale no tak, posaď se, tak už se posaď!“ uklidňoval jsem ho. „A dolij si ještě. Slibuji, že se pokusím tě už nepřerušovat.“

„Kandelábry!“ odfrkl, čelo zamračené jako při bouřce. Ale posadil se a dolil si sklenici. „Ano, protože oni je napodobují, víš? A jsou tak tencí, že se za ně mohou schovat. Mohou tam stát v temné noci, že vůbec nic nepoznáš! Dovedeš si to představit? Schovat se za kandelábr nebo ho imitovat?“

Snažil jsem se si to představit, ale musel jsem připustit, že to nedokážu. Moje pozornost poněkud stoupla. Bylo na něm něco přesvědčivého, co na mne zapůsobilo – způsob, jakým jednal, nepřipomínalo to jednání alkoholiků. „Proč se vlastně schovávají?“

„Zrůdy! Myslíš, že by ses na jejich místě nemusel skrývat? Jejich hrstka a nás jsou miliony. Vyhnali bychom je, pozabíjeli!“

„Tak proč to neuděláme?“

„Protože jsme všichni takoví hlupáci jako ty, to je ten důvod! Protože na ně nevěříme.“

„Ale ty ano.“

Bill přikývl, jeho tří nebo čtyřdenní strniště se na jeho rtu zachvělo. „Viděl jsem je,“ řekl, „a viděl jsem důkazy jejich… existence.“

„A jsou skutečně lidé? Myslím, jestli jsou lidští. Jako ty a já, kromě toho, že jsou… tencí?“

„A vysocí. Ach, jak ti jsou… vysocí!“

„Vysocí?“ zamračil jsem se. „Tencí a vysocí. Jak vysocí? Snad ne tak vysocí, jako…“

„Kandelábr,“ přikývl, „ano. Ne během dne, myslím, jenom v noci. V noci (zatvářil se nešťastně, jako by si náhle uvědomil, jak bláznivě to musí znít) se jako by… rozkládají.“

Zamyslel jsem se nad tím a přikývl jsem. „Rozkládají se. Ano, chápu.“

„Ne, nechápeš,“ jeho hlas byl nevýrazný, studený a skoro zlostný. „Ale pochopíš, jestli tu budeš trčet dost dlouho.“

„Kde bydlí?“ zeptal jsem se, „ti tencí lidé?“

„V tenkých domech,“ odsekl stroze.

„V tenkých domech?“

„Samozřejmě! Chceš mi namluvit, že sis ještě nevšiml tenkých domů? Tohle místo tě o nich velice brzy poučí! Tenké domy, ano. Místa, kde obyčejní lidé nikdy nebydlí. Je jich půl tuctu v Barchingtonu a pár právě tady v Modřínech!“ Otřásl se a já jsem přepnul na vyšší výkon svá elektrická kamínka.

„Mně není zima, kamaráde,“ řekl Bill. „Nic takového! Mám v sobě dost šnapsu, aby mě hřál. Ale roztřesu se vždycky, když si na ně vzpomenu. Někdy uvažuju, co vlastně dělají.“

„Myslíš, kde pracují?“

„Pracují?“ zavrtěl hlavou. „Ne, oni nepracují. Pravděpodobně si pomáhají jinak. Loupežemi, víš? Jo, tencí lidé, ti se dostanou všude. Ale co dělají?“

Zatvářil jsem se nechápavě.

„Chci říct, že my se díváme na televizi, hrajeme karty, lovíme ptáky, čteme noviny. Ale oni…“

Už už jsem se chystal poznamenat, že chodí do lesa a straší sovy, ale najednou se mi to nezdálo vůbec směšné. „Říkáš, že jsi je viděl?“

„Jednou nebo dvakrát, tím jsem si úplně jistý,“ přisvědčil. „A bylo to fantastické! Pamatuji si, že jednoho jsem viděl vyjít z jeho tenkého domu – tenkého domu v Barchingtonu, který bych ti mohl ukázat někdy ve dne. Já, já tam tehdy spal ve křoví. Ani se neptej, jak jsem se tam dostal, byl jsem zkárovaný jako Dán! Tak či tak, něco mě probudilo.

Dole bylo křoví řidší, chodí tamtudy kočky. Byla noc a radní nechali instalovat nové veřejné osvětlení, takže to místo bylo zalité světlem. A přímo naproti tam stojí tenký dům a jeho dveře se pomalu otevřely. Pak do noci vyšel ten pacholek, napůl žlutý od umělého světla a napůl černý od stínu. Víš, právě před tenkým domem stála jedna z pouličních lamp.

Ten chlápek vypadal docela normálně, víš? Trochu křečovitý v pohybech, hýbal se jakoby trhaně, jako ti cirkusáci, co si dovedou zavěsit nohy přes ramena a chodit po rukou. Rozhlédl se po ulici nahoru a dolů a zřejmě byl spokojený, že tam nikdo není.

Pak – znovu trochu ustoupil do stínu, odkud vyšel, blíž ke zdi svého domu a tam se – rozložil!

Viděl jsem, jak lampa osvětluje jeden jeho konec a viděl jsem, jak se najednou na konci rozštěpil vedví, jako by tam měl pant. A ten rozštěp se rozevíral, až tam stál v temnotě jako velké kružítko. Pak se jedna jeho polovina vymrštila nahoru a celý se napřímil do kolmice – a teď byl tři metry vysoký. Pak to zopakoval, jenomže tentokrát se rozdělil v polovině. Jako…

dřevěný metr, který se dá rozkládat.“

Přikývl jsem, fascinován tou představou. „Ale jak jsou potom stavění? To mají panty?“

„K čertu, ne!“ odfrkl. „Můžeš ohnout ruce v loktech? Nebo ruce v kolenou? Můžeš se sehnout v pase a dotknout se prstů na nohou? Já alespoň určitě můžu! Jejich klouby jsou možná trochu jiné než naše, to je vše – možná jako klouby některého hmyzu. Nebo možná ne. Myslím, že jejich věda je jiná než naše. Možná se skládají stejným způsobem, jako skládají jiné věci – až na to, že jim to vůbec neškodí. Co já vím…“

„Cože?“ zeptal jsem se zmateně. „Jaké jiné věci skládají?“

„Dostanu se k tomu později,“ řekl nevrle a otřásl se. „Kde jsem skončil?“

„Jak byl vysoký pět metrů,“ napověděl jsem mu, „a stál ve stínu. A co bylo pak?“

„Náhle po ulici přejíždělo auto!“ Bill mne popadl za ruku. „Ha,“ vyskočil jsem. „Byl v průšvihu, co?“

Bláznivej Bill zavrtěl hlavou. „Ne. Auto mělo světlomety zapnuté naplno, ale tenkému muži to nevadí. Není hlupák. Auto projíždí, světlo přejíždí po zdi svými paprsky v místech, kde štíhlý muž stál ve stínu svého domu…“

„Ano?“

„Jako okapová roura, celá černá a lesklá!“

Znovu jsem se posadil. „Po čertech chytré.“

„Raději mi věř, že jsou opravdu chytří.

Když pak světlo zmizelo, vystoupil znovu ze stínu. A pak jsem něco viděl! Ten obr vyskočil – ale rychle, jen se míhal. Mrkl jsi okem a on se pohnul – a mezi každým krokem, když se jeho nohy dostaly k sobě, se zastavil a neviděl jsi nic než tyč. Zastavil se u kandelábru, pak jako by se s ním slil. A pink! – světlo zhaslo. A pak… v deseti minutách byla celá ulice černá a temná jako uhelný důl. A já tam ležel v něčí zahradě, vystrašený k smrti a třásl jsem se jako sulc.“

„A to bylo všechno?“

Bláznivej Bill se napil, vzal láhev ginu a znovu si dolil. Oči se mu rozšířily, kůže mezi strništěm jeho vousů zbledla. „Bože, ne – to nebylo všechno – bylo toho mnohem víc! Víš, později mi došlo, že jsem musel být hodně opilý – jinak by mě nikdy nenapadlo jít ho špehovat. Ježíši, tehdy jsem ještě neuměl být opilý! Ale to už je dávno, o čem ti teď povídám.“

„A co se dělo dál?“

„Dál… on šel ulicí dál! Slyšel jsem ho: klik, pauza… klik, pauza… klik, pauza, jak kráčí po chodníku jako na chůdách – a na vlastní oči jsem viděl, jak v každé pauze vypadá jako kandelábr. A náhle jsem měl podivný pocit a rozhlédl jsem se kolem. Víš, průčelí domu v zahradě, ve které jsem ležel, bylo hodně úzké, takže jsem pochopil, že to musí být…“

Věděl jsem, co chce říct. „Ježíši!“

„Tenký dům,“ dopověděl, „správně.“

„Takže jsi byl v maléru.“

Otřásl se, olízl si rty a znovu se zachvěl. „Měl jsem štěstí, myslím. Skrčil jsem se v křoví a ležel jsem tam jako mrtvý. A to klik – pauza… klik – pauza, se ozývalo čím dál blíž. A pak, přede mnou se objevila skulina, jak se dveře tenkého domu otevřely. Vyšel druhý tenký člověk a pak se on nebo ona rozvinul a oba tam chvíli stáli těsně vedle mne. Málem jsem umřel strachy.“

„A dál?“

„Klik – klik, pauza, klik – klik, pauza, klik – klik – a šli pryč. Jen Bůh sám ví, kam šli nebo co dělali, ale já? Dal jsem jim deset minut náskok a pak jsem běžel a klopýtal a nutil své gumové nohy, aby mne nesly odtamtud pryč. A nikdy jsem se tam nevrátil. Dnes jsem Barchingtonu nejblíž od té noci a je to až moc blízko!“

Chvíli jsem čekal, ale zdálo se, že skončil. Nakonec jsem kývl: „Dobře, Bille, je to zajímavý příběh a…“

„Ještě jsem neskončil!“ štěkl. „A taky to není žádný příběh…“

„A co tedy?“

„Důkaz,“ zasyčel. „Důkaz i pro ty tvoje přemoudřelé slepé oči!“

Čekal jsem.

„Jdi k oknu,“ pokračoval Bill, „a nakoukni skrz závěsy. No jen jdi a udělej to.“

Udělal jsem to.

„Vidíš něco divného?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Slepý jako netopýr!“ zavrčel. „Podívej se na pouliční osvětlení – nebo tam, kde chybí. Už jsem ti to dnes v noci jednou ukazoval. Všechny lampy mají rozbité žárovky.“

„Děti,“ zkusil jsem. „Chuligáni. Vandalové.“

„Pche!“ odfrkl Bill. „Chuligáni tady? Neslýchané. A vandalové? Ty si děláš legraci! Co by tu vandalizovali? A kdy jsi naposledy viděl v téhle ulici hrát si děti?“

Měl pravdu. „Ale pár chybějících žárovek ještě není žádný pádný důkaz,“ namítl jsem.

„No dobře!“ Naklonil se ke mně, až se jeho nos skoro dotkl mého obličeje. „Tak tedy pádný důkaz.“ A začal mi vyprávět poslední část svého příběhu…

III.

„Auta!“ odfrkl Bláznivej Bill svým typickým způsobem. „Nemůžou je ani cítit. Nedá se říct, že právě v tomhle bych jim to zazlíval. Nenávidím ty hlučné, špinavé, rachotící věci stejně jako oni. Ale řekni mi: zpozoroval jsi něco divného – myslím ohledně aut – tady – v těchhle končinách?“

Chvíli jsem přemýšlel a pak jsem odpověděl: „K čertu, není tu ani jedno!“

„Správně!“ odpověděl zjevně potěšeně. „V celém zbytku čtvrti se mačkají jedno na druhé. Všechny ulice jsou jimi přeplněné. Hlavně v noci, když jsou lidi v hospodách nebo koukají na televizi. Ale tady? Kolem Barchingtonu a Modřínů a v těch několika ulicích kolem? Neobjeví se tu ani jedno!“

„To zase není pravda,“ řekl jsem. „Právě v téhle ulici jsou auta dvě. Právě teď. Jen se podívej z okna a uvidíš je.“

„Šrot!“ řekl Bill.

„Prosím?“

„Šrot!“ zopakoval. „To nejsou auta! Staré nepojízdné vraky. Ještě s paprskovými koly. Je to dvacet, třicet let, co naposledy jezdily. Tencí lidé si na ně zvykli. Nemají rádi ty nové lesklé věci. Stačí, abys tu nechal přes noc zaparkované svoje auto, a máš problémy!“

„Problémy?“ Ale tady jsem ze sebe hrál trochu hlupáka. Docela dobře jsem věděl, co tím myslí. Věděl jsem to z vlastní zkušenosti: nový lesklý vůz zanechaný přes noc na ulici tam příštího rána stál s prázdnými pneumatikami, rozbitými okny a vyrvanými reflektory.

Vyčetl mi to z výrazu tváře: „Je vidět, že víš, o čem mluvím. V pořádku. Poslouchej, před několika lety tady byl jeden chlápek z města a ten něco takového měl. Líbila se mu jedna číšnice z Železnice – a ta ochotně brala všechno, co jí dával. Byl to frajer. Jeden z hochů z gangu a stoupající hvězda.

A přivezl si s sebou lesklé auto. Okna z neprůstřelného skla, chráněné reflektory, zpevněná přední maska – a já nevím, co ještě. Vypadalo jako nějaký zatracený tank. Ale –“ Bill si povzdechl.

„Nechal ho zaparkovaný tady, co?“

Přikývl. „Problém byl v tom, že se nedal zastrašit. Víš, jak to myslím? Některé lidi zastrašovat můžete, některé ne a některé nesmíte. On byl z těch, které nesmíte. Bohužel, stejného druhu jsou i tencí lidé.“

„Co se stalo?“

„Když mu propíchali gumy, začal jim házet do oken cihly. Do oken tenkých domů. Pak jedné noci parkoval dole na rohu Barchingtonu. A příštího rána – vyvrtali mu díry skrz karosérii, po celém autě. A pak – zmizel asi na týden nebo tak nějak. Když se pak vrátil… no, musel být určitě úplný blázen.“

„Co udělal?“

„Hodil jim do okna něco jiného – něco co bouchlo! A pořádně bouchlo! Viděl jsi tu úzkou opuštěnou zříceninu na rohu Barchingtonu? To udělal on, docela určitě, a udělal to pořádně. Tenký dům. Pokud byl někdo uvnitř, už byl v pánu. A to je naštvalo!“

„Vzali si ho do parády?“

„Vzali si do parády jeho vůz! Zaparkoval ho jedné noci venku, odešel do Železnice, a když zavírali, vzal dámu svého srdce domů, a ráno –“

„Zničili ho – jeho vůz, myslím.“

„Jestli ho zničili? To tedy ano – složili ho!“

„Prosím?“

„Složili ho!“ odfrkl. „To ta jejich podivná věda. Na žádnou stranu neměřil víc než pětačtyřicet čísel. Krychle slisovaného kovu. Žádné rozbité sklo, žádný poškrábaný lak, žádný popraskaný plast. Čisté a úhledně slisované. Pětačtyřiceticentimetrová kostka.“

„Strčili mu ho do lisu, že?“ Nevěřil jsem mu.

„Nic takového – složili ho.“

„Nemožné!“

„Ne pro ně. To je ta jejich zvláštní věda.“

„A co na to on?“

„Ech? Co? Podíval se na to a zamyslel se: ‚Co kdybych seděl uvnitř té zatracené věci?‘ Co udělal? Udělal totéž, co bych udělal já a co bys měl udělat i ty. Odešel. Už nikdy jsme ho neviděli.“

Půl láhve bylo pryč. Přesedlali jsme na pivo. A po jednom pořádném loku jsem řekl: „Můžeš se vyspat tady, jestli chceš, na podlaze. Půjčím ti přikrývku.“

„Díky,“ řekl Bláznivej Bill, „ale jak se říká, děkuji, nechci. Teď, když je pivo pryč, jdu taky pryč. Nemůžu tady zůstat, jsem tím povinován své nesmrtelné duši. A kromě toho, mám doma ještě jednu flašku.“

„Ty prohnanej lumpe!“ řekl jsem.

„Pitoměj cucáku!“ odpověděl na oplátku. O dvacet minut později jsem ho nechal odejít. Stál jsem u okna a díval se za ním, jak odchází ulicí, stříbrnou v měsíčním světle.

Stál u branky (nebo na místě, kde měla být) potácel se a mával mi, přitom mi hlasitě děkoval a loučil se se mnou. Konečně vyrazil ulicí k domovu.

Bylo tam ticho a klid. Jedna z těch nocí, kdy se ani stromy nehýbají. Všechno vypadalo jako zmrzlé navzdory faktu, že vůbec nebylo chladno. Díval jsem se za Bláznivým Billem, dokud mi nezmizel z očí, a pak –

– Naproti přes cestu stály tři kandelábry – tam, kde měly být jenom dva! Ten vlevo byl v pořádku a stejně tak ten úplně vpravo. Ale co ten uprostřed? Nikdy dřív jsem takový neviděl. Protřel jsem si oči a podíval se ještě jednou. Byly tam jen dva kandelábry.

Zatracené pití – pomyslel jsem si – už mi leze do hlavy.

Když jsem odcházel od okna, smál jsem se nahlas. Pak jsem zhasl světlo a odešel do ložnice. Ten starý lišák mi dal. Už jsem mu opravdu začínal věřit. A teď jsem z pití viděl dvakrát – nebo co. Ještě, že to byly jenom kandelábry a ne růžoví sloni. Nebo tencí lidé! Když jsem šel spát, smál jsem se, až jsem se za břicho popadal.

… Ale příští den ráno jsem se už nesmál.

Ne když ho našli, starého Bláznivýho Billa z Barrows Hill. Ne potom, co mne zavolali, abych ho identifikoval.

On tomu říkal: ‚Ta jejich zvláštní věda.‘ Způsob, jakým skládali věci. A, Pane na nebi, oni teď složili jeho. Do krychle o hraně čtyřicet pět centimetrů. Žebra a kosti a kůži a svaly – všechno. Nic se nerozbilo, víte, jen se to sbalilo. Žádná krev ani střeva nebo nějaké takové věci – bylo to tím odpornější, že tam z toho nebylo vůbec nic.

Hodili ho do skluzu na odpadky na konci ulice. Parta místních mladíků, která ho tam našla, nevěděla, co vlastně našla, dokud neuviděli na jedné straně krychle jeho obličej. A nechtěl bych zabíhat do podrobností…

* * *

Ano, odstěhoval jsem se odtamtud. Tak brzy, jak jen to šlo, ale můžete mi to zazlívat? Zvláště poté, co jsem se nad tím trochu zamyslel. Fakt je, že jsem těžko mohl přemýšlet o něčem jiném.

Myslím, že starý Bill měl pravdu. Alespoň v to doufám. Ve věcech, které mi vyprávěl dříve, když jsem ho poslouchal jen napůl. O tom, že byli poslední svého druhu a Barrows Hill bylo místo, které si vybrali k poslednímu odpočinku – něco jako svůj ‚sloní hřbitov‘, víte?

Tam, kde bydlím teď, nejsou tencí lidé ani tenké domy. Spousta vandalů, bezpočet aut, ale jinak nic zvláštního.

Kandelábry, to ano, a sloupy, které drží telefonní dráty, samozřejmě. Spousty. Ale ty mne už netrápí.

Víte, já vím úplně přesně, kolik kandelábrů tu je. A vím přesně, kde který z nich stojí. A Bůh pomoz člověku, který by tam nějaký přidal, aniž by mi o tom před tím řekl!

KYPERSKÁ LASTURA

Důvod, proč jsem napsal následující dvě povídky je prostý: už dlouho jsem chtěl diptych (hezké slovo, že?) ‚Kyperská lastura‘ a ‚Hlubokomořská ulita‘ použít jako dvojici povídek, z nichž jedna by otevírala knihu a druhá ji uzavírala. Jenže k tomu nikdy nedošlo. Ptáte se, proč jsem to neudělal teď?

Protože mi připadalo, že povídka ‚Ten, který kráčí s větrem‘ by měla být jako nejdelší na konci a ‚Plodnice‘ na začátku. Což znamenalo, že jsem tyto dvě musel vmáčknout někam mezi ně. Nakonec jsem je nechal vytisknout vedle sebe, takže i když lastury samy o sobě nejsou bivalvulární (další nádherné slovo), tyto povídky nakonec ano.

*

Duby, Innsway

Redcar, Yorks

5. června 1962

Pluk. (ve výsl.) George L. Glee, PBI, OŠD

11 Tunstall Court

West H. Pool, Durham

Můj milý Georgi,

dovol, abych se ti co nejupřímněji omluvil za neodpustitelný způsob, jakým jsem se minulou sobotu večer vzdálil s Alicí ze tvé vybrané společnosti. Alice měla oprávněné výhrady k tomu, jak jsem se tvářil, k mému naprostému nedostatku taktu i k neomalenosti, se kterou jsem ji odtáhl od tvého skvělého stolu; a to vše, běda, před zraky mnoha našich bývalých spolubojovníků. Mohu jen doufat, že tě naše dlouhodobé přátelství – a skutečnost, že mě znáš stejně dobře jako já tebe – přesvědčí o tom, že mne jen nějaká mimořádně naléhavá příčina mohla tímto naprosto neobvyklým způsobem vzdálit z tvého domu. Dokážu si představit všechen ten údiv, který bezpochyby zavládl po našem odchodu. Alice byla velice pobouřena a odmítla se mnou mluvit, pokud jí nepodám uspokojivé vysvětlení svého chování, jež jí připadalo naprosto bláznivé.

Takže, abych to všechno zbytečně neprodlužoval, vyprávěl jsem jí příběh, který se teď chystám vyprávět tobě. Alici uspokojil jako racionální vysvětlení mého zdánlivě iracionálního jednání a jsem si jist, že tvůj názor bude obdobný.

Samozřejmě to byly ty ústřice. Vůbec nepochybuji, že jejich příprava byla naprosto bezvadná a že chutnaly lahodně – všem, s výjimkou mne. Abych řekl pravdu, nedokážu v sobě udržet žádné jídlo pocházející z moře a pro škeble to platí dvojnásob. Jistě si ještě vzpomínáš, jaký býval můj názor na kraby a humry dříve? Jak jsem tenkrát v Goole snědl docela sám dva plné talíře čerstvých mušlí? Miloval jsem je. Brr! Pouhé pomyšlení na to…

Před dvěma roky se přihodilo na Kypru něco, co mne naprosto připravilo o chuť na podobné lahůdky. Ale než budu pokračovat, rád bych tě požádal, abys něco udělal. Vezmi si Bibli a podívej se na Třetí knihu Mojžíšovu 11, odstavce 10 a 11. Ne, nestal se ze mne náboženský fanatik. To jenom že jsem se před tou událostí, přede dvěma lety, hluboce zajímal, až morbidně, musím dodat, právě o tento obor a všechno, co s ním souvisí.

Pokud – nebo až si přečteš můj příběh – sám pocítíš zvědavost a zájem, nalezneš četné knihy týkající se právě tohoto oboru, do nichž budeš moci nahlédnout – ačkoliv pochybuji, že některé z nich objevíš ve vaší místní knihovně. Tak či tak ti mohu nabídnout seznam alespoň čtyř z nich: Gantleyova Hydrophinnae, Obyvatelé hlubin od Gastona Le Fea, německý svazek Unter-Zee Kulten a obludná Cthaat Aquadingen neznámého autora. Všechny obsahují vybraná sousta v podstatě stejně nechutné povahy, jako je příběh, který ti teď musím vyprávět, abych se ospravedlnil.

Říkal jsem, že se to stalo na Kypru. V té době jsem byl velícím důstojníkem malé jednotky v Kyrei, mezi Cephosem a Kerýnejou na pobřeží Středozemního moře, toho nejkrásnějšího ze všech oceánů. Ve své rotě jsem měl mladého desátníka, Jobling se jmenoval, který se považoval tak trochu za konchyliologa a svoje volno trávil s ploutvemi, potápěčskou maskou a šnorchlem u podmořských útesů jižně od Kyrei. Říkal jsem, že se za konchyliologa pouze považoval, ale jeho sbírka skutečně byla pozoruhodná, protože sloužil ve všech částech světa a sbíral mušle v četných oceánech.

Pod sklem ve své kajutě – vlastníma rukama dokonale ‚přírodně‘ naaranžované – měl takové vzácné a fascinující exempláře, jako je africká hřebenatka Pecten irradian, jednorožčímu rohu podobná Murex monodon nebo Ianthina violacea z Austrálie, podivuhodná ulita Melongena corona z Mexického zálivu, vějířovitá Ramella perca z Japonska a několik set jiných – je jich příliš mnoho, než abych se tu zmiňoval o všech. Moje týdenní inspekční cesty nevyhnutelně končily vždy v Joblingově kajutě, kde jsem mohl procházet mezi jeho vitrínami a obdivovat se jemnůstkám umění přírody.

Přestože Joblingovi zabíral jeho koníček prakticky veškerý čas mimo službu, nijak mu nezasahoval do jeho práce v jednotce: byl to cílevědomý a velice pracovitý námořní důstojník. Změny jsem si u něj povšiml teprve, když začal zanedbávat službu, a skoro týden jsem uvažoval o tom, že mu udělím důtku za lajdáctví, když tu dostal první z těch svých záchvatů, jež postupem času kulminovaly tak strašným způsobem.

Jednoho rána po nástupu jej našli zkrouceného nanejvýš neobvyklým způsobem na lůžku. Kolena měl přitažená k tělu a objímal si je rukama – skoro by se to dalo nazvat embryonální polohou. Okamžitě byl přivolán zdravotní důstojník, ale navzdory veškeré jeho péči setrval Jobling ve svém nevysvětlitelném stavu více než hodinu. Pak najednou ‚přišel k sobě‘ a začal se chovat naprosto normálně, přičemž se zdálo, že si nemůže vzpomenout na nic z toho, co se právě přihodilo. Cítil jsem povinnost uvolnit toho muže na dobu jednoho týdne od všech jeho povinností, což ho upřímně udivilo, a začal se zaklínat, že je naprosto v pořádku a zdravý. Svůj záchvat přikládal příliš dlouhému pobytu na kyperském slunci. Prohovořil jsem to se zdravotním důstojníkem a ten mne ujistil, že Joblingův stav neměl nic společného s úžehem, ale podobal se spíše traumatu způsobenému nějakým těžkým psychickým šokem…

Den poté, co se vrátil zpátky do služby, prodělal Jobling druhý záchvat.

Podobal se přesně tomu prvnímu, až na to, že trval trochu déle. Kromě toho jej v tomto případě nalezli, jak v ruce svírá zápisník s poznámkami o jeho sbírce lastur. Požádal jsem, aby mi jeho poznámky zapůjčili, a zatímco stále ještě omámeného Joblinga odvezli do nemocnice na vyšetření, přečetl jsem je od začátku do konce v naději, že v nich naleznu něco, co mi poskytne vodítko k jeho podivné nemoci. Měl jsem tušení, že mezi jeho koníčkem a záchvaty musí být nějaký vztah, přestože bych sám nedovedl vysvětlit, proč by mělo sbírání a studování lastur na někoho mít tak drastický efekt.

První dvě nebo tři desítky stránek byly popsány záznamy o oblastech, kde je možné nalézt určité druhy mořských měkkýšů. Například: „Pecten irradian – malý – ve skalních bazénech v hloubce od tří do pěti metrů.“ Atd., atd… Pak následovalo asi tucet stran drobných nákresů vzácných druhů, čistě provedených a podrobně popsaných. Další dvě strany zabírala mapa kyrenského pobřeží s vybarvenými oblastmi, které reprezentovaly naleziště sběratelem již prozkoumané, a šipky, ukazující na místa, jež měl bezpochyby v plánu navštívit. Na další straně byl nádherný nákres lastury, jakou jsem do té doby ještě neviděl navzdory tomu, že jsem tak často obdivoval obsah Joblingových vitrín, a i potom jsem ji zahlédl pouze jedenkrát.

Jak ji mám popsat? Pod ní bylo měřítko v centimetrech, které ukazovalo její velikost. Podle něj byla dlouhá asi patnáct centimetrů a měla v podstatě tvar štíhlé šroubovice, avšak po celé délce závitů, od ústí až po špičku, měla ostré ostny. Ty nejdelší, u širšího konce, měřily asi pět centimetrů, zatímco nejkratší možná jen dva až dva a půl centimetru. Očividně živočichovi sloužily jako obrana proti mořským predátorům. Tělo plže vyčnívající z ústí lastury (Jobling svůj obrázek vybarvil) bylo částečně překryto leskle černým víčkem a na okraji mělo řadu drobounkých očí, podobných očím hřebenatky a zbarvených zářivě růžově. Samotná lastura a její ostny měly barvu písku. Kdybych vládl lepšími vyjadřovacími schopnostmi, dokázal bych popsat, jak odporně na mne ta věc působila. Místo toho se musím spokojit s prohlášením, že to nebyla lastura, jakou bych rád našel na pláži, a nejen kvůli těm ostnům. Ve tvaru a očích toho tvora bylo něco nechutně fascinujícího, a vzhledem k přesnosti ostatních nákresů se to nedalo přičíst pouze peru umělce…

Na následující straně byly poznámky, které – pokud se mohu spolehnout na svou paměť – vypadaly asi takto:

Murex hypnotica?

Vzácná? Neznámá???

2. srpna… našel jsem lasturu s živým plžem, u skalního výběžku (zaznačeno na nákresu mapy) v hloubce asi šesti metrů. Lastura ležela na písku v přirozeném skalním bazénu.

Je naprosto jisté, že je tenhle živočich velice vzácný, pravděpodobně se jedná o zcela nový druh. Plž má oči na okraji pláště. Lasturu jsem nechal na místě. Ukotvil jsem ji ke skále vlascem ze svého oštěpometu. Chci tvora nejdříve studovat v jeho přirozeném prostředí a teprve potom jej vylovím.

3. srpna… Lastura je stále ukotvená. Viděl jsem nanejvýš zvláštní věc. Malá rybka, asi dva a půl centimetru dlouhá, připlula až k lastuře. Nejspíš ji přilákalo její jasně růžové ústí. Oči plže se po několik sekund rytmicky vlnily. Pak se její víčko otevřelo. Ryba vplula do lastury a víčko se za ní prudce zavřelo. Pojmenoval jsem lasturu příhodně. Naprosto mne uchvátila svou schopností vycítit rybu na velkou vzdálenost. Zdá se, že k jejich lovu používá hypnózu stejným způsobem jako chobotnice, když se chce zmocnit kraba.

4. srpna… Dnes mi povinnosti zabránily lasturu navštívit. Minulou noc jsem měl zvláštní sen. Byl jsem plžem na mořském dně. Viděl jsem sám sebe, jak plavu v moři. Nenáviděl jsem toho plavce a přičítal jsem mu vinu za to, že se nemohu pohybovat. Ten plž jsem byl já! Když plavec – zase já – zmizel, pokoušel jsem se přepilovat nylonový vlasec víčkem, ale nešlo to. Pak jsem se probudil. Bylo to velice nepříjemné.

5. srpna… Služba.

6. srpna… Znovu jsem se byl podívat na lasturu. Vlasec, kterým jsem ji uvázal, byl lehce roztřepený. Sledovala mne vlnícíma se očima. Cítil jsem se jako omámený. Zůstal jsem dole příliš dlouho. Když jsem se vrátil do tábora, byl jsem jako omámený celý den.

7. srpna… Zase se mi zdálo, že jsem plž. Nenáviděl jsem plavce, sama sebe, a pokoušel jsem se dostat do jeho mysli – jako to dělávám s rybami. Pak jsem se probudil. Bylo to strašné.

Dále následovala velká mezera v datování, a když jsem se podíval do kalendáře, zjistil jsem, že to bylo období, které Jobling strávil v nemocnici. Vlastně jsme ho do nemocnice poslali den po jeho posledním zápisu, osmého srpna. Další zápis zněl nějak takto:

15. srpna… Nečekal jsem, že tam lastura ještě bude, ale byla. Vlasec byl roztřepený, ale ne přetržený. Potopil jsem se asi pětkrát nebo šestkrát, ale zmocňovala se mne závrať. Plž divoce vlnil očima! Cítil jsem, že se mne ten hrozný sen zmocňuje přímo ve vodě! Rychle jsem se vynořil nad hladinu. Už věřím, že se mě ta zatracená věc pokouší hypnotizovat, zrovna jako to dělá s rybami.

16. srpna… Příšerný sen. Právě jsem se probudil a hned si to musím zapsat. Byl jsem zase plž! Už toho mám dost. Dnes lasturu vytáhnu. Ten pocit závratě…

A to bylo vše. Poslední zápis byl zjevně pořízen právě před Joblingovým druhým záchvatem. Dočetl jsem poznámky a pak jsem tam jen seděl a pokoušel jsem se vypořádat se zmatkem, který jsem cítil, když tu zazvonil telefon. Byl to zdravotní důstojník. V nemocnici byl hotový blázinec. Jobling se pokusil uprchnout, snažil se dostat ven z nemocnice. Nasedl jsem do vozu a rozjel jsem se přímo tam. A tehdy všechna ta hrůza teprve začala.

U hlavního vchodu na mne čekal zřízenec, který mne odvedl do jednoho nemocničního pokoje. Tam na mne čekal zdravotní důstojník a tři další nemocniční zřízenci.

Jobling ležel na posteli, schoulený v té své zvláštní embryonální poloze – ale byla to embryonální poloha? Co jiného mi ještě připomínala? Náhle jsem si všiml něčeho, co přerušilo sled mých úvah. Zalapal jsem po dechu a podíval jsem se lépe. Na ústech toho muže zasychala pěna, zuby měl vyceněné a oči příšerně vytřeštěné. Ale při tom všem se ani nehnul! Byl mrtvý jako kus dřeva!

„Jak se k čertu…?“ vydechl jsem. „Co se stalo?“ Zdravotní důstojník mi stiskl ruku. Oči měl rozšířené a tvářil se, jako by nevěřil tomu, co viděl. Teprve nyní jsem si všiml, že se jeden ze zřízenců nachází ve stavu šoku. Pak začal zdravotní důstojník chraptivým hlasem vysvětlovat.

„Bylo to strašné. Ještě nikdy jsem se s něčím takovým nesetkal. Vypadalo to, jako by ho posedl amok. Najednou měl kolem úst pěnu a snažil se odsud uprchnout. Než jsme ho chytili, doběhl až k hlavnímu vchodu. Po schodech jsme ho museli odnést a při tom se nám stále pokoušel vykroutit a dostat se k oknům, která vedou k moři. Jakmile jsme ho dopravili zpátky sem, takhle se schoulil – však vidíte sám!“ Ukázal na nehybného muže na lůžku. „A pak se začal plazit – to je jediný výraz, který alespoň trochu vystihuje způsob, jímž se pohyboval – plazením se sesmekl z postele a v příštím okamžiku byl v plechové skříňce a zabouchl za sebou dvířka. Bůh sám ví, co tam hledal!“ V jednom koutě místnosti stála plechová skříňka. Jedna z veřejí visela volně na pantu – někdo ji násilím vytrhl. „Když jsme se ho odtamtud pokusili dostat, rval se s námi jako čert. Ale nebojoval jako člověk! Útočil na nás hlavou, podivnými pilovitými pohyby, kousal a plival – a po celou tu dobu zůstával v téhle hrozné poloze, dokonce i když se bránil. Než jsme ho zase dostali do postele, bylo po něm. Já… myslím, že zemřel hrůzou.“

Proud myšlenek, přerušený zděšením nad Joblingovým stavem, se v mé mysli znovu uvolnil a před očima se mi začal odvíjet naprosto nemožný sled událostí. Ale ne! Bylo to příliš monstrózní, než aby se o tom vůbec dalo uvažovat – příliš fantastické… A vtom se mi mezi všemi těmi domněnkami vybavila slova jednoho ze zřízenců, která způsobila, že jsem se na místě propadl do temnoty bezvědomí.

Já vím, že tomu neuvěříš, Georgi, když ti povím, co to byla za slova. Zdá se být směšné, že by tak nevinné prohlášení mohlo mít na někoho takový účinek. Přesto jsem omdlel, najednou jsem to totiž pochopil, poslední kousek skládačky zapadl na místo a přede mnou vyvstal celý obraz ve své jasné a příšerné perspektivě… Zřízenec řekl:

„Dostat ho z té skříňky bylo hotové peklo, pane. Bylo to jako vydloubnout hlemýždě z jeho ulity bez vidličky…“

* * *

Když jsem přišel k sobě, navzdory varování zdravotního důstojníka jsem šel do důstojnických ubikací – tehdy jsem ještě neznal Alici, a proto jsem bydlel tam – a vzal jsem si ze svého pokoje potápěčskou soupravu. Podle Joblingova nákresu jsem našel skalní výběžek, který ve svém zápisníku označil červeně. Nebylo těžké najít to místo na pobřeží; Jobling by byl skvělý kartograf.

Zaparkoval jsem vůz a nasadil jsem si potápěčskou masku a ploutve. Netrvalo to dlouho a plaval jsem v mělčině nad nečetnými rozeklanými skalními výstupky a písečnými plochami. Na několik sekund jsem se zastavil v hloubce asi tří metrů, abych si prohlédl hromadu, doslova hromadu krabů, kteří hodovali na mrtvé rybě. Mršina byla nenasytnými korýši prakticky pokrytá – je to zvláštní, jak je mršiny přitahují – pouze občas, když se mezi nimi rozpoutala krátká pranice, jsem zahlédl lesk stříbrných šupin a rudého, roztrhaného masa. Ale nebyl jsem tady, abych studoval potravní zvyklosti krabů. Proto jsem pokračoval v sestupu.

Skalní bazén jsem našel skoro okamžitě a nebylo těžké nalézt ani lasturu. Ležela v hloubce asi čtyř metrů. Viděl jsem, že je stále připoutána nylonovým vlascem. Ale z nějakého důvodu nebyla voda kolem tak průzračná, jak by měla být. Náhle jsem pocítil mrazivou předtuchu – nepojmenovatelný strach, který se mne zmocnil. Neměl jsem však na vybranou, musel jsem si tu lasturu prohlédnout, abych si dokázal, že to, co jsem vyvolal ze své přílišnou představivostí nadané mysli, byla jen čistá fantazie bez reálného podkladu.

Obrátil jsem se, takže mé nohy ukazovaly k modrému nebi a hlava ke dnu, a pak jsem se znovu ponořil pod hladinu.

Spirálovitě jsem se snesl dolů k lastuře, ujistil jsem se, že vypadá přesně tak, jak ji Jobling nakreslil, a pak jsem ji vzal za jeden z ostnů a obrátil ústím k sobě.

Lastura byla prázdná!

Pokud by moje bláznivá teorie byla správná, přesně tohle jsem měl očekávat; přesto jsem tu věc odhodil stejně rychle, jako by se najednou proměnila v elektrického úhoře. A potom, koutkem oka, jsem uviděl příčinu toho, proč byla voda kolem tak zakalená. Z druhé hromádky krabů se tu a tam vyvalil malý obláček písku a sépiové hnědi z nějaké mrtvé ryby nebo měkkýše, kterého trhali ve svém nenasytném hladu na kusy.

Sépiová hněď! V náhlé hrůze jsem ucouvl před svými vlastními myšlenkami. Dobrý Bože na nebi! Sépiová hněď!

Sundal jsem si z nohy ploutev a začal jsem smetat a odhánět vyděšené, hemžící se korýše z jejich kořisti – a v příštím okamžiku jsem si přál, abych to neudělal. Protože sépiová hněď je krev nebo tělesná šťáva sépií stejně jako jistých druhů měkkýšů a mořských plžů.

Ta věc stále ještě žila. Její plášť se slabě vlnil a oči, které jí ještě zůstaly, mne viděly. Dokonce i v bezmezné hrůze, která mne zachvátila, jsem najednou věděl s děsivou jistotou, že mne moje předtucha neoklamala. Protože tento tvor nebyl svinutý jako mořský plž – a copak by nějaký mořský plž kdy opustil svou lasturu?

Říkal jsem, že mě zahlédl. Georgi, přísahám na Bibli svátou, že mne to stvoření poznalo a jak se na něj krabi opět vrhli, pokusilo se dostat se ke mně.

Plži nemohou chodit, Georgi, a lidé se zase nedokážou plazit.

Hypnóza je zvláštní věc. Stěží víme něco o lidské podobě této síly, natožpak o jejích podivných variantách využívaných nižšími životními formami.

Co víc mohu dodat? Dovol, abych ještě jednou vyjádřil naději, že přijmeš mou omluvu za mé chování toho večera.

Samozřejmě to byly ty ústřice. Vůbec nepochybuji, že jejich příprava byla naprosto bezvadná a že chutnaly lahodně – každému neposkvrněnému patru. Ale mně? V žádném případě! Já už nedokážu sníst ústřici o nic víc, něž bych dokázal sníst svého podřízeného.

S pozdravem

mjr. Harry Winslow

HLUBOKOMOŘSKÁ ULITA

Ramsey Campbell označil tuto povídku jako ‚odpornou‘. Potřebujete ještě nějaké jiné doporučení?

*

11 Tunstall Court

West H. Pool, Durham

pluk. Durham

16. června 1962

mjr. Harry Winslow

Duby, Innsway Redcar, Yorks

Můj milý Harry,

to byl opravdu zajímavý příběh, který jsi vylíčil ve svém dopise. Hypnotický plž, jémináčku! Ale vůbec nebylo třeba, aby ses omlouval, vážně. Proč také? Všichni jsme předpokládali, že ti nebylo dobře nebo něco takového, a to se nakonec také potvrdilo, takže jsme tvé jednání ani na okamžik nepovažovali za ‚neomluvitelné‘. Kdybych jen tušil, že jsi vůči měkkýšům tak přecitlivělý, v žádném případě bych nedal ústřice na jídelní lístek! Pro všechno na světě, uklidni Alici a řekni jí, že tady opravdu není nic, co by bylo třeba odpouštět. A pozdravuj ji ode mne!

Ale ten tvůj příběh, to je doopravdy něco. Ukázal jsem tvůj dopis svému příteli konchyliologovi z Hardenu. Ten chlapík – jmenuje se John Beale – tráví pokaždé celé léto dole na jihu, kde ‚lasturaří‘, jak tomu sám říkal, v zálivech Devonu a Dorsetu. Spíše bych ale měl říct trávíval. Býval stejně nadšený pro věc, jako ten tvůj desátník Jobling (ubožák).

Vypadá to, že mám asi silnější žaludek než ty, starouši. Vážně. Vlastně jsem byl zrovna posedět dole u vody ‚U hrnce humrů‘ při lahvince a něčem na zub a nedokázal jsem odolat pěkně tlustému krabovi vytaženému z moře u Old Hartlepoolu. Ano, a to jak po tvé povídce, tak i po příběhu, který mi vyprávěl Beale. Popravdě řečeno, ještě jsem se nerozhodl, který z nich je odpornější – ale musím dodat, že ani jeden z nich neměl negativní vliv na mou chuť k jídlu.

Nedá se nic dělat, prostě ti jeho příběh musím vylíčit – stejně jako jej vyprávěl on mně – takže tvoje přecitlivělost nejspíš utrpí další těžkou ránu. A tady je:

Pravděpodobně si vzpomínáš, že před několika lety mapovala britská oceánografická expedice kontinentální šelf od Biskajského zálivu podél Severního atlantického driftu až po Shetlandské ostrovy. Myslím, že si na to nejspíš vzpomínáš, protože se ta loď těsně před koncem své cesty, u Faroes, potopila a byly toho tenkrát plné noviny. Naštěstí mohla posádka ještě před katastrofou použít záchranné čluny Sunderlandu.

Tak či tak, v posádce byl i jeden z Bealeových přátel a ten věděl, jaký je zapálený nadšenec na lastury a podobné věci. Proto mu jako dárek přivezl jeden nanejvýš podivuhodný exemplář. Byla to ulita vytažená z hloubky čtyř tisíc devíti set padesáti metrů pod hladinou Atlantiku, tři sta kilometrů od Brestu.

Byl to opravdu objev a Bealeův přítel by si docela určitě vyslechl svoje, kdyby se všichni ti profesoři na palubě dozvěděli, jak ji tajně sebral z vlečné sítě. Až do potopení lodi ji schovával pod svou palandou a pak ji s sebou nějak propašoval do záchranného člunu. Tak se mu ji podařilo dostat domů. Samozřejmě, po několika měsících na souši tvor, který ulitu obýval, musel zahynout, i kdyby nějakou náhodou přežil změnu tlaku provázející vytažení z takové hloubky.

Přesně tohle by sis určitě myslel, že, Harry…? Jakmile Beale ulitu obdržel, okamžitě ji strčil do mísy se slabým roztokem kyseliny, aby vyčistil její povrch a odstranil zbytky živočicha, který ji obýval. Ulita byla poměrně velká, dlouhá pětadvacet nebo třicet centimetrů a deset centimetrů vysoká, s širokým, pevně uzavřeným ústím. Sotva z ní Beale odstranil nános a hlubokomořské usazeniny, pochopil, že se jedná o nějaký exotický druh. Jenomže většina obyvatelů mořských hlubin je exotická a priori, že?

Příštího dne ráno šel Beale vytáhnout ulitu z kyseliny – a jakmile to udělal, zjistil, že její velké a tlusté víčko je hluboko zabořené ve zvonovitě tvarovaném ústí. Kyselina nejenom že narušila nános na povrchu ulity, ale zároveň musela uvolnit mrtvého plže (tak se to správně nazývá?) uvnitř jeho pevné schránky. A tehdy celá ta legrace začala.

Beale vzal nůž a pokusil se vklínit jeho střenku mezi zelené víčko a vnitřek tvrdé ulity, aby ji otevřel a vytáhl plže ven. Ale jakmile se špička nože dotkla víčka – ať se propadnu, jestli ten tvor uvnitř neucukl! Přesně tak, byl stále živý – přestože byl vytažen z obrovské hloubky, strávil několik měsíců mimo svůj přirozený živel a noc v lázni z kyseliny – pořád ještě žil! Fantastické, co, Harry?

Beale samozřejmě věděl, že má v rukou opravdovou zvláštnost a že by ji měl okamžitě odnést nějakému zoologovi. Ale mohl to udělat, aniž by při tom prozradil svého přítele? Vždyť ta ulita nejspíš představovala to nejcennější, co s sebou ztroskotaná expedice přivezla…

Beale si to nějaký čas promýšlel a po týdnu konečné dospěl k rozhodnutí. Domluvil si schůzku se svým přítelem námořníkem (mimochodem byl z Hartlepoolu a jmenoval se Chadwick) v Hardenu, kde ho měl v úmyslu seznámit s aktuální situací a pak jej požádat o radu. Do té doby zařídil plži akvárium a krmil ho kousky syrového masa. Bylo to velice nepříjemné. Vlastně nikdy neviděl, že by plž maso žral, ale každé ráno byla nádrž prázdná až na velkou ulitu a jejího obyvatele.

Beale víceméně doufal, že až Chadwickovi všechno vyloží, dovolí mu, aby objev ulity zveřejnil. Doufal, že Chadwick bude ochoten postoupit případné následky ‚ve jménu vědy‘. Jenže se zmýlil. Chadwick byl obyčejný mariňák a bál se, že bude za svou malou krádež potrestán. Proč si Beale (chtěl vědět) tu věc prostě nenechá a přestane si dělat starosti? Beale mu vysvětlil, že jeho koníčkem je konchyliologie a ne zoologie, a že nijak netouží, aby mu ta věc v akváriu páchla v bytě donekonečna. Načež se ho Chadwick zeptal, proč toho pitomého šneka prostě nezabije a nenechá si jen jeho ulitu? Na to Beale odpověď neměl.

Víš, ten Beale nebyl špatný chlap a dobře věděl, co by měl správně udělat – to znamená odevzdat ulitu vědě a nechat Chadwicka, aby si spolkl svoje hořké kapky – jenže čert aby to vzal, byl to přece jeho přítel! Nakonec souhlasil s tím, že plže usmrtí a ponechá si pouze ulitu. Tak by se zbavil páchnoucího akvária – ta potvora vydávala skutečně vražedný puch – a mohl by žít šťastně až do smrti.

Jenže Chadwickovi neunikla Bealeova počáteční nerozhodnost ohledně plžova osudu a rozhodl se, že raději osobně dohlédne na to, aby ho jeho přítel skutečně usmrtil – a tehdy se všechno poněkud zkomplikovalo. Toho večera, kdy se měl Chadwick vrátit zpět do Hartlepoolu, vězel plž stále ještě ve své ulitě, a pokud se dalo soudit, těšil se dobrému zdraví. A věř mi, Harry, ti dva s ním dělali skutečně, co mohli!

Nejprve Beale přemístil ulitu z akvária zpátky do roztoku kyseliny, tentokrát značně silnějšího. O dvě hodiny později zmizel veškerý nános z povrchu ulity, takže si konečně mohli pořádně prohlédnout její nepříliš impozantní tvar. Sama kyselinová lázeň se patřičně zakalila – ale tvrdé, leskle zelené víčko stále vězelo na místě, zavřené pevně jako dveře trezoru v Anglické bance. Naši přátelé už samozřejmě věděli, že plž dokáže docela dobře přežít nejméně měsíc bez vody a potravy, a zdálo se, že jak ulita, tak víčko dokážou vzdorovat i nejsilnější Bealeově kyselině. Tak co dál?

Beale nad tím problémem dumal i poté, co jeho přítel musel odjet domů. Všechno to bylo zatraceně zvláštní a on z toho začínal mít krajně nepříjemný pocit. Tahle ulita mu stále něco připomínala, něco, co už někde viděl… například v místním muzeu!

Příštího rána, hned když se jeho přítel námořník zase vrátil, spolu zašli do muzea. V oddělení ‚Pravěká Británie‘ Beale našel to, co hledal – celou vitrínu fosilních lastur všech možných druhů, tvarů a velikostí. Zkameněliny byly přirozeně pod sklem, takže si je náš pár nemohl pořádně prohlédnout, ale ani to nepotřebovali. „Tady,“ prohlásil Beale a ukázal na jeden exponát, „to je ono. Možná není tak velký, ale má stejný tvar a stejné typické vzory!“ A Chadwick musel uznat, že se fosilie jejich ulitě skutečně velice podobala.

Přečetli si tabulku, která byla u zkameněliny umístěna a tohle na ní bylo (pokud si z Bealeova vyprávění dobře pamatuji – ale jménem si opravdu příliš jist nejsem):

Svrchní křída:

(-?-SCAPHITES, těsně zavinutá ulita z Barrow-on-Soar v Leicestershiru. Hojná v křídových oceánech před 120 miliony let. Podobné druhy s výraznějším žebrováním a zářezy se často vyskytovaly v leicestershirském liasu. Vyhynula asi před 60 miliony let…

… což, jak jistě uznáš, Harry, jim příliš nepomohlo. Ale při zmínce o vyhynutí Beale nadskočil – myslel si, že to tak bude – a znovu požádal Chadwicka, aby mu dovolil celou věc zveřejnit. Začínalo to vypadat, že z toho bude stejná senzace jako latimérie!

„Nic takového!“ odpověděl mu Chadwick naprosto necitlivě. „Nejlépe bude, když se rovnou vrátíme k tobě domů a s celou tou věcí skoncujeme. A říkám ti naposledy, že nemám zájem spadnout do průšvihu jen proto, že jsem ti chtěl prokázat laskavost!“ A s tím se vydali zpátky do Bealeova bytu.

Tam už na ně v kuchyni čekala ulita – stále v lázni z kyseliny a už na první pohled naprosto nedotčená. Opatrně vylili kyselinu a pak ulitu opláchli vodou, aby ji mohli vzít do rukou bez nebezpečí poleptání. Chadwick si s sebou z Hartlepoolu přinesl velký nůž se zahnutou čepelí. Pokusil se s ním dostat do ústí ulity, ale bránilo mu v tom víčko, leskle zelené, neuvěřitelně tvrdé a těsné jako zátka v hrdlu lahve.

To už Chadwickovi došla trpělivost a navrhl ulitu rozbít. Navrhl? Cha! Než mohl Beale něco namítnout, mrštil ulitou o betonovou podlahu. Ale konchyliolog si nemusel dělat starosti; jak mohl rozbít něco, co odolalo tlaku v hloubce bezmála pěti kilometrů? Než v tom stačil Beale Chadwickovi zabránit, udeřil ulitou vší silou o beton – ta se však jen odrazila a divže mu neskočila zpátky do rukou. Ani při pečlivé prohlídce na ní nenašel jediný vroubek nebo prasklinku. Beale se podíval do jejího ústí a ještě stačil zahlédnout, jak se zelené víčko zase rychle uzavírá.

Pak Chadwick dostal skutečně geniální nápad. To jediné, čemu ulita nemusela ve svém písečném loži čelit, bylo horko – svět podmořských hlubin je mrazivý! Nějakou náhodou se stalo, že se Beale už dříve informoval v místním železářství, zda by si nemohl zapůjčit opalovací lampu, s jejíž pomocí mínil odstranit nátěr ze starého šatníku. Chadwick tam tedy zašel, aby ji půjčil rovnou, a zanechal Bealea pohrouženého v hlubokém zamyšlení nad ulitou.

Už jsem se zmínil, že Beale měl krajně nepříjemný pocit ohledně ulity a jejího obyvatele. Tak; a nyní ten pocit pomalu začínal přerůstat všechny meze. Citlivému sběrateli se najednou zdálo, jako by ta věc kolem sebe měla něco jako, hm, auru, ten pocit dávných věků, který člověk má, když se dívá na prastaré zříceniny – až na to, že u této ulity se jednalo o pocit mnohem silnější.

A okamžik, jak vlastně plž přišel ke své úžasné schopnosti přežít? Bylo by možné…? Ne, to, co Bealea napadlo, bylo absolutně nemožné – přežít tak dlouho, to bylo naprosto vyloučeno – a přesto se mu ta šílená myšlenka vracela stále dokola, možná, možná…

Jak dlouho už se to stvoření, uvězněné v závitech své vlastní konstrukce, těžkopádně plazilo po mořském dně, vystaveno neuvěřitelnému tlaku hlubiny? „Vyhynula asi před 60 miliony let…“ Najednou zatoužil, aby měl k dispozici nějaký prostředek, kterým by mohl změřit skutečné stáři plže. Věděl, že je to bláznivý nápad, ale nedokázal zapudit nutkavou myšlenku, která se usídlila někde vzadu v jeho hlavě…

V duchu viděl svět, jak vypadal před dávnými věky – obrovské obludy dusaly primitivní rostliny v kouřících močálech a podivní ptáci, kteří nebyli ptáky, kroužili po těžkém, předjitřním nebi. A pak se podíval pod hladinu těch prehistorických oceánů – oceánů, které připomínaly spíše nesmírné kyselinové lázně než moře, jak je známe dnes – a uviděl nejrozmanitější formy života, jež plavaly, pobíhaly a plazily se v těch smrtících hlubinách.

Pak si Beale ve své mysli dovolil (jak to nazval) ‚zrychlený záběr‘, představil si všechny ty geologické změny, při kterých se celé kontinenty zvedaly ze svých vulkanických loží a korálové atoly se pomalu nořily do našedlé polévky svého vlastního stvoření. Sledoval postupné změny počasí a prostředí a účinky těchto změn na jejich obyvatele. Viděl, jak vzdálené předtuchy nutí plže stavět si ulity schopné vzdorovat děsivým tlakům i těch nejhlubších moří, jak se jejich počet zmenšuje a vyvíjejí se nové, fantaskní formy, které zajistí pokračování druhu.

Tohle všechno mi Beale řekl, Harry. A jen bůh sám ví, kam až by ho jeho myšlenky zavedly, kdyby se Chadwick nevrátil s opalovací lampou. Ale i poté, kdy ji námořník zažehl – když přiblížil žár neviditelného plamene k závitům ulity – Bealeova fantazie nepřestávala pracovat.

Jednou, když byl ještě malý chlapec, vytáhl na pláži v Seaton-Carew ráčka poustevníčka z jeho ulity, aby se mohl dívat, jak si vyděšeně hledá v písku mělké tůňky nový příbytek. Nakonec, přemožen soucitem s naprosto bezbranným ráčkem, položil prázdnou ulitu zpátky do vody korýši do cesty, takže ten se mohl hbitě a se skoro viditelnou úlevou ukrýt zpět do bezpečí svých vápníkových závitů. Pro tyto tvory znamená ztráta ochranné skořápky jistou smrt, víš, Harry? Jak mi Beale řekl, pokud se jednou ocitnou venku, mají jen dvě alternativy – vrátit se, nebo si najít nový domov… a rychle, než se na scéně objeví predátoři! Není divu, že jim plž v ulitě tak dával zabrat!

A právě v tomto okamžiku Beale uslyšel, jak se Chadwick zhluboka nadechl a vykřikl: „Už vylézá!“

Beale se mimovolně odvrátil od toho, co právem považoval za zločin, ale při Chadwickově výkřiku se zase otočil zpátky – právě včas, aby uviděl, jak námořník zahodil lampu a jakoby v křeči odskočil od nerezového dřezu, ve kterém pracoval. Po tomto prvním výkřiku už nevydal ani hlásku. Jen se snažil dostat co nejdále od kouřící ulity.

Od odhozené opalovací lampy okamžitě vzplál kuchyňský ubrus a Bealeův první impulz byl naprosto pochopitelně zachránit svůj byt. Chadwick se popálil, to bylo jasné, ale nijak vážná popálenina to přece být nemohla. Takto uvažoval Beale, když přiskočil k dřezu, aby nabral vodu do džbánu, který stál poblíž. Lampa stále ještě hořela, ale ležela na keramických dlaždicích, kde nemohla napáchat žádnou škodu. Jak Beale napouštěl vodu do džbánu, všiml si, že její proud odplavil ulitu, jako by najednou byla mnohem lehčí, ale neměl čas o tom příliš přemítat.

Když se otočil, džbán mu málem vypadl z ruky. Chadwick ležel ve dveřích, napůl v kuchyni a napůl venku, natažený jako prkno. Beale se vyhnul plamenům, naprosto marně se je pokusil polít vodou a pak přiskočil ke svému příteli a obrátil ho na záda, aby se podíval, co s ním je. Po nějakých popáleninách nenašel ani stopu, ale v příštím okamžiku ke své hrůze zjistil, že mu nemůže nahmatat pulz.

Šok! Chadwick určitě prodělal šok! Beale prsty rozevřel námořníkova ústa, aby mu uvolnil jazyk, a pak, když zahlédl lehký pohyb v jeho hrdle, se k němu sklonil, aby mu poskytl umělé dýchání.

Nikdy k tomu nedošlo. Místo toho Beale s ječením vyrazil ze svého hořícího bytu, seběhl po schodech a ven na ulici. Říkal mi, že nic víc si z té noční můry nepamatuje – tedy nic jiného, než příčinu svého panického útěku. Samozřejmě, neexistuje způsob, jak pravdivost jeho vyprávění ověřit; celý blok domů vyhořel a byl zázrak, že jedinou obětí byl Chadwick. Nemyslím, že by mi ten příběh vyprávěl, nebýt toho, že jsem se s ním jednoho večera setkal a ukázal jsem mu tvůj dopis. Byl při tom tak opilý, že se sotva držel na nohou, a jsem si jist, že nikomu jinému to už neřekl.

Skutečnost, nebo smyšlenka…? Ať se propadnu, jestli to vím, ale jedno je jisté – Beale už nelasturaří. Co kdybychom předpokládali, že to opravdu bylo tak, jak mi pověděl?

Pro křehký nervový systém to musel být pořádný šok, co říkáš, Harry?

Patrně už ses domyslel, co se stalo, ale představ si sám sebe na Bealeově místě. Představ si tu hrůzu, když zahlédl pohyb v Chadwickových ústech, podíval se do jeho hrdla a uviděl, jak v něm rychle mizí leskle zelené víčko plže!

TEN, JENŽ KRÁČÍ S VĚTREM

Roku 1976 byla tato povídka nominována na cenu World Fantasy Award. Nezvítězila sice, ale mě to tenkrát nikterak nermoutilo – vůbec jsem totiž o nominaci nevěděl! Nikdo se neobtěžoval oznámit mi ji. Pravdu jsem zjistil až o deset let později na Rhode Islandu, kde se mi na World Fantasy Convention konaném roku 1986 dostal do rukou výtisk programu, obsahující také článek ‚Zevrubná historie World Fantasy Convention‘. V něm jsem svou nominaci poprvé spatřil černě na bílém. A představte si, ani tehdy jsem se nikterak nermoutil. Bylo to tím, že tehdy roku 1976 zvítězil ‚Belsenský expres‘ Fritze Leibera. Už jenom skutečnost, že je moje povídka uvedena vedle jeho znamenalo, že se mi opravdu povedla. Ze všech mých mýticky a lovecraftovsky orientovaných příběhů patří tento mezi mé nejoblíbenější.

*

I.

Jsem, či spíše byl jsem v jistém smyslu meteorologem – tedy někým, jehož vzdělání a zájmy jsou naprosto vzdáleny jakýmkoliv fantaziím nebo něčemu, co by snad dalo nazvat ‚nadpřirozenem‘ – a přesto nyní věřím v existenci větru, jenž vane v pustinách mezi světy, a v Bytost, která v něm přebývá, kráčí zahalena potrhanými mračny a svrhává hromy a blesky z ledových arktických výšin.

Pokusím se nyní objasnit, jak jsem mohl začít přikládat váhu něčemu, co je tak zjevně v protikladu k mému vědeckému názoru, neboť jen já mám k dispozici všechna fakta. Pokud se snad v tom, co se mi zdá téměř jisté, přesto mýlím – pokud snad vše, co se až doposud stalo, nebylo ničím jiným než jen řetězem zrůdných halucinací vyvolaných rozervanou myslí, mohu se vrátit z těchto bílých pustin zpět do příčetného světa, jaký jsem až doposud znal. Ale pokud se – a to mi nahání hrůzu – nemýlím, nechť se tento rukopis stane svědectvím o dávno známé, avšak stále nepovšimnuté rovině existence… a o jejím obyvateli, o němž, stejně jako o mnoha jemu podobných, nalézáme svědectví v legendách, jejichž původ je nutno hledat celé eony v minulosti, v temných a zapomenutých dobách, kdy zem byla ještě mladá.

S celou záležitostí jsem se poprvé setkal před méně než čtvrt rokem; právě dnes jsou to dva měsíce od okamžiku, kdy jsem začátkem srpna poprvé dorazil do Navissy v Manitobě, kde jsem se hodlal zotavit z celkové slabosti způsobené plicní chorobou.

Protože meteorologie pro mne není jen zdrojem obživy, ale i koníčkem, přirozeně jsem si vzal část práce s sebou – i když v důsledku toho, že není možné brát s sebou na cesty celé mé vybavení, pouze obrazně, v podobě několika nerozřešených, meteorologie se týkajících problémů. Jedinými mými nástroji bylo několik deníků, do nichž jsem si hodlal zapisovat své postřehy a také, pokud bych na to měl náladu, případná pozorování téměř arktických povětrnostních podmínek vládnoucích v celé oblasti. Kanada poskytuje nám, jejichž zájmy se točí okolo meteorologie, dostatek zajímavého materiálu k pozorování – vítr, déšť, mračna a bouře jimi doprovázené.

Čistý, svěží a mrazivý vzduch manitobských nocí nejen posiluje oslabené plíce, ale také vytváří optický klam, jako by hvězdy rozeseté na noční obloze shlížely na zem z takové blízkosti, že stačí natáhnout ruku a dotknout se jich. Právě dnes je jedna z takových nocí, přestože barometr značně poklesl a obávám se, že začne sněžit – ačkoliv mě obklopuje teplo vycházející z přenosného ohřívače, v prstech cítím ledově mrazivý chlad venkovní noci, neboť jsem si musel stáhnout rukavice, abych vůbec mohl psát.

* * *

Navissa nebyla až donedávna ničím víc než pouhou osadou u cesty, jednou z mnoha, které se teprve postupem času změnily z pouhého překladiště zboží na skutečné město se všemi náležitostmi. Neleží příliš daleko od staré Olašské stezky, v těsném sousedství opuštěné, rozpadající se osady Klidná Voda. Ale o ní až později…

Ubytoval jsem se v domě místního soudce, úhledné cihlové stavbě s dřevěným, do výšky vybíhajícím přístřeškem nad vchodem a střechou ve stylu horských chat, v jedné z moderních budov vystavěných na okraji města téměř na úpatí okolních pahorků. Soudce Andrews je důchodce z New Yorku a pobírá více než dostatečnou penzi. Je to dávný přítel mého otce, vdovec, u kterého se v posledních letech navíc začal projevovat sklon k samotářství, a tak, protože nikoho nepotřeboval a ani nechtěl nikomu překážet, odešel uskutečnit své vlastní záměry. Celý život působil coby antropolog a nyní se zde na řídce osídleném severu zabýval poněkud obskurnějšími aspekty tohoto oboru. Když se dozvěděl o chorobě, kterou jsem prodělal, sám mi nabídl, abych strávil část své rekonvalescence u něj v Navisse, přestože už jsem byl téměř zdráv.

Avšak ani toto milé pozvání mne nikterak neopravňovalo zasahovat do soudcova soukromí, a ani jsem takovouto potřebu necítil. Měl jsem veškerou svobodu a pokud to bylo možné, snažil jsem se případným setkáním spíše vyhýbat. Samozřejmě po mně nic takového nežádal, ale cítil jsem, že on sám si to tak přeje.

Mohl jsem se pohybovat po domě dle své libosti, nevyjímaje ani knihovnu starého pána, kde jsem začátkem posledních dvou týdnů svého pobytu nalezl jednoho odpoledne několik děl Samuela R. Bridgemana, anglického profesora antropologie, k jehož záhadnému úmrtí došlo jen několik desítek kilometrů severně od Navissy.

Za jiných okolností by mě toto zjištění zřejmě příliš nezaujalo, ale bylo mi známo, že jisté jeho teorie z něj mezi jeho kolegy udělaly jakéhosi vyvržence, neboť některá z jeho tvrzení se neopírala o vědecké základy. Znal jsem soudce Andrewse jako člověka, jehož zajímají pouze fakta, neovlivněná žádnými domněnkami či planými fantaziemi, a proto se mě zmocnilo pokušení vyzvědět, na základě čeho se rozhodl zařadit do svých regálů také Bridgemanovy svazky.

Opustil jsem malou místnost s knihami a zamířil do soudcovy studovny, abych se ho na to mohl zeptat přímo, když tu jsem náhle spatřil vycházet z domu elegantně vyhlížející ženu jevící známky značného nervového vypětí. Její věk bylo těžké odhadnout. I přes dosud mladistvý vzhled její pleti a udržovanou postavu měla vlasy zcela šedé. Jako mladá musela být přinejmenším velmi přitažlivá, snad dokonce krásná. Zdálo se, že mě nezahlédla, a pokud ano, ve svém rozrušení mi nevěnovala pozornost. Krátce nato jsem zaslechl odjíždět její auto.

Svůj dotaz ohledně Bridgemanových prací jsem soudci položil hned ve dveřích jeho pracovny.

„Bridgeman?“ zopakoval po mně a ostře na mne pohlédl zpoza svého psacího stolu.

„Zaujalo mě, že máte v knihovně jeho spisy,“ vysvětloval jsem, vcházeje do místnosti. „Nemyslím, že byste v nich mohl najít něco, co by vás mohlo zajímat.“

„Jakže? Davide, netušil jsem, že se zajímáte o antropologii.“

„No, ve skutečnosti vlastně ani ne. Jen jsem si vzpomněl, že už jsem o něm něco slyšel, to je vše.“

„Jste si jistý, že je to opravdu všechno?“

„Ehm… jistě, samozřejmě. Nebo by v tom snad mělo být ještě něco víc?“

„Hmm,“ váhal chvíli s odpovědí. „Vlastně ani ne, spíš jen taková – shoda okolností. Abyste věděl, ta dáma, co před chvílí odešla, byla Lucille Bridgemanová, vdova po Samovi. Zdržuje se teď v Nelsonu.“

„Po Samovi?“ To mě skutečně zarazilo. „Vy jste ho znal osobně?“

„Jistě, byli jsme důvěrní přátelé. Je to už spousta let. Ale jeho knihy se mi dostaly do rukou teprve nedávno. Víte, že zahynul nedaleko odsud?“

Přikývl jsem. „Ano, tuším, že kolem toho byla dokonce nějaká záhada, že?“

„To je pravda.“ Opět se zamračil a neklidně poposedl, jako by byl zmítán vnitřním neklidem.

Chvíli jsem vyčkával, a když se soudce neměl k dalšímu hovoru, ještě jednou jsem ho zkusil pobídnout. „A co bylo dál?“

„Hmm?“ Soudcovy oči hleděly skrze mne kamsi do dálky. Vzápětí se však zaostřily přímo na mne. „Dál – dál už nic… a vůbec, mám teď dost práce!“ Nasadil si brýle a zahloubal se do knihy.

Sklonil jsem hlavu a přikývl. Nedokázal jsem si odpustit hořký úsměv. Byl jsem dobře obeznámen se způsoby starého pána a věděl jsem, co jeho nemluvné a dosti rázné odmítnutí znamená: ‚Pokud chceš vědět ještě něco, budeš si to muset zjistit sám!‘ A kde jinde by se dalo pokračovat v pátrání – alespoň pro začátek – než v knihách Samuela R. Bridgemana? Tímto způsobem se alespoň o tom člověku dozvím něco víc.

Když už jsem se obrátil k odchodu, soudce ještě dodal: „Hm, Davide, nevím sice, jakou představu máte o Samu Bridgemanovi a jeho pracích, ale za sebe bych vám rád řekl, že ani teď, na samém sklonku života, nejsem schopen rozhodnout, co doopravdy je a co není, o nic víc než před padesáti lety. I kdyby už v ničem jiném, měl alespoň ve svých úsudcích Sam mnohem více odvahy.“

Proč mi řekl zrovna tohle – a co bych mu měl na to odpovědět? Raději jsem jen přikývl a opustil studovnu, ponechávaje soudce o samotě s jeho knihami a myšlenkami…

* * *

Zbytek onoho odpoledne jsem strávil v knihovně se svazkem Bridgemanových prací na klíně. Byly to tři jeho knihy svázané do jedné, a jak jsem záhy zjistil, všechny obsahovaly mnoho odkazů na arktické a subarktické oblasti a zejména na jejich obyvatele, bohy, mýty a pověry. Stále přemítaje, jak málo je mi o tomto anglickém učenci známo, byly to právě tyto pasáže, co upoutalo moji pozornost. Bridgeman se často zmiňoval o těchto severských oblastech a právě tam také zahynul – navíc záhadně! A o nic méně záhadnější je skutečnost, že se zde dvacet let po jeho smrti objevuje jeho manželka, jevící silné známky rozrušení, ne-li přímo hysterie. A jako by toho ještě nebylo dost, ukázalo se, že náš starý dobrý rodinný přítel soudce Andrews je s tímto antropologem v jistém spojení a přinejmenším nepopírá Bridgemanovy tolik kontroverzní teorie!

Ale co vlastně bylo obsahem oněch teorií? Jestliže mě paměť neklame, měly něco společného s jistými eskymáckými a indiánskými legendami týkajícími se boha arktických větrů.

Na první pohled se v textu neobjevovalo nic vymykající se běžnému etnickému a antropologickému zaujetí či zvýšenému zájmu o legendy, a to i přesto, že autor těchto řádků nezřídka až nezvykle dlouho prodléval u Gaoha a Hotorua, vzdušných elementálů Irokézů a Pawneeů, přičemž také věnoval velkou pozornost bytosti zvané Negafok, eskymáckému duchu mrazivého povětří. Shledával jsem, že se autor snaží klást tyto mýty do souvislosti s nedostatečně popsanou legendou o Wendigovi, o níž se vyjadřoval s až přílišnou rozhodností.

„Wendigo,“ popisuje barvitě Bridgeman, „je avatar Moci, jež překonala věky v temných zákoutích zapomenutých nauk, a tento velký Tomasuk není nikdo jiný než samotný Ithaqua, ‚Ten, jenž kráčí v povětří‘, a Jeho pouhý pohled má za následek neodvratnou a mrazivou smrt nešťastníka, jenž ho spatří. Pán a vládce Ithaqua, zřejmě nejvyšší mezi mytickými vzdušnými elementály, svedl na Počátku válku se Staršími božstvy, za kteroužto velezradu byl vyvržen do mrazivých arktických a meziplanetárních pustin, aby ‚navěky kráčel na perutích větru‘ napříč nezměrnými propastmi času, naplňoval srdce Esquimaux děsem a shromažďoval ty, kteří Jej vzývali a Jemu přinášeli oběti. Pouze Jeho vyznavači mohou k Němu vzhlížet – nezasvěceným přináší pohled na Něj jistou smrt! Zjevuje se jako temný obrys rýsující se proti obloze, démonická bytost vzdáleně podobná člověku, která kráčí v ledovém oparu či hrozivě nakupených stratokumulech a shlíží karmínovými hvězdami svých zřítelnic na záležitosti smrtelníků!“

S obvyklejšími mytologickými postavami už Bridgeman nezacházel tak romanticky a nenechával se strhnout mimo obvyklý rámec antropologického popisu. Kupříkladu Enlila popisuje takto: „Tento babylonský bůh bouří byl označován jako ‚Vládce větrů‘. Pověrčiví obyvatelé Babylonie ho spatřovali jako zlou a násilnickou bytost, jež obklopena pouštními démony kráčí větrnou smrští…“ Nebo ještě mnohem známější legenda: „V teutonské mytologii se nám dochovaly popisy Thora jakožto boha hromu, a když udeřila bouře a obloha se otřásala hřměním, lidé věděli, že ve skutečnosti slyšeli Thorův válečný vůz rachotící napříč nebeskou klenbou.“

Opět si nemohu pomoci, ale zdá se mi přinejmenším nezvyklé, že zatímco zde se autor téměř až zlehčujícím způsobem rozepisuje o postavách z tradičních mýtů, nečiní tak, když se zmiňuje o Ithaquovi. Stejně tak zůstává zcela nezaujatý a věcný jeho popis pod fotografií části výjevu na desce z pálené hlíny, nalezené při vykopávkách v Tureckém pohoří Toros, zobrazující chetitského boha bouří zvaného Tha-thka. Dokonce ho ztotožňuje s Ithaquou Sněžným, což dokládá tvrzením, že mezi těmito božstvy nalezl více paralel než jen pouhou fonetickou podobnost jejich jmen.

„Ithaqua“, píše Bridgeman, „zanechává v arktických závějích otisky blanitých nohou, jež se kmeny Esquimaux neodvažuji zkřížit. Stejně tak Tha-thka, (zpodobněný způsobem, jenž se velmi podobá takzvanému ‚Amarnskému stylu‘ známému z Egypta, slučujícímu umělecké směry několika různorodých etnik), zachycený na fotografii má oči ve tvaru hvězd vytvořené z vzácného tmavého karneolu… a blanitá chodidla!“

Tento profesorův argument pro jejich spojitost se mi zdál dostatečně věrohodný, byť by asi u antropologů ‚Staré školy‘ vzbudil silný odpor. Jak může někdo porovnávat boha starověkých Chetitů s božstvem poměrně moderních Eskymáků? Nicméně nesmíme ztrácet ze zřetele fakt, že v těchto poněkud fantaskních mýtech byl Ithaqua po své nezdařené rebelii proti Starým vypovězen. Proč by tedy před tímto svým povstáním nemohl kráčet vzdušnými proudy a víry nad městy, jako byl Chaldejský Ur či prastarý Khem, a svůj název získat od nejstarších obyvatel těchto končin? Zde jsem se již sám musel zasmát svým vlastním představám, ovlivněným silou a autoritativností vědcova výkladu, přesto v mém smíchu zazněla i jistá hořkost, neboť jsem přes tohle všechno shledával na Bridgemanových závěrech jistou chladnou logiku, která i jeho sebedivočejším závěrům dodávala punc věcného a odborného výkladu…

A některé z těchto závěrů byly vskutku divoké.

Nejútlejší z oněch tří knih jimi přímo překypovala a již po přečtení několika prvních stran mi bylo jasné, že právě z těchto řádků vzešla Bridgemanova pověst neseriózního snílka a kvůli nim se od něj odvrátili jeho dřívější kolegové. Nicméně právě tato kniha byla mnohem zajímavější než zbylé dvě dohromady, k čemuž přispívalo jakési téměř až mystické obluzení, kterým byla protkána, ba přímo přesycena, hojností obskurních narážek a nejasných výrazů navozujících sugestivní atmosféru úzkosti, obdivu a hrůzy, jež nás obklopuje a nezřídka i ohrožuje.

Byl jsem zcela fascinován. Vůbec jsem nepochyboval, že za vším tímto žonglováním, jež tvoří jen špičku pomyslného ledovce, se skrývá skutečně hluboké tajemství, a rozhodl jsem se nespokojit se s ničím menším než s vyčerpávajícím ověřením faktů týkajících se toho, na co jsem už začal myslet jako na ‚Bridgemanův případ‘. Koneckonců jsem měl přímo ideální podmínky pro takovéto bádání – v těchto končinách profesor nalezl smrt, sem zasahoval okraj oblasti, do níž zasazoval přítomnost nejméně jedné z oněch mytických bytostí, a soudce Andrews by mi mohl, pokud se mi podaří ho k tomu přimět, o tomto muži mnohé prozradit – a v neposlední řadě můj doufejme nejlepší zdroj, totiž vědcovu manželku přebývající nyní osobně v tomto skvělém městečku.

Ani teď nejsem schopen nijak rozumně zdůvodnit, proč jsem se začal s takovou rozhodností zabývat touto záležitostí, ledaže by to snad bylo způsobeno zpodobněním Tha-thky, kterého Bridgeman ztotožňoval s Ithaquou, jenž podle zobrazení na Toroském reliéfu kráčí na svých blanitých nohou skrze nesmyslnou směs nimbostratů a kumulonimbů – oblačných uskupení, jež jsou nezaměnitelnou předzvěstí sněhu a krutých bouří! Dávno mrtvý sochař byl zřejmě velmi dobře obeznámen s povětrnostními podmínkami, za kterých se Ten, jenž kráčí s větrem, zjevoval, což této mýtické stvůře dodávalo v mých očích zdání věrohodnosti. Přesto jsem se ale stále mnohem snadněji smiřoval s touto nezvyklou směsicí zkázonosných mračen než s Bytostí kráčející v jejich středu…

II.

Když jsem se nakonec podíval na hodinky, znamenalo to pro mne téměř šok, neboť jsem zjistil, že jsem strávil nad Bridgemanovými knihami celý zbytek odpoledne a že už se značně schyluje k večeru. Četl jsem příliš dlouho, a jak se v knihovně začínalo šeřit, rozbolely mne oči. Rozsvítil jsem a již jsem se chystal vrátit zpět ke knihám, když tu jsem zaslechl nevtíravé zaklepání od vchodových dveří. Dveře z knihovny zůstaly lehce pootevřené, takže jsem zaslechl soudcovu odpověď i jeho mrzoutské přivítání. Bylo mi ihned jasné, že ženský hlas, který mu odpovídal, patří vdově Bridgemanové, už z toho, jak se po celou dobu, kdy kráčeli od vchodu k soudcově studovně, zachvíval hlubokým rozrušením. Zaradoval jsem se, protože jsem se s ní chtěl setkat a toto byla báječná příležitost, jak se uvést na scénu.

U dveří do soudcovy pracovny jsem se zastavil, chvíli jsem váhal a vzápětí jsem rychle ustoupil z jejich zorného pole. Zdálo se, že mezi mým hostitelem a jeho návštěvnicí docházelo k prudší výměně názorů. Soudce právě odpovídal na otázku, kterou jsem už nezaslechl: „Já, drahá přítelkyně, nepřipadám v úvahu, to je naprosto vyloučeno… Ale jestli na tomto bláznovství stále trváte, jsem si jist, že se mi podaří vám nějakého průvodce opatřit. Bůh je mi svědkem, že bych s vámi šel – i přes to, že to, co navrhujete, je horší než hledat jehlu v kupce sena a navzdory předpovídanému hustému sněžení – ale jsem, má drahá, přece jen už příliš starý. Oči už mi neslouží a mé svaly také nejsou, co bývaly. Obávám se, že tohle stařecké tělo by vás nechalo na holičkách zrovna, když by ho bylo nejvíc zapotřebí. Když začne sněžit, je nahoře na severu zle, moc zle.“

„Jasone“, odpověděla mu rozechvěle, „je to skutečně jenom tím, nebo si o mně také v duchu myslíte, že jsem bláznivá? Tak nějak jste mě přece ocejchoval při mé první návštěvě.“

„Musíte mi to prominout, Lucille, ale uvědomte si přece – příběh, jenž jste mi vyprávěla, byl jednoduše až příliš… příliš fantastický! Nemáme žádný důkaz, že by se tam chlapec přece jen vydal, je to jen vaše předtucha.“

„Z toho, co jsem vám vyprávěla, nebylo každé slovo nic než ryzí pravda! A co se týče mé ‚předtuchy‘, dobrá, dokážu vám ji! Jen si prohlédněte tohle…“

Soudce se na delší čas odmlčel. Pak se již klidnějším hlasem otázal: „Co je to vůbec za věc? Podejte mi lupu. Hmmm, jsou tu zobrazeni –“

„Ne!“ Přerušil ho její hlasitý, naléhavý výkřik. „Ne, nezmiňujte se o Nich a hlavně, prosím vás, nevyslovujte Jeho jméno!“ Hysterický důraz, který kladla na určitá slova, byl naprosto zřetelný, ale když pak po odmlce opět pokračovala, její hlas zněl zcela vyrovnaně: „Ptáte se, co je to zač –“ zaslechl jsem kovové zazvonění, jako když na stolní desku upustíte minci, „nechte si to nějakou dobu u sebe. Uvidíte sám. Můj muž to pevně svíral v pravici, když – když našli jeho zohavené, polámané tělo.“

„Už to bude dvacet let,“ povzdechl soudce a pak se znovu rozhostilo ticho. „To je opravdové zlato?“

„Ano, ale neví se, kdo to vyrobil. Před lety jsme to ukazovali třem nebo čtyřem odborníkům a ti nám řekli pokaždé totéž. Je to nepochybně velmi staré, ale nepochází to z žádné známé či prozkoumané kultury. Ještě, že je to ze zlata, jinak by jediný fakt nesvědčil proti tomu, že to celé pochází úplně odjinud! A ani to zlato není… není obyčejné. Kirby má také takový.“

„Cože?“ Jasně jsem rozpoznal v soudcově hlase překvapení. „A jak k němu přišel? Vždyť mi stačilo, jen abych na to pohlédl pod lupou, a ačkoliv o tom skoro nic nevím, byl bych přísahal, že je to přinejmenším tak mimořádné, jako je to staré!“

„Věřím, že je to velmi vzácné, jedná se o pozůstatek z dob starších než sama Země. Zkuste, jak je studený, číši z něj ledový chlad mořských hlubin, a když ho zkusíte zahřát v dlani… jen si to vyzkoušejte sám. Ale klidně vám dopředu řeknu, že teplý nezůstane. A já moc dobře vím, co to znamená…

Kirby ten svůj dostal poštou před několika měsíci, tuším, že to bylo v létě. Bydleli jsme v té době v Yucatanu, v Méridě. Jak jistě víte, přestěhovala jsem se tam poté – poté, co –“

„Jistě, jistě, vím, co máte na mysli. Ale kdo by mohl mít zájem posílat chlapci něco takového a co tím sledoval?“

„Domnívám se, že to bylo myšleno jako – jako jistá… upomínka, to je ono – mělo to v něm probudit všechno to, oč jsem usilovala, aby zůstalo spát. Už jsem vám o něm… o Kirbym vyprávěla, o jeho podivném chování, kterým se projevoval už jako malé dítě. Když zestárl, začala jsem mít naději, že už ho nechají na pokoji. Ale úplně ze všeho nejhorší to bylo poslední měsíc těsně před tím, než zmizel. Začalo to, hned když dostal tento talisman, a tři týdny nato si… si jednoduše sbalil pár věcí a –“ Na okamžik se odmlčela, nejspíš se potřebovala uklidnit, neboť její hlas jasně prozradil duševní hnutí jejího nitra. Sám jsem byl nezvykle dojat.

„Ale nemám nejmenší představu, kdo mu to mohl poslat. Mohu se pouze dohadovat, avšak na balíčku bylo razítko pošty v Navisse! A to je také důvod, proč jsem zde.“

„V Navisse –“ Soudce se zdál být ohromen. „Ale kdo by si tu mohl pamatovat, co se stalo před dvaceti lety? Ale i kdyby, kdo by mohl mít zájem posílat takový vzácný a drahý dar úplně neznámému člověku?“

Odpověď, s níž chvíli váhala, byla tak tichá, že jsem ji jen stěží zachytil.

„Jasone, musí tu být ještě někteří jiní! Lidé v Klidné Vodě nebyli jediní, kteří Jeho nazývali svým pánem. Určitě jsou zde i další Jeho vyznavači – všichni přece nezahynuli – musejí tu být! Jsem si jistá, že to udělal některý z nich na příkaz svého pána. Vždyť odkud odjinud by mohla tahle věc pocházet, když ne –“

„Něco takového naprosto odmítám připustit, Lucille“ přerušil ji soudce rázně. „To už je na mě příliš. Nechtějte po mně, abych připustil něco takového. A i kdyby, je to –“

„– příliš šílené, než aby tomu lidé mohli čelit?“

„Přesně tak!“

„Sam mi vždycky říkal totéž. Nicméně on sám se za tím vydal a mě vzal s sebou. A potom –“

„Lucille, já vím, co bylo potom, ale –“

„Žádné ale, Jasone – prostě chci dostat syna zpátky. Pomoz mi, jestli chceš, a jestli ne, nech mě být. Na mém rozhodnutí to nic nezmění. Syna budu hledat bez ohledu na cokoliv a vím, že jediné místo, kde ho můžu najít, je tady v okolí. A pokud bude potřeba, nebudu spoléhat na něčí pomoc, vydám se ho hledat sama, ale hlavně dřív, než bude pozdě!“ Její hlas opět vystoupal až na samou hranici hysterie.

„Nic takového nebude nutné,“ chlácholil ji stařec smířlivě. „Hned zítra ze všeho nejdřív najdu někoho, kdo by vám pomohl. A možná se nám podaří získat i někoho z horské hlídky v Nelsonu. Jejich zimní tábor je v Jedlovém údolí, z Navissy je to jen pár kilometrů. Zkusím se s nimi spojit hned ráno. S tím si musíme pospíšit ze všeho nejvíc, telefonní linku nejspíš smete hned první pořádná vánice.“

„Myslíte si, že se vám skutečně podaří někoho pro mě sehnat – někoho skutečně spolehlivého?“

„To vám slibuji. Ve skutečnosti totiž už vím o jednom mladém muži, který by mohl být ochoten se něčeho takového účastnit. Pochází z velmi dobré rodiny – a navíc zrovna přebývá přímo tady u mne. Můžete se s ním setkat hned zítra –“ Zároveň s těmito slovy jsem zaslechl zaskřípění křesel a představil si, jak oba zároveň vstávají. Vzápětí jsem se za sebe zastyděl, jak stojím za dveřmi jako nějaký slídil. Rychle jsem se vrátil zpět do knihovny a důkladně jsem za sebou zavřel dveře. Po chvíli, během které paní Bridgemanová opustila dům, jsem se vrátil do soudcovy pracovny a tentokrát již řádně zaklepal. Vyčkal jsem na vyzvání a vstoupil jsem dovnitř. Starce jsem spatřil, kterak zachmuřen přechází sem a tam.

Jakmile jsem vstoupil, zůstal stát. „A, to jste vy, Davide. Posaďte se, laskavě. Je zde jistá záležitost, kterou bych s vámi rád prohovořil.“ Sám se také poněkud nemotorně uvelebil ve svém křesle. „Kdybych jen věděl, kde začít –“

„Začněte u Samuela Bridgemana,“ navrhl jsem. „Strávil už jsem nějaký čas nad jeho knihami, které mě, upřímně řečeno, velmi zaujaly.“

„Ale jak víte, co –“

Při vzpomínce na své špehování jsem se poněkud začervenal. „Právě jsem zahlédl odjíždět paní Bridgemanovou, takže mám důvod se domnívat, že se mnou nejspíš chcete mluvit o jejím manželovi, ne-li přímo o ní samotné.“

Předklonil se a sebral asi dva palce silný zlatý medailon, jenž ležel před ním na stole. Než odpověděl, dotkl se prsty několikrát zlehka basreliéfu, kterým byl ozdoben po obou stranách. „Ano, hádáte správně, nicméně –“

„Nicméně?“

Než odpověděl, ztěžka si povzdechl. „Dobrá, myslím, že mi nezbude nic jiného než vám odvyprávět celý příběh, nebo alespoň tu část, se kterou jsem obeznámen – koneckonců, mám-li očekávat vaši pomoc, nic jiného mi stejně nezbývá.“ Potřásl hlavou. „Ta ubohá, šílená žena.“

„Mám to chápat, že je tak trochu… vyšinutá?“

„Nic takového, v žádném případě,“ odsekl nevrle. „Je stejně příčetná jako kdokoliv z nás. Chtěl jsem tím jenom naznačit, že je poněkud… řekněme rozrušená.“

Potom mě seznámil se vším, co o oné záležitosti věděl. Vyprávění se protáhlo až hluboko do noci. Pokusím se zde zopakovat vše, co si z jeho slov pamatuji. Oné noci se slova splétala dohromady v téměř nepřetržité vyprávění, které jsem až do úplného konce vyslechl za naprostého ticha, vyprávění, které ve mně jen posílilo rozhodnutí dovést tuto záhadu až k úplnému rozřešení.

„Jak už víte,“ začal soudce, „v době našeho mládí jsme byli se Samem Bridgemanem dobří přátelé. Jak toto přátelství vzniklo, není vůbec důležité, ale znal jsem se i s Lucille, a to ještě dřív, než se oba vzali, a právě to je důvod, proč mě nyní po všech těch letech opět vyhledala. To, že nyní žiji v Navisse, tedy velmi blízko místa, kde Sam nalezl smrt, je samozřejmě pouhá náhoda.

Už v rané době naší známosti byl Sam jakýmsi rebelem. Co se týče ortodoxních věd, a to včetně etnografie a antropologie, z jejich běžně uznávaného obsahu toho Sama zajímalo jen velmi málo. Zato ztracená a mytická města, země s exotickými názvy a podivná božstva, to byla přímo jeho posedlost. Pamatuji si, jak vysedával a snil – o Atlantidě a zemi Mu, Ephiru a Khurdisanu, G’harnu a ztraceném městu Leng, R’lyehu a Thím’hdře, o zapomenutých světech antických mýtů a legend – a přitom měl studovat a tvrdě pracovat na své budoucnosti. A nakonec… se ta jeho budoucnost stejně obrátila v prach.

Před šestadvaceti lety se oženil s Lucille. Jelikož si tím výrazně polepšil a k tomu ještě značný majetek zdědil, mohl se přestat věnovat všední práci a plně se soustředit na své sny a představy, jimž už docela propadl. Při psaní svých knih, obzvláště oné poslední, se zcela zpronevěřil svým kolegům a uznávaným autoritám, stejně jako vážným vědním oborům a plnil jejich stránky samými ‚smyšlenkami‘. To byl názor, který si o jeho – představách? – všichni utvořili, spatřovali v nich produkty přebujelé obrazotvornosti, jež vnášejí chaos mezi veškerá zavedená pravidla, vědecká stejně jako teologická.

Nakonec na něj začali pohlížet jako na blázna, naivního snílka, jenž opírá své potřeštěné argumenty o Blavatskou a zároveň absurdní teze Scott-Elliota, šílené epištoly Eibonovy či úchylné překlady Harolda Hadleye Copelanda mnohem spíš než o sice mnohem prozaičtější, zato však důvěryhodné vědce a historiky…

Kdy přesně a proč se Sam začal zajímat o teogonii okolních severských končin, zvláště pak o jisté aspekty víry míšenců a Indiánů a o legendy Eskymáků ze severnějších oblastí, mi není známo. Vím jen, že nakonec v ně uvěřil i on sám. Obzvláště se zajímal o legendy vážící se k Ithaquovi, bohu větru a sněhu, nazývanému též ‚Sesílatel větru‘, ‚Posel smrti‘, ‚Poutník mezihvězdných pustin‘ a dalšími jmény, o bytost, která údajně kráčí v ledově mrazivých větrech a vířivých atmosférických proudech pevninských a přímořských oblastí mrazivého severu.

Jak tomu náhoda – ať dobrá či zlá – chtěla, jeho rozhodnutí osobně navštívit tyto oblasti se shodou okolností časově krylo s obdobím nepokojů v několika okolních vesnicích. Vzrůstala zde působnost nejroztodivnějších hnutí. Stahovaly se sem nejrůznější polonáboženské skupiny, složené většinou z tuláků, aby zde oslavily a uctily ‚Velký příchod‘. Je to samozřejmě zvláštní, ale můžete mi na celé Zemi ukázat alespoň jeden jediný náboženský proud, který na sebe nemá nabalena nejrůznější hnutí, ať už založená na religiózních nebo zcela jiných základech? Nesmíte přitom zapomínat také na skutečnost, že v těch končinách k podobným potížím docházelo odjakživa…

Nicméně mnozí z členů těchto takzvaně esoterních skupin byli na celkově mnohem vyšší úrovni, než jsou průměrní Indiáni, Eskymáci či míšenci, jednalo se povětšinou o příchozí z Nové Anglie, obzvláště z dekadentních měst, jako jsou Arkham, Dunwich nebo Innsmouth.

Horská hlídka v tom nicméně nespatřovala nic podivného, naopak, za ta léta tím byli přímo přesyceni. Přesto se ale věřilo, že příchod těchto mnohonárodnostních přivandrovalců vždy provázejí jisté události v Klidné Vodě, Navisse a jejich okolí.

Před pěti lety zde kupříkladu došlo k mnoha záhadným a dosud neobjasněným zmizením, nemluvě o několika nevysvětlitelných úmrtích. Podnikl jsem v tomto směru jistý soukromý výzkum, a přestože zatím stále ještě tápu a ztrácím se v dohadech, jisté představy a fakta jsou – překvapivé? – nikoliv, jsou přímo alarmující!

Kupříkladu veškeré obyvatelstvo celé osady, Klidné Vody, zmizelo během jediné noci! Nemusíte se přitom nikterak spoléhat na mé tvrzení – můžete si to sám ověřit. Noviny toho tehdy byly plné.

Teď si k tomuto pozadí přidejme přehršel zkazek zahrnujících obří otisky blanitých nohou ve sněhu, povídačky o lesních oltářích postavených k uctění zapovězených božstev a o stvůře sestupující na perutích větru, aby přijala živoucí oběti, a nezapomínejme přitom, že se to všechno podle zdejších legend opakuje již odnepaměti – takže ve světle těchto událostí vás nikterak nepřekvapí, že se zde za ta léta nashromáždilo tolik pochybných existencí.

Tím samozřejmě nechci ani v nejmenším naznačovat, že by Sam Bridgeman byl nějakou ‚pochybnou existencí‘, což zajisté nemusím nikterak zdůrazňovat, byla to jednoduše právě jen shoda okolností, která ho sem přivedla zrovna v době, kdy po pětileté odmlce začala opět narůstat pravidelně se opakující atmosféra podivných obřadů a náboženské hysterie. Taková tedy byla situace, když sem Sam, doprovázen svojí manželkou, dorazil…

V době jejich příjezdu leželo na severu již velké množství sněhu, ale to nemohlo Sama od jeho záměru odradit. Byl zde, aby potvrdil platnost prastarých legend, a jediné, s čím se hodlal spokojit, byl úspěch. Najal si dvojici francouzský mluvících Kanaďanů snědé pleti a pochybné minulosti coby průvodce, aby doprovázeli jeho a Lucille při pátrání po… po čem vlastně? Blouznění a mýtech, pohádkách a duchařských příbězích?

Společně s nimi zamířil Sam k severu a i přes jejich neotesaný vzhled nikterak nelitoval, že oba muže najal – vypadali, že se v této oblasti skutečně vyznají. Nyní se ovšem zdálo, že na rozdíl od stavu, ve kterém se nacházeli, když je potkal opilé při rvačce v jednom z navisských barů, zde v sevření závějí začínají mít strach. Popravdě řečeno si ale ani nemohl příliš vybírat, neboť vzhledem k blízkému vyvrcholení pětiletého cyklu podivných událostí se většina stálých obyvatel Navissy raději vzdálila ze svých domovů. Když se Sam oněch dvou tázal po příčinách jejich neklidu, i oni mu vysvětlili, že to má co do činění s ‚obdobím‘ a to nikoliv, jak oni sami vysvětlovali, se zimním obdobím, ale s pětiletým mytickým cyklem. Nic jiného se ale Samovi nepodařilo z nich dostat, což pouze ještě více povzbudilo jeho zvědavost – to a také zjištění, že jejich nepokoj vzrůstá s tím, jak postupují k severu.

Jedné tiché, mrazivé noci, poté co vztyčili stany a do okolí se rozlila jasná záře planoucí dřevěné hranice, jeden z nich se Sama přímo zeptal, za jakým účelem se vlastně do oněch ledových pustin vypravil. Sam jim to začal vysvětlovat, ale stačil se zmínit jen o Ithaquovi, Sněžné bytosti a dál se nedostal – jakmile oba zaslechli vyslovit jeho jméno, oba Kanaďané jednoduše odmítli poslouchat cokoliv dalšího. Odebral se tedy k sobě do stanu, aby zanedlouho zaslechl naléhavé a vystrašeně mumlající a hádající se hlasy svých společníků. Když se pak druhý den ráno probudil, ke svému zděšení zjistil, že zůstali se ženou sami, neboť jejich průvodci se vytratili a ponechali je napospas ledové pustině! Bridgemanovým zůstal jen jejich stan, šaty co měli na sobě, pár osobních věcí a oba spací pytle. Kromě toho neměli ani krabičku zápalek, aby si mohli rozdělat oheň.

Přes tohle všechno však jejich situace nebyla nikterak beznadějná. Počasí jim přálo a zpět do Navissy to byly necelé tři dny chůze. Trasa jejich dosavadního pochodu však bohužel byla všechno, jen ne přímá, takže když vyrazili na zpáteční cestu, směr, kterým se vydali, vycházel pouze ze Samova přibližného odhadu. Naštěstí se alespoň trochu vyznal ve hvězdách, a tak když nastala noc, mohl poměrně s jistotou určit, že směřují na jih.

Velmi silně si uvědomovali svou osamělost a zranitelnost, přestože hned první noci zjistili, že nejsou tak docela sami. Čas od času jim cestu překřížily podivné stopy, zanechané zde nezřetelnými postavami, které se ihned ztratily ve sněhových závějích nebo jedlovém porostu, jakmile se na ně Sam pokusil napříč větrnou pustinou zavolat. Následujícího rána, krátce poté, co rozbili tábor v závětří vysokých jedlí, nalezli nedaleko těla svých průvodců – na první pohled bylo jasné, že oba byli před smrtí nejdříve nelidsky mučeni a zmrzačeni.

V kapse jedné z mrtvol nalezl Sam zápalky, a tak si oné noci, přestože se jim bolestivé spáry hladu zatínaly hluboko do těla, mohli dopřát alespoň úlevu přinášející hřejivé teplo ohně. Ale i v mihotavých stínech plamenů se na samém okraji zorného pole neustále vynořovaly nejasné postavy, tiché stejně jako okolní sníh, pozorující a… vyčkávající?

Choulíce se ve vchodu do stanu co nejblíže sálajícímu ohni, znovu a znovu si šeptali o dvou mrtvých tělech a jejich hrůzném osudu, chvěli se v sevření okolních stínů a postav proplouvajících mezi nimi. Okolní krajina patřila, alespoň podle Samových dohadů, pravděpodobně do působiště Ithaquy, Toho, jenž kráčí ve větru. V obdobích, kdy byl vliv prastarých rituálů a mystérií nejsilnější, shromažďovali se uctívači Sněžného boha – Indiáni, míšenci i další méně častí příchozí ze vzdálenějších končin – aby se zde zúčastnili Jeho obřadů. Pro nezasvěcence a nevěřící byla celá oblast zcela jistě nepřístupná, tabu! Jejich průvodci byli nezasvěcenci, stejně tak jako Sam a Lucille…

Nejspíše právě někdy v těchto okamžicích se, což je zcela pochopitelné, v hrázi Lucilliny příčetnosti začaly objevovat první trhliny. Silný mráz a bílé pláně roztahující se na všechny strany, jen zřídka přerušované zmrzlými kmeny a sněhem obtěžkanými větvemi jedlí a borovic – s útrobami sevřenými hladem – stále se ohlížejíce po oněch polozřetelných, pohledem těžko zachytitelných postavách, pohybujících se na okrajích zorného pole – s drtivým vědomím, že osud, jenž potkal jejich průvodce, může kdykoliv potkat i je samotné – a konečně také na základě bolestného poznání, které před ní Sam již nedokázal skrývat, totiž že zabloudili. Přestože se jim dařilo postupovat k jihu. Kdo mohl zaručit, že Navissa leží na jejich trase, nebo že jim nedojdou síly dřív než ji naleznou?

Ano, mám za to, že v tomto stadiu se její mysl počala dostávat do stavu podobného deliriu, neboť spíše než skutečné události jí z následující doby utkvěly pouze horečnaté přeludy. Ví bůh, že ubohý Sam se musel nalézat v podobném stavu. Ať už tomu bylo jakkoliv, třetí noc, strávenou opět za tmy, neboť zápalky nějakým způsobem zvlhly, vzaly události podivný obrat.

Začali vztyčovat přístřešek, a zatímco Sam vlezl dovnitř, aby upravil vnitřek, Lucille zůstala venku, a protože za noční tmy začalo citelně přituhovat, snažila se pohybovat, aby dodala tělu alespoň trochu tepla. Náhle zavolala na Sama, že zahlédla na všech světových stranách hořící ohně. Okamžik poté vykřikla, ale její hlas byl vzápětí smeten poryvem větru, jenž způsobil náhlý silný pokles teploty. Ztuhle, avšak tak rychle, jak jen dokázal, vyklopýtal Sam ze stanu a spatřil Lucille ležet povalenou ve sněhu. Nebyla schopna popsat, co se stalo, jen neustále nesouvisle opakovala ‚něco je na obloze‘!

… jen bůh ví, jak se jim podařilo přežít do rána. Lucilliny vzpomínky jsou temné a nezřetelné: uvědomuje si jen, že byla víc mrtvá než živá. Tři dny a noci v té strašlivé bílé pustině, zcela bez jídla a většinou i bez životodárné záře plamenů. Ale ráno následujícího dne –

K ránu se jako zázrakem vše změnilo k lepšímu. Jelikož se jim podařilo toto setkání přežít, jejich obavy ze smrti z rukou vrahů jejich průvodců se zjevně ukázaly být neopodstatněné. Sam se domníval, že se jim snad možná nějak podařilo opustit zakázanou oblast, takže nyní už nebyli nepovolanými vetřelci, naopak by se jim mohlo od nespatřitelných Ithaquových věřících dostat nějaké pomoci. Tak nějak tomu také nejspíš doopravdy bylo, neboť ve sněhu za stanem nalezli polévkové konzervy, zápalky, petrolejový vařič stejný jako ten, který jim sebrali jejich nešťastní průvodci, hromadu větví a také nečitelný vzkaz, v němž stálo: ‚Navissa leží jedenáct kilometrů jihovýchodně‘. Bylo to, jako by Lucillina vize z minulé noci byla předzvěstí šťastné sudby, jako by Ithaqua sám shlédl dolů a shledal, že tyto dvě zbídačené lidské bytosti zasluhují ještě jednu šanci…

V poledne, zahřátí, odpočatí a nasycení horkou polévkou, poté co celé dopoledne prospali schouleni u ohně, byli připraveni dorazit do Navissy – alespoň to předpokládali!

Krátce poté, co vyrazili na cestu, je přepadla menší sněhová bouře, ve které se dopotáceli na úpatí nízkých, borovicemi zarostlých pahorků. Sam odhadoval, že Navissa leží přímo za nimi. Navzdory klesající teplotě a stále sílící bouři se rozhodli pokračovat, dokud jim budou stačit síly, avšak krátce poté, co začali stoupat po úbočí vzhůru, se zdálo, jako by rozběsněné živly napřely svou sílu přímo proti nim. Procházel jsem si záznamy a ona noc skutečně byla jedna z nejhorších, jaké kdy tato oblast zažila.

Brzy začalo být zřejmé, že lapeni ve spárech bouře nebudou moci pokračovat dál, ale budou muset vyčkat, dokud se počasí nezklidní. Zrovna v okamžiku, kdy se Sam rozhodl rozložit tábor, vstoupili do hustého smíšeného borovo-jedlového porostu, ve kterém se jim chůze nezdála tak obtížná, a pokusili se proto ještě chvíli pokračovat. Nicméně bouře brzy dosáhla tak nevídané síly, že jim nezbylo nic jiného než se okamžitě utábořit. A za těchto okolností dorazili k něčemu, co se zdálo být vhodným útočištěm před bouří.

Při pohledu skrze zmítající se stromy a oslepující sněhové přívaly jim stavba nejprve připomínala nízkou širokou boudu, jakmile se k ní však přiblížili, zjistili, že se jedná o rozložitou plošinu zbudovanou z obrovitých klád. Vysoké sněhové závěje obklopující plošinu ze tří stran jí dodávaly vzhled chaty s plochou střechou. Čtvrtá, nezasněžená strana, jim poskytla výborné útočiště před běsnícími poryvy. Zde si nad petrolejovým vařičem ohřáli polévku, příliš unaveni na to, aby přemítali nad účelem, ke kterému někdo stloukl tuto stavbu. Na poslední chvíli učiněný objev tohoto útočiště je pozvedl na duchu, a jelikož ani po několika hodinách se bouře nezdála nikterak polevovat, rozložili své spací pytle, připravili se k přenocování a oba ihned přemohl spánek.

Zkáza udeřila téže noci, o něco později. Za jakých okolností a jakým způsobem Sam zahynul, zůstane zřejmě navždy předmětem dohadů, já osobně věřím, že Lucille ho nejspíše viděla umírat a tento pohled musel dočasně ochromit její už tak přespříliš týrané nervy. Je zcela mimo pochybnost, že události, jichž byla, jak věří, svědkem a jak je popisuje, se nikdy nemohly odehrát a bytost, kterou údajně spatřila, je zcela proti přírodě. Bůh by něco takového nepřipustil!

Následující část Lucillina příběhu se sestává z útržkovitých vizí, těžko uchopitelných a ještě hůře vtělitelných v slova. Vyprávěla mi o ohňových signálech planoucích do noci, o ‚shromáždění u Ithaquova oltáře‘, příšerných, prastarých eskymáckých zpěvech deroucích se ze stovky mocných hrdel – a o bytosti, jež na tuto píseň odpověděla, přilákána z nebes vzýváním svých uctívačů…

Nebudu zabíhat do podrobností jejích vzpomínek vyjma toho, že poté, co Sam zemřel, se její podlomená mysl zcela zhroutila. Skutečnost, že se jí po všech těchto… hrůzách… podařilo v jejím stavu urazit zbývající vzdálenost pěšky a samotné – byla nalezena zde, poblíž Navissy – si nedovedu vysvětlit jinak, než že jí kdosi, zřejmě někdo z místních, poskytl pomoc.

Byla dopravena ke zdejšímu doktorovi, který nemohl pochopit, jak mohla, prochladlá až do morku kostí, přežít vystavena na pospas ledovým pustinám. Trvalo několik týdnů, než se zotavila natolik, aby ji mohli zpravit o smrti jejího manžela, jehož tělo nalezli v závějích podobné hrůzné ledové soše. Na její neustálé naléhání jí prozradili, v jakém stavu bylo nalezeno, nepochopitelně rozlámané a zmrzačené, roztrhané jakoby od zuřivých šelem nebo jako by se zřítilo z obrovské výše, či ještě lépe zohavené kombinací obou těchto způsobů. Oficiální verdikt zněl, že Sam se musel zřítit z vysokého převisu na ostrá skaliska a poté bylo jeho tělo dlouho vláčeno vlky. Proč ho nesežrali, zůstalo neobjasněno.“

Zde soudcovo vyprávění nečekaně skončilo a přestože jsem ještě asi tři minuty tiše čekal až se znovu rozhovoří, nezdálo se, že by se chystal tak učinit. Konečně jsem prolomil tíživé mlčení: „A ona sama se domnívá, že jejího manžela zabil…?“

„Že ho zabil Ithaqua? Ano, ale nejen to, je přesvědčena i o mnohem horších věcech, tak strašlivých, jak si jen dokážete představit.“ Vzápětí spěšně pokračoval, neponechávaje mi možnost otázat se na jeho vlastní názor.

„Jsou tu i další okolnosti – předně Lucillina tělesná teplota. Od oné noci se již nikdy nevrátila zpět k normálu. Svěřila se mi, jak jsou lékaři ohromeni skutečností, že teplota jejího těla nikdy nevystoupí nad bod, který by pro kohokoliv jiného znamenal okamžitou smrt podchlazením. Domnívají se, že se jedná o příznak těžkého nervového rozrušení, ale nejsou schopni uvést tuto skutečnost do souvislosti s jejím jinak zcela normálním fyzickým stavem. A konečně toto.“ S těmito slovy mi podal medailon.

„Chci, abyste si ho prozatím ponechal u sebe. Byl nalezen u Samova polámaného těla, přesněji řečeno svíral ho v zaťaté pěsti. Lucille jej získala společně s ostatky. Tvrdila mi, že je – na něm něco zvláštního. Jsou-li s ním skutečně spojeny jisté, řekněme, jevy, zajisté si jich sám povšimnete…“

Uchopil jsem medailon, prohlédl si ho – hrůzný basreliéf zobrazující bitvy monstrózních bytostí, které mohl zplodit pouze geniální umělec zmítaný agónií šílenství – a potom jsem se znovu podíval na starce. „A to je vše, co mi můžete říci?“

„Tuším, že ano – ne, okamžik, ještě je tu jedna podivná okolnost. Lucillin syn, Kirby. On je… podobá se v mnoha ohledech Samovi – je impulzivní, rád se zaobírá neobyčejnými esoterními naukami a legendami a předpokládám, že je také toulavé povahy. Jeho matka ho však vždy držela zkrátka, při zemi. Teď je ale každopádně pryč. Lucille věří, že míří na sever. Domnívá se, že má v úmyslu navštívit oblast, ve které zahynul jeho otec. Neptejte se mne proč – domnívám se, že tím, čím se jeho otec pouze zabýval, je on přímo posedlý. To ale mohl pochytit i od své matky.

Nicméně Lucille ho míní následovat do pustin, nalézt a odvézt odtud zpět domů. Pokud se samozřejmě neobjeví nějaký důkaz, že se skutečně nalézá v těchto končinách, nebude vás nijak zapotřebí. Ale pokud je opravdu někde v okolí, bylo by mi skutečně nesmírným potěšením, kdybyste mohl, v případě, že se doopravdy rozhodne pokusit se ho zde vypátrat, doprovodit ji a dohlédnout na ni. Ví bůh, co se může stát, když se znovu ocitne v ledových pustinách, jež pro ni znamenají tolik zlých vzpomínek.“

„Samozřejmě splním, oč mě žádáte, a s radostí,“ odvětil jsem bez prodlení. „Upřímně řečeno, čím více se o Bridgemanovi dozvídám, tím více mě tato záhada přitahuje. Nedomníváte se snad, odhlédneme-li ode všech racionálních výkladů, totéž co já, tedy že se zde skutečně vyskytuje jakási záhada?“

„Záhada?“ Zahloubal se nad mou otázkou. „Sníh je zvláštní jev, Davide, a příliš mnoho sněhu vyvolává smyslovou deprivaci, která může přivodit fantaskní vidiny – stejně jako fata morgána v pouštích. Sníh může v člověku vyvolávat sny i za bdělého stavu. A v neposlední řadě je zde i onen pověrečný pětiletý cyklus, jenž s konečnou platností ovládá tuto oblast. Pokud jde o mne, hledal bych za tím vším nějaké docela jednoduché vysvětlení. Ale záhada? – dá se říci, že svět je plný záhad…“

III.

Oné noci jsem poprvé na vlastní kůži pocítil dotek neskutečného, nevysvětlitelného, vymykajícího se jakékoliv mé dosavadní zkušenosti. Také jsem tehdy zjistil, že i já podléhám onomu pětiletému cyklu – buď to bylo tohle, nebo jsem se před odchodem na lůžko navečeřel až příliš vydatně!

Nejprve jsem začal snít o kyklopských podmořských městech sestávajících z bizarních úhlů a rozměrů, jež se posléze rozplynuly do rychle se střídajících nezřetelných, avšak o to hrůznějších mezihvězdných prostorů, jimiž jsem kráčel či spíše se vznášel rychlostí mnohonásobně překračující rychlost světla. Třpytné nebuly kolem mne proplouvaly podobné vinným bublinám, přede mnou expandovaly cizí souhvězdí, aby se, poté co jsem jimi proletěl, za mými zády opět rozplynuly v nicotu. Tuto chůzi, či spíše let, doprovázel zvuk hrůzných kroků, připomínajících těžkopádnou chůzi gigantického tvora, pod jehož chodidly se otřásá svět, zatímco prostor byl naplněn (mimo jiné) éterickým větrem, který kolem mne unášel hvězdný ozon a úlomky roztříštěných planet.

Posléze se všechny tyto vize rozplynuly v nicotu a já byl rozprášen v temnotu uplynulých eonů. Záhy jsem pocítil další závan – nikoliv větru přinášejícího vůni nezměrných vnějších dimenzí či pel rozvíjejících se planet – byla to téměř hmatatelná, ječící vichřice, která mě neustále ovíjela, dokud jsem zcela zeslábl a nezačala se mne zmocňovat závrať a hrůza, že budu rozmetán na kusy. Pak jsem procitl.

Probudil jsem se, domnívaje se, že znám příčinu těchto hrůzných vizí, oné noční můry vymykající se čemukoliv, s čím jsem se až doposud setkal. Okolní nocí totiž zmítala a třásla bouře, běsnící tak, že jsem téměř cítil, kterak odnáší tašky ze střechy, a dokonce i můj pokoj naplňuje svým řevem.

Vstal jsem z postele a přešel k oknu, abych mohl opatrně rozhrnout záclony a vyhlédnout ven – a vzápětí jsem pozpátku zavrávoral s očima vytřeštěnýma a bradou pokleslou. Nevěřil jsem tomu, co jsem viděl. Venku vládla jedna z nejklidnějších nocí, jaké jsem kdy zažil, na jasné obloze se čistě a jasně třpytily hvězdy a s větvemi jedlí v soudcově zahradě si nepohrával ani ten nejslabší vánek!

Jak jsem se zapotácel – obklopen hukotem a kvílením větrných poryvů, jež se zdály mít svůj původ přímo zde, v mém pokoji, přestože jsem ve skutečnosti necítil sebemenší proudění vzduchu, a dokonce se nikde v místnosti ani nic nehýbalo – srazil jsem, z okenní římsy, kde jsem ho zanechal, onen zlatý medailon. V okamžiku, kdy tento dutý leskle žlutý předmět zachřestil na hladké podlaze z borového dřeva, kvílení větru utichlo s náhlostí, z níž se mi zatočila hlava. Kakofonie šílících větrných poryvů ‚neodezněla‘ – byla doslova a do písmene uťata!

Když jsem se rozechvěle shýbl, abych ho sebral, ucítil jsem, přestože bylo v mém pokoji poměrně teplo, že přívěsek sám je ledově studený, jeho teplota se určitě pohybovala poblíž bodu mrazu. Poslušen okamžitého popudu jsem onu věc přiložil k uchu. Zdálo se mi, jako bych, podobně jako v mořské mušli, na okamžik zaslechl slábnoucí hukot, vřeštění a kvílení větrů, zaznívajících z neskutečné dálky, větrů vanoucích na samotném okraji vesmíru!

* * *

Ráno jsem si pochopitelně uvědomil, že se mi nejspíš všechno zdálo, nejen ony neskutečné podmořské a meziplanetární scenerie, ale i všechny události, jež se odehrály bezprostředně po mém ‚probuzení‘. Přesto jsem se nenápadně vyptal soudce, zda v noci nezaslechl něco zvláštního. Dostalo se mi záporné odpovědi a já jsem pocítil zvláštní úlevu…

* * *

O tři dny později, když už se začínalo zdát, že všechny Lucilliny předtuchy ohledně jejího syna jsou zcela neopodstatněné – a to navzdory nejen jejímu, ale i soudcovu úsilí prokázat Kirbyho přítomnost v okolí Navissy – dorazila zpráva od horské hlídky v Jedlovém údolí, že byl skutečně spatřen mladý muž odpovídající Kirbyho popisu. Zahlédli ho, jak společně se skupinou zbědovaných přivandrovalců a místních povalečů táboří v rozvalinách Klidné Vody. Svědkové – dvojice postarších, ale stále ještě statných zlatokopů vracejících se ještě před příchodem špatného počasí ze své poslední výpravy za zlatem – se na jeho popisu shodovali. Oběma větrem ošlehaným prospektorům však bylo záhy zřetelně dáno najevo, že v Klidné Vodě nejsou nikterak vítáni, nicméně si stačili povšimnout, že se onen mladík nachází ve stavu jakéhosi vytržení či omámení a ostatní mu prokazují jisté projevy úcty – jako by na něj dohlíželi a starali se, aby mu nic nechybělo.

Byl to právě popis jeho stavu (který vyvolával spíše dojem, že mladík není duševně zcela zdráv) co ve mně vzbudilo potřebu opatrně se o něm od jeho matky dozvědět co nejvíc a to hned, jakmile se k tomu naskytne vhodná příležitost. Minulé dva dny jsem strávil studiem řízení a obsluhy vozidla, které soudce nazýval ‚sněžnou kočkou‘ – dostatečně veliké motorové saně moderního vzhledu, které pro paní Bridgemanovou najal od přítele z města. Vozidlo působilo úsporným dojmem a zdálo se být schopné za obstojných podmínek přepravovat po sněhu dvojici dospělých osob rychlostí až třiceti kilometrů v hodině a o něco pomaleji bylo schopné překonávat i mnohem méně sjízdný terén. S takovýmto dopravním prostředkem mohli dva lidé bez doplnění zásob urazit celkem pohodlně více než dvě stě padesát kilometrů, a to i v terénu, do něhož by se žádný automobil nemohl odvážit.

Následující ráno nás již zastihlo v kabině sněžné kočky. Přestože jsme plánovali vrátit se každý druhý až třetí den do Navissy doplnit palivo, měli jsme s sebou dostatečné zásoby nejméně na týden. Nejprve jsme zamířili do Klidné Vody.

Noční sněhové přeháňky způsobily, že cesta, po níž jsme ujížděli vstříc městu přízraků, byla z větší části pohřbena pod téměř stopu hlubokým sněhovým příkrovem, což jí kupodivu spíše prospělo, neboť bylo zřejmé, že tato silnice stěží čtvrté třídy (místy spíše jen vyježděná stopa) naléhavě volá po opravě. Vzpomněl jsem si, jak se soudce zmiňoval, že následkem oné podivné dvacet let staré události teď do Klidné Vody skoro nikdo nejezdí, což bylo bezpochyby příčinou jejího bezútěšného vzhledu v místech, kde vítr odvál čerstvě napadaný sníh.

V Klidné Vodě jsme narazili na velitele horské hlídky, který se právě chystal vrátit se do tábora v Jedlovém údolí. Do opuštěného města se vypravil, aby přímo na místě ověřil výpověď oněch dvou stárnoucích prospektorů. Představil se nám jako konstábl McCauley a provedl nás po městě.

Domy a skladiště lemující hlavní třídu, včetně notně zchátralého ‚saloonu‘, stejně jako méně honosné chatrče a přístřešky krčící se v postranních uličkách, byly v době svého vzniku zjevně zbudovány ze zdravých a silných trámů. Nyní však sněhovým popraškem posypané ulice zarůstaly trávou a plevelem, a dokonce i nejsolidnější budovy již začínaly nezadržitelně chátrat. Vzdálenější boudy a chatrče se nakláněly jako starci sehnutí pod tíží let a práchnivé, na všech stranách se bortící verandy s oprýskaným nátěrem hrozily, že se každým okamžikem zhroutí v oblaku zvířeného sněhu a strhnou s sebou celou budovu. Tu a tam se zachovalo jedno nebo více oken, většina okenních tabulek však už dávno vzala zasvé a zůstaly po nich jen ostré střepy blýskající se v prázdných rámech jako lesklé zuby vyčnívající ze zčernalých ústních otvorů. V mrazivém podvečerním větru povlávala uvolněná vlákna ze špinavých, skvrnitých závěsů, a přestože bylo ještě poměrně jasno, celou Klidnou Vodu zahalovalo ponuré šero, aura čehosi nesprávného – nejasného nebezpečí, ulpívající jako odporný nános na všech budovách.

Celkově se zdálo, že město, přehlédneme-li oněch dvacet let od jeho posledního obydlení, podléhá rozkladu až příliš rychle, jako by bylo nakaženo jakousi prastarou magií toužící ho co nejrychleji obrátit v prach, z něhož povstalo. Mladé semenáčky již hrdě zdvihaly hlavy nad sněhovou pokrývkou hlavní ulice, na okenních římsách a podél fasád živelně bujela tráva a plevel, stejně jako v zejících tmavých otvorech po vypadaných prknech polorozpadlých přízemních pater.

Nezdálo se, že by si paní Bridgemanová něčeho z toho povšimla, zaznamenala jen, že její syn už ve městě není… pokud zde vůbec někdy byl.

V největší stojící budově, hospodě, která z celého města odolávala rozkladu nejlépe, jsme si uvařili kávu a ohřáli polévku. Také jsme zde nalezli známky poměrně nedávného, zřejmě pouze dočasného obývání, neboť podlaha v jednom z pokojů byla hustě pokryta čerstvě spotřebovanými lahvemi a plechovkami. Tyto trosky společně se zčernalými oharky v ohništi zbudovaném na kamenech v rohu jasně svědčily o tom, že budova byla užívána skupinou neznámých osob, o nichž se oba prospektoři zmiňovali.

Konstábl poukázal na nezvyklý chlad, který na tomto místě panoval, a jeho poznámka ve mně vyvolala zdání, že uvnitř hospody (kde by podle všech pravidel mělo přece jen být alespoň nepatrně tepleji) je mnohem chladněji než na řezavém povětří profukujícím zchátralými uličkami. Už jsem se chystal vyslovit tento svůj dojem nahlas, když paní Bridgemanová, náhle ještě mnohem bledší než obvykle, odložila svůj šálek kávy a vyskočila z rozklížené židle.

Otočila se nejprve na mne – obdařila mě nepříčetným, pronikavým pohledem – a potom na McCauleyho. „Můj syn byl zde,“ prohlásila rozhodně. „Kirby tu nocoval!“

Konstábl si ji změřil přísným pohledem a pak se nevěřícně rozhlédl po místnosti. „Je zde něco, co vás vede k tomuto tvrzení, paní Bridgemanová?“

Odvrátila se a hned neodpověděla. Zdálo se, že pozorně naslouchá něčemu přicházejícímu z nesmírné dálky. „Vy to snad neslyšíte?“

McCauley ke mně vyslal kradmý pohled. Nad obočím mu vyvstala znepokojená vráska. „Co mám slyšet, paní Bridgemanová? Máte na mysli něco konkrétního?“

„No přece ten vítr!“ odvětila nepřítomně s očima zastřenýma a zrakem upřeným do daleka. „Ten vítr vanoucí z mezihvězdných pustin!“

* * *

O hodinu a půl později jsme byli připraveni znovu vyrazit. Mezitím si mne konstábl odvedl stranou, aby se mne zeptal, zda se nedomnívám, že je naše plánované pátrání vzhledem ke stavu paní Bridgemanové přece jen trochu riskantní. Prostě si myslel, že je poněkud mimo. A i kdyby! Ví bůh, že pokud je to, co mi soudce vyprávěl, skutečně pravda, má k tomu ta ubohá žena vice než dostatečné důvody. Jelikož jsem se v onom okamžiku nehodlal zabývat dalšími problémy, odsunul jsem otázku jejího podivného chování stranou, přičítaje ho zcela její úplně kontakt s realitou postrádající obsesivní vazbě na syna. Ve skutečnosti jsem si tento náhled zpola vytvořil už předem – nijak ale nevysvětloval tu druhou záležitost.

Před konstáblem jsem se o ní nezmínil, jednak se ho to nikterak netýkalo a jednak jsem vůbec netoužil vzbudit v něm dojem, že jsem také ‚poněkud mimo‘. Věci se totiž měly takto: i já jsem – v okamžiku, kdy se paní Bridgemanová v oné polorozpadlé taverně otázala: ‚Vy to snad neslyšíte?‘ – ve skutečnosti něco zaslechl. Zároveň s jejím dotazem jsem sáhl do kapsy své bundy pro krabičku cigaret a dotkl jsem se přitom onoho podivného zlatého přívěsku. Mé prsty sevřely jeho mrazivý povrch. Mysl mi naplnilo kvílení příšerných sil a pocítil jsem brnění jako při úderu elektrickým proudem, zalévající současně všechny mé smysly. Zažíval jsem mrazivý chlad mezihvězdných prostor a opět jsem, stejně jako ve snu, ucítil pachy neznámých světů. Na pouhý zlomek sekundy se přede mnou znovu otevřely vířící průhledy, třpytící se v záblescích nezměrných eonů a také já jsem zaslechl vítr – ječící pocity z prostorů daleko za hranicemi nám známého vesmíru.

Tato – vize? – byla tak krátká, že jsem jí nepřikládal téměř žádný význam. Dotek medailonu ve mně bezpochyby vyvolal vzpomínku na mé noční sny, které zde náhle tak zřetelně vystoupily na povrch. To se mi zdálo jako jediné možné vysvětlení…

* * *

Počítám, že okolo páté hodiny odpoledne jsme z Klidné Vody urazili téměř osmdesát kilometrů a to přímo na sever. Na tomto místě, v závětří nevysokého pahorku porostlého štíhlými jehličnany skloněnými pod tíží sněhu, projevila paní Bridgemanová přání rozbit tábořiště. Teplota byla pod bodem mrazu a na sněhu se vytvořila tenká ledová krusta. Na noc jsme neměli nic jiného než jen naše spací pytle, které jsem rozbalil pod borovicí, jejíž sněhem obtěžkané větve vytvářely jakýsi přirozený přístřešek. Zde jsem také zapálil vařič a ohřál něco k jídlu.

Rozhodl jsem se, že právě nadešel vhodný čas pokusit se nenápadně od paní Bridgemanové vyzvědět něco více z jejího příběhu, jehož mnohé aspekty mi zcela unikaly, ale vzápětí jsem se stal svědkem něčeho, co mi připomnělo, jako by zde i beztoho nebylo dost záhad, soudcovu zmínku o vdovině tělesné teplotě.

Dojedli jsme a já jsem připravil náš útulek na noc – rozložil jsem svůj spací pytel a jako ochranu před ledovým průvanem nahrnul ke spodnímu okraji větví sníh. Navrhl jsem totéž paní Bridgemanové, ale ujistila mne, že jí ničeho takového není zapotřebí. Hodlala si ještě na chvíli vyjít ‚nadýchat se čerstvého vzduchu‘. Tento slovní obrat by mě zmátl i sám o sobě (vzduch již stěží mohl být čerstvější!), ale ona si navíc svlékla bundu a pouze ve svetru a v kalhotách vystoupila z ochranného příkrovu větví do třeskutého mrazu blížící se noci.

Ač zcela zachumlán, chvěl jsem se zimou jen z pouhého pohledu, jak vylézá z našeho útočiště pod stromem. Téměř půl hodiny jen tak přecházela sem a tam, aby se občas zastavila a upřela zrak k obloze či vzdálenému horizontu. Když jsem konečně zjistil, že asi dříve zmrznu, než se dočkám jejího návratu, ztuhle jsem se vyhrabal ven, abych jí donesl bundu. Očekával jsem, že ji vzhledem k nedostatečnému odění najdu zcela prochladlou, a tak jsem, neustále se proklínaje, že jsem si už dříve nepovšiml, jaký je venku vlastně strašný mráz, došel až k ní a přehodil jí bundu přes ramena. Představte si můj údiv, když se ke mně otočila s překvapeným výrazem, aniž by jevila jakékoliv známky strádání mrazem nebo prochladnutí, pouze zcela překvapena mou starostlivostí!

Nemohla si okamžitě nevšimnout, jak jsem promrzlý. Napomínajíc mě, že si nedávám větší pozor, abych neprochladl, hned mě spěšně odvedla zpět do našeho útočiště mezi větvemi. Zde rychle ohřála vodu a udělala kávu. Sama však neusrkla jediný doušek vroucí, životodárné tekutiny a já jsem byl tak ohromen její odolností vůči chladu, že jsem úplně zapomněl všechny otázky, které jsem jí chtěl položit. Protože paní Bridgemanová se už zcela jasně chystala ulehnout a můj vlastní spací pytel pod přístřeškem zval do své útulné a hřejivé náruče, rychle jsem dopil kávu, uhasil vařič a zachumlal se k spánku.

Byl jsem již notně unaven a poslední, co si pamatuji, než jsem upadl do spánku, byla část oblohy prosvítající mezi větvemi, ozářená jasně se třpytícími hvězdami. Zřejmě právě tento pohled se vtiskl do mého podvědomí a ve spánku dal podobu mým snům. Pamatuji si, že vize planet, jež mě pronásledovaly celou noc, se spíše podobaly nočním můrám. Hvězdy, o kterých se mi zdálo, byly znepokojivě živoucí, vytvářely karmínový pár podobný neskutečným zornicím, znepokojivě planoucí na pozadí svíjející se temné prázdnoty nezměřitelné hloubky…

Druhého dne ráno jsem se nad snídaní – sýrem a rajčatovými chlebíčky, které jsme zapili kávou a džusem – před paní Bridgemanovou nenápadně zmínil o její zjevné odolnosti vůči chladu. S tváří zrůzněnou vnitřním pohnutím mne zpražila pohledem: „Můžete mi věřit, pane Lawtone, že když vám tvrdím, že bych dala všechno to málo, co mi ještě zbývá, abych mohla alespoň jednou znovu pocítit chlad. Pro mne tato nesmírně řídká vlastnost, kterou jsem získala zde na severu, neznamená nic než zármutek. A projevila se také u –“

„U Kirbyho?“ nadhodil jsem.

„Ano.“ Znovu na mne pohlédla, tentokrát však s jiskrou v oku. „Kolik vám toho soudce Andrews vlastně vyprávěl?“

Nedokázal jsem skrýt své rozpaky: „On – vyprávěl mi o smrti vašeho manžela, a také –“

„Co vám řekl o mém synovi?“

„Skoro nic. Není z těch, kteří by ubíjeli čas jalovým tlacháním, paní Bridgemanová, a navíc –“

„Ale vy samozřejmě předpokládáte, že je tu toho spousta, o čem by se dalo tlachat, že?“ Náhle z ní čišela zloba.

„Vím jenom to, že jsem nyní zde, abych pomohl ženě, která pátrá po svém synovi, a podřizuji se bez zbytečných otázek jejím rozmarům a předtuchám, abych vyhověl přání jednoho starce. A abych přiznal, co si doopravdy myslím, skrývá se podle mne za tím vším obrovské tajemství a já přiznávám, že záhady jsou něco, čemu nemohu odolat – po pravdě řečeno jsem zvědavý jako opice. Avšak chtěl bych, abyste uvěřila, že má zvědavost je bez jakékoliv zlomyslnosti a jediným mým cílem je pomoci vám.“ Na několik okamžiků se odvrátila a já jsem předpokládal, že je stále ještě rozzlobená, ale když na mne znovu pohlédla, její tvář již byla prosta všech emocí.

„A to vás soudce ani nevaroval, že to může být – nebezpečné?“

„Nebezpečné? Jistě, sněhové pláně neodpouštějí –“

„To ne, sníh je to nejmenší – teď nemyslím sníh. Soudce má nějaké Samovy knihy, nedíval jste se do nich?“

„Jistě, ale jaká nebezpečí se mohou skrývat v mytologii a folklóru?“ Ve skutečnosti jsem již tušil, kam míří, ale chtěl jsem to slyšet z jejích vlastních rtů, co se o tom ‚domnívá‘ ona sama a jakou ‚domněnku‘ si o tom ještě před ní vytvořil její manžel.

„Ptáte se, jaké nebezpečí mohou skrývat mýty a legendy?“ Rty se jí pohnuly v neveselém úsměvu. „Přesně na totéž jsem se ptala Sama, když chtěl odjet sám a nechat mě v Navisse. Bože, kdybych ho jen tehdy byla poslechla! Folklor a nebezpečný? Nemohu vám to sdělit tak nezaobaleně, jak bych chtěla – ne aniž byste si o mně myslel, že jsem šílená – takže vám řeknu jenom tohle: ještě dnes se vrátíme do Navissy. Cestou mě můžete naučit řídit saně. Nemohu vás nechat čelit onomu nepředstavitelnému děsu.“

Několikrát jsem se pokusil protestovat, ale už se mi nepodařilo přimět ji k řeči. Tábořiště jsme sklidili za naprostého ticha, složili jsme přístřešky a cestovní potřeby na saně a poté, navzdory mému poslednímu pokusu odradit ji od jejího záměru, jsme zamířili přímo do Navissy.

Půl hodiny jsme pomalým tempem projížděli korytem zamrzlého potoka vinoucího se mladým jedlovým porostem, jehož přítmí ještě prohluboval sněhový rubáš pokrývající vrchní větve. Zrovna když jsem se saněmi vyjel z potoka, abych podél ojíněných křovisek zamířil jižněji, náhodou jsem narazil na něco, co dalo nepřímým narážkám paní Bridgemanové jasnou podobu.

Saně se začaly naklánět, takže jsem strhl řízení, abych se vyhnul velké proláklině ve sněhu, ve které bychom se mohli snadno převrhnout. Vypnul jsem motor a oba jsme vystoupili, abychom si tuto záhadnou prohlubeň lépe prohlédli.

Závěje zde byly vysoké metr až metr dvacet, avšak sníh ve středu otisku byl stlačen téměř až na úroveň země, jako by zde spočívala nějaká nesmírná váha. Na délku musela mít tato prohlubeň nejméně šest metrů a šířku bych odhadl na dva až dva a půl metru, přičemž její tvar připomínal –

Náhle jsem zaslechl soudcova slova – to když se zmiňoval o různých způsobech, jimiž se Ithaqua zjevuje – konkrétně o obřích blanitých stopách ve sněhu!

Tehdy se mi to samozřejmě zdálo nesmyslné. Ale zde…

Vydal jsem se po obvodu onoho fantastického otisku a ohlédl se, až když na mě paní Bridgemanová zavolala. Byla mnohem bledší než kdykoliv předtím a malátně se opírala o bok saní, svírajíc si rukou hrdlo. Rychle jsem k ní přispěchal.

„Paní Bridgemanová?“

„On – On byl zde!“ zašeptala s hrdlem staženým děsem.

„Váš syn?“

„Ne, Kirby ne – to On!“ S očima doširoka rozevřenýma ukázala na hluboký otisk. „Ithaqua, Ten jenž kráčí ve větru – toto je Jeho stopa. Možná to znamená, že už je pro mne příliš pozdě!“

„Paní Bridgemanová,“ pokusil jsem se, přiznávám, že nepříliš přesvědčivě, jí tuto myšlenku rozmluvit, „možná je tato prohlubeň jen místem, kde se na noc utábořila větší skupina zvířat. Vítr na ně přitom navál sníh, čímž vznikl tento zvláštní tvar.“

„Pane Lawtone, minulou noc skoro nesněžilo,“ odbyla mě nyní již klidnějším tónem. „Ale i kdyby, vaše vysvětlení by stejně naprosto nepřipadalo v úvahu. Poněvadž, i kdyby zde skutečně nocovala nějaká zvířata, musela by při odchodu zanechat stopy. Rozhlédněte se kolem. Žádné tu nejsou! Nikoliv, toto je otisk démonické stvůry. Děs kráčel těmito místy – a právě teď se Jeho někde jinde pokouší můj syn nalézt, povzbuzován těmi otrhanými ďábly, kteří Jej vzývají!“

Vycítil jsem příležitost vyhnout se předčasnému návratu do Navissy. Pokud bychom se doopravdy vrátili, nikdy bych se nedozvěděl zbytek příběhu, natož abych mohl znovu pohlédnout do očí soudci, jehož prosbu bych tímto oslyšel. „Paní Bridgemanová, je nabíledni, že kdybychom se teď vraceli, jen bychom mrhali časem. Jednou provždy prohlašuji, že hodlám čelit jakémukoliv možnému nebezpečí, i když zatím nemám důvod se domnívat, že nám nějaké hrozí. Nicméně pokud je Kirby v ohrožení, ze všeho nejmíň bychom mu prospěli, kdybychom se vrátili do Navissy. Možná by bylo dobré, kdybych znal všechny okolnosti. Něco už vím, ale určitě je zde ještě mnoho věcí, o kterých jsem zatím neslyšel. Teď dobře poslouchejte, máme palivo ještě skoro na dvě stě kilometrů. Navrhuji toto: budeme pokračovat v pátrání po vašem synovi na severu. Pokud ho nenajdeme dřív, než spotřebujeme polovinu našich zásob pohonných hmot, zamíříme nejkratší cestou do Navissy. Mimoto také přísahám, že dokud budu naživu, neprozradím nic z toho, co mi řeknete nebo co uvidím na vlastní oči. Tak tedy – ztrácíme jenom drahocenný čas. Jak se rozhodnete?“

Váhala a zatímco přemítala v duchu o mé nabídce, spatřil jsem mračný příkrov roztahující se po severní obloze a zároveň jsem pocítil příznačnou změnu v ovzduší, věštící vždy příchod špatného počasí. Znovu jsem začal naléhat: „Obloha se neustále zatahuje. Můžeme čekat sněhový příval – nejspíš už dnes v noci. Chceme-li najít Kirbyho ještě před příchodem toho nejhoršího nečasu, skutečně si nemůžeme dovolit plýtvat časem. Tlakoměr začne brzo klesat a –“

„Mráz Kirbymu nemůže ublížit, pane Lawtone – ale jinak máte pravdu, nemůžeme si dovolit ztrácet čas. Odteď musíme dělat kratší přestávky a pokusíme se cestovat rychleji. Ještě dnes vám řeknu všechno, co vím o… o čemkoliv. Věřte si pak tomu nebo ne, na tom nesejde, ale naposledy vás varuji – pokud Kirbyho najdeme, potom se s největší pravděpodobností setkáme se skutečným děsem v jeho nejčistší podobě!“

IV.

V odhadu počasí jsem se nemýlil. Když jsme se obrátili zpět k severu, vyhýbajíce se přitom hlubokým jedlovým lesům, křižujíce zamrzlé potoky a překonávajíce nízké pahorky, v půl jedenácté dopoledne jsme si již razili cestu pořádně hustou vánicí. Barometr klesl velmi nízko, jediné štěstí bylo, že aspoň vítr zatím nebyl příliš silný. Po celý tento úsek cesty – ačkoliv v hloubi srdce jsem byl přesvědčen, že na žádné nemůžeme narazit – jsem se nicméně každou chvíli přistihl, že vyhlížím ve sněhu ony děsivé a nevysvětlitelné prohlubně.

Husté mlází a spleť větví nad našimi hlavami, vytvářející společně s napadaným sněhem šerý přístřešek, nám poskytly polední útočiště. Zde jsme si připravili teplý oběd, a zatímco jsme jedli, začala mi moje společnice vyprávět o svém synovi, o jeho pozoruhodném dětství a podivných sklonech, které se u něj projevily, když dospěl. Nicméně hned první její odhalení bylo natolik neuvěřitelné, že jsem nemohl nedat soudci za pravdu, že události, jichž byla před dvaceti lety svědkem, se odrazily na jejím duševním zdraví, alespoň pokud šlo o její vztah k synovi.

„Kirby,“ začala bez jakéhokoliv úvodu, „není Samův syn. Cítím k němu veškerou mateřskou lásku, pochopitelně, ale není plodem vřelého citu. Je to zplozenec větru. Ne, nepřerušujte mě, nestojím o žádné racionalizace.

Chápete, co se vám tím snažím sdělit, pane Lawtone? Zřejmě nikoliv. Já jsem se samozřejmě nejprve také domnívala, že jsem zešílela a celá ta záležitost je jen pouhou noční můrou. To jsem si myslela až do té doby – dokud se nenarodil Kirby. S tím, jak potom rostl, rostly i moje pochybnosti. Teď už mám nezvratnou jistotu, že jsem nikdy ani v nejmenším nebyla nepříčetná. To, co mě potkalo v těchto zasněžených pustinách, nebyla noční můra, ale nejhrůznější skutečnost! Ale proč vlastně ne? Nejsou snad nejstarší legendy a náboženství plné příběhů o bozích snažících se získat náklonnost pozemských dívek? A titáni zde v oněch dávných časech skutečně byli. A jsou tu stále.

Pamatujete si ještě na Wendy-Smithovu expedici z roku 1933? Co si myslíte, že ten ubohý badatel nalezl v oněch nejzapadlejších koutech Afriky? Co ho přimělo vyslovit tato slova, která se mi tak hluboko vryla do srdce: ‚Dochovaly se neuvěřitelné legendy o bytostech zrozených z hvězd, které osídlily Zemi miliony let předtím, než se zde objevil člověk, a stále zde přebývají, skrývajíce se v temnotách, jež je zplodily. Jsem hluboce přesvědčen, že jsou nám stále nablízku.‘

Wendy-Smith byl o tom hluboce přesvědčen, a stejně tak ani já o tom nepochybuji. Roku 1913 v Dunwichi porodila degenerovaná slabomyslná troska ženy dvě zrůdy. Ani jedna z nich už není naživu, ale v myslích obyvatel Dunwiche je tato událost stále živá, stejně jako šeptem sdělované narážky, že jejich otec nebyl z lidského rodu. Z minulosti se nám dochovalo mnoho vzpomínek na podobné události, na bytosti a síly, jež v myslích lidí dosáhly nadpozemských rozměrů, a kdo může s jistotou tvrdit, že nic z toho není pravda?

A pokud jde přímo o Ithaquu – hle! – v každé nám známé mytologii existují zmínky o vzdušných elementálech. Přetrvávají stále a není to jen Ithaqua, známe i jiné nezemské větry, jenž plní mysl člověka hrůzou a děsem. Myslím tím například Foehn, jižní vítr skučící v alpských údolích. Nebo proudy vzduchu hvízdající v podzemních prostorech, například ony v kalabrijských jeskyních, o kterých je známo, že dokázaly změnit statné jeskyňáře v blábolící trosky s vlasy zšedivělými děsem? Co my víme o těchto silách?

Lidstvo je kolonie mravenců, pane Lawtone, obývající mraveniště stojící na strmém okraji bezedné propasti nazývané nekonečno. V nekonečnu může číhat cokoliv a kdo ví, co se z něj kdy vynoří? Co vlastně víme o skutečnosti, my zde, v našem zapadlém růžku nekonečného vesmíru, v tomto pomíjivém výseku časoprostorového kontinua? Na počátku vesmíru sem z hvězd sestoupily obří bytosti, jež se vznášely či kráčely meziplanetárními prostory, svou vůlí měnily osudy celých hvězdných systémů – a některé z nich nikdy neodešly. Co znamená lidstvo pro bytosti, jako jsou ony? Říkám vám – nejsme pro ně nic než plankton v nezměrném oceánu času a prostoru!

Nechala jsem se poněkud unést od tématu. Fakta jsou následující: ještě než jsme se společně vypravili do Navissy, dozvěděl se Sam, že je neplodný, a poté, co jsem se vrátila – poté, co mi ta stvůra zabila manžela – zkrátka, byla jsem těhotná.

Přirozeně jsem se zprvu domnívala, že se lékaři zmýlili, že Sam nebyl zcela neplodný a skutečnost, že se moje dítě narodilo, než uplynulo osm měsíců od Samovy smrti, to zdánlivě potvrzovala. Za normálních okolností by se zdálo samozřejmé, že byl Kirby počat ještě před naším příchodem do Navissy. Jenže moje těhotenství se neobešlo bez komplikací a už jako novorozeně byl Kirby vyzáblý, podivný malý tvoreček – útlý, zamlklý a nezvykle klidný – takže i když toho o dětech moc nevím, nikdy jsem se nezbavila dojmu, že jeho porod byl… předčasný!

Chodidla měl i na chlapce nezvykle velká a prsty u nohou měl srostlé narůžovělou kožnatou blanou, která se, jak rostl, zvětšovala a sílila. Nechápejte to prosím tak, že můj syn byl nějaká zrůda – alespoň nikoliv podle vzhledu. Mnoho lidí má prsty u nohou spojené blánou a někdo ji má dokonce i na rukách. Ve všech ostatních ohledech se však zdál být zcela normální. No, možná ne tak úplně…

Začal mluvit ještě dřív, než se naučil chodit, – rozumíte, dětské žvatlání – ale ne na mne. Mluvil, i když byl sám ve své postýlce, ale jen když byl v místnosti vítr. Dovedl větru naslouchat a občas mu i odpovídal, ale nebylo to nic nezvyklého – odrůstající děti si často povídají s neviditelnými kamarády, lidmi a stvořeními, které vidí jen oni sami: jenže já jsem jeho rozhovorům vždy naslouchala a občas –

Občas bych mohla odpřisáhnout, že vítr mu odpovídal!

Klidně se tomu můžete smát, pane Lawtone, a nemohu vám to mít za zlé, ale neustále jsme měla pocit, že se naším domem prohání vítr, i když byl venku úplný klid.

Jak Kirby dospíval, nestávalo se to tak často, nebo jsem to spíš přestala brát na vědomí, to opravdu nemohu posoudit. Ale v době, kdy měl nastoupit do školy, o tom ještě nebylo sebemenších pochyb. Byl také neustále uzavřený do sebe, chápejte, ne nějak zaostalý či retardovaný, ale žil ve svém vlastním snovém světě. Ale nikdy – přestože se později zdánlivě zřekl svých podivných rozhovorů s průvany a větry – ho neopustila ona fascinace vzdušnými proudy.

Jedné letní noci, když mu bylo sedm let, se zvedl vítr, který vypadal, že odnese celý dům. Byl to severák, přišel od moře z Mexického zálivu – nebo snad z mnohem větší dálky, kdo ví? Ostatně, ať už se vzal odkudkoliv, byla jsem zděšená, stejně jako všichni ostatní v okolí. Byl to démonický, záštiplný vítr, připomínal mi… připomenul mi vichřici, kterou jsem už jednou zažila. Kirby nějak vycítil můj strach. Teď to zní divně, ale náhle otevřel okno a vykřikl. Vykřikl přímo do zubatého chřtánu toho hrůzného, ničivého vichru. Dokážete si to představit? Malé dítě se vyceněnými zuby a vlajícími vlasy, křičící na vítr, který by ho klidně mohl smést z povrchu země?

Během necelé minuty nejhorší nápor bouře pominul, zůstal jen Kirby peskující a pošťuchující drobné závany, prohánějící se ještě okolo, až nakonec vše utichlo a nastala ta nejklidnější letní noc…

Když mu bylo deset, začal se zajímat o modely letadel, v čemž ho podporoval jeden z jeho soukromých učitelů, který mu také pomohl stavět si vlastní modely. Sám vidíte, jak byl v té době mnohem dál než ostatní děti jeho věku. Jedno z jeho letadel vzbudilo velký rozruch, když s ním vystoupil při předvádění létajících modelů v místním klubu. Mělo velmi neobvyklé tvary – jeho spodek byl celý zkroucený a zvrásněný. Byl to kluzák létající na principu, který můj syn sám vymyslel – neměl žádný motor, jev, který ho poháněl, Kirby nazýval svým ‚principem vlnícího se vzduchu‘. Pamatuji si, jak ho ten den odnesl do klubu, kde se ostatní členové – stejně tak děti jako dospělí – jeho modelu vysmívali a tvrdili, že něco takového nikdy nepoletí. Kirby ho pouštěl více než hodinu a všem vyrazilo dech, jak při sérii neuvěřitelně dlouhých letů hladce klouzal vzduchem popíraje zdánlivě zákony gravitace. Potom, protože se mu nepřestávali pošklebovat, letadélko rozlámal a jeho balsové a papírové zbytky jim jako nešťastné konfety hodil k nohám. To se v něm, už jako v dítěti, ozvala uražená pýcha. Osobně jsem u toho nebyla, ale ostatní mi pak vyprávěli, že když Kirby ničil svůj model, konstruktér jedné z velkých modelářských společností nezadržel slzy…

Také miloval draky, vždycky měl alespoň jednoho. Dokázal sedět celé hodiny a pozorovat, jak se vznášejí na konci napjaté šňůry.

Když mu bylo třináct, vyškemral si triedr, aby mohl pozorovat ptáky v letu. Přitahovali ho hlavně orli – způsob, jakým až na občasné prudké zamávání křídly nehybně visí ve vzduchu. Zdálo se, jako by téměř kráčeli po vzdušných proudech.

A pak přišel den, kdy se projevily mnohem vážnější a znepokojivější aspekty Kirbyho posedlosti vzduchem a létáním. Již dlouho předtím jsem z něj měla hrůzu, z jeho neustálého neklidu a náladovosti, stejně jako z této zlověstné posedlosti vším, co létá.

Zúčastnili jsme se tehdy prohlídky Chichen Itzá a já jsem tajně doufala, že tento výlet odvede jeho pozornost od jiných věcí. Ve skutečnosti však měl tento výlet dvojí účel: tím druhým bylo připomenout si ony krásné chvíle, které jsme zde strávili se Samem při naší předchozí návštěvě. Občas mě totiž přepadala touha navštěvovat místa, kde jsme spolu byli šťastni než… než Sam zahynul.

Bylo zde však mnoho okolností, které jsem nevzala v úvahu. Mezi prastarými rozvalinami se neustále proháněl vítr a ruiny samotné – s jejich přídechem starobylosti, podivnými reliéfy, dějinami plnými krvavých obětin k uctění chmurných božstev – mohly na chlapce působit… zneklidňujícím dojmem.

Také jsem opomenula skutečnost, že Mayové měli svého vlastního boha větru, opeřeného hada Quetzalcoatla, což se mi pak málem stalo osudným.

Kirby byl celou cestu mrzutý a zamlklý a znatelně ožil teprve poté, co jsme začali prozkoumávat prastaré chrámové stavby. No, a zatímco jsem si prohlížela ostatní budovy, Kirby se vyšplhal na vysoký, ohyzdně zdobený Chrám bojovníků, jehož průčelí zdobili ochmýření hadi se zubatými tlamami a hrozivě vztyčenými ocasy. Poté spatřilo nejméně tucet lidí, převážně Mexičanů, jak spadl, nebo ještě lépe seskočil dolů. To, co následovalo pak, všichni popisovali stejně: jak se zdánlivě nadnášen větrem pomalu snášel k zemi, a jak ještě než vykročil do prostoru, vyrazil děsivý výkřik, jako by svolával ku pomoci jakási podivná božstva. A když se zřítil z té hrozivé výšky na stářím rozpukanou kamennou dlažbu?

Že vůbec zůstal naživu, musel být, alespoň podle tvrzení těch, kteří jeho pád viděli, zázrak.

Nakonec se mi podařilo vzpamatovat se natolik, že jsem vyčinila hlídači na stanovišti, ze kterého se Kirby zřítil, a odnesla ho ještě předtím, než se probral ze mdlob. Ano, byl v bezvědomí. Jediným následkem toho strašného pádu bylo, že omdlel!

Přestože se mi podařilo vysvětlit si celou událost nejlépe, jak jsem dokázala, jednu okolnost jsem si nikdy nedovedla objasnit přirozeným způsobem – jeho triumfální nepochopitelným uspokojením naplněný úsměv.

Toto vše se událo nedlouho před jeho čtrnáctými narozeninami, tedy v době, kdy zde na severu začal po pětileté odmlce opět vrcholit onen zrůdný cyklus takzvané ‚pověrčivosti a davové hysterie‘, stejně jako je tomu i nyní. Souvislost obou událostí je podle mne zcela nepopiratelná.

Od té doby – nikdy si nepřestanu vyčítat, že jsem na to přišla až tak pozdě – se z Kirbyho stal tajnůstkář, odkládající si stranou za nějakým mně tehdy neznámým účelem veškeré peníze, které se mu dostaly do rukou – teď už vím, že tímto záměrem byla cesta sem na sever. Celý svůj život se ubíral vstříc tomuto svému osudu a nemyslím, že jsem kdy mohla udělat něco, co by ho od toho záměru zradilo.

No a před nedávnem se konečně stalo něco, čeho se mohl chytit, a od té doby ho to začalo táhnout na sever jako magnet. V tomto okamžiku – i když zhola netuším, co bude následovat, musím být u toho – musím zjistit pravdu, ať už takovou či onakou, jednou provždy…“

V.

V půl druhé odpoledne jsme byli opět připraveni a začali jsme si razit cestu sněhovými přeháňkami, provázenými naštěstí jen mírným větrem, jenž nás navíc poháněl kupředu. Zanedlouho jsme narazili na první výstražné známky ukazující, že v okolních pustinách jsou kromě nás ještě další lidé – čerstvé stopy sněžnic, které v mírném úhlu protínaly naši trasu a mířily k nevysokým pahorkům. Začali jsme tyto otisky – zjevně vytvořené skupinou nejméně tří osob – sledovat, dokud se na vrcholu jednoho lysého pahorku nepřipojily k několika dalším. Zde jsem zastavil a vystoupil ze saní. Rozhlížeje se okolní divočinou, zpozoroval jsem, že je z tohoto místa možné mezi vířícím sněhem zahlédnout naše bývalé tábořiště. Srdce se mi znovu sevřelo, když jsem si uvědomil, že vrch, kde jsme zastavili, mohl výborně sloužit jako pozorovatelna našeho tábořiště.

Vzápětí mě paní Bridgemanová zatahala za rukáv bundy a ukázala k severu, kde jsem na čistě bílém pozadí po chvíli rozeznal skupinu tmavých bodů roztroušeně mířících ke vzdálenému borovému lesu.

„Musíme je sledovat,“ prohlásila. „Jsou to nejspíš Jeho vyznavači chystající se zúčastnit obřadů. Možná je s nimi také Kirby!“ Při tom pomyšlení zaznělo v jejím hlase horečnaté rozechvění.

„Pospěšte, nesmíme je ztratit!“

Což se ovšem stalo.

V době, kdy jsme vjeli na doširoka se rozkládající pláně, na kterých paní Bridgemanová zahlédla pohybující se skupinu, její členové se již ztratili v tmavém příkrovu několik set yardů vzdáleného lesa. Zastavil jsem naše vozidlo na okraji lesa, a přestože jsme mohli lehce sledovat stopy i mezi stromy – což také bylo bezprostředním a bezmyšlenkovitým přáním mé nezdolné společnice – znamenalo by to opustit saně.

Místo toho jsem navrhl, abychom se drželi okraje lesa, na jehož severní hranici jsme nalezli výhodné postavení, a čekali až se ti, kteří se rozhodli začátkem zimy putovat nehostinnou pustinou, znovu objeví. S tímto racionálním návrhem paní Bridgemanová ochotně souhlasila a za hodinu jsme se již ukrývali ve skupině borovic na konci lesa. Zde jsme se střídali v pozorování jeho okraje, a zatímco jsem držel první hlídku, paní Bridgemanová uvařila konvici kávy. Vařič byl to jediné, co jsme vybalili, neboť se nám nezdálo moudré dělat si příliš velké pohodlí, když se dalo předpokládat, že budeme nuceni sbalit se ve spěchu.

Po pouhých dvaceti studených minutách na stráži se zdálo, že obloha již svůj denní příděl sněhu spotřebovala. Něco v tom smyslu jsem také poznamenal, když mi má pobledlá společnice donesla kávu. Také těžké, zatažené nebe se vyčistilo – na odpolední obloze nezbyl téměř ani mráček – a vzápětí se jakoby odnikud zvedl prudký vítr!

Teplota ihned citelně poklesla a já jsem cítil, jak mi s každým vdechnutím ledového vzduchu chmýří v nose tuhne a ledovatí. Ještě z poloviny plný šálek kávy mi v ruce během několika sekund zmrzl a na obočí se mi usadila jinovatka. Ačkoliv jsem měl na sobě několik silných vrstev oblečení, cítil jsem, jak mnou proniká chlad, a raději jsem zalezl zpátky do pomyslného závětří stromů. V celé své dosavadní meteorologické zkušenosti jsem o ničem podobném dosud nečetl ani neslyšel. Půlhodinová bouře, kterou přinesl tento vichr a všudypřítomný, všepronikající chlad, mě zanechala schouleného v němém úžasu.

Skrze průhledy mezi sněhem obtěžkanými větvemi jsem mohl zahlédnout divoce kypící nezvyklou směs kumulů a nimbostratů – a to i v místech, kde ještě před několika okamžiky nebylo nic než čisté nebe! Přestože byla obloha po celý den olověně šedá, nyní přímo žhnula a klesající atmosférický tlak nás svou vahou doslova tiskl k zemi!

Avšak především přilétl sníh.

Jediným naším štěstím bylo, že přestože všechny příznaky věštily příchod strašlivé bouře, vítr zůstal spíše mírný. Zato však sníh přilétl s energií, jako by ještě nikdy nesněžilo. Snesl se na nás s téměř slyšitelným hušššš a myriády obřích vloček zavířily kolem v závratných spirálách.

Pozorování lesa se stalo zbytečným, ba dokonce neproveditelným, neboť stěna ženoucího se sněhu snížila dohlednost na pouhých několik desítek centimetrů. Byli jsme neschopni pohybu, avšak neméně museli být zaskočeni i lesem procházející poutníci – ‚Jeho vyznavači‘, jak je označila paní Bridgemanová. Budou muset stejně jako my vyčkat, než se počasí umoudří.

Během následujících dvou hodin, zhruba do pěti odpoledne, jsem ze sněhu a ulámaných větví narychlo budoval větrolam, dokud naše útočiště nebylo dokonale chráněno před sebesilnějším větrem. Potom jsem pod ochranou tohoto valu rozdělal vedle saní oheň. Ať už se mělo dál dít cokoliv, nechtěl jsem, aby ten děsivý mráz vyřadil náš stroj z provozu.

Po celou tu dobu paní Bridgemanová jen zamyšleně seděla, jako by se jí náhlé ochlazení zhola netýkalo. Měl jsem za to, že je zoufalá z naší neschopnosti pokračovat v pátrání. Já jsem mezitím, maje zaměstnané pouze ruce, mohl v duchu přemítat, co se vlastně seběhlo, snaže se z nejasných okolností vyvodit předběžné závěry.

Musím přiznat, že zde bylo až příliš mnoho znepokojujících úkazů, abych mohl zůstat klidný, když jsem se osobně setkal s jevy, které mi až doposud nebyly známy, ba dokonce odporovaly mé přirozenosti. Už jsem se nemohl nezabývat vzpomínkami na ony podivné sny, stejně jako nevysvětlitelnými vjemy, které jsem zakoušel při dotyku nebo pouhé blízkosti toho ze zlata a podivných slitin ukutého medailonu.

A byla zde také ona jednoduchá, zcela nepopiratelná skutečnost – potvrzená stejně tak soudcem, jako paní Bridgemanovou a konstáblem McCauleym – že v těchto oblastech se skutečně vyskytuje onen hrůzný pětiletý cyklus podivného poblouznění a morbidních obřadů souvisejících s neznámým kultem. Zaobíraje se těmito myšlenkami, zjistil jsem, že se v duchu také neustále vracím k oněm událostem před dvaceti lety, jejichž dozvuky ovlivňují i přítomnost, v níž se právě nalézám.

Zjevně se neodehrály – nebylo možné, aby se odehrály – tak, jak si je ‚pamatuje‘ paní Bridgemanová. A přesto, odhlédneme-li od jejího předchozího rozrušení a jednoho či dvou pochopitelných podlehnutí přívalu emocí, připadala mi stejně normální jako kterákoliv jiná žena…

Ale bylo tomu tak skutečně?

Nemohl jsem dospět k jednoznačnému závěru. Vždyť co znamenala její fantastická odolnost vůči teplotám hluboko pod bodem mrazu? I nyní zde jen tak seděla, hledíce odevzdaně kamsi mezi padající sníh, bledá a vzdálená, lhostejná k námraze, jež jí orosila čelo a vytvořila bílý povlak na šatech, nestrádajíc mrazem, přestože si opět svlékla svoji silnou vatovanou bundu. Ne, mýlil jsem se, až mě samotného překvapilo, jak dlouho jsem dokázal sám sebe klamat. Z toho, co se týkalo této ženy, bylo normální jen velmi málo. V její mysli se skrývalo – něco. Nějaký zážitek, který ji duševně i fyzicky vyřadil z pozemského lidství.

Ale mohly být tímto prožitkem ony děsivé události, na které si ‚vzpomínala‘? Přes všechny důkazy se mi stále nedařilo jim skutečně uvěřit.

Ale… co ona stopa, na kterou jsme narazili ve sněhu, ten hluboký otisk jakoby obřího blanitého chodidla? Myslí mi probleskla vzpomínka na mou první noc v Navisse, když jsem ve snu spatřil nestvůrný obrys rýsující se na obloze, stín upírající na mne karmínové hvězdy svých očí!

– Ale ne, něco takového nemohu připustit. Hle! – sedím tu, nervózní jako pes, zíraje na lhostejnou zuřivost sněhové vánice běsnící za pevným příkrovem větví. Musel jsem se zasmát svým vlastním představám, avšak poněkud roztřeseně, neboť se mi před okamžikem, když jsem se odvrátil od planoucí hranice, zdálo, že jsem zahlédl ve vánici stín, nezřetelnou postavu mihnoucí se v mém periferním vidění.

„Všimla jsem si, jak jste sebou trhl,“ prolomila náhle má společnice mlčení. „Zahlédl jste snad něco?“

„Nejspíš ne,“ odvětil jsem překotně, poněkud hlasitěji, než bylo třeba. „Byl to jen nějaký stín ve sněhu.“

„Ten už zde obchází nejméně pět minut. Pozorují nás!“

„Cože? Vy myslíte, že tam venku někdo je?“

„Jistě, předpokládám, že jeden z Jeho uctívačů, vyslaný ostatními, aby zjistil, co jsme zač. Uvažte, jsme nezasvěcenci. Nicméně nemyslím, že by se pokusili nějak nám ublížit, Kirby by něco takového nikdy nedopustil.“

Nemýlila se. Náhle jsem ho zahlédl také, průhled padajícím sněhem na okamžik odhalil tmavou postavu rýsující se na bílém pozadí. Nemohu říci ani, zda to byl Eskymák nebo Indián, nicméně výraz jeho tváře se mi zdál být spíše netečný. Zřejmě nás doopravdy jen – pozoroval.

* * *

Od této chvíle začala bouře sílit, vítr s nezměněnou silou hučel mezi větvemi, unášeje s sebou sněhové přívaly podobné neprostupné ledové stěně. Moje z větví a sněhu zbudovaná bariéra nám skýtala dostatek pohodlí, neboť jsem ji ještě prodloužil, takže byla přerušena pouze úzkým průchodem směřujícím na jih – vítr přicházel ze severu. Sníh na vnější straně valu ztuhl v ledovou krustu, která odolala i nejsilnějším poryvům, a ledem obalené větve nám poskytovaly dostatečnou ochranu shora. Můj oheň se mihotal a hučel v podmanivé nápodobě okolo sténajícího větru, neboť jsem se odvážil rychlých výprav mimo naše útočiště, abych donesl několik plných náručí spadaných větví. Jejich seřezané konce se po indiánském způsobu stýkaly jako paprsky kola uprostřed ohniště a svými plameny zahřívaly a prosvětlovaly náš ochranný val. Vydržely hořet celý zbytek odpoledne až do příchodu noci.

Bylo zhruba okolo desáté večer, venku nepřestávalo sněžit a za sněhovým válem již vládla naprostá tma, když jsme zpozorovali našeho druhého návštěvníka – onen předchozí nás bezhlesně opustil již před několika hodinami. První ho zahlédla paní Bridgemanová a varovně mi stiskla předloktí. Vyskočil jsem a otočil se ke vchodu do naší svatyně. Tam, orámována září plamenů a od hlavy až po paty obalená sněhem, se tyčila mužská postava.

Celý bílý postoupil kupředu, oklepávaje si sníh ze šatů. U ohně si odhrnul z čela kapuci svého kožešinového kabátu, sundal ochranné brýle a nastavil dlaně teplu plamenů. Nápadné oblouky jeho černého obočí se u kořene nosu téměř dotýkaly. Byl velmi vysoký. Mě zcela ignoruje, obrátil se po chvíli k paní Bridgemanové. Promluvil se silným přízvukem obyvatel Nové Anglie: „Kirby si přeje, abyste zamířila zpět do Navissy. Nechce, abyste přišla k úrazu. Vzkazuje, že byste se měli vrátit – oba dva – a pak byste měli jet domů. Teď už ví všechno. Teď už ví, proč je zde, a přeje si zůstat. Jeho údělem je věčná blaženost meziplanetárních prostor, vědění a mystéria Starých, kteří zde prodlévali před příchodem člověka a po boku Pána a Vládce třímali moc nad ledovými větry Země. Měla jste ho po téměř dvacet let. Nyní si přeje být volný.“

Chystal jsem se zpochybnit tón, kterým s námi mluvil, jakož i oprávněnost jeho tvrzení, když mne paní Bridgemanová břitce přerušila: „Volný? Co je to za volnost? Zůstat zde v mrazu, putovat po ledových pustinách, dokud jakýkoliv pokus o návrat do světa lidí nebude znamenat jistou smrt? Naslouchat nelidským znalostem zrůd vyvržených z černých děr hnijících mimo čas a prostor?“

Hlas jí hystericky stoupal. „Nikdy nepoznat lásku ženy, jen si ukájet chtíč s cizinci, zanechávaje je mrtvé a zohavené tak Jak ho jeho odporný otec může naučit?“

Cizinec zvedl v náhlém návalu hněvu ruku. „Vy se opovažujete mluvit o Něm, jako –“ Skočil jsem mezi ně, ale okamžitě jsem si uvědomil, že toho není zapotřebí.

S paní Bridgemanovou se udála téměř děsivá změna. Před okamžikem vrávorala na pokraji hysterie, nyní jí zrak divoce planul v bledé tváři a stála rozkročena tak hrdě a majestátně, že se náš neznámý návštěvník stáhl zpět a ruka připravená k úderu mu klesla podél těla.

„Jestli já se opovažuji?“ promluvila hlasem mrazivějším než vítr. „Jsem Kirbyho matka! Jistě, že se opovažuji – ale co vy se opovažujete!… Hodlal jste na mne vztáhnout ruku?“

„Já… já jenom… ovládla mě zloba.“ Zarazil se nad svými slovy, ale vzápětí opět získal dřívější sebejistotu. „Stejně na tom nezáleží. Zůstaňte, jestli chcete, ale do míst, kde se odehrají obřady, se tak jako tak nedostanete – všude budou hlídky. A pokud se snad pokusíte proplížit nepozorováni – potom nechť následky tohoto počínání padnou na vaši hlavu. Na druhou stranu, když se nyní obrátíte k návratu, mohu vám celou cestu až do Navissy zaručit klidné počasí. Ale jen odejdete-li okamžitě, teď hned.“

Moje pobledlá společnice pokrčila rameny a upřela zrak do skomírajících plamenů.

Domnívaje se bezpochyby, že ji tím přesvědčí, předložil cizinec nejpádnější důvod: „Uvažte to, paní Bridgemanová, a uvažte to dobře. Pokud zde zůstanete, může vše dospět jen k jednomu závěru, jedinému konci – neboť jste spatřila Ithaquu!“

Obrátila se zpět k němu a z úst se jí vyřinul proud zoufalých otázek: „Musíme vyrazit už dnes? Nemohla bych ho ještě naposledy vidět? Bude –?“

„Nedojde sebemenší újmy,“ skočil jí do řeči. „Jeho úděl je – vznešený! Ano, musíte odjet ještě dnes – nepřeje si setkat se s vámi, a zbývá už jen tak –“ Zaváhal, téměř viditelně se kousl do jazyka, ale nezdálo se, že by paní Bridgemanová zaznamenala jeho přeřeknutí. Bezpochyby se chystal říct ‚zbývá už jen tak málo času.‘

Z hrdla mé společnice se vydral vzdech a ramena jí poklesla. „Když budu souhlasit – budeme potřebovat příznivé počasí. Může to být… zařízeno?“

Návštěvník horlivě přitakal (ačkoliv mně se i pouhá myšlenka, že by snad mohl nějakým způsobem dosáhnout kontroly nad počasím, zdála naprosto směšná) a odpověděl: „Odteď až do půlnoci sněžení poleví a vítr zcela utichne. Potom –“ Pokrčil rameny. „Ale to už odtud budete dostatečně daleko.“

Přikývla, zjevně zcela poražena. „Pak tedy vyrazíme. Potřebujeme jen trochu času, abychom mohli sbalit věci. Pár minut. Ale –“

„Žádná ale, paní Bridgemanová. Byl zde nějaký muž z horské hlídky a stejně jako vy se nechtěl vzdálit. Teď –“ Znovu pokrčil rameny a ten pohyb vydal za všechna slova.

„McCauley!“ Zalapal jsem po dechu.

„Tak se ten člověk nejmenoval,“ vyvrátil mé podezření, „ale ať už to byl kdokoliv, také se sháněl po synovi této dámy.“ Nejspíš tedy skutečně mluvil o někom jiném, kdo zřejmě také přišel z tábora v Jedlovém údolí, což mi připomnělo, že se McCauley zmiňoval o jiném policistovi, jenž se vypravil do pustin v době, když on mířil do Klidné Vody.

„Co jste mu udělali, co se tomu nebožákovi přihodilo?“ naléhal jsem.

Nevšímal si mě, a zatímco si nasazoval rukavice, znovu poznamenal směrem k paní Bridgemanové: „Počkám, dokud nevyrazíte.“ S těmito slovy si přetáhl kapuci přes hlavu a vyšel ven do vánice.

Tento rozhovor, jakkoliv stručný, mě naprosto ohromil. Přesněji řečeno můj úžas rychle stoupal s každým dalším slovem. Pominu-li, že se téměř otevřeně přiznal k vraždě, neodmítal náš podivný návštěvník ani v nejmenším – ba co víc, pokud mne uši neklamaly, on je dokonce potvrzoval – nejšílenější myslitelné noční můry, hrůzy, o kterých jsem si až do této chvíle myslel, že se skrývají pouze v dílech Samuela Bridgemana, jeho předchůdců, kteří pracovali ve stejném rozpoložení jako on a v rozrušené představivosti ženy, již zde zanechal osamocenou. Musí však toto všechno nutně být jen konečný, do nejzazších mezí zašlý důsledek onoho morbidního v lidských myslích hluboce zakořeněného pětiletého cyklu? Nebo se za tím vším skrývá ještě něco dalšího?

Konečně jsem se obrátil na vdovu s otázkou: „Doopravdy se po všem tom vámi vynaloženém úsilí vracíme zpět do Navissy? Teď, když jsme tak blízko?“

Nejprve se pozorně zahleděla ven mezi padající sníh, pak spěšně potřásla hlavou a přitiskla si varovný prst ke rtům. Skutečně, věci se měly jak jsem předpokládal: její téměř pokorný souhlas, provázený až nápadně mírným a odevzdaným chováním, nebyl ničím jiným než pouhou lstí. V žádném případě nezamýšlela opustit svého syna, ať už si to on sám přál či nikoliv. „Rychle – musíme všechno sbalit,“ zašeptala. „Mluvil pravdu. Obřad je dnes v noci, musí být, takže nemáme mnoho času.“

VI.

Od tohoto okamžiku již mi nebyl dopřán dostatek času ponořit se do svých vlastních úvah, jednoduše jsem pouze bez zbytečných otázek doslova plnil povely paní Bridgemanové.

V každém případě mi bylo jasné, že cílem její hry není nepřátele (začal jsem na ony podivné vyznavače myslet jako na nepřátele) přesvědčit, natož fyzicky přemoci, ale přechytračit. Nic jiného ani nepřicházelo v úvahu. Jestliže se neváhali dopustit vraždy, aby dosáhli toho, čeho se rozhodli dosáhnout, rozhodně je nyní od jejich úmyslů neodvrátí jediná žena.

Taková tedy byla situace, když jsme se saněmi zamířili na jih, zhruba ve směru, kterým leží Navissa. Zanedlouho jsem rozpoznal, že se vracíme cestou, kterou jsme přijeli. Asi po třiceti minutách, okolo jedenácté, tedy po dostatečně dlouhé době, nařídila paní Bridgemanová, poté co jsme se skrze lehkou sněhovou přeháňku přehoupli přes vrchol nízkého pahorku, abych zamířil širokým obloukem na západ.

Tento směr jsme udržovali dalších deset minut, abychom se nakonec ostře stočili vpravo a tím opět stočili saně severním směrem. Dalších dvacet minut jsme opět projížděli sněhovou přeháňkou, jež mé, podporována nepříliš silným severákem, nyní lehce bodala do tváří. Poté jsme, opět na příkaz paní Bridgemanové, vystoupali po řídce zarostlém svahu, abychom se zastavili na hřebeni, vzdáleni méně než dvacet minut od místa, ze kterého jsme vyrazili. Vzhledem k rychlosti naší jízdy a za předpokladu, že nepřátelé nedisponují žádným vozidlem srovnatelným s našimi saněmi, nebylo dost dobře možné, aby nás někdo mohl až sem sledovat, a zde, zastíněni skrovným stromovým porostem, stejně jako neustávajícím lehkým sněžením, jsme se stali pro nepřátele nalézající se někde vpředu prakticky neviditelnými.

Nyní, když jsme na chvíli zastavili, se v mé mysli opět začaly formovat otázky, na něž jsem nenalézal odpovědi, a právě když jsem se je chystal vyslovit nahlas, ukázala moje pobledlá společnice náhle skrze tenké větvoví stromů živořících na vrcholu pahorku směrem k tmavé, něco přes půl kilometru vzdálené hradbě lesa.

Byl to tentýž les, v němž se ztratili nepřátelé, které jsme dnes po ránu sledovali. Nyní na jeho čtyřech světových stranách vyskočila rudá záře mihotavých plamenů šlehajících z obrovských hranic a zároveň se k nám, zesláblým a rozechvělým, severním větrem donesly hlasy slévající se v mrazivý chorál – obřadné Vzývání Ithaquy:

„Iá! Iá! – Ithaqua! Ithaqua!

Ai! Ai! Ai! – Ithaqua!

Ce-fyak vulg-t’uhm –

Ithaqua fhtagn!

Ugh! – Iá! Iá! – Ai! Ai! Ai!“

Znovu a znovu donášel vítr k našim uším tento zcela nelidský refrén, budící ve mně pocit, že se mi krev v žilách mění v led. Nebylo to však pouze oním odporným nápěvem plným hrdelních tónů, ale i určitostí tohoto – zpěvu? – a zjevnou obeznámeností zpěváků se slovy tohoto rituálu. Nejednalo se o žádné slepé, naučené opakování obskurních vokálních forem, ale o souznění stovky či více dokonale synchronizovaných hlasů, jejichž duši rozdírající přednes ohyzdné, zcela nelidské liturgie, z ní učinil tuto hrůznou kakofonii – vzývání, jehož děsivost vskutku mohla být schopna překlenout propasti mezihvězdné prázdnoty! Náhle jsem si uvědomil, že pokud nějaký Ithaqua vskutku existuje, zajisté nemůže nevyslyšet hlasy svých uctívačů.

„Už nám mnoho času nezbývá,“ zašeptala má společnice spíše sama pro sebe. „Místo, kde se obřad odehraje, určitě leží uprostřed lesa – a právě tam najdeme i Kirbyho!“

Pokusil jsem se zrakem proniknout skrze sníh, jenž nyní začal opět padat hustěji, a zaznamenal jsem, že nejjižnější, k nám nejbližší ze všech čtyř ohňů září nepříliš daleko na severovýchod od naší pozice. Západní hranice probleskovala zhruba půl kilometru jihozápadně.

„Pokud bychom zamířili přímo mezi tyto dva ohně, vešli do lesa a směřovali přímo k nejsevernějšímu, mohli bychom se dostat velmi blízko ke středu lesa. Se saněmi můžeme zajet mezi první stromy, ale dál už budeme muset pokračovat pěšky. Pokud se nám podaří zmocnit se Kirbyho a doběhnout k nim, mohly by nás uvézt všechny tři.“

„Dobrá,“ přikývla, „za pokus to určitě stojí. A pokud má dojít k nejhoršímu… budu alespoň vědět, co se doopravdy přihodilo…“

S tímto jsem opět nastartoval motor, vděčný silnému, příznivě vanoucímu větru a neutichajícímu zpěvu, díky čemuž máme velkou šanci zajet až k okraji lesa, aniž by nás kdokoliv zaslechl.

Zatímco jsme si razili cestu sněhovou plání blížíce se k prvním výběžkům lesa, povšiml jsem si odlesků ohňů zrcadlících se na nestvůrně vysokém, nezadržitelně se kupředu valícím nimbostratu a instinktivně jsem vycítil, že se k nám blíží bouře všech bouří.

Na pokraji lesa jsme stále nepovšimnuti vystoupili, naše motorové sáně jsme zanechali skryté pod nízkými větvemi rozložité borovice a dále jsme pokračovali vstříc temným hlubinám lesa pěšky.

Hlubokým sněhem se nám dařilo postupovat jen velmi pomalu, a navíc jsme se neodvažovali svítit si na cestu, ale již po několika stovkách metrů jsme v dálce zpozorovali mihotavé body jednotlivých pochodní a také zpěv bylo slyšet jasně a zřetelně. Pokud zde skutečně byly nějaké stráže, zřejmě se nám podařilo proklouznout nepozorovaně. Mnohohlasý chorál měl teď v sobě hysterii a šílenství, jež se chystaly vyvrcholit naplňujíce mrazivý vzduch nezachytitelným, hrozivým nábojem.

Náhle jsme dorazili k okraji rozsáhlé vykácené planiny, v jejímž středu byla z poražených stromů vztyčena masivní plošina. Okolo postávalo nechutné shromáždění mužů a žen zachumlaných do kožešin a kabátů, v jejichž zarudlých tvářích se v záři pochodní blýskaly divoké oči. Byli zde Eskymáci, Indiáni, černoši i běloši – lidé z poměrů stejně různorodých, jako byl jejich původ či barva pleti – odhaduji, že jich mohlo být něco přes sto padesát.

Půlnoc se již blížila a onen ohlušující, děsivý chorál dosáhl takové intenzity, až se zdálo prakticky nemožné, že by ještě mohl více zesílit. Nicméně se tak stalo a zároveň s tím, celý zástup obklopující plošinu s posledním křečovitým zavřísknutím padl tváří do sněhu – všichni kromě jednoho!

„Kirby!“ Zaslechl jsem jak paní Bridgemanová překvapeně zalapala po dechu, když ona hrdá, zády k nám vzpřímeně stojící a až na kalhoty zcela nahá postava začala zvolna a rozvážně vystupovat po kládách tvořících stupně vedoucí vzhůru na plošinu!

„Kirby!“ V tomto okamžiku žena vedle mne prolomila ticho a se synovým jménem na rtech vyrazila kupředu, vyhýbajíc se mým pažím marně se pokoušejícím ji zadržet.

„Přichází! Přichází!“ zahučel prostranstvím extatický šepot stopadesáti hrdel – přehlušil výkřik paní Bridgemanové – a vzduch se náhle zatetelil očekáváním.

Tváří k zemi schoulené postavy ležely nyní tiše, vyčkávavě – přestal padat sníh a nastalo bezvětří. Bezdechý klid narušovala pouze postava paní Bridgemanové a mihotavá záře pochodní zabodnutých do sněhu, tichem zaznívalo pouze chřestění jejích kroků na zmrzlém sněhu.

Kirby dosáhl vrcholku plošiny a jeho matka zároveň dorazila k vnějšímu okraji kruhu ležících postav, když se události daly překotně do pohybu. Paní Bridgemanová se náhle zarazila, zírajíc zděšeně k noční obloze a ruka jí vyletěla k rozevřeným ústům. Natáhl jsem krk, abych také pohlédl vzhůru – obklopeno vířícími mračny se tam cosi pohybovalo.

„Přichází! Přichází!“ zazněl opět onen mocný vzdech.

Následující události se odehrály v několika neuvěřitelných a všezahrnujících sekundách. Nikdy se nepřestanu modlit, aby to, co jsem během nich zahlédl, spatřil a zaslechl, bylo pouhou iluzí zrozenou z přílišné blízkosti hromadnému šílenství těch, kteří podléhají vlivu onoho pětiletého cyklu.

Jak to jen nejlépe vylíčit?

Pamatuji si, že jsem popoběhl několik kroků ještě předtím, než se můj zrak, veden pohledem paní Bridgemanové, stočil vzhůru k vroucím a kypícím nebesům, kde jsem nejprve nespatřil nic než svíjející se mračna. V mé mysli nicméně utkvěl obraz muže zvaného Kirby, kterak stojí doširoka rozkročen na vrcholu obrovské pyramidy navršené z klád, ruce a dlaně vztažené vzhůru do prázdna v gestu očekávání či snad přivítání, s vlasy povlávajícími ve větru, jenž zavanul shora a pod strmým úhlem udeřil z nebes. A pak přišel onen obraz, jenž nepřestává spalovat mou mysl, pohled na temnotu, která se snesla z mračen podobna černému meteoru, temnotu groteskně vytvarovanou do podoby mužské postavy s karmínovými hvězdami očí zářícími v ohavně odulé hlavě, a můj sluch stále zvoní ozvěnou onoho výkřiku smrtelné hrůzy a děsu, jenž se v onom okamžiku vydral z hrdla úlekem paralyzované ženy, jež spatřila a poznala onen děs snášející se z nebes.

Bůh-Zrůda sestupoval po větrných proudech, snášeje se pomaleji než předtím, ale stále chvátaje k zemi, podoben obřímu mrchožravému supovi, gigant sestupující dlouhými kročeji plochých nohou po neviditelném točitém schodišti přímo k postavě očekávající ho na vrcholu pyramidy, když vtom se jeho mohutná černá hlava otočila a bytost zvaná Ten, jenž kráčí s větrem, spatřila ze své pozice vysoko nad špičkami borovic hystericky křičící ženu stojící mezi nehybně ležícími řadami jejích uctívačů – spatřila ji a poznala!

Bytost se stále ještě vysoko nad zemí náhle nepochopitelným způsobem zastavila – a vzápětí její obrovské karmínově žhnoucí oči jasně zazářily a černé siluety rukou se pozdvihly k nebesům v nezaměnitelném gestu zuřivého vzteku! Jedna ze zrůdných paží se dotkla mračen a vnořila se do nich, aby se znovu objevila o sekundu později a mrštila směrem k zemi jakousi obří hroudu. Paní Bridgemanová stále křičela – děsivě jasným a pronikavým hlasem – když do ní s hromovým rachotem týraného vzduchu udeřila ona neomylně vržená střela a srazila ji na zmrzlou zemi v záplavě rozstřikujících se střepin – ledu!

V okolí dřevěné plošiny v onom děsivém okamžiku bezpochyby vypukl chaos. Ohlušen náporem tlakové vlny jsem byl vržen zpět mezi stromy, ale když jsem se v příštím okamžiku podíval na planinu, spatřil jsem… krvavou lázeň!

Zmrzačená, ledovými úlomky rozervaná těla velké části uctívačů se stále kutálela a plazila z tříští zasažené oblasti okolo místa, kde dřív stála paní Bridgemanová – některá ze zkrvavených těl se stále ještě zvolna hroutila k zemi, podobna rudým listům unášeným skučícím větrným poryvem, a ze základny plošiny, do které kusy ledu narazily silou explodujícího granátu, se klády rozlétly na všechny strany!

Tím to však pro Ithaquu neskončilo!

Měl jsem pocit, jako bych téměř mohl číst myšlenky honící se zuřivé, proti nebi se temně rýsující zrůdě nestvůrnou hlavou: Copak to snad nejsou Jeho uctívači? – a nezradili Jej snad právě při této události, při Jeho prvním setkání s pozemským synem? Dobrá, zaplatí tedy za svou chybu, za to, že dovolili této Dceři člověka, matce Jeho syna, aby narušila obřad!

Poté se k zemi, podobny tříštivým kroupám, avšak s mnohem ničivějším účinkem, začaly snášet obří kusy ledu. Když poslední z nich zasypal planinu jako nůž ostrými úlomky, sníh se zbarvil rozstřikující se krví a výkřiky zmrzačených a umírajících místy přehlušovaly i kvílení ďábelského vichru, který Ithaqua přinesl s sebou z mezihvězdných prostor. Stromy sténaly a nakláněly se pod zuřivým náporem démonických poryvů a ze středu zkrvavené planiny se jako rozsypané zápalky rozlétávaly klády vyrvané z plošiny.

Avšak změnil se také postoj oné osamělé, větrem a hněvem zmítané postavy balancující na vrcholku kymácející se pyramidy.

Zatímco na obloze šílel a běsnil gigantický antropomorfní tvar, rozsévající pod sebou zkázu a smrt v podobě ledových, v jeho pařátech zmrazených koulí svrhávaných na zem, jeho syn – bůh – dítě, nyní vzrostlý do nepřirozené dospělosti, pozoroval ze svého výhodného stanoviště veškeré dění na planině. Viděl svou matku nelítostně rozdrcenou na beztvaré rudé cáry, pozoroval zuřivou zkázu mnoha, možná všech oněch oklamaných následovníků svého monstrózního otce. Stále ještě v úžasu shlížel na hrůznou žeň na planině – aby pak zaklonil hlavu a vykřičel ze sebe všechnu palčivost hnusu, hrůzy, zklamání a rostoucího záchvatu hněvu!

A za této monumentální agónie v něm promluvilo jeho zrůdné dědictví. Vichr řval spolu s ním, proklínal, ječel a vřískal, proháněl se okolo plošiny a strhával z ní mohutné klády, jež pak lehce jako třísky kroužily okolo v divokém sevření pulzujícího větrného víru. Dokonce i mračna nad ním se divoce svíjela a klokotala bičována jeho vztekem, když si konečně Otec povšiml, co zapříčinilo synův hněv – byl mu však schopen porozumět?

Ten, jenž kráčí s větrem počal znovu sestupovat z nebes, prodíraje se na svých obřích blanitých nohách skrze proudy rozdivočelého vzduchu, paže vztažené v otcovském přivítání –

– a poté jsem, zhmožděný, potlučený a napolo omráčený jekotem a nárazy větrných poryvů, spatřil výjev, jenž mě silněji než cokoliv jiného utvrdil v přesvědčení, že jsem vskutku podlehl onomu legendami živenému pětiletému cyklu poblouznění a davové hysterie.

Když On, jeden ze Starých, sestupoval, byl to Jeho syn, kdo se Jemu vrhl vstříc – Kirby, ženoucí se dlouhými neochvějnými skoky vzhůru po větrných proudech, s hlasem podobným orkánu trhajícím oblohu vedví a rozhánějícím mračna v hrůze se valící oblohou z jeho dosahu – Kirby, rozpínající se a mohutnící, až se jeho silueta, temně se rýsující proti zmučené obloze, rozrostla do velikosti svého nezemského Předka – Kirby, Syn Ithaquův, jehož spáry se nyní zatínaly v zuřivé, krvežíznivé nenávisti, a jeho potemnělé, zrůdné a pokroucené údy se dožadovaly pomsty!

Na okamžik, snad z ohromení, se Ten, jenž kráčí s větrem zastavil – na pozadí ztýrané oblohy se tyčily dvě temné postavy, dvě nestvůrně hlavy, v každé z nichž žhnula dvojice karmínových očí – aby se vzápětí obě srazily s takovou zuřivostí, že jsem v první chvíli nebyl schopen vnímat z boje nic jiného než zášlehy blesků a rachot hromu.

Potřásl jsem hlavou, setřel si z čela jinovatku promísenou s ledovými krůpějemi, a když jsem se znova opovážil pohlédnout k obloze, spatřil jsem jen rychle se vzdalující mračna stahující se kamsi za obzor – jen mračna, a vysoko, strašlivě vysoko nad nimi dva tmavé body, drásající se navzájem, bojující a neustále se zmenšující proti opět důvěrně známému, nyní ztichlému a bezvětrnému pozadí hvězd a souhvězdí…

* * *

Uběhlo téměř čtyřiadvacet hodin. Sám nedokážu říci, jak se mi podařilo přežít hrůzy minulé noci – nicméně dokázal jsem to, snad i bez újmy na mém duševním zdraví, přesto se však obávám, že se má mysl již nikdy nedokáže od oněch událostí zcela oprostit. Pokusím-li se v duchu vyložit si celou záležitost racionálně, jediné, co mohu s jistotou konstatovat, je, že jsem zažil bouři nebývale hrůzné ničivé síly, při níž jsem ztratil vědomí. Mohu také uvést, že paní Bridgemanová je ztracená kdesi ve sněhu a nejspíše někde leží, i s přihlédnutím k její nebývalé odolnosti vůči mrazu, nyní již mrtvá. Ale všechno ostatní…?

Na druhou stranu, co když pominu veškerá rozumná vysvětlení a zaposlouchám se do šepotu závanů, hašteřících se mezi sebou v mém chatrném útočišti…? Mohly mě snad tolik zradit mé vlastní smysly?

Z událostí, jež následovaly po onom masakru a divokém počátku vzdušného souboje, zůstaly v mé paměti pouhé útržky – můj návrat k motorovým saním a skutečnost, že celý stroj vypověděl poslušnost po méně než půlhodině, zanechávaje mě samotného uprostřed oslepující sněhové vánice… kterak jsem se potácel a klopýtal závějemi, obtěžkán nejrůznějšími částmi výbavy, a ztěžka vzdoroval bělostným náporům neustále mě strhávávajícím k zemi… pád do zledovatělé jámy, jenž mi způsobil četné zhmožděniny, a poté, co jsem si povšiml obrysu jámy, přivedl mou mysl opět do stavu panické hrůzy z ohavnosti, jež kráčí napříč zasněženou pustinou – dokud jsem se, zcela vyčerpán, nezhroutil zde v závětří stromů. Pamatuji si, kterak jsem si uvědomil, že zůstat ležet v místě, kde jsem padl do závěje, bude znamenat jistou smrt, stejně jako si vybavuji vleklou agónii při vztyčování přístřešku, upěchovávání ochranného valu a zapalování ohřívače a poté již nic, až do okamžiku, kdy jsem se okolo poledne probudil.

Ze spánku mě probrala zima. Ohřívač vyhořel již před dlouhou dobou, ale prázdné konzervy mě ubezpečily, že ještě než jsem byl únavou zcela přemožen, podařilo se mi vpravit si do žaludku nějaké jídlo. Otevřel jsem nádržku v ohřívači a znovu jej zapálil, nejprve se najedl a teprve pak si kus po kusu vysušil a prohřál veškeré součásti oděvu. Poté posílen teplem v žaludku i na sobě a povzbuzen lehkým vzestupem venkovní teploty pokračoval jsem ve zpevnění tohoto svého posledního útočiště – neboť mi bylo jasné, že dál se již nedostanu.

Okolo čtvrté hodiny odpolední mi pohled na oblohu napověděl, že se opět blíží bouře, což mě přimělo k rozhodnutí vyhledat porouchané saně a načerpat vzácné palivo pro můj ohřívač. Poté, neboť začalo opět hustě sněžit, jsem se téměř ztratil, ale okolo šesté hodiny jsem v pořádku dorazil zpět k úkrytu s více než galonem paliva zachráněným z porouchaného stroje. Téměř čtvrthodinu jsem promrhal zbytečně, pokoušeje se vozidlo, stále vyčnívající ze sněhu patnáct minut pochodu od mého úkrytu, bezúspěšně nastartovat. Posléze, když už mi bylo jasné, že mi zde v závějích nezbývá víc než pár dnů života, jsem začal psát tuto zprávu. Nejde o žádnou zlou předtuchu, ale krutý, plíživý konec, před kterým není úniku. Zvážil jsem všechny okolnosti – jsem příliš daleko od Navissy, abych měl byť jen sebemenší naději dorazit k ní pěšky. Zbývá mi jídlo a náplň do ohřívače nejvýše na tři dny. Zůstanu-li zde… mohu vydržet naživu o něco déle a stále existuje možnost, že mě tu někdo najde. Vyrazím-li na cestu, marné se pokoušeje navzdory blížící se bouři dorazit do Navissy… mám šanci vydržet den, možná dva, ale v žádném případě nemohu doufat, že by se mi podařilo překonat tolik kilometrů napříč bezútěšnou sněhovou plání.

* * *

Teď je okolo čtvrté hodiny ráno. Moje náramkové hodinky se zastavily, takže už nedokážu přesně určit čas. Bouře, o níž jsem se předčasně domníval, že mne minula o několik kilometrů severněji, teď propukla v plné síle. Kvílení větru je velmi znepokojující. Zřejmě mě okolo půlnoci přemohl při psaní spánek.

Je to zvláštní, vítr sténá a naříká, avšak skrz otvor v tkanině vidím jen sníh klidně se snášející pod černým příkrovem noci, aniž by byl zmítán či unášen vichrem! Také plátno přístřešku visí bez pohnutí – žádná bouře se ho nesnaží servat z jeho konstrukce. Co to všechno znamená?

* * *

Zjistil jsem příčinu. Prozradil mne onen zlatý medailon, který jsem, poté co jsem ho nalezl ječet v mé kapse, odhodil daleko do závějí. Tam nyní spočívá, venku ve sněhu, řvoucí a kvílející věčným nářkem větrů skučících v meziplanetárních prostorech.

Opustit úkryt by teď znamenalo jistou smrt. Co mne však čeká, když zůstanu…?

Musím si pospíšit s psaním, neboť již přichází! Přivolán démonem běsnícím v medailonu se blíží On. Není to žádná smyšlenka, žádný výplod mé představivosti, ale ohyzdná tvář. Číhá venku, právě teď!

Neodvažuji se pohlédnout do Jeho obrovských zornic, neodvažuji se pomyslet, co bych zahlédl v oněch karmínových hlubinách. Vím jen, že zemřu. Konec bude rychlý.

Všude je ticho. Vše je zahaleno snášejícím se sněhem. Ta černá zvrácenost dřepí venku, podobná velké shrbené skvrně. Teplota klesá, propadá se, vzduch tíží jako olovo. Nemohu se dostat k ohřívači. Takto tedy sejdu ze světa, v ledové hrobce svého úkrytu, neboť jsem spatřil Ithaquu!

Blíží se konec… na čele se mi tvoří námraza… rty praskají… krev tuhne… nemohu dýchat… prsty jsou bílé jako sníh… zima…

NAVISSKÝ DENÍK

Sníh si vyžádal další oběti!

Krátce před příchodem Vánoc dorazily smutné zprávy z tábora v Jedlovém údolí, zimního sídla Královské kanadské severozápadní jízdní stráže. Poté, co nepříznivé počasí poněkud polevilo, konstáblové Sterling a McCauley se vydali do pustin severně od Navissy, aby pokračovali v pátrání po svém kolegovi, konstáblu Jeffreym, který se ztratil v říjnu během rutinní hlídky. Ani jednomu z nich se nepodařilo objevit jakoukoliv stopu konstábla Jeffreyho, zato však nalezli tělo pana Davida Lawtona, amerického meteorologa, jenž je také od října pohřešován. Pan Lawton se v doprovodu stále nezvěstné paní Lucille Bridgemanové v oné době vypravil pátrat po Kirbym Bridgemanovi, synovi své společnice. Má se za to, že se mladík vypravil společně se skupinou Eskymáků a Indiánů do pustin, i když se existenci údajné skupiny dosud nepodařilo prokázat. Tělo pana Lawtona bude možné vyprostit až po roztáni sněhu – podle údajů konstáblů Sterlinga a McCauleyho se nachází zamrzlé v masivním bloku čistého ledu, jenž také obklopuje jeho plátěný přístřešek jakožto i zbytek tábořiště. Podrobná zpráva se dále zmiňuje o skutečnosti, že oči mrtvého jsou doširoka rozevřené, hledící do neurčita, jako by k zamrznutí těla došlo ve velmi krátké době…

NELSONSKÝ ZPRAVODAJ

Vánoční hrůza!

Koledníci v nelsonské čtvrti High Hill byli ohromeni a zděšeni, když okolo 11:00 narazilo do horních větví jednoho ze stromů zmrzlé tělo mladého muže a dopadlo na chodník před číslo 10 v Church Street, kde právě zpívali koledy. Nahé tělo se zřítilo k zemi s takovou silou, že s sebou strhlo několik silných větví. Nejméně dva ze svědků celé události se domnívají, že se hrůzně pohmožděné a zmrzačené mladíkovo tělo – jehož nezvykle velká chodidla s prsty srostlými podivnou blánou by měla umožnit snadnou identifikaci – nezřítilo ze stromu, ale pouze jím proletělo při svém pádu z nesmírné výšky! Vyšetřování celé události neustále pokračuje.

OBSAH

Úvod                                                    4

Plodnice (přel. E. Konečná)                                                     8

Zadní řada (přel. M. Hrnčíř)                                                     34

Druhé přání (přel. E. Konečná)                                                     42

Umouněnec (přel. M. Hrnčíř)                                                     70

Hadlokářův syn (přel. P. Caha)                                                     91

Viadukt (přel. L. Vojtková)                                                     99

Nekros (přel. T. Petružela)                                                     116

Šeptač (přel. M. Hrnčíř)                                                     134

Slunce, moře a tichý křik (přel. P. Caha)                                                     148

Tencí lidé (přel. P. Caha)                                                     188

Kyperská lastura (přel. P. Caha)                                                     202

Hlubokomořská ulita (přel. P. Caha)                                                     212

Ten, jenž kráčí s větrem (přel. F. Bouška)                                                     221

Brian Lumley

NEKROS

A JINÉ NOČNÍ MŮRY

Z různých anglických originálů vybrali a sestavili:

Miroslav Kocián & Bohuslav Svoboda.

Přeložili: Eva Konečná, Petr Caha,

Tomáš Petružela, Marek Hrnčíř,

Ladislava Vojtková, František Bouška.

Obálku namaloval Bob Eggleton,

grafickou úpravu obálky provedlo 2D Studio, Brno.

Vydal POLARIS – Bohuslav Svoboda,

Podkopčí 464, Frenštát p. R.

v roce 1999 jako svou 59. publikaci.

Tisk – Ostravské tiskárny a.s., Novinářská 7, Ostrava.

Vydání první.

Cena: 175 Kč

ISBN 80-85911-48-5

Brian Lumley, českým čtenářům známý především svým bestsellerovým cyklem Nekroskop, je také skvělý povídkář. Sbírka Nekros a jiné noční můry, „ďáblův tucet“ povídek, které obsahují skoro dvacet let jeho spisovatelské kariéry, zahrnuje nejrůznější podoby hororu od těch běžných civilních, jako je „Viadukt“, až po příběhy, v nichž znovu ožívá lovecraftův mýtus hrůzy a tajemna Cthulhu. Za povídku „Plodnice“ o zmizení přímořské vesnice získal autor British Fantasy Award. Kniha obsahuje úvod, v němž se autor zamýšlí nad úlohou bezúčelného násilí v určité části hororu, tzv. splatterpunku.

Sbírka děsivých příběhů, kterou držíte v ruce, dozajista udrží i ty nejodvážnější čtenáře v noci bdělé.

Lumleyovi se pozoruhodně dobře podařilo vystihnout starosvětskou atmosféru hrůzy v příbězích, které připomínají H. P. Lovecrafta a povídky autorů z Weird Tales.

– Library Journal

Lumley by měl být stavěn do jedné řady se Stokerem, Riceovou a Lovecraftem.

– magazín Fear

Doporučená cena: 175 Kč

Poznámky

[←1]

Úvod vyšel původně ve sbírce Fruiting Bodies and Other Fungi, 1993 Pozn. Vydavatele

[←2]

Barrows Hill - mohylový vrch, Barrow’s Hill - Barrowův vrch. Pozn. překladatele