Brian Lumley

NEKROSKOP

XV.

ŠIŘITEL MORU

POLARIS

První kapitola

Dva z potomků starodávného rodu, bratři Francezciové, pomalu sestupovali dolů po schodech, do bludiště sklepení vyhlodaných do skalnatého podloží jejich starobylého sídla Le Manse Madonie, až se ocitli v rozlehlé jeskyni v samém srdci labyrintu. Přišli sem na zavolání, které zaslechli přímo ve svých upířích myslích. A nyní se nacházeli u vyschlé studny, kterou od toho dne, kdy do ní byli nuceni uvrhnout svého zmutovaného otce, aby jej odklidili do zapomnění – a hlavně z očí – obyčejných smrtelníků, nazývali jámou.

‚Jáma‘. Přesně tak nazývali tu prastarou studnu v útrobách Le Manse Madonie, která nyní byla vězením starého Ferenczyho. Nacházela se v jeskyni ukryté před očima veškerého lidského pokolení s výjimkou samotných Francezciů (kdysi dávno Ferenczyů – v dobách, kdy toto jméno ještě nebylo synonymem hrůzy), kteří byli všechno, jen ne obyčejnými lidmi, i když v porovnání s jejich nyní už beztvarým, zmutovaným otcem to nebylo zas tak zlé.

Starý Ferenczy zde byl v bezpečí – a oba bratři byli v bezpečí před ním. Před tím, který byl přes své nedostatky jejich rádcem – všechno bylo v pořádku, dokud odpočíval tady, ukrytý ve studni pod spletí telegrafních drátů, v té kruhovité rakvi, jejíž ústa zela dokořán, jako by naplněna nejčernější tmou. A tam dole, v temnotě a hloubce nějakých padesáti metrů, se nacházela malá šachta, kdysi plná vody stékající po kapkách po zdech jeskyně, jež nyní věznila strašlivého otce obou bratrů – toho, který si je sem přivolal.

Zírali do neklidné tmy s vědomím, že je tam; a věděli, že si stejně jako oni i jejich otec uvědomuje, že se dostavili na jeho zavolání a že nyní stojí u okraje ‚jámy‘.

Bylo pravděpodobné, že ve většině lidí by jeho jméno samotný zvuk toho jména – vyvolalo dojem pekelné propasti, avšak v bratrech Francezciových představa téhle jámy, vchodu do samotného očistce, nevyvolávala takovou hrůzu, s jakou byla spjata. Neboť byla nepochybně reálná: téměř hmatatelná, vyzařující ze studny jedovaté, vazké, mentální výpary, které byly lepkavé jako sliz: telepatické myšlenky jejich otce…

Rozlehlá, členitá pevnost Le Manse Madonie se tyčila nad krajem na poměrně odlehlé náhorní plošině. Byla postavená na samém okraji strže a shlížela dolů na sicilské Cefalu. V té nadmořské výšce svým vzezřením připomínala spíše orlí hnízdo, ale ve skutečnosti byla něčím jiným: horským útočištěm vampýrů! Avšak s výjimkou bratrů Francezciových a jejich upířích sluhů a přívrženců o tom neměl nikdo ani ponětí.

Ba právě naopak, Le Manse Madonie – přestože jen velice zřídka přijímala hosty – měla pověst útočiště dvou kultivovaných gentlemanů, jejichž přítomnost byla od chvíle, kdy se do svého dědičného rodinného sídla na náhorní plošině přistěhovali, žádaná na každé významné kulturní události ostrova, třebaže těmto žádostem bylo zřídkakdy vyhověno. Pokud šlo o rodokmen Francezciů, žili v Manse odnepaměti. Jejich rod, proslulý plozením dvojčat mužského pohlaví, sahal hluboko do mlh historie – té nejčernější historie – ale o tom věděli jen bratři samotní.

A tak prastará větev Francezciů, spojována s jistou sicilskou – a vlastně i celosvětovou – nechvalně proslulou skupinou, přežívala vcelku mimo jakékoliv podezření; a jestli ne, alespoň se o tom nemluvilo ve slušné společnosti. Ovšem v roli agentů na volné noze pracujících pro tajné služby – jako poradci ve věcech mezinárodního zločinu, různých druhů špionáže a terorismu – byli bratři Francezciové co do úspěšnosti naprosto nepřekonatelní. Odkud však brali všechny ty tajné informace… to věděli jen ti dva tajnůstkářští, většinou samotářští bratři a ostatní si mohli jen domýšlet. Bylo to, jako by oba pánové uplatili všechny neúplatné v celosvětovém měřítku.

Ve skutečnosti měli svou mocenskou základnu přímo zde. Měla podobu beztvaré věci v jámě: byl to jejich jasnovidný otec. A ten se jim zrovna chystal něco oznámit; něco, co bylo samozřejmě velice důležité, neboť on nebyl z těch, kteří svůj čas ztrácejí planými řečmi. Jeho myšlenky nyní vřely mentální energií a překypovaly ven ze studny.

Ach, moji synové, moji správci… drahý Anthony a můj předrahý Francesco! Povězte mi, co to má znamenat? Vy se chvějete? Cože, ti nepřemožitelní bratři Francezciové se třesou před neškodnou starou věcí v jámě?

„Třeseme se před silou tvého telepatického hlasu, otče,“ odpověděl mu nakonec Anthony, který býval oblíbencem starého Ferenczyho v dobách před jeho zkázou – před jeho absolutním odevzdáním se nižší úrovni bytí, konstantní změně tvaru a úpadku do následné mentální deformace, které nakonec Ferenczy podlehl. „Pokaždé, když spolu takhle hovoříme, mi připadá, že dokážeš vysílat s větší a větší silou. Tak mocnou, že nás to bolí; alespoň než se z toho počátečního šoku vzpamatujeme.“

Och? To jsem tak hrůzný? Ach, cha-cha-cha! No samozřejmě, že ano. A přece vám na mně stále záleží… a staráte se o mne. No, alespoň čas od času, když mi přinesete nějaký ten pamlsek.

Co jste mi přinesli tentokrát? Nějakou dívku? Mladou, čistou, zralou… a plnou krve? (Jeho poslední slova zněla jako strašlivé mentální zachroptění, které však oba bratry nijak neznepokojilo, protože jejich upíří choutky si nijak nezadaly s choutkami té věci v jámě.)

„Dnes ne, otče, ne –“ odpověděl Anthony „– ale již brzy, to ti slibuji. Mimochodem… chceš nám snad naznačit, že si zasluhuješ malou odměnu? Chtěl bys nám snad oznámit něco důležitého, z čeho bychom mohli těžit?“

„Ha!“ odpověděl metamorf hořce. Jako vždy musím platit – žebrat jako pes – za každý sebemenší pamlsek! Ale jak se říká, žebrák si jen těžko může vybírat, a to je právě můj případ. Ano, chtěl bych s vámi něco projednat: je to velice důležité. Měl jsem sen.

„On a jeho sny!“ zamumlal Francesco a vzápětí se zarazil, protože si uvědomil, že ani jeho myšlenky nejsou před starým Ferenczym v bezpečí. Každopádně ne na tak kratičkou vzdálenost. A z ničeho nic sebou trhl, neboť se zalekl té staré věci v jámě, která ho nyní odporným hlasem v mysli pokárala:

Ach, Francesco! Ty bídáku, ty nevděčný darebáku! Pověz mi: co bys byl beze mě, hm? Bez mých snů, zkušeností a rad, které ti tak štědře udílím celé ty nekonečné roky. Co by z tebe zbylo, hm? Živořil bys kdesi ve skalní rozsedlině v cizí zemi a tvé orlí hnízdo by bylo zapomenuto, zchátralé, zamořené pavouky a netopýry. Ha!

„Otče!“ přerušil ho Anthony. Odstrčil bratra stranou a výrazem ve tváři mu naznačil, aby zmlknul. „Otče, to je jen tím, že ti tvé sny závidíme, tvé dovednosti, tvé věštecké schopnosti, díky kterým dokážeš tak neomylně vidět budoucnost. Máš pravdu: jsi strůjcem a zdrojem všeho, čeho jsme dosáhli, jsi mocí naší moci ve světě. Francesco se možná zapomněl, ale to bude tím, že je zřejmě nedočkavý, stejně jako já, aby se dozvěděl, co nám chceš vyjevit.“

Dlouhou chvíli se nic nedělo. Psychický éter zaplnilo hořké ticho. Jako mentální závoj, který se pomalu zvedal, až se konečně myšlenky netvora v jámě znovu rozezněly v myslích obou bratrů: ten jeho divoký, a přesto jaksi uklidňující, částečně hypnotizující telepatický hlas. Ach, Anthony! Můj věrný! A jako obvykle se zastáváš toho hloupého, nevděčného spratka!

„Francesco je můj bratr, ano,“ odpověděl Anthony a nepatrně, téměř kajícně pokrčil rameny. Pak se ale zamračil a zvedl ruku, aby utišil Franceska dříve, než zase začne protestovat. „Je to můj bratr – a tvůj vlastní syn, tvá krev, stejně jako já. Buď velkorysý a odpusť mu, otče.“

Hmmm! zamyslel se starý Ferenzcy. Tak ať mi přinese malý dárek, aby to odčinil, a vše bude zapomenuto.

„Vždyť jsem ti to slíbil,“ souhlasil Anthony.

Ale ať… ten dar přinese Francesco. ‚Hlas‘ starého Ferenczyho byl hustý jako hlen. A ať se mnou setrvá zde u studny, než… než si ho vychutnám.

Anthony letmo pohlédl na svého mrzutého bratra a znovu přikývl. „Bude to, jak si přeješ.“

Ať mi to poví on.

Francesco skryl své vzteklé a roztěkané myšlenky a odpověděl: „Samozřejmě že ti přinesu tvůj… dar, otče. Hned jak najdeme vhodného a bezpečného dárce.“

Dobrá! A teď mě vyslechněte, oba, protože na světě se objevilo veliké nebezpečí, které nesnese odklad.

Otec se odmlčel, aby si uspořádal myšlenky.

Zatímco zítřek vidím jasně, budoucnost zůstává… zastřená. Nikdy se mi nedaří podívat se příliš hluboko do budoucnosti, a jako obvykle je to, co vidím, značně složité, možná protože to vidím!

„Heisenbergův princip,“ poznamenal Anthony, který byl vzdělaný v těchto věcech. „Když něco pozorujeme, svým pohledem to měníme.“

Přesně tak, a budoucnost je k tomu sama o sobě značně nevyzpytatelná. Ale o tom Heisenbergovi nic nevím; tedy až na to, co vidím ve tvé mysli. Vědec, říkáš? Ale ano, máš pravdu, budoucnost už mne několikrát zklamala. Mne, takového mistra snů. Přesto by bylo nerozumné nebrat na vědomí její varování…

Daleko odtud, více než dva tisíce kilometrů na sever – v zemi, která je dnes známá pod názvem Skotsko – dřímá ve svém horském doupěti psí vládce. Však vy víte, koho mám na mysli: Radu Lykan. Je konzervován v jantaru už celá staletí. Dokud tento pes spí, neznamená pro nikoho velké nebezpečí, jenže Radu má svou půlnoční strážkyni, jejíž jméno také znáte.

„Bonnie Jean Mirluová,“ přerušil ho Anthony. „Obyčejná upírka. Měli jsme s ní skoncovat už dávno, ale –“

„Není to obyčejná upírka!“ umlčel ho příkře otec. Je to vlkodlačí čubka: jak už jsem říkal, půlnoční strážkyně. Má svou smečku, jsou to všechno ženy, ale ty pro nás nebudou problémem – dokud Radu spí. Ach, jenomže Radu je naším nepřítelem, jako jím byl už celá tisíciletí, stejně jako Drakula a jeho nástupci. Och ano, Drákulové, Lykanové a Ferenczyové: naši dá se říci odvěcí nepřátelé. Nenávist zděděná po předcích, co nikdy nezeslábne. Nenávist stejně jako krev pulzuje hluboko v žilách. A já jsem slyšel Radua, jak se pohnul v pryskyřici, která ho udržuje při životě v jeho spánku!

Bratři přistoupili blíže ke studni a zírali dolů, do nitra jámy. „Bude vzhůru? Radu se probouzí?“ zeptal se Francesco. „To nám chceš říct?“

Och, cha-cha-cha! zachechtala se ta věc ve studně v jejich myslích. Najednou mi věnujete veškerou svou pozornost, co? Copak to cítím: po těle vám stéká studený pot? Vy se chvějete? Můj Francesco, je to strach, co cítím z tvé krve? Představuješ si, jak se tesáky toho velkého psa zarývají do tvého hrdla a trhají ho? Och, cha-cha-chaaaa!

Šílený smích starého Ferenczyho pomalu utichl a po chvíli se opět ozval jeho ‚hlas‘, nyní však o to zlověstnější: Vy a ti, kterým vládnete, společně dokážete přemoci půlnoční strážkyni a tu její čubčí smečku. Ale mé sny mi ukázaly ještě něco jiného, byl to jen letmý záblesk, nic víc. Muže, někoho, kdo jí slouží a koho má ona ve své moci. Toho neznáme. Je pro nás cizí! Ááá – no! Má… nadání, kterému jsem zatím neporozuměl. V mých snech přichází a zase mizí… nedokážu to vysvětlit. Ach, ale jedna věc je jistá: kvůli němu je pro nás existence Bonnie Jean mnohem nebezpečnější. Což také může znamenat, že zmrtvýchvstání psího vládce Radua – věc, která se do této chvíle zdála zhola nemožná – se nyní jeví mnohem pravděpodobnější.

Kdysi dávno byl Radu… och, velice mocný! Stejně tak byli mocní i Drákulové, a přesto se ho báli. Proto je teď naší povinností skoncovat s půlnoční strážkyní, její smečkou, i tím jejím novým bojovníkem, o kterém nic nevíme. A jak to provedeme? Já osobně bohužel nemohu udělat nic, protože zatímco mí synové jsou tam nahoře… já musím zůstat tady dole. Jenomže díky mně jste získali vliv ve světě. Vy máte prostředky: své bohatství a moc a také upíří sluhy, a tudíž možnost udělat víc než já. Takže musíte vymyslet plán, jak přemoci Raduovu smečku, která ho hlídá, a až to uděláte, zabijete i spícího psa. Ano, bude lepší ho zabít ve spánku…

Tak co vy na to?

„Máme mnoho sluhů a agentů po celém světě,“ řekl Anthony. „Myslím, že bychom měli složit tým z těch nejschopnějších a poslat ho na Mirluovou a její otroky.“

Ne! (Oba bratři ucítili, jak jejich beztvarý otec zakroutil hlavou, i když už dávno žádnou neměl.) Nespoléhejte na své agenty a informátory v zahraničí. Ti mají vlastní úkoly – jsou to vaši ochránci – a mělo by to tak i zůstat: číhající síla v utajení. Nemůžete si dovolit je odhalit; určitě je v budoucnu budete potřebovat. Nehledě na to, že dávat takové dohromady není dobrý nápad… co když si řeknou, že jsou silnější než vy? Ne, můj sen mi prozradil, že tam vyšlete někoho jiného – jediného muže, který pro vás tuto službu vykoná. Nejdříve ho však vyzbrojíte neviditelnou zbraní, která bude pro půlnoční strážkyni a její smečku smrtelnou zhoubou. Ano, váš člověk nakazí Bonnii Jean a její smečku morem, který nemají šanci přežít!

„Neviditelnou zbraň?“ opakoval Francesco zadumaně slova stvůry v jámě. „Ale co přesně máš na mysli, otče? Co je to za zbraň?“

„Na to musíte přijít sami!“ odpověděla věc v díře a její telepatický hlas kypěl z jámy s ještě větší silou. Neříkal jsem vám už, že mé sny nejsou úplné? Kdybych vám mohl povědět víc, řekl bych vám to, jenomže budoucnost je jedna velká změť událostí, které se dějí, ke kterým by mohlo dojít, a – co je nejpodivnější – událostí, ke kterým už došlo! Ach, myslíte si, že jsem se zbláznil! Vidím to ve vašich myslích. No, možná ano. Ale co na tom? To, co ke mně přichází v mých snech, je zdrojem vaší moci; co se dozvídám o budoucnosti, je vodítko, kterým se můžete řídit. Och, cha-cha-chááá! To je agónie! Cítím, jak se roztahuji a roztěkám, a má bolest je tak hrozná, že je téměř rozkoší. Ale dovolte mi… dovolte mi… ukázat vám něco z toho, čím se stal váš otec!

Už věděli, co se stalo z jejich otce, a proto o krok ustoupili, když se cosi začínalo vynořovat z ústí studny – cosi, co se nadouvalo jako těsto v rozpálené troubě, překypující ven z formy, teklo to jako bledá láva protkaná sítí rudých žil – cosi, co mělo na obrovském hřibu hlavy zvedajícím se na rudém masitém krku spoustu očí, z nichž některé viděly a jiné byly zakalené, slepé a nepřítomné.

Pak se z toho něco vysunulo – mohla to být gelovitá, nadmutá ruka – a natáhlo se to ke spleti elektrických kabelů. Byl to jen dotek, zkusmý a opatrný; pak zasršel vodopád modrých jisker a ta příšerná věc se stáhla zpátky.

Světla v jeskyni zablikala a elektrické obvody zabzučely, stíny na kamenných zdech a stalaktitovém stropu se roztančily, mizely a zase se objevovaly a bratři Francezciové – ti se přikrčili a přikryli své mysli před mentálními výkřiky bolesti, hněvu a nenávisti, jak nejlépe jen uměli, než se ta věc opět ztratila ve svém hlubokém vězení.

Po chvíli se světla stabilizovala a šílené myšlenky starého Ferenczyho se vrátily do jeho tající mysli. A pak, když už se oba bratři pomalu vzdalovali – stoupali nahoru sklepeními a základy Le Manse Madonie – všechno, co v jeskyni zbylo z jejich otce, byl zápach škvařícího se masa a oblak černého dýmu, který se však rychle rozplynul.

Francesco byl celou dobu zticha, ale když se dostali ven ze sklepení, promluvil. „Ten starý mizera tam dole si tu svou odměnu zřejmě zaslouží, jen kdyby se do mě tolik nenavážel. Nikdy mě neměl v lásce, ani před svou proměnou, a teď už vůbec ne! Ale jeho slova – to, jak se vztekal, že tuto misi povede jen jediný muž, a jak blábolil cosi o moru hubícím Bonnii Jean a její smečku – mě přiměla k zamyšlení. Možná že se mu budoucnost zdá ošidná; ví, co se musí udělat, ale už neví, jakými prostředky na to jít. Já jsem si ale jistý, že odpověď se skrývá někde v jeho slovech.“

„Jsi si jistý?“ opakoval po něm Anthony. „Tak mi pověz, co máme dělat.“

Francesco přikývl a podíval se na svého bratra. „Myslím, že se ze všeho nejdříve musíme spojit s jistým chemikem v Bulharsku a prodiskutovat s ním ne jednu morovou nákazu, ale hned dvě, a možná dokonce tři. A pokud dokáže uspokojit naše požadavky, pak musíme najít – jak bych to jen řekl, přenašeče toho moru, posla. Jednoho muže, nějakého nenasytného ničemu. Proč obětovat dobrého otroka, když můžeme naposledy použít jednoho špatného, co?“ Pak se sám pro sebe odporně zachechtal a dál už neříkal nic…

Druhá kapitola

O několik týdnů později se Harry Keogh, který seděl na bělavé písečné pláži v Crimdon Dene na severovýchodním pobřeží Anglie, přistihl, jak o něco usilovněji než obvykle přemýšlí o úděsné existenci upírů; přesněji řečeno o jejich rozmanitosti. Neboť na rozdíl od obyčejných lidí – nejrůznějších hororových scénáristů, pisatelů mysteriózních románů a vůbec vypravěčů strašidelných příběhů (nemluvě o velkém množství takzvaných pověrčivých nebo osvícených či opožděných lidí celého světa, kteří byli za své otřesné názory ostře kritizováni) – nekroskop s jistotou věděl, že tyto zrůdy existují. A nejen ti pololidé nebo kdysi lidé, kteří plní stránky makabrózních románů a plátna nočních kin.

Jistě, Harry měl na celé té věci svůj spravedlivý podíl – mnohem víc než spravedlivý – jenže v poslední době se často zamýšlel nad možná nespravedlivým postojem normálních lidí, obyčejnějších, než byl on sám. A nejen k takzvaným, údajně vymyšleným nemrtvým, ale i k opravdovým žijícím zástupcům rodu Desmodus a Diphyllami; a nešlo tu jen o vědeckou obci, obecně uznávané a známé netopýry s odpornými choutkami, ale o všechny zrůdy z rozsáhlého seznamu pijáků krve a krvežíznivců.

A pročpak se nekroskop utápěl v takto morbidních myšlenkách, proč přemítal nad existencí upírů – v tak krásném letním dni – proč se jeho metafyzická mysl zaobírala těmito záležitostmi: to bylo způsobeno mnoha faktory.

Za prvé proto, že se před ním z moře vynořila bronzová postava mladého muže, který si z dlouhých vlasů setřásal kapky slané vody. V jedné ruce držel harpunu a potápěčské brýle a na zkrvavených prstech druhé ruky mu za žábry visel velký platýs. Z velké rány na hlavě, tam, kde ji zasáhla potápěčova harpuna, vytékala rybě krev, která byla stejně rudá jako krev kteréhokoliv člověka. Nebyla to však krev, co upoutalo Harryho zájem; zpozorněl až ve chvíli, kdy rybář vzal do ruky svůj velký nůž, aby rybu očistil. S odporem nakrčil nos, když odřízl od stále ještě třesoucího se břicha ryby cosi špinavého a odhodil to.

„Rybí pijavice!“ vysvětloval muž své ženě v bikinách, která odpočívala na pláži. Ta jen udělala kyselý obličej a odvrátila se od muže a jeho úlovku. „Paraziti!“ pokračoval. „Sají krev. Ale naštěstí nenadělali mnoho škody – pořád je to moc pěkná ryba. Ve městě nám ji naporcují a uděláme si ji dnes k večeři.“

Harry sedící v závětří nedaleko od nich zády k písečné duně porostlé trávou se tiše podivil: A copak to vypovídá o tobě, nebo spíše o nás? Kdopak je tady větší zrůda: rybí pijavice, která zabíjí rybu pomalu, ale jen proto, aby žila, nebo člověk, který zabíjí z rozmaru, třebaže to nutně ke svému přežití nepotřebuje, a pak zhltne celou rybu při jediné večeři?

Ta pijavice je skutečný upír, jistě, ale co ten muž? Zdomácnělý masožravec, pomyslel si Harry, stejně jako drtivá většina Homo sapiens, i když by nemuseli být. V případě té pijavice to ovšem absolutní, instinktivní nutnost je – ano, záležitost života a smrti…

Ryba byla nyní už úplně mrtvá. Její bolest pominula a v nastalé prázdnotě toku myšlenek se to, co z ní zbylo, němě divilo, co se to stalo; avšak spíše než údiv a narůstající hrůzu, na kterou byl zvyklý u více uvědomělých jedinců, ucítil nekroskop v záhrobním éteru spíše úlevu.

Harry prudce zatřásl hlavou, jako by si ji chtěl vyčistit od těchto myšlenek – uvědomil si, jak morbidní jsou, jeho úvahy zapudil nezřetelné myšlenky mrtvé ryby… a pak si všiml mořského mlže, jehož pravotočivá ulita trčela z písku u jeho nohou. Bez dlouhého přemýšlení se sehnul a vzal ji do ruky. Ale ještě dříve, než si ji blíže prohlédl, věděl, co zjistí.

Cítil to všude kolem sebe, ze všech stran. Dokonce samotná pláž – její písek – byla poseta mrtvolami; velice často oběťmi vampyrismu! Možná to nebyl klasický vampyrismus, ale rozhodně mnohé nebo spíše velká většina rozpadajících se mušlí, kterými byl tvořen písek na této pláži, zašla na úplnou ztrátu krve nebo plazmatu: byly zcela vysáty jinými druhy měkkýšů – predátorů.

Harry věděl, že to tak je; důkaz o tom mu poskytl pravidelný kruhovitý kráter nebo konkávní otvor vyvrtaný v žaberním víčku ulity, v jejím tvrdém ochranném krunýři. Samozřejmě že víčko už nebylo pevně uzavřeno, na svém místě nebyl ani ten křehký živočich, kterého ulita kdysi chránila. Nějaký dravý mlž se provrtal do jeho pevnosti a vysála ho tučná odměna.

Upíři, pche! Kdyby se Harry zaposlouchal – kdyby soustředil svou metafyzickou mysl na jinak neslyšitelný, subéterový proud myšlenek nebo vjemů tvorů, dokonce ještě méně vnímavých, než byla mrtvá ryba toho dobronzova opáleného mladíka, například na rozlámané ulity měkkýšů na pláži – uslyšel by slabé hučení myriád… ale myriád čeho? Nebyly to inteligentní mysli jako takové, nýbrž jemně vzdychající ozvěny životů, které už vyhasly. To byl další aspekt Harryho nadání, jeho jedinečné schopnosti komunikace s mrtvými.

A pokud šlo o nemrtvé – o ty, s nimiž se setkal, a ty, které zahubil, aby je usmrtil doopravdy – jejich kognitivní schopnosti byly jak za života, tak i ve smrti mnohem sebejistější, mnohem promyšlenější a každopádně mnohem smrtonosnější. Vždy, když hovořil s mrtvými, cítil chlad; ale když komunikoval s mrtvým upírem v jeho konečné, nevratné fázi bytí, kterou oni sami nazývali opravdová smrt… ten chlad by jistě dokázal zmrazit každé lidské srdce i duši. Ale ne Harryho…

Ne že by to v poslední době někdy dělal; alespoň si toho nebyl vědom. Ale jeho paměť – nebo spíše mysl – prostě věci už nějakou dobu nefungovaly, tak jak měly. Cítil jakousi překážku, jenomže si nedokázal vzpomenout proč, a ani mu nebylo dáno se nad tím zamyslet nebo se podivovat…

A znovu, pche! Z nějakého důvodu je nedokázal vytěsnit ze své mysli. Jeho myšlenky se neustále vracely k upírům! Byly jich doslova legie. Každé stvoření, které létalo, chodilo, plazilo se nebo plavalo, všechny měly vlastní speciální verze. A lidé, Homo sapiens jako druh, jich měli hned několik. Vši a muňky byly dva nejobvyklejší druhy, ale co třeba lékařské nebo koňské pijavice? Paraziti napadající nejen lidi, ale všechny teplokrevné živočichy! Co třeba jaterní paraziti motolice žijící v tropickém podnebí, které ničí lidská játra, až vypadají jako gorgonzola? – proč sakra takováto stvoření žijí… na Zemi? V porovnání s nimi se komáři zdáli být neškodnými tvory!

Harry se na sebe najednou rozzlobil – nebo se alespoň pokusil zahnat své myšlenky někam do zadní části mysli – vstal a oprášil ze sebe písek. Nikdy nepatřil k těm, co dokážou ležet hodiny na slunci. Teprve nedávno přišel na to, že mu půlhodina jednou za čas úplně stačí; kdyby byl na slunci jen o něco déle, spálil by se. Tahle poslední myšlenka zahnala jeho chmury a on se, třebaže kysele, pousmál. Vždyť přicházel do styku s tvory, u kterých jediný paprsek slunce dokázal vyvolat neskutečnou agónii – a sluneční záře jim přivodila mučivou smrt, při které shořeli na popel – takže byl vcelku spokojený, dokud pro něj slunce představovalo pouze drobnou nepříjemnost.

Tolik k zapuzení podobných myšlenek. A pokud šlo o tu druhou věc, která mu nedala spát – toho opravdového důvodu, proč byl tady, toho, co se mu neustále vtíralo do mysli – vypadalo to, že upíři ani jeho znalosti a vzpomínky na ty zatracené zrůdy prostě nezmizí. Byli jako starý, červotoči prolezlý nábytek v místnosti plné harampádí kdesi hluboko v jeho metafyzické mysli: nechtěné, ale zjevně vytrvalé osazenstvo. Nebylo se však čemu divit; byl to, co byl, a z velké části to bylo i jejich zásluhou…

Kdyby tenkrát nevyhlásil válku prvnímu upírovi, kterého potkal, a navíc ještě jednomu z velkých upírů – Borisi Dragosanimu, Vampýrovi! – nikdy by se nesetkal s tím úžasným, dnes již dávno mrtvým vědcem Augustem Ferdinandem Móbiem na hřbitově v Lipsku. Mobius byl první, kdo vynalezl nebo si spíš povšiml zvláštní anomálie svého slavného stejnojmenného Mobiova pruhu: plochy s jedním povrchem a okrajem, kterou lze vytvořit tak, že se pruh papíru překroutí a jeho konce se spojí. Dílo, na kterém pan Mobius pracoval za života, dál zdokonaloval i po své smrti: totéž platilo pro všechny mrtvé lidi, které měl nekroskop tu čest už dávno objevit. Avšak topologie homoemorfismu byla jen jedním z vědcových zájmů – jeho hlavním oborem byla astronomie. A aby mohl studovat planety, hvězdy a vůbec celý vesmír i ve svém hrobě, našel pro své poznatky nové použití. Objevil totiž zvláštní povahu matematické roviny existence a vymyslel pro ni název Mobiovo kontinuum. A nekroskopovi ukázal, jak ho používat.

Harry je mínil použít i nyní, ale tajně. Nemohl si přece dovolit, aby ho někdo viděl zmizet.

Na pláži bylo poměrně dost lidí, ale na promenádě vedoucí kolem přístavní hráze stál malý zděný domek, na jehož dveřích byly piktogramy muže a ženy odkazující na příslušná zařízení. Když k němu Harry zamířil, cítil, jak se mu v sandálech přesypává písek. Na promenádě se proto zastavil a posadil se na lavičku, aby si ho vyklepal z bot. Potom vstal a naposledy přejel pohledem pláž od jednoho konce na druhý.

Chvíli si soustředěně prohlížel jednotlivé skupinky lidí na písku; každému, kdo by si Harryho všiml, by bylo jasné, že někoho hledá. A jako pokaždé, na každém z těch stovek míst, jež kdy navštívil, ty, které hledal – tedy svou ženu a malého syna – ne a ne najít. A protože právě oni byli hlavním důvodem, proč zavítal sem – jeho žena Brenda tohle místo milovala – rozhodl se, že je čas jít.

Na pánských toaletách našel prázdnou kabinku, vešel dovnitř a otočil kovovou koulí, aby zamkl. (Ať se uklízečka klidně diví, jak mohou být dveře zamčené zevnitř, když tam nikdo není – kterýžto stav nastane už brzy!) Pak zavřel oči, vyvolal Móbiovu matematiku a ve tmě jeho očních víček se jako na monitoru velkého počítače začala rozvíjet složitá matematická operace. Ve své hlavě vyvolal proud číslic, zlomků, algebraických rovnic a arabských čísel, neeuklidovských a Riemannových konfigurací, které se před jeho zrakem míhaly jako vodopád v rozmazaném, zdánlivě nekonečném toku.

Zdánlivě nekonečném ano; avšak o zlomek vteřiny později spatřil konkrétní vzorec, který jako by se zastavil na obrazovce jeho mysli. Najednou se uprostřed temnoty otevřely ‚dveře‘ v místě, kde nikdy neexistovaly, a nekroskopovi stačilo jen udělat krok vpřed, a vstoupit do nich – skrze Móbiovy dveře a zároveň nyní nadbytečnou oblast časoprostoru, kde bývaly dveře kabinky toalety – do Móbiova kontinua.

Tam za těmi dveřmi byla absolutní tma, prvotní tma, která existuje již odpradávna, ještě dříve než vznikl vesmír. Bylo to místo absolutní negativity; nebylo ani paralelní k žádné jiné existenci, protože tady zkrátka nic neexistovalo s výjimkou těch nejneobvyklejších okolností… jako byla například Harryho přítomnost tady A Harry věděl – chápal – že pokud někdy existovalo místo s propastnou tmou, tohle bylo ono. Ano, tohle klidně mohlo být to místo, ze kterého Bůh zavolal: Budiž světlo a tím oddělil vesmír od jeho metafyzické abstraktnosti. Neboť Móbiovo kontinuum bylo ‚pusté a prázdné‘.

Kdokoliv jiný by propadl panice, přesvědčený, že bude věčně padat do prázdna; a klidně to mohlo být věčně – bylo to místo bez prostoru a času, a tak zde nebyl čas pro změnu. A přestože to bylo naprosto jedinečné a nepřístupné místo, bylo to Harryho tajné místo, jeho úkryt před světem. Nekroskop zde nebyl žádným vetřelcem a také nebyl kdokoliv jiný –

Znal souřadnice, které potřeboval: stačilo jedinkrát navštívit konkrétní, fyzicky existující místo trojrozměrného vesmíru – a pak už navždy věděl, jak se tam vrátit. Tentokrát ho jeho koordinace zanesly do malého pokojíku jednoho přímořského hotelu ve Scarborough v Yorkshiru. Společně s Brendou tam byli jednou ubytováni, když byli ještě mladí milenci, a prudérní zaměstnanci hotelu na ně tehdy pohlíželi s určitým podezřením.

Byla to smutná a svým způsobem legrační věc, ale od své rané puberty až do jejich svatby znal Harry Brendu lépe než svůj vlastní obraz v zrcadle. Avšak nyní, necelé čtyři roky po její smrti, si občas její podobu nedokázal vybavit. Ani pohled na její fotografii mu nepomohl; bylo to, jako by se stále častěji díval na obraz někoho, koho vůbec neznal. Samozřejmě to nebyl Harry, koho opustila, nýbrž Alec Kyle: fakt, že se její Harry stal někým jiným, třebaže jen na pohled, nedokázala snést.

Nekroskop to chápal: ani on si ještě nezvykl, že je – no, zkrátka a jednoduše – někým úplně jiným.

Přesně tohle mu táhlo hlavou, když vystupoval z Móbiových dveří do svého pokoje. Bez dalšího váhání vešel do koupelny a podíval se do zrcadla: čas od času cítil zoufalou potřebu se na sebe podívat. V žádném případě to nebylo z ješitnosti; možná dokonce naopak. Harry si nebyl jistý, jestli se mu ten muž, co se na něj ze zrcadla dívá, vůbec líbí. Tenhle přízrak, ten duch, třebaže hmotný, jehož tělo – o deset let starší, než by bylo jeho vlastní – bylo nyní on.

Se svraštělým čelem se zblízka pozoroval. Sebe, ano, protože mu nezbývalo než sám sebe konečně přijmout. Jeho husté vlasy byly rezavě hnědé a přirozeně vlnité, avšak za poslední tři roky se jejich lesk jaksi vytratil a hnědou hřívu měl teď protkanou stříbrem. Oči měl medově hnědé, inteligentní a chápavé a (nepopsatelně zvláštní) neuvěřitelně nevinné. Dokonce teď – přes to všechno, co už spatřily, co všechno zažily a naučily se – byly stále velice nevinné. Harry nikdy nežádal ani neměl v úmyslu stát se tím, čím se stal, nebo dělat věci, které dělal. Ale dělal je.

Zuby měl silné, ne úplně bílé a trochu křivé. Zdobily ústa, která byla neobvykle citlivá, ale také krutá, jízlivá. Měl vysoké čelo, rovný nos a tváře, které vypadaly tak trochu propadlé. Nebylo se však čemu divit: Kyle byl na nekroskopův vkus až příliš těžký, a tak tvrdě pracoval na tom, aby se zbavil přebytečných kil. Alekovi to při jeho výšce očividně nevadilo, vždyť jeho zaměstnání v pobočce E bylo spíše sedavé, jenže Harrymu ano. Už tak měl co dělat, aby se vyrovnal s několika lety navíc, a ještě k tomu ta kila!

„Zatraceně!“ zavrčel Harry polohlasně a potřásl hlavou, aby se vzpamatoval. A potom sám pro sebe dodal: „Chceš něco vědět, kámo? Myslím, že si na tebe začínám pomalu zvykat!“ Samozřejmě že se mu nedostalo odpovědi, jen kyselého úšklebku, který z jeho tváře pomalu mizel…

Tak proč se vrátil zpátky do svého pokoje? Hlavně proto, že ještě nebyl zcela připraven vrátit se do Edinburghu. Bylo by pro něj jednoduché se tam přenést; díky Móbiovu kontinuu se mohl přenést prakticky kamkoliv! Ale kdyby byl nekroskop zpátky v Edinburghu, věděl, kde by trávil svůj čas tedy alespoň v noci: s Bonnií Jean, pokud zrovna nebyla příliš zaneprázdněná se svými společnicemi v B. J. vinném baru. Byla jeho životní láskou, a přestože to byla dlouhodobá záležitost, nepřítomnost Brendy – její zmizení – bylo velice bolestné, k vzteku; cítil, že musí svou ženu a malého syna najít, třeba už jen proto, aby se ujistil, že jsou v pořádku, zdraví a netrpí žádným nedostatkem.

A pokud šlo o jeho city k Brendě: Harry věděl, že pomalu slábnou, pokud už nevyhasly docela. Harrymu připadalo, že v tomhle případě staré rčení o tom, že odloučení lásku jen posiluje, selhalo – tedy alespoň v jeho případě. Už více než tři roky strávil bezcílným, srdceryvným pátráním, ale jeho city to spíše otupilo, zvlášť poté, co našel B. J. – nebo spíše ona našla jeho.

A to byl také důvod, proč se vrátil zpátky do svého hotelu: protože slíbil, že zůstane na příjmu, že B. J. bude každý den volat. Po pravdě řečeno, Bonnie Jean mu řekla, aby jí každý den volal. Věděla, co tady dělá – věděla o jeho hledání a vůbec ale její city to zjevně vůbec neovlivnilo. B. J. nebyla z těch, co jsou ochotni přiznat žárlivost, navíc si byla vědoma, že to Harry bere spíše jako svou povinnost, přijetí osobní zodpovědnosti, jak ji chápal on. Nezáleželo na tom, že ho manželka opustila, prostě ji musel najít, aby se ujistil, že jsou ona i jeho dítě v pořádku, ať už dělají cokoliv.

B. J. vstávala vždycky velmi pozdě. Jenom zřídkakdy se vydávala ven před setměním. Ožívala za tmy, milovala noc a měsíc, obzvlášť v úplňku. Teď bylo krátce po poledni, pravděpodobně tedy bude ještě v posteli, ve svém pokoji nad vinným barem. Nekroskop ale věděl, že má na nočním stolku telefon.

Vytočil její číslo. Chvíli to trvalo, než se na druhém konci ozval chraplavý, tlumený hlas se skotským přízvukem: „Jo? Tady B. J. – kdo volá?“

„Tady je Harry,“ odpověděl a okamžitě ucítil, jak na něj působí její kouzlo.

„Ach! Můj milovaný!“ řekla – slova, kterým Harry nedokázal nikdy odolat – a pak následovala otázka tvrdá jako ocelová pouta. „Kde jsi, Harry?“

„Ve Scarborough, v Yorkshiru,“ odpověděl. „Ale myslím, že jsem tu už skončil.“

„Dobře!“ konstatovala. A Harry si byl jist, že v jejím vzdáleném, zkresleném hlase slyší úlevu. „Takže se už brzy vrátíš domů?“

To je opravdu úžasné, pomyslel si a pousmál se s trochou ironie ve tváři, jak se skotský dialekt B. J. jen tak dokáže z jejího hlasu vytratit! Bylo to podivínské, nebo spíš její specialita… opravdu?

Nicméně: „Ano, vrátím se dnes večer.“ (Jako nekroskop se samozřejmě může vrátit okamžitě, ale jak by jí to vysvětlil? To prostě nešlo, raději stráví odpoledne ve svém domě poblíž Bonnyrigu.) „Mám se za tebou stavit do baru?“

„To budu ráda!“ odpověděla. „Je to sice jen pár dní – možná týden? – co ses vydal do světa na ty svoje toulky a mě jsi tu nechal, ale stejně jsi mi chyběl.“ Pak se do jejího hlasu vrátil starostlivý tón: „Mám… mám takový malý problém. Myslím tady, v Edinburghu.“

„Problém? S barem, nebo tvými děvčaty? Někdo je snad nemocný? Co je to za problém, B. J.?“

Chvíle ticha a pak:

„Povím ti to, až se vrátíš zpátky, můj milovaný. A jestli se vrátíš dřív… můžeme si udělat chvilku jen pro sebe, než se otevře bar, co ty na to?“ Hlas B. J. byl nyní trochu uvolněnější, dokonce až svůdný, jak se jí zase navrátil skotský přízvuk.

Ten hlas a ta slova… och, B. J. věděla, jak na něj! Harry si ji představil ve své – v její – oblíbené poloze, s vystrčeným zadečkem a tváří položenou na polštáři s pootevřenými ústy, jak popadá dech – nebo tiše vrčí? Dnes večer, v Edinburghu, ano.

Sešel dolů na recepci, odhlásil se z hotelu a zaplatil jeho hubenému majiteli v hotovosti za dvě noci strávené zde. Neměl to zapotřebí, nebyl si vůbec jistý, že se sem ještě někdy bude chtít vrátit, ale v žádném případě nebyl jeho styl nechávat za sebou dluhy.

Muž si přepočítal peníze a podíval se na Harryho. „A vaše zavazadla?“

„Ještě si musím sbalit,“ odpověděl Harry. „Nemám toho moc. Nebude to dlouho trvat.“

Muž přikývl. „Přeji vám šťastnou cestu domů a doufám, že se k nám zase někdy vrátíte.“ A to je přesně ten důvod, proč jsem vám zaplatil, pomyslel si Harry a vrátil se zpátky do pokoje.

Měl opravdu jen pár věcí: jedny kalhoty, ponožky, náhradní tričko a toaletní potřeby. Netrvalo dlouho to všechno naházet do jeho starého, otlučeného kufru. A pokud šlo o toho vychrtlého majitele hotelu: ten dobrou půlhodinu sledoval schody, ale nekroskopa odcházet neviděl.

A neviděl ho ani nikdo jiný…

Třetí kapitola

O patnáct dní dříve, přibližně v 11:30, na Sicílii:

Mike Milazzo – nyní upír, dříve však úspěšný muž, který žil v New Yorku, než byl okolnostmi povolán zpět do staré vlasti byl vyzván, aby navštívil bratry Francezciovy v Le Manse Madonie, což nebylo dobré znamení. Obyčejní pěšáci nebyli obvykle zváni do horského sídla Francezciů. To se stávalo, jen když se měli z něčeho osobně zpovídat, a Mike se snažil, aby jeho aktivity nebyly nijak zvlášť podezřelé. Navíc tohle byla jeho druhá návštěva. A zatímco jeho automobil supěl nahoru po strmých serpentinách, po jediné příjezdové cestě na náhorní plošinu, Mike se zamýšlel nad svou minulostí.

Mike, tmavooký krasavec patřící ke třetí generaci sicilsko – amerických grázlů, byl přistižen, jak obdělává manželku svého kápa v jejich domě v Hamptonu. Ta coura to odnesla znetvořením – rozřezali jí ústa, že by mohla kouřit nosorožce, takže už ji žádný mladý Turek (nebo Ital) nebude chtít nikdy šoustat. Milazza zachránil od podobného osudu pouze jeho status vlivného muže. Jistě, dostal pořádnou nakládačku, ale alespoň mu nijak ‚nevylepšili‘ obličej.

A tak se vrátil sem: zpátky domů ke svému strýci, který byl také členem mafie. Ten ho degradoval na vojáka stráží – odebral Mikeovi zbraň. Pak ho doprovodili spletitými chodbami starého sídla a nechali ho v tlumeně osvětlené místnosti s mramorovou podlahou, jejíž zdi byly zdobeny drahými tapiseriemi a obrazy s pozlacenými rámy. Všude byl rozestavěný mahagonový nábytek a kožené sedačky. Velký oválný stůl, ke kterému ho posadili, byl vyrobený z mramoru zasazeného do zlatého rámu. Zdobila jej krásná mozaika z různobarevného mramoru, která znázorňovala dvoumetrovou mapu Sicílie. A pokud šlo o tapiserie a obrazy: když se Mikeovy oči trochu přizpůsobily přítmí, všiml si, že na textiliích jsou znázorněny cizí kraje – hlavně Rumunsko a hory v Transylvánii zatímco obrazy byly většinou portréty.

Podobizny uspořádané proti směru hodinových ručiček znázorňovaly rodovou linii Francezciů (nebo alespoň jejich chlapecká dvojčata), a zlověstně Mikea pozorovaly. Bylo tam alespoň dvacet generací, od dávné minulosti až po současnost: celé tisíciletí a možná ještě více mužských potomků téže dynastie. A jeden jako druhý – s výjimkou jejich šatů, póz, uměleckých stylů různých období a přirozené omšelosti všichni si byli neuvěřitelně podobní, možná by se dalo říct, že dokonce stejní.

Po nějaké chvíli, rozzlobený, že s ním takto jednají – že ho nechají nekonečně čekat v tichu opuštěné místnosti, zrovna když mu nervy jen hrají – se rozhodl, že se mu nelíbí, jak si ho ty obličeje z obrazů prohlížejí. Vstal a přešel místnost, aby se na ně podíval zblízka. A přesně v tu chvíli vešli bratři Francezciové.

Mike porovnal portréty na zdi s jejich fyzickou podobou a uvědomil si, že měl pravdu. Oba pobledlí bratři mu paradoxně připadali snědí a pohlednější, než byl on sám; a bylo zcela jasné, že to jsou tváře ze dvou nejnovějších obrazů. Vlastně mohli sedět jako modely pro všechny ty obrazy. Byl to však jen jeho pocit… ten mladý gauner si tehdy jen těžko dokázal představit, že by to mohla být pravda.

Oba bratři mu pokynuli zpět ke stolu a počkali, až se posadí. Pak přistoupili k tomu, o čem Mike předpokládal, že to bude výhrůžný výslech nebo rozhovor, v každém případě zastrašování.

Začal jeden z bratrů: „Mike Milazzo, tak tě všichni znají. Ty víš, kdo jsme – a jestli ne, brzy nás poznáš. Já jsem Francesco Francezci a tohle je můj bratr Anthony. Zvěsti o tvých neuvážených aktivitách, které už překročily meze, se dostaly až k nám a byli jsme požádáni, abychom si o tom s tebou promluvili. Takže než se rozhodneme, jak s tebou naložíme, chceš nám k tomu něco říct? Máš nějakou omluvu, kterou bys nám chtěl předložit na svou obhajobu? Něco, čím bys mohl vysvětlit svoje prohřešky?“

Mike se podíval z jednoho bratra na druhého a ušklíbl se. Vždyť nemohou být o mnoho starší než on! „Vy že jste kmotři?“ ucedil opovržlivě a zaujal ležérní polohu. „Mám něco vysvětlovat – omlouvat se – vám? To myslíte vážně?“ Cha! Ať se staříci ze sicilských rodin těmhle dvěma klanějí, ale Mike není takový hlupák. Z toho, co o bratrech slyšel – moc toho sice nebylo – jaký obrázek by si o nich měl udělat? Nic moc, samé žvásty! Ti dva jsou jen falešní bohové, nic víc.

Bratři na sebe jen nevěřícně, zamyšleně pohlédli, obočí zdvižená, a Mike pokračoval: „Jste jako dva bohatí, rozmazlení hlemýždi, příliš ustrašení na to, aby vylezli ze své ulity za denního světla. Bojíte se, že by vás někdo mohl zahlédnout a zjistit, kdo jste doopravdy: dvojice zbabělých podvodníčků, to je všechno! Ale donové, kmotři? Nechtějte mě rozesmát! Nevím, jak se vám podařilo podfouknout tu mafiánskou bandu v Syrakusách a Palermu, ale Mikea Milazza neoblafnete. Vy dva? V Americe byste nepřežili ani dvacet čtyři hodin! Kašlu na nějakou vaši domluvu. Co se mě týče, já jsem s vámi skončil!“

Smělý, směšně odvážný, ale Mike neměl jen svaly. Jeho reflexy byly zostřené krátkodobou kariérou v americkém podsvětí, takže dokázal včas zaznamenat kradmý pohyb za svými zády. Někdo se k němu plížil a znovu ucítil tu drahou kolínskou. Bodyguard podle všeho zrovna vytáhl z pouzdra v podpaží zbraň. Mikeova řeč byla provokativní, urážlivá a agresivní… ale měla svůj smysl: zaskočit ty muže za sebou, vnuknout jim falešnou představu, že je hloupý, že jen žvaní a vůbec neuvažuje.

No, do jisté míry to byla pravda: občas si pustil hubu na špacír a dostal co proto, protože nedokázal odhadnout lidi; uměl se ale také bránit. Byl rychlý, silný a věděl, jak na to. A právě nastal čas ukázat těm Francezciům, s kým mají tu čest. Možná mu odebrali pistoli, ale nevšimli si tenkého, ostrého nože v rukávu jeho lehké bundy. Omlouvat své prohřešky? Však on jim ukáže, jak se umí omluvit!

Mike nevěděl, kdy přesně vstoupili Francezciovi muži do místnosti. Každopádně tady musely být ještě jiné dveře než ty, kterými přišel on. Jak se však stíny za ním polehounku zvětšovaly, Mike si byl jist, že tam jsou, a byl připravený se bránit. Když se pach kolínské přiblížil, Mike vší silou praštil svou židlí do kolen obou mužů a potěšilo ho, když uslyšel praskání kostí a výkřiky bolesti. Vyskočil na nohy, otočil se a vyslal svou zaťatou pěst na nejbližší terč: a trefil se přímo do krku.

Jeden muž ležel s rozbitým kolenem na zemi a řval bolestí, druhý – ten s kolínskou, který Mikeovi odebral zbraň – se po Mikeově úderu také poroučel a držel si rozbitý ohryzek. Letmý pohled a Mike skočil na dusícího se muže; jednou rukou ho popadl za vlasy a druhou mu prohledal bundu. Zasunul ruku do jeho kapsy a vytáhl svou pistoli – ano, tak jednoduše ji získal zpět – a byl znovu ozbrojený.

Během necelé vteřiny dokázal Mike nakopnout dusícího se muže znovu do krku a vyřadit ho ze hry. Namířil pistolí do ucha pana Kolínského, přičemž v ruce stále svíral chomáč jeho vlasů. Zvedl ho ze země, klekl si za něj a použil ho jako štít. Ani nemusel vytahovat nůž a bylo po všem, alespoň si to myslel. Jenomže nepočítal s bratry Francezciovými.

Podívali se na Mikea, jehož zbraň nyní mířila na ně. Oba vstali. Jejich pohyby byly překvapivě ladné, nevzrušené. Vůbec nevypadali, že se bojí, spíš budili dojem, že se jich to vlastně netýká! A Mike si znovu všiml, jak se podívali jeden na druhého, jako by hloubavě… nebo možná dospěli k nějakému rozhodnutí? A:

„Takže,“ přikývl pomalu ten, co se jmenoval Anthony, a nahnul se dopředu s rukama opřenýma o stůl. „Vypadá to, že se o sebe dokážeš docela dobře postarat.“ Pak se zvláštně pousmál – chladně jako měsíc v úplňku – a pokračoval: „Ti dva se za nějakou dobu samozřejmě zotaví. Přesto jsi s nimi zacházel rázně a surově. Asi tě moc nezajímá, kde se právě nacházíš a v jaké jsi… situaci.“ Byla to svým způsobem otázka, neboť to pronesl s pozvednutým obočím.

„Tihle vaši muži nestojí za nic,“ odpověděl Mike. „Kluci, kteří dělají práci mužů – a nemají na to. Tenhle páchne jako ženská a ani nebyl schopen zajistit mou bouchačku!“ S těmito slovy jí znovu namířil muži do ucha. „A pokud jde o jeho ‚zotavení, stačí jemně zmáčknout spoušť, a už se z toho nevzpamatuje, to mi věřte! Ne s mozkem – pokud nějaký má rozmazaným po té vaší krásné naleštěné podlaze!“

„Máme ti věřit? Ale my ti věříme!“ odpověděl Francesco téměř přátelsky. „S provrtaným mozkem, rozemletým kulkou, bude určitě mrtev. Což je ideální způsob, jak s takovým, jako je on, skoncovat.“

„Vlastně se divím,“ pokračoval Mike a upustil svého rukojmího na mramorovou podlahu, „že ti dva ještě vůbec žijí!“ Opravdu nechápal, jak je možné, že těžce ranění muži stále jevili známky života. Ani se nesvíjeli a nekroutili – oni se snažili posadit!

„Ano?“ Anthony se zasmál, obešel stůl a přišel blíž. „Opravdu? Sám vidíš, můj mladý příteli, že jsou plní života – no, pokud se to tak dá říct. Jsou to velice houževnatí tvorové, Mikeu, stejně jako se jevíš ty. Ale u nich je to… mnohem čerstvější záležitost, to, co koluje v jejich krvi. Dokonce by se dalo říct, že se znovu narodili v nové podobě. Zatímco v tvém případě je to čistě instinktivní, přirozená schopnost predátora.“

„To je pravda,“ přidal se Francesco, který také popošel k Mikeovi. „A máš velké štěstí, protože je možné, že tu tvou schopnost můžeme ještě využít… nakonec!“ To nakonec‘ zaznělo podivně zlověstně. Evokovalo strašlivý osud, kterému se nedá vyhnout. Bratři však nedali Mikeovi dostatek času, aby se nad tím zamyslel.

Neboť zatímco k němu hovořili, jaksi záhadně a aniž by si toho Mike všiml, se ocitli vedle něj a tím ho naprosto překvapili – nějak se jim podařilo se k němu dostat rychlým, ladným pohybem, ve kterém nebyl ani náznak námahy. A najednou byli přímo u něj!

Mike trochu ustoupil; zakopl přitom o svíjejícího se bodyguarda a jen tak tak udržel rovnováhu. Ale navzdory svému náhlému zmatku – a rostoucí úzkosti, na kterou do této chvíle nebyl zvyklý – se dokázal udržet na nohou. Očima těkal z jednoho bratra na druhého. Rozhodl se neriskovat a zlikvidovat je oba, přestože se zdálo, že jsou neozbrojení.

Trvalo jen zlomek vteřiny, než namířil pistoli, jenomže Anthonyho už to přestalo bavit a rozhodl se tu hru skončit. Mike si toho pohybu ani nestačil všimnout – tak rychle se to stalo! V jediném rozmazaném, neuvěřitelném okamžiku byla Mikeova ruka sevřena tenkými, avšak pevnými prsty, a zbraň mu z ní byla vytržena takovou silou, až si byl jist, že má zlomenou ruku!

Co se stalo, divil se Mike? Co to s ním je? Možná že měl mrtvičku nebo na malou chviličku omdlel? A co se to stalo, co se změnilo – na bratrech Francezciových? Jejich oči zářící ve tmě teď byly… co, zvířecí? Ano! Svítily jako oči kočky v noci. Jako malé lampy teď žhnuly sírově žlutým odstínem a upřeně pozorovaly Mikea. A navíc se oba bratři úděsně šklebili, a jak hrůzně přitom vypadali; jejich rysy se změnily, rty odhalovaly rudé dásně – dásně, ze kterých se vydraly strašlivé zuby!

Ale nebyly to třeba pouze Mikeovy halucinace, symptomy jeho záhadného náhlého ochoření? Byl vůbec při vědomí, nebo to byla noční můra? A pokud ano, jak je možné, že ti dva muži, které tak těžce poranil, zmrzačil, se najednou zvedali z podlahy?

Mike měl momentálně v mysli jen jedinou věc: přežití. Začal šmátrat v rukávu své bundy, kde měl v manžetě ukrytý nůž. Nahmatal ho a snažil se jej sevřít a vytáhnout… jenomže jeho prsty byly jaksi ochablé a nechtěly ho poslechnout. A tak mu nůž upadl na podlahu.

Najednou se Mike zapotácel. Nedokázal pochopit, co se to s ním děje. Cítil, že zřejmě brzy ztratí vědomí, zkolabuje z toho hrozného šoku – jenomže ho bez nejmenší námahy podpíraly ruce Anthonyho na jedné straně a Franceska na straně druhé. Jejich štíhlé, avšak neuvěřitelně silné ruce byly jako dvě berly. A když jeden z bratrů – který, to bylo jen těžké rozeznat – vytáhl kapesník namočený do jakéhosi anestetika a přiložil ho k jeho překvapeným ústům a nosu, Mike už s tím nedokázal udělat vůbec nic.

Takže následovala temnota…

Čtvrtá kapitola

Pak už se čas stal pro Mikea prázdným pojmem. Cítil, že byly chvíle – alespoň kratičké – kdy byl vzhůru, ale jinak vesměs spal; spal, měl noční můry a rudé sny. Bratři Francezciové: jejich vzteklinou nakažené, šklebící se tváře, ze kterých kapala krev… ta kousavá bolest, kterou Mike cítil, kdykoliv se některý z nich, nebo i oba najednou, přiblížili… ta palčivá bolest v hrdle pod jeho čelistí a někdy na zápěstí… ten pocit topícího se, upadajícího do bezvědomí, do spirály zapomnění jako pavouk do odpadu.

Byl v bedně – ne, v rakvi v nějaké jeskyni – na místě, kde se občas rozsvítilo světlo, většinou však byla tma… a Mike cítil, jak se cosi blízko něj hýbe a pění, cosi, co je naplněno nezvladatelným chtíčem. Ale chtíčem po čem? Možná po něm? Cítil se velice prázdný… a unavený. Tak unavený, že si později vzpomněl, jak uvažoval: Je tohle smrt? Takhle určitě vypadá smrt!

Ale o tři dny později, když se Mike probral, konečně pochopil svou chybu: že jeho únava nebyla žádná smrt, ale jen její předehra! To když mu oba bratři oznámili, co se bude dít teď…

Dokonce i na bratry Francezciovy to očividně zapůsobilo. Byli překvapeni Mikeovou obratností, jeho zabijáckými instinkty; koneckonců dokázal zlikvidovat dva z jejich lidí a dočasně je ochromit. Dvojici bodyguardů, upírů, třebaže jen řadových, zneškodnil obyčejný muž – lidská bytost! A když se Mike dozvěděl, co byli ti dva zač, když pochopil, co měl Francesco na mysli: „S provrtaným mozkem, rozemletým kulkou, bude určitě mrtev. Což je ideální způsob, jak s takovým, jako je on, skoncovat…“

‚S takovým, jako je on‘: nemrtvý noční tvor. Vlastně Mike zlikvidoval hned dva takové najednou, jenže ne natrvalo. A tohle byl důvod, proč se tak rychle zotavili nebo se přinejmenším začali zotavovat: něco v jejich krvi, co jim dali bratři Francezciové a co je vzkřísilo, znovuzrodilo – stejně jako teď Mikea.

A když mu to Francesco tam dole v jeskyni všechno vysvětlil a pustil ho ven z truhly, ve které strávil tři dny a tři noci. „Má to své výhody, Mikeu, ale samozřejmě také nevýhody. Například, už nejsi svobodný muž, ale patříš nám, jsi v našem područí – jak se říká – v područí Francezciů. Navždy, po zbytek svého života, nás budeš poslouchat, jinak poneseš následky.

A pokud jde o ty výhody: byl jsi silný, ale teď jsi mnohem silnější! Tvé smysly, které u tebe byly na obyčejného smrtelníka docela slušně vyvinuté, jsou nyní dvakrát citlivější… což plně ospravedlňuje, co jsi řekl o našich bodyguardech našich chlapcích, jak jsi je nazval – kteří by tě bez problémů zlikvidovali, kdybys nebyl tak talentovaný. Využil jsi momentu překvapení, jistě, ale to pro ně není omluva, snad ti nemusíme říkat, že jsme byli jejich výkonem zklamáni. Vypadá to, že v našich službách zlenivěli, stali se pomalými a neopatrnými a až příliš sebejistými. Na druhé straně to byli naši nejnovější otroci a každopádně už se s nimi znovu nesetkáš… alespoň ne v jejich původní podobě.

Takže: silnější, rychlejší, bystřejší – všechny tvoje schopnosti se zmnohonásobí, a navíc je budeš používat automaticky a úsporně – jsi mnohem víc, než jsi býval před svou proměnou. A budeš žít… och, velice dlouho! Protože teď jsi nemrtvý, Mikeu, a budeš se přiživovat na životech druhých. Ale jednou provždy si zapamatuj: nikdy nesmíš ukázat světu, co jsi zač. Ponecháš si samozřejmě své jméno a identitu a budeš se skrývat za rouškou obyčejného smrtelníka. Protože anonymita znamená dlouhý život. Ale jakmile dovolíš lidem spatřit tvou pravou tvář – jakmile jim dovolíš objevit, kdo jsi doopravdy – dostanou tě, stejně jako dostali všechny ostatní před tebou.“

Pak si vzal slovo Anthony. „Mikeu Milazzo, zatímco v Americe ses vypracoval sám, my jsme tě přetvořili! A stejně jako tví američtí bossové měli svá pravidla, máme je i my, kromě těch, co o nich mluvil můj bratr. To první zní, že nesmíš nikdy vzít víc, než je dovoleno. Je pravda, že krev je život, a proto abys přežil, můžeš si vzít, kolik je třeba, ale nikdy nesmíš vypít muže – nebo dívku – úplně do poslední kapky! Když někoho takto zabiješ, stvoříš upíra, ale takového, který nebude ničemu rozumět, bude ignorovat pravidla a bude se ti chtít pomstít. A ze stejného důvodu nesmíš nikdy zmínit ani použít naše jméno! Nepokoušej se nám vyhýbat ani před námi utíkat; na takovou zradu nesmíš ani pomyslet. Máme své přisluhovače. Mnohem silnější než ti dva, se kterými ses vypořádal – otroky, kteří tě vystopují klidně až na konci světa, a buďto tě zlikvidují, nebo tě vrátí zpět k nám. A Mikeu, existují i jiné způsoby – mnohem bolestivější, delší – než je provrtání hlavy kulkou!“

A když se Anthony odmlčel, Francesco se na Mikea zašklebil a podíval se na něj žhnoucíma očima – znalecky přikývl, jako že se svým bratrem souhlasí, a dodal: „To ano! Existují jiné způsoby! A teď musíš jít s námi, někdo se s tebou chce setkat – něco, s čím tě chceme seznámit.“

Mike byl stále trochu zmatený a nebyl si jistý, kde se nachází. Byl v takovém stavu, že ačkoliv byl otrlý gauner, modlil se, aby to všechno byl pouze zlý sen. Nemohl však nic než uposlechnout a nechat se podpírat a vést oběma bratry napříč jeskyní k něčemu, co vypadalo jako studna. Jenomže to nebyla studna a napůl cesty k ní Mikea znovu přepadl ten pocit, že se tam cosi hýbe, vře a touží; něco v té jámě. A díky svým vylepšeným smyslům mu připadalo, že dokonce slyší hlas, který sílí a je čím dál naléhavější.

Pro mne? On je pro mne? Dívka by byla lepší, ale jsem hladový a opravdu potřebuji jíst. Za to, co jste mi dali… jsem vám opravdu vděčný, ale slíbili jste mi dívku!

A co bylo ještě horší, Francesco tomu hlasu, o kterém si Mike myslel, že je pouze přelud v jeho zmatené hlavě, odpověděl.

„Ano, otče, a taky ti ji přivedeme, ale musíš nám dát trochu času. Jako obvykle musíme překonat četné obtíže. Mimochodem, tenhle není pro tebe. Je jeden z nás. Zdá se být slibný, ale ještě mu potřebujeme vysvětlit přísná pravidla, díky nimž naše organizace funguje – a hlavně trest, který ho čeká za neuposlechnutí.“

Opravdu? ozvalo se v odpověď a znělo to značně zklamaně. Skutečně? Jeden z nás, nováček? Ale o chvíli později: Tak dobrá. Možná bych měl při této příležitosti, vystoupit, co? Och, cha-cha-cha!

Ten hlas ‚zněl‘ jako valící se pohroma, jako výbuch. A Mike si konečně uvědomil pravdu: že zatímco skutečně zněl v jeho mysli, nebyl to výplod jeho fantazie; skutečně to mluvil někdo strašlivý! A ačkoliv měl podpatky bot zaryté v podlaze jeskyně, ti dva ho neúprosně vláčeli směrem k jámě, kterou přikrývala elektrická mříž, nyní o nějakých dvacet centimetrů nadzvednutá.

A když se konečně dostali k ústí jámy, její strašný nájemník se začal soukat nahoru k nim. Mike měl už brzy poznat, jak vypadá skutečná hrůza! Zoufale se pokusil vymanit ze sevření obou bratrů, jenomže ti jej svírali tak lehce, jako by Mike byl jen malé dítě, takže se musel dívat na něco, čemu jeho oči odmítaly uvěřit, na tu bledou, pulzující masu, která se objevila na okraji jámy a škvírou mezi pažením a elektrickou mříží se snažila vystrčit jakýsi bílý pařát s chrastícími kostmi.

Mikeova otevřená ústa se ještě více rozevřela. Pod tou sutí zahlédl dvě lesklé lidské lebky a okamžitě, instinktivně věděl, komu ty kosti patřily!

„Jeden z mnoha potrestaných za neposlušnost,“ vysvětlil mu Francesco. Mike si však nebyl jistý, zda ho slyšel správně. Neboť jeho ohromená mysl byla v této chvíli zcela uzavřená a jeho chvějící se tělo odmítalo spolupráci; takže kdyby ho oba bratři nepodpírali, sesul by se na podlahu jeskyně jako prázdný pytel od brambor…

* * *

Tak se Mike Milazzo stal otrokem bratrů Francezciových, a zároveň jejich místním agentem – špionem, který měl na starosti nejenom staré sicilské mafiány, jimž kdysi říkal kápové, ale vůbec celé široké okolí – byl to pochůzkář a zvěd a také, ovšem jen velice zřídka, jen aby se ujistili, že neztratil nic ze své brutality, zastával funkci zabijáka – tedy pokud mu to některý z bratrů poručil. Nejdříve ovšem nějakou dobu několik týdnů možná měsíc – zůstal Mike s bratry a poslouchal je na slovo.

Jenomže starého psa novým kouskům nenaučíš a takové zvíře, jakým byl Mike – nejen predátor, ale i masožravec a krvelačná šelma – se nedá jen tak ochočit, a proto mu brzy začala vadit, a dokonce ho ponižovat ta hromada zákazů. Měl teď nové schopnosti, díky nimž byl prakticky neporazitelný, a přece byl uvázaný na vodítku; zuby měl ostré jako nože, jenže mu nasadili náhubek – jeho neviditelní majitelé, kteří ho zavolali, kdykoliv se jim zachtělo, a jinak pro něj byli jen pouhými stíny. Vždyť už je třeba nemusí nikdy potkat tváří v tvář! Navždy jim bude sloužit, ale nikdy se s nimi nesetká… alespoň v to může doufat!

Nakonec ho jeho povaha přemohla: jeho čistý instinkt, jak ho nazval Anthony… ve skutečnosti však instinkt, který byl všechno, jen ne čistý. A pravidla a zákazy byly rázem zapomenuty.

A následkem toho:

Mike teď seděl v autě, které na chvíli zastavil u okraje silnice, a přes holou plošinu upřeně pozoroval tmavou siluetu Le Manse Madonie, nad jejíž bránou zářily žluté lampy. Byl zde, protože ho ti dva pozvali na jeho druhou návštěvu. No, vlastně mu poručili, aby se dostavil, a on si nemohl dovolit odmítnout; a jako už mnohokrát předtím neměl žádnou přijatelnou omluvu pro věci, které spáchal.

Velice dobře si vybavoval všechno, co provedl: jak povolil uzdu svým vášním a jak vyslovil jméno, které nikdy nemělo být vyřčeno. Mike se mimoděk zachvěl jako list ve větru, třebaže jen krátce. Počkal, až se uklidní, a znovu nastartoval své auto a začal znovu šplhat nahoru po úzké, plevelem zarostlé, rozbité silnici směrem k Le Manse Madonie…

* * *

Tentokrát nemusel Mike nijak dlouho čekat; vlastně oba bratři už čekali na něj! A bez dalších průtahů se všichni posadili ke stejnému stolu jako minule. A stejně jako tenkrát tam nebyli sami: v místnosti byli přítomni otroci Francezciů, kteří se prozatím drželi ve stínech při zdi. Mike si jich však byl velice dobře vědom. Díky svým zbystřeným smyslům cítil jejich přítomnost. Neviděl je – dokonce ani svýma očima, které viděly i ve tmě, protože stejně jako on i oni byli experty na ukrývání se v temnotě – ale cítil je a slyšel jejich dech a každé zašustění jejich oděvu.

A pokud šlo o důvod přítomnosti těchto upířích bodyguardů – zejména když Mike věděl, co jsou bratři Francezciové zač, znal jejich sílu a dalo by se říci neporazitelnost – byl předmětem jeho neustále sílícího zájmu, který byl chvílemi až nesnesitelný. Možná tu byli proto, že si bratři zkrátka nechtěli špinit své štíhlé, silné ruce s někým takovým, jako je Mike. V každém případě neměl mnoho času nad tím uvažovat, protože jakmile zasedli ke stolu, Anthony začal výčtem jeho prohřešků.

„Mikeu Milazzo, vypadá to, že je jen jediná věc, kterou mohu říci na tvoji obhajobu – nepokusil ses uprchnout, když jsme tě sem zavolali! Faktem ale je, že i kdyby ses pokusil jen pomyslet na útěk, nedojel bys ani na letiště nebo do přístavu, natož abys nastoupil na loď nebo do letadla. Ne, ale ty jsi na to myslel, že ano?“

Mike přikývl, našel svůj hlas a odpověděl: „Ano – dokud jsem na zádech neucítil jejich oči, nepředstavil si sám sebe v záměrném kříži a v duchu neviděl jejich prsty na spoušti. Pak jsem si uvědomil: ne, je ze mne nemrtvé maso! Ať už je to kdokoliv, nezabijí mě, ale vezmou mne nahoru do Madonie – což znamená jediné; že jsem udělal svou poslední chybu!“ Mile si olízl suché rty a vyčistil hrdlo a v náhlém záchvatu výřečnosti pokračoval: „A teď mě poslouchejte poprvé, když jsem tu byl, ptali jste se mě, jestli můžu nějak omluvit věci, které jsem udělal, své chyby. Přiznám se, že ne. Ale tentokrát, já –“

„Mlč!“ utrhl se na něho Francesco, jehož oči žhnuly jako uhlíky v obličeji bledém vzteky. „Kdo ti dovolil mluvit? A když jsme u toho – kdo ti dovolil mluvit o nás! Nezakázali jsme ti to snad? Tak co se stalo, pane Milazzo? Jsi snad tak arogantní, že si myslíš, že se nám můžeš vzepřít? A co se týče té dívky, kterou jsi vysál – nevarovali jsme tě snad? Samozřejmě že ano! Naštěstí nejsi jediný agent, kterého zaměstnáváme, který je naším otrokem. Ne, protože my pověřujeme nejdůvěryhodnější agenty, aby hlídali ostatní! Jedna z nich hlídala i tebe: mazala za tebou stopy a likvidovala, co jsi natropil. Ta dívka, co jsi z ní udělal upíra, byla naštěstí prostitutka, a ty se občas ztrácejí. Moře kolem Sicílie je hluboké… očividně však ne dost hluboké.“

Francesco se odmlčel a místo něj pokračoval Anthony. „Mikeu, ty chceš – ty si dovoluješ nás žádat – abychom vyslechli tvé takzvané omluvy, tvé lži? Tvé lži, ano! Protože pro tohle neexistuje žádné vysvětlení, pro tvé nehorázné neuposlechnutí našich výslovných příkazů, našich pravidel! Takže teď poslouchej, a poslouchej pozorně. Tam dole pod Le Manse Madonie je jeskyně s hlubokou, temnou studnou vlastně jáma. A v té jámě –“

„Já vím! Já vím!“ vydechl Mike a přerušil Anthonyho, ještě než mohl svou výhrůžku dokončit. „Ukázali jste mi, co je v jámě. Ale prosím vás, ne… ne… opravdu ne! Já opravdu můžu vysvětlit, co… co se stalo, co se pokazilo. Máte pravdu, nedá se to omluvit. Ale měl jsem k tomu důvod, jen mě vyslechněte.“

Oba bratři se na sebe podívali, trochu se uvolnili a po dlouhé chvíli Francesco přikývl a řekl: Tak pokračuj. Pověz nám to. Sděl nám své důvody.

Mike se zhluboka nadechl, znovu si olízl rty a snažil se netvářit neomaleně a potlačit své drzé, grázlovské způsoby navzdory tomu, že se jeho strach začínal měnit ve frustrovaný vztek. A přesně tohle – jeho náladová povaha – bylo jednou z Mikeových největších slabin. Důvod, proč už tolikrát v životě narazil a proč jeho chování bylo pro bratry Francezciovy nepřijatelné! Ztratit trpělivost tady a teď by byla ta největší možná pošetilost, jenomže v něm pomalu začínaly vřít jeho upíří emoce.

Z toho důvodu se snažil uklidnit, jak nejlépe dokázal. Znovu si olízl rty, až konečně našel slova, o nichž doufal, že jsou ta pravá. „Vy… jste mě stvořili,“ začal. „Vzali jste mi, co jsem byl – věděli jste, kdo jsem – a udělali ze mě více, mnohem více. Jsem dvakrát silnější, mám dvojnásobně silnější touhy, a když mám vztek, běsním! Jenže mé touhy se najednou změnily ve vražedné. Jistě, i předtím jsem měl spoustu žen, ale nikdy jsem žádnou neušoustal a nevysál k smrti! Jenomže teď, když je ze mě to, co jsem, toužím po tom – a taky jsem to udělal! Ano, byla to děvka, která měla přede mnou spoustu mužů, ale nikdy takového, jako jsem byl já. Věřím, že se jí to líbilo! Dokonce, i když ztratila vědomí, zemřela, tak se… tak se usmívala!

Nejprve – ještě před tou dívkou a než jsem si zvykl na svou nynější podobu – mi bylo z krve zle. Tak jsem se snažil jíst svá oblíbená jídla jako obvykle. Dobrá sicilská jídla. Ale z těch mi bylo zle ještě více a já jsem hladověl. Byl jsem strašně hladový! A pak… pak jsem potkal tu dívku.“

„Ano,“ na to Anthony. „To stačí, my zbytek tvého příběhu známe. Byla to jedna z kápových dívek – patřila Mariu Stefanovi – už dříve jsi s ní něco měl. A byl jsi varován! Vlastně právě ona je jedním z důvodů, proč jsme si tě sem zavolali poprvé, protože jsme nechtěli vyvolávat žádné potíže mezi Vitem Milazzem a jeho lidmi a Stefanovou rodinou. A přece jsi za ní znovu šel a –“

„– a nádherně jsem si s ní zašukal!“ I když Mike věděl, že je to zlé, a možná právě proto, už se nedokázal déle udržet. „Takže než mi vůbec došlo, co dělám, udělal jsem jí to! Ale tohle jste ze mne udělali vy!“

„A teď nás chceš ještě obviňovat!“ utrhl se Francesco. Vstal a naklonil se přes velký stůl.

„Já vás z ničeho neobviňuji,“ odpověděl Mike. Ucítil za sebou pohyb a věděl, že se stíny začaly hýbat. „Jen to říkám jako fakt. A pokud jde o zbytek –“

„Neříkal jsem ti už, že zbytek známe?“ okřikl ho Anthony. „Našli ji ve vodě v zálivu Castellamare. Stefanovi lidé věděli, kdo to udělal; viděli tě s ní, pamatovali si tě z minula, když ses ze svých hříchů vyzpovídal svému strýci. Tentokrát ses ale zpovídat nemusel. Vydali se tě hledat – naštěstí pro ně to bylo ve dne, protože to jsou obyčejní lidé – a našli tě, jak spíš ve svém bytě v Palermu. Byl jsi nahý, mířily na tebe tři pistole, a protože venku pražilo nemilosrdné slunce, nepokusil ses o útěk, protože bys asi těžko utekl spršce jejich kulek! Takže než ti stačili uřezat koule nebo vystřelit mozek z hlavy, oznámil jsi jim, že jsi jeden z našich stvoření v Palermu! Ty sis dovolil vyslovit jméno Francezciů! A tak jediné tajemství, které sis nechal pro sebe, bylo, co jsme z tebe vytvořili! Kdyby přišli na tohle… zrovna teď bys zažíval agónii v jisté jámě!“

Pak znovu promluvil Francesco. „A protože znají naši pověst – nebo alespoň naše jméno, a bojí se ho – byli příliš zbabělí, než aby ti něco udělali, a nechali tě jít a ušetřili tvůj mizerný život. Ale měli bychom my udělat totéž? Možná ne. Protože nejen že jsi porušil pravidla a zklamal jsi nás, pane Milazzo, ale navíc jsi nás ještě shodil a způsobil nám problémy v obchodech!“

Za Mikeem se cosi pohnulo a on to vycítil. Věděl, že to jsou otroci Francezciů, a dokázal odhadnout, i kolik jich je. Cítil, jak tuhne, schoulil se uvnitř, ale nic s tím nemohl udělat. Bez svých zbraní a se dvěma Vampýry, kteří jen čekali na jeho jediný pohyb, ztratil odvahu, protože věděl, že tentokrát to nebude jako posledně.

Na druhé straně, ani nemohl jen tak sedět a čekat, co přijde! A tak se prudce zvedl.

A ve stejném okamžiku: „Hej, Mikeu,“ ozval se blízko něj hrozivý hlas. „Mám pro tebe jednu maličkost.“

Konečně se v něm probudil pud sebezáchovy – jeden z Mikeových základních instinktů. Otočil se a před sebou uviděl štíhlou postavu muže s divokýma očima a za ním další rozmazané siluety. Žádného z nich nepoznával, ale okamžitě si všiml zbraně, kterou svíral v ruce první muž. Bez váhání se vrhl kupředu, převrhl židli… a jakoby zpomaleně spatřil, jak sebou hlaveň zbraně, která na něj mířila, trhla.

Štíhlý muž se pohnul tak rychle, že vypadal téměř rozmazaně, a Mike se svalil na zem. Ještě se pokusil vstát, ale okamžitě to vzdal… po té uspávači střele, která se mu zaryla do krku, to prostě nešlo! Dokonce ani upíří krev si nedokázala poradit s látkou, která účinkovala tak rychle!

Pak se rychle setmělo a Mike cítil, jak jej stín Anthonyho táhne dolů. Zmohl se jen na mumlavé, nesrozumitelné protesty, jenomže Anthony ho rychle umlčel: „Uklidni se, Mikeu. Brzy se probereš, nemrtvý, ale budeš žít, protože my pro tebe máme práci. A pro tu se hodíš téměř ideálně…“

Pátá kapitola

Byl to jistě jeden z nejintimnějších poměrů, jedno z nejpodivnějších spojení dvou lidí, kteří se k sobě vůbec nehodili. A pro Harryho Keogha a Bonnii Jean Mirluovou to bylo jedno z nejzmatenějších a zároveň nejuspokojivějších dobrodružství v jejich životě.

Bylo to takové téměř od jejich prvního setkání – nebo spíše od první srážky – jedné noci v Londýně, kde se oba snažili polapit stejného šíleného vraha. A při té příležitosti Bonnie Jean pravděpodobně zachránila Harrymu život, a odměnou za to zachránil nekroskop B. J. před spoustou problémů; ačkoliv kdyby oba jen tušili, koho zachraňují, možná by tomu bylo naopak.

Byl to právě Harry, kdo se jako první zbláznil do jejího magneticky atraktivního kouzla, a od té chvíle byla pro něj sexuálně neodolatelná. Bylo to tím zvířetem, co v ní přebývalo, a Harry se zdráhal pochopit ironii, která za tím vším byla. Pravdou však zůstávalo, že Bonnie Jean byla sexy žena opravdu kus, jak ji kdysi kdosi před nekroskopem nazval. Vysoká, štíhlá ve svých přiléhavých šatech – avšak absolutně přirozená – a jako by věčně mladá; mohla mít klidně něco mezi dvaadvaceti a pětatřiceti. A její původ: možná Euroasiatka? Možná, podle tvaru jejích očí. Byly oválné jako mandle a téměř neznatelně zešikmené. Barvu měly světle zlatohnědou, a když se zlobila, Harrymu se zdály skoro zvířecí! Její smolně černé vlasy jí padaly na bledá ramena, avšak když se zaleskly a také v noci měly šedavý nádech. A ty její dlouhé, nekonečné nohy, které končily tam, kde se celý Harryho svět ztrácel ve sladkém snění pokaždé, když se milovali.

Ten zbytek, a byla to ta větší část – což z nekroskopova hlediska zahrnovalo její povahu, protože jí byl posedlý beze zbytku; nebylo to jen tělo Bonnie Jean, co mu učarovalo – byl stejně atraktivní. Uši, velké, ale ne příliš nápadné, jí přiléhaly těsně k hlavě a stejně jako u elfů byly špičaté a často jí vyčuhovaly z hřívy lesklých vlasů, její pršáček byl všechno, jen ne roztomilý, a její rty byly možná příliš plné, přesto však nádherně vykrojené. A nakonec její zuby: Harry si byl jistý, že ještě nikdy neviděl tak perfektní a bílé zuby, jako byly ty její.

Ty máš ale ostré zuby, Bonnie Jean! varoval ho občas nějaký vnitřní hlas, možná jeho vlastní. Abych tě lépe – pokračoval, dokud jej jiný hlas, hlas B. J. nebo jeho vzpomínky na ni, rázně neuťal.

„Ale ne! Nezačínej s tím, drahoušku. To není zrovna bezpečné místo… to vůbec není bezpečné místo.“

To byla součást její moci nad ním, přestože se mu zároveň plně oddala, neschopná porozumět fascinaci, kterou cítila v Harryho přítomnosti. Koneckonců byl to přece jen obyčejný muž, ne? Jestli není víc než to. Nebo snad bylo možné, že je něčím víc? Když se na něho podívala, na to, jak vypadá, musela o tom přemýšlet, o všech skutečnostech v bývalém životě toho tajemného muže, toho cizince, který se stal jejím milencem.

Harry měl statnou postavu, ale měl daleko do svalnatce. Nebyl pohledný, nebo možná jen trošičku, a jeho rysy nebyly vlastně – kromě občasného kyselého výrazu a sarkastického zkřivení horního rtu – ničím výjimečné; což však nebyla tak docela pravda. Ta výjimečnost spočívala v Harryho očích: medově hnědé, neuvěřitelně inteligentní a zkušené, a současně paradoxně velice nevinné.

Nebo snad byla Harryho zdánlivá nevinnost také jakási fasáda, která zakrývala to, co se skrývalo pod ní? Pokud šlo o jeho minulost: B. J. se ho na to už ptala; tedy každopádně na něco z ní. Vlastně se ho ani ptát nepotřebovala. Jen nakousla otázku zmizení jeho ženy a dítěte, a on jí pověděl všechno, nebo skoro všechno. Vždycky však zůstalo cosi, co jí tajil, nechával si to pro sebe navzdory kouzlu poslušnosti – jejich posthypnotických příkazů – které uložila do nejhlubších zákoutí jeho podvědomé nebo polovědomé mysli.

Harry se také zmínil o několika vlivných přátelích v Londýně: byli to členové tajné bezpečnostní organizace, se kterou byl kdysi ve spojení. Ale jakkoliv se B. J. snažila dozvědět víc, Harry se o nich zmínil jen letmo a potom rychle změnil téma. Jeho loajalita byla samozřejmě na prvním místě; jakýsi hluboce zakořeněný smysl pro morální integritu – přísaha, kterou dal a kterou nehodlal porušit – způsoboval, že se tématu vždy vyhnul nebo ho zamlžil a nedovolil B. J., aby se dozvěděla víc. Bylo to frustrující, avšak B. J. zároveň obdivovala jeho houževnatost a zásadovost. Před Bonnií Jean Mirluovou jen tak někdo svá dokonce i nejvnitřnější tajemství neskryl! Jestliže dokázal být její drahoušek tak věrný jakési staré přísaze, smlouvě, sentimentu nebo spolku z dávných let, jak asi dokáže být věrný dívce, ženě, dítěti měsíce, se kterým si lehá každý večer do postele?

A proto si byla jistá, protože pochyby tu byly vyloučené, že jeho láska nebo snad spíš touha po ní je skutečně ryzí nemluvě o její vlastní. A B. J. opravdu cítila, že Harryho city k ní mohou přetrvat věky; tedy dokud bude on naživu. A pokud šlo o její náklonnost k němu: pokud se jednalo o pouhou náklonnost… no, to bylo něco úplně jiného. Neboť B. J. měla jisté závazky, jejichž síla s lety neslábla. Nebo možná ano. Ona totiž věděla, že až přijde čas, bude muset Harryho opustit, nebo by alespoň měla – a to ji velice znepokojovalo. A přestože v minulosti měla spoustu mužů (a že její pán tam nahoře o tom věděl a akceptoval to), tentokrát se Bonnie Jean cítila provinile…

Přesně tohle se jí honilo hlavou, když se podívala na Harryho, kterému se zrovna zachvěla víčka a zrychlil se mu dech. Dole v baru pracovaly Bonniiny dívky a ona ležela tady nahoře, nahá, v posteli se svým milencem a zamýšlela se nad jeho podivnou povahou. Jaká v tom byla ironie! Když její vlastní povaha byla všechno, jen ne obyčejná! Bonnie Jean se naklonila k Harrymu, aby políbila jeho krk, a z hrdla se jí vydralo jemné zavrnění nebo spíše zavrčení… ale byl to jen polibek, nikdy ne kousnutí. Ne, protože by jeho krev mohla být stejně sladká jako samotný Harry a to by nebylo dobře. Nebyla si totiž jistá, jestli by jí dokázala odolat.

Harryho víčka se opět pohnula a zamumlal: „Ano? Cože?“ převalil se na bok obličejem k ní. Bonnie Jean vstala z postele a začala se oblékat tak rychle a tiše, jak jen dokázala. Harry už spal od té doby, co se pomilovali, téměř dvě hodiny; jenomže B. J. si byla vědoma jeho bezmezné energie, a tak nechtěla, aby se probudil a viděl ji nahou. Alespoň ne teď.

Bylo jí horko, cítila se zmatená; měla dole práci, musela se postarat o děvčata a uspořádat si své provinilé, vzpurné myšlenky. A dobře věděla, že to nedokáže, když se na ni dívají jeho oči a drží ji v náručí.

Hm! A neměla být náhodou ona ta velká svůdnice?

Harry zívl, protáhl se, opřel se o lokty a řekl: „Uf. B. J.? Kam jdeš?“

„Tam, kde na mě čeká práce,“ odpověděla mu. „Dolů, drahoušku. Je pozdě, jo, ale do půlnoci zbývají ještě dvě hodiny, a já musím udělat svou práci. Zůstaň tady, jestli chceš, nebo pojď dolů a něco si spolu dáme. Jen tě prosím o jednu věc; v baru budou naši stálí zákazníci a ty nesmíš dát najevo, že jsme –“

„Milenci?“ dokončil Harry větu za ni a pokračoval: „Aby si každý z nich dál myslel, že má šanci, co?“

„Něco v tom smyslu, ano,“ přikývla. „Ale žádnou nemají.“

„Obléknu se a přijdu dolů,“ řekl a přehodil nohy z postele. „Ale pivo si nedám. Možná spíš skleničku toho tvého vína, pokud nějaké v baru máš?“

B. J. se usmála a přikývla. Byla tam celá láhev jejího vína, ano – ukrytá před zraky zákazníků, ale v dosahu. Jedna sklenička, a půjde znovu do postele – tentokrát se vyspat. A pak, až B. J. zavře bar, může si popovídat se svými děvčaty, se smečkou dětí měsíce, pěkně v soukromí, aby jim připomněla, jaká nebezpečí na ně tam venku v ulicích za nocí číhají a varovala je před… před čím, to vlastně nevěděla, zatím ne. Ale něco se chystalo, tím si byla jistá. Bylo to v nočním vzduchu a B. J. to věděla i podle toho, co jí dvě z jejích dívek sdělily.

A jako by to vyřkla nahlas, objevil se Harry a prohlásil: „Bonnie Jean, vlastně jsem přišel dříve, protože jsi mi říkala, že máš tady v Edinburghu nějaký problém – ale ještě jsme o tom nemluvili. Máš pět minut, abychom se posadili a promluvili si o tom, co tě trápí.“

V půli cesty do svého pokoje se nad tím na chvíli zamyslela a pomyslela si: Vlastně, proč ne? Vždyť Harryho mysl bude po tom vínu zamlžená, příliš otupělá. A zítra, až bude bílý den, si už nemusí pamatovat, o čem mluvili; její slova se mu vykouří z hlavy a nebudou dávat smysl. Tohle všechno umělo její víno.

Bonniino víno: působilo jako návyková uspávači látka a občas ho využívala jako podpůrný prostředek ke svým hypnotickým schopnostem.

Jeho recept byl starý už v dobách, kdy se ostatní vědy teprve rodily, a dokonce i alchymie byla teprve v plenkách.

B. J. nevěděla, jaké jsou jeho ingredience, ale věděla něco o jejich původu, kde se vyskytují v dnešní době, jak je vypěstovat a jak ještě zesílit jejich účinek. Některé z bylin a pryskyřic pocházely z řeckých ostrovů – a také z Bulharska a okolí a kdysi dávno je dováželi z Dálného východu Hunové v podobě vzácných balzámů a léčiv. Ale to bylo celá staletí před tím, než se lidé naučili, jak taková léčiva vyrábět synteticky. Toto víno bylo známo v Manchurii a Sinkiangu a také jej používali uctívači čarodějného červa z pouště Taklamakan a později i arabští alchymisté ve ztraceném městě sloupů Irem. Ve čtrnáctém století jej používali Bulhaři – kteří byli jak zdatnými chemiky, tak i vinaři – a také Srbové a osmanští Turci, aby zahnali mor, který také přišel z východu.

Poté se jeho tajemství lidem ztratilo ve změti událostí neklidného světa. Pro lidi bylo ztraceno, ne však pro pána B. J. on si všechny tyto věci pamatoval odpradávna – a od něj je znala i Bonnie Jean, které za ta léta její psí vládce prozradil mnohá tajemství esoteriky a zapomenutých věcí…

„No?“ zeptal se Harry, zatímco se oblékal. „Máš nějaký problém, nebo ne? Někdo tě snad otravuje v baru – jako tenkrát Velký Jimmy: ten žárlivý šašek, kterému ses tak líbila, a když zjistil, že tě mít nemůže, tak si vyléval zlost na mně? Vlastně se o to spíš pokusil. Bez takových se přece obejdeme. Obyčejný pouliční rváč, surovec a nebezpečný chlap. Určitě ne jeden z těch tvých příjemných chlápků, nebo se mýlím?“

„Ne,“ odpověděla B. J. „Ale ty jsi mě překvapil! Byl dvakrát těžší než ty a velký jako gorila, a přece sis s ním poradil, jako by to bylo malé dítě!“ Harry si opět všiml, že se z jejího hlasu vytratil ten skotský přízvuk.

„Byla to otázka kdo s koho,“ odpověděl Harry a pokrčil rameny. „No a já jsem byl ten šťastnější.“ Ve skutečnosti ale věděl, že štěstí s tím nemá nic společného. Prostě si na pomoc zavolal jednoho mrtvého přítele – bývalého armádního instruktora tělesné výchovy, experta na různá bojová umění – aby mu pomohl a půjčil své know-how a Harry se mohl vypořádat s tím hromotlukem. Bonnie Jean o tom samozřejmě neměla ani potuchy; věřila jen tomu, co viděla na vlastní oči.

„Ne, nebyl jsi ten šťastnější,“ namítla. „Jsi zatraceně dobrý, Harry, a ty to víš! Každopádně jsem ráda, že konečně někdo nakopal Velkému Jimmymu jeho… i když totéž nemůžu tvrdit o nábytku v baru!“

Harry se zamračil. „Víš, klidně bych vsadil cokoliv, že se vrátí. Že si na mě jedné noci počká. A přece to neudělal.“

No, to není tak úplně pravda! pomyslela si B. J. a posadila se vedle něj na postel, zatímco si Harry zapínal košili. Důvodem, proč už se nevrátil, Harry Keoghu, je to, že jsme toho velkého hajzla jedné noci společně s mými dívkami vysály do poslední kapky, zatímco jsi byl pryč! A nahlas řekla: „S ním si nedělej starosti. Slyšela jsem, že se Velký Jimmy odstěhoval z města do Dunbaru nebo kamsi na pobřeží. A je dobře, že se nevrátil, jinak by už v baru nezbyl žádný nábytek!“

Harry se naklonil k B. J., ale ona se od něj odtáhla se slovy: „Počkej chvilku! Na něco ses mě ptal – chtěl jsi vědět o tom problému – takže bych ti o tom ráda něco pověděla, pokud vydržíš být chvíli v klidu! Lež a poslouchej mě… drahoušku!“ A to drahoušku řekla tak neodolatelným tónem, že byl nekroskop v tu ránu poddajnější než teplý vosk. Jenomže Bonnie Jean jej chytila za ramena, položila na polštář a pokračovala.

„Dobrá,“ řekla tlumeným, zastřeným hlasem, který však v žádném případě nezněl svůdně. Teď mě poslouchej! Natáhla ruku a ztlumila světlo lampy u postele a v tom zlatavém světle byly její oči ještě více zkosené, téměř trojúhelníkovité jako oči zvířete a absolutně neodolatelné.

„Harry, teď je měsíc ve své první čtvrti,“ začala své vyprávění a zároveň posílila své posthypnotické příkazy, které se uhnízdily hluboko v nekroskopově mysli zapomenuté nebo hluboko ukryté, avšak připravené okamžitě vyplout na povrch, kdykoliv je potřebovala. „Měsíc dorůstá, Harry,“ pokračovala B. J., „což znamená, že úplněk nastane až za šestnáct dní. A proč je to tak důležité? No, víš, já nejsem to, co bys nazval křehkou ženou, přece jsem však nejzranitelnější, právě když měsíc dorůstá. Normálně bych tě do toho nezatahovala a poradila bych si s tím sama; jenomže tentokrát tuším, že nám hrozí velké nebezpečí – které se vymyká normálu – a já cítím, že se blíží a stahuje se nad námi.

Víš, tohle není nebezpečí typu Velký Jimmy, Harry. Vlastně bych se raději utkala s deseti takovými než s tímhle, ať už je to cokoliv! A to je ten problém, protože já nevím, co to je – ale tuším.

Chci, aby sis pamatoval pár věcí, které jsem ti už dříve říkala. Nejsou na povrchu tvé mysli, ale kdesi hluboko uvnitř. V nadcházejících dnech buď opatrný a pozorně sleduj dění kolem sebe, protože se obávám, že toto nebezpečí nehrozí jen mým dívkám, ale hlavně mně a mému pánovi v horách na severu. Ale jelikož jsme my dva spolu – přestože nejsi členem smečky – ať už nebezpečí přijde odkudkoliv, nejdříve ucítí potřebu utkat se s tebou a pak teprve se mnou a mými lidmi. Rozumíš tomu? Odpověz mi.“

Harry trochu nadzvedl hlavu spočívající na polštáři, přikývl a znovu ulehl. S očima nepřítomně upřenýma na B. J. řekl: „Ty si myslíš, že si pro tebe někdo přijde, a já se mu mám postavit do cesty a vystavit se nebezpečí?“

„Přesně tak!“ odpověděla. „A pokud se hodně nemýlím v tom, co víc než jen tuším, nebude to nebezpečí mít lidskou podobu. Bude to temná bytost, Harry, z temných časů. Dovol, abych ti připomněla:

Můj pán má ve světě mocné nepřátele. Nenávidí ho, protože je jiný než oni; jeho povaha není stejná jako jejich. Já jsem méně než on – stejně jako jsou moje dívky méně než já – a přesto jeho nepřátelé nenávidí i nás. Vědí, že beze mě, dítěte měsíce, které přísahalo, že svého pána tam nahoře bude chránit, bude značně oslaben a stane se tak pro ně snadnou kořistí. A teď se obávám, že jeden nebo i více z jejich agentů už jsou zde, v Edinburghu.

A proč si to myslím:

V několika posledních dnech, možná týden, byly dvě z mých dívek sledovány jakousi záhadnou osobou. Pokaždé to bylo v noci, když šly do práce v baru. Napoprvé se od nich ten pronásledovatel držel dál, obličej skrytý v límci kabátu, schovával se ve stínech budov. Když se Zahanine, moje černá dívka, otočila u dveří baru, rychle se vytratil; obrátil se a zmizel v uličkách. Byl naprosto tichý – jako přízrak, stín – a ještě něco na něm bylo neobvyklého: vyzařovalo z něj takové zlo, že Zahanine cítila chlad, který z něj čišel. To setkání bylo tak děsivé, že když vešla do baru, viděla jsem, jak se celá chvěje! Ty přece víš, Harry, že se ani já, ani moje dívky nenecháme snadno zastrašit, a pokud ano, máme k tomu obvykle velice dobrý – nebo velmi špatný – důvod.

To bylo poprvé a možná to byl jen útok na Zahaniny nervy – ví se o ní, že občas bývá trochu plachá – ale rozeznělo to alarm. Ale abych byla upřímná, my Zahaninu slabost známe, a tak nás to nijak neznepokojilo, jen jsme začaly být trochu obezřetnější, víc ve střehu. Což bylo jen dobře, protože ten druhý incident byl mnohem hrůznější.

Stalo se to mé nejmladší, Kate, která žije asi kilometr od baru a občas chodí pěšky i za těch nejtmavších nocí. A proč by ne? Vždyť noc je její živel stejně jako můj. Její obvyklá trasa však vede skrze bludiště těch nejužších a nejčernějších uliček města. Už jsou to tři dny, co šla touto cestou, a na posledních pár stech metrech si uvědomila tiché kroky kdesi za sebou – a ty kroky se přibližovaly!

Posloucháš, Harry?“ B. J. si prohlížela jeho nepřítomný obličej a skelné oči. „Rozumíš tomu, co ti říkám?“

Nekroskop opět zvedl hlavu, přikývl a řekl: „Ano, rozumím. Asi ji někdo sledoval.“

„Hm!“ odfrkla si B. J. „Žádné ‚asi‘, drahoušku, určitě ji sledoval! Ale nech mě to dopovědět.

Kate vyšla z úzké uličky na silnici jen několik metrů od baru. Ohlédla se a zjistila, že její pronásledovatel je už velice blízko: byl to muž celý v černém a vypadal stejně jako ten, kterého popisovala Zahanine. Jenomže Kate je jedna z nejodvážnějších, přestože je tak mladá! A tak se postavila do výklenku dveří a čekala. Protože pokud byl ten člověk jen obyčejný muž možná zvrhlík, ale jinak normální člověk, který chtěl využít své příležitosti a máknout si na ženu, nebo možná i něco víc pak by si s ním Kate hravě poradila. Když chlapovi ztvrdne penis, není nic účinnějšího než kopanec do rozkroku, aby mu zase rychle změknul. A taky nezapomínej, že Kate je měsíční dítě a má sílu měsíčního dítěte. Neměla strach, který cítila Zahanine, a většině mužů by se dokázala ubránit, to mi věř. Takže zpátky k tomu muži:

Přestože byla teplá noc, měl na sobě dlouhý černý kabát zapnutý až ke krku s límcem zvednutým nahoru. Když přišel až ke Kate, popadl ji a strčil hlouběji do stínu vchodu do domu. Kate byla překvapena jeho rychlostí a surovostí, avšak přesto s ním začala zápasit, a tak ho na chvíli dostala ven pod světla lamp. Nato se ještě více rozzlobil a popadl ji za hrdlo; jeho stisk a síla byly tak velké, že okamžitě pochopila, že tohle není obyčejný muž! Byl to snad nějaký šílenec? No, možná.

Kate se zadívala na oblohu ve snaze nasát sílu ze svého vládce, měsíce, jenomže na obloze tou dobou svítil jen úzký, bledý srpek. V panice se drápy zaryla do útočníka – a uviděla jeho oči, které svítily jako světla lamp! A navíc se prý zřejmě pokoušel do ní zakousnout! Takhle nám to popisovala, to byly její pocity: že to… to zvíře se pokoušelo zakousnout se zuby do jejího krku!

Jenže aby to mohl udělat, musel nejdříve pustit její hrdlo, které držel tak pevně, že se Kate dotýkala chodníku jen špičkami bot. A když ji pustil a její nohy se opět dotkly země, mohla ho konečně kopnout. Byl to kopanec, který by ochromil každého normálního muže, vlastně ho měl poslat k zemi. Jenomže on jen zasténal a zase se po ní sápal.

V tu chvíli zaplavily ulici světla auta. Byla to policejní hlídka: hlídají i tuhle čtvrť, třebaže ne příliš často. Útočník byl překvapen. Pustil ji, potichu zaklel a přeběhl přes silnici do úzké uličky, kam policejní auto nemohlo.

Hlídka zastavila a z vozu vylezl strážník, aby se Kate zeptal, jestli je v pořádku a kdo byl ten muž, co právě utekl. Zalhala. Řekla, že ten útočník po ní chtěl peníze a že je jen trochu otřesená, jinak ale v pořádku. Ukázala směrem k baru a řekla, že je na cestě do práce a že tam už bude v bezpečí. Že toho útočníka nikdy neviděla a že se to všechno semlelo tak rychle, že si vůbec nepamatuje, jak vypadal. No, alespoň tohle byla víceméně pravda, ale ten zbytek – jak popsat tu zkušenost? Co měla říct, aby nemusela odpovídat na další otázky?

Rozumíš mi, Harry?“ B. J. se opět odmlčela. „Kate na sebe nechtěla poutat pozornost, a už vůbec ne na mě a ostatní dívky! A teď mi pověz – tušíš, kdo byl nebo mohl být ten útočník? Odpověz mi.“

Nekroskop odpověděl téměř bez váhání: „Mohl to být upír,“ řekl, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě. Hluboko v jeho podvědomé mysli cosi vyvolalo vzpomínku na pláž a jeho otravnou, téměř až posedlou myšlenku na upíry – jejich mnohé podoby, od spousty parazitických živočichů žijících v přírodě, až po pololidské zrůdy, se kterými už měl tolik co do činění. Byla to tedy nějaká zlá předtucha? Možná vedlejší účinek nyní už mrtvé schopnosti Aleka Kylea – věštění ze snů? Poslední pozůstatek jeho talentu, jako ozvěna ztrácející se v prázdné ulitě. Stále přežívající v mozkových závitech, ve kterých nyní sídlila Harryho metafyzická mysl?

Bylo to snad tušení toho, co má brzy přijít… nebo spíše něčeho, co už je zde?

Byl to jen záblesk myšlenky, slabé a pomíjející. Jen mihnutí v nejhlubších zákoutích Harryho mysli, něco, co se hned zase vytratilo, když Bonnie Jean potvrdila, co právě řekl.

„Ano! Upír! Agent nepřátel mého pána. Nemohlo to být nic jiného! A dnešní ranní noviny to zřejmě potvrdily. Nějaká ubohá žena – prostitutka nebo alespoň její pozůstatky – byla nalezena včera v noci v hořících troskách jejího zdemolovaného bytu ve vykřičené čtvrti. Měla uřezanou hlavu a k jejímu spálení byla použita nějaká hořlavina! Co si o tom myslíš? Odpověz mi.“

Jakoby absolutně nezaujatý a duchem nepřítomný odpověděl: „Není divu, že jsi byla tak znepokojená, když jsi mi volala.“

B. J. se zamračila a pootevřela ústa. Očekávala, žádala nějakou odpověď, ale takovou ne. Hmm, tenhle Harry Keogh byl tvrdý oříšek. Přestože byl zhypnotizovaný, jeho mysl stále částečně vnímala. A nebylo to poprvé, kdy si toho všimla.

„Ano, byla jsem znepokojená,“ přisvědčila. „Kvůli svým dívkám, kvůli sobě a také kvůli tobě. Ano, já vím, že se o sebe dokážeš dobře postarat – drahoušku“ (opět, ještě důrazněji; ale při jednání s takovouto myslí bylo určitě prozíravé občas zesílit svou kontrolu nad ním). A když to udělala, pokračovala: „Ano, já vím, že jsi rychlý a silný a chytrý; někdy si myslím, že jsi až příliš chytrý!“ A znovu se zamračila. „Prostě jsem nechtěla, abys sem přišel nepřipravený a střetl se s něčím takovým. Vidíš, tak moc mi na tobě záleží.“

Najednou jí došlo, jak moc jsou ta slova pravdivá. A vzápětí si uvědomila, že ztrácí soustředění, a nahlas se podivila: „Ale jak moc záleží tobě na mně? Odpověz mi, Harry.“

„Záleží mi na tobě víc, než mi kdy záleželo na komkoliv jiném,“ odpověděl nekroskop bez váhání. „Tak moc mi na tobě záleží.“

B. J. se usmála. „A co tvoje Brenda? Odpověz mi.“

„Miloval jsem ji… myslím,“ odpověděl, přičemž měl stále ten absolutně uvolněný, hypnotizovaný výraz, který nevykazoval žádné známky emocí. „Jenomže už je to dlouho, co odešla, a já ji nemůžu najít.“

„A bolí tě to?“ B. J. se teď tvářila velice zaujatě. „Jak moc se tě to emocionálně dotýká? Pověz mi to.“

„Ne, už mě to nebolí,“ odpověděl Harry. „Ale rozčiluje mě to – protože nevím, kde jsou, Brenda a ten malý chlapec, a jestli jsou v pořádku.“

„Takže nemiluješ nikoho jiného než mě?“ B. J. se konečně nechala obměkčit. Její vážný problém, který chtěla s Harrym prodebatovat, už najednou nebyl vůbec vážný. Vlastně byl – samozřejmě že ano! – ale stejně tak vážný byl i její vztah s Harrym.

„Nikoho jiného,“ odpověděl. „Jen tebe… teď.“

„Ano?“ A B. J. se opět zamračila. „Jen mě… teď? Byla v tvém životě kromě Brendy ještě jiná žena?“

„Před Brendou ano – a pak.“

B. J. najednou ucítila, jak se jí po těle rozlévá horko; cítila, jak její koncentrace polevuje. „Nikdy ses o tom nezmínil! Kdo to byl, nebo ještě pořád je, koho tak strašně miluješ? Kdo je ta žena?“

„Moje matka,“ odpověděl Harry. „Moje máma. Je mrtvá, víš?“

Bonnie Jean se teď cítila velice hloupě. Zhluboka si oddechla a teprve pak pokračovala: „Ano, já vím. To jsi mi už říkal. A ty si na ni stále pamatuješ a miluješ ji i po těch letech?“

„Samozřejmě… protože ona miluje mne.“

Ach, ta lidská víra! pomyslela si Bonnie Jean. Vzpomíná na svou matku v nebi. Věří tomu, že se na něj dívá a že jej stále miluje! Samozřejmě nemohla tušit pravdu a Harry ji nemohl zasvětit; řekl jí jen to, co by řekl komukoliv jinému.

Pak nastal čas tuhle hru ukončit.

„Harry, můj drahoušku,“ řekla. „Chci, aby sis pamatoval všechno, co jsem ti říkala o tom nebezpečí, které nám všem hrozí. Nejen na povrchu své mysli, ale hluboko v ní. Uděláš to pro mě?“ Byla to více prosba než rozkaz nebo otázka.

A nekroskop odpověděl: „Ano, budu si to v hloubi své mysli pamatovat.“

B. J. se konečně cítila spokojená. Usmála se… pak našpulila rty, přikývla a ještě dodala. „Harry, očekávám, že zůstaneš ve střehu a budeš nás bránit, ale ne tak, aby ses sám vystavoval nebezpečí. Rozumíš mi dobře?“

Nějakou dobu bylo ticho; a pak, což se stávalo v Bonniině přítomnosti velice zřídka, a možná dokonce poprvé, se mu na čele objevila vráska a on se zamračil! Zdálo se, že dokonce i když byl hypnotizován, cítil se zmatený, znepokojený.

„Jak vás mám bránit a zároveň se vyhýbat nebezpečí?“ otázal se. „Co když se setkám tváří v tvář s upírem?“

Ach! B. J. pochopila svou chybu. Vyřkla zřejmě instrukce, které si protiřečily; tedy alespoň v pojetí Harryho myšlení. Takže se musela opravit. „Ne, Harry! Jen jsem chtěla říct, abys na sebe dával pozor, jak nejlépe to půjde. Pochopil jsi mě?“

Z nekroskopova výrazu se vytratil ten zádumčivý výraz a on odpověděl: „Ano.“

„Dobrá tedy,“ přikývla B. J. a odsedla si od něj. „Teď se můžeš zvednout – zamrkat a zívnout si – protáhni se a probuď se. A možná mě můžeš políbit, než se vrátím zpátky do baru. A taky bys mohl trochu uklidit, než tam půjdeš ty. Začni teď, Harry.“

Harry začal samozřejmě dělat všechno, co mu přikázala; ale ještě před tím, než se B. J. odebrala dolů do baru, zazvonil její telefon a ona se pustila do dlouhé, rozzlobené hádky, vlastně série výčitek s jedním z dodavatelů, který se snažil omluvit za pozdní dodávku vín a alkoholických nápojů.

A tak to byl Harry, kdo odešel do baru jako první…

* * *

Harry poseděl chvíli v baru nad malým pivem a mezitím si stihl přečíst noviny a poklábosit s jednou z dívek – vlastně to byla právě Kate – a zrovna se zvedal, že se půjde projít večerním Edinburghem, když konečně přišla dolů i B.}. Zeptala se ho, co dělá, a on jí odpověděl, že se jde trochu nadýchat čerstvého večerního vzduchu a že se vrátí tak za dvě hodinky.

Zaskočilo ji to, a tak se k němu naklonila blíž a zašeptala: „Cože to jdeš dělat? Procházet se ulicemi, které jsou tak špatně osvětlené?“ Pak zavrtěla hlavou: „To není dobrý nápad, Harry!“

Zvedl obočí a chvíli se tvářil překvapeně; B. J. se jen snažila nemračit se, když si pomyslela: Hraje mi tu divadlo nebo co? Ale on jí jenom řekl: „Jestli si dobře vzpomínám, B. J v Londýně byly ulice také špatně osvětleny. Změnilo se snad něco? Podle mne ne.“

B. J. měla nutkání mu připomenout, jak mu tenkrát zachránila život, ale neudělala to: „Protiřečíš si, Harry! Copak jsem tě právě neviděla popíjet pivíčko, když jsi mi řekl, že by sis raději dal skleničku mého vína? To tě žízeň tak rychle opustila? A i kdyby, pořád ti bude líp tady v baru. V tuhle noční dobu se v ulicích pohybuje spousta divných lidí!“

Nekroskop se ušklíbl a pomyslel si: Aha, zase ten její falešný skotský způsob mluvy! Bylo mu jasné, že ho používá hlavně kvůli zákazníkům v baru. A důvodem, proč B. J. šeptala, bylo, že nechtěla, aby se titíž zákazníci divili, proč se strachuje o toho zatracenýho anglána, co se kolem ní v poslední době ometá v baru až příliš často.

A stejně bylo hezké vědět, že o něj má starost.

„Hej, už jsem velký kluk, Bonnie Jean,“ řekl jí. „To ty ale přece víš, ne? Ale slibuju ti, že nebudu mluvit s cizími lidmi, dobře?“

Pak zamířil k východu, jako by tím bylo všechno vyřízeno, a ani B. J. nijak dál neprotestovala. Ale když odešel, vzala si stranou Kate a zeptala se jí, o čem spolu hovořili.

„Ale, jen o uličkách tady ve městě,“ odpověděla Kate, nevinnost sama. „O mém malém bytě a o tom, kudy se tam dostane; tedy já už tam v žádným případě nepůjdu! Ne, od teďka si budu brát taxíka tam i zpátky! Ale on říkal, že se rád prochází ulicemi – je to blázen!“ A pak si vzpomněla na Bonniinu náklonnost k němu: „Ehm – ale fakt sympatický blázen. Řekla jsem mu, ať se staví na benzínce nebo v trafice a vezme si mapu města. To by mělo pomoct uspokojit jeho zvědavost, že?“

B. J. přikývla. „Jo, myslím, že ano.“ Ale kdesi uvnitř cítila, že Harryho zvědavost žádná mapa neuspokojí.

Což bylo konečně v pořádku – dokud si bude pamatovat, že si má dávat pozor, jak nejlépe bude moci. B. J. mu nemohla upřít, že s tou jedinou výjimkou v Londýně se o sebe Harry dokázal velice dobře postarat, a taky o všechno ostatní. Až zatraceně dobrý na obyčejného člověka…

Jo.

Šestá kapitola

Bylo 22:30 a prastaré ulice a historické budovy Edinburghu už dávno zahalila rouška tmy. Poslední paprsky zapadajícího slunce propůjčovaly nízkým horám na západě rychle blednoucí zlatavou barvu a zároveň zvýrazňovaly siluetu Castle-on-the-Rock, tyčícího se proti sametově černému nebi posetému hvězdami.

Nastala noc, a to byl čas upíra Mikea Milazza. Když vstal z postele ve svém ušmudlaném pokoji, kde přetrpěl ty nekonečně se vlekoucí hodiny denního světla ve strachu z toho žlutého prokletí a nenávisti k té stvůře sálající svými paprsky na vnější zdi budovy – vlastně už pouhé vědomí, že tam ty paprsky jsou, jejich blízkost, když ho od nich dělilo jen nějakých třicet centimetrů křehké cihlové zdi, mu naháněly husí kůži, a teprve když přešel k malému oknu v pokoji, přivřel oči, přikrčil se a opatrně odhrnul roh zatuchlé záclony, aby nakoukl přes mouchami pokálený rám okna, jestli už je venku noc a jestli ucítí něco z jejího uklidňujícího chladu… teprve tehdy se Mike cítil opravdu bezpečně a mohl volně dýchat –

Alespoň do úsvitu, než znovu vyjde slunce…

Nebylo tomu tak vždycky. Na Sicílii, kde to znal, měl poté, co mu ti zatracení parchanti Francezciové vysáli krev a on se začal měnit, alespoň trochu času si na tu změnu a nebezpečí s ní spojené zvyknout. Ale když na rozkaz bratrů navštívil Bulharsko a setkal se tam s Chemikem, který byl jedním z jejich agentů, riziko nejen vzrostlo, ale změnilo se v bezprostřední ohrožení. Takže i po deseti dnech, které zde strávil, byl pro něj Edinburgh stále úplně cizím a neznámým městem, a přitom práce, kterou tady měl vykonat, byla dost riskantní už sama o sobě i bez téhle komplikace.

Zatímco se oblékal, nepřestával se dívat z okna do noci a při tom klít a proklínat svůj osud – ale ze všeho nejvíce bratry Francezciovy za to, že z něj udělali svého otroka. Mikeovy myšlenky byly plné jedu, když si vzpomněl na události, které k tomu vedly: na svůj trest, důvod, proč byl zde. Pouhé myšlenky však nikdy nemohly být tak smrtelně jedovaté jako upíří bratři z Le Manse Madonie – a ostatně ani tak zrůdné jako ten muž, za kterým ho poslali do Bulharska…

Mike si vzpomněl, jak se probral z mrákot ve sklepení pod Le Manse Madonie; jak se probudil z toho drogového opojení a zjistil, že je připoutaný řetězy u vlhké, zatuchlé zdi. A navzdory tomu, jak se v těch prvních okamžicích, kdy se mu navrátilo vědomí, cítil celý bolavý a polámaný, jeho první reakcí, než mu došlo, v jaké je situaci, byla úleva – úleva, že je stále ještě naživu!

Jeho bolestné zmítání rozřinčelo řetězy pout, takže se po chvíli objevil jeden ze sluhů bratrů Francezciových. Když viděl, že je Mike vzhůru, mlčky kývl hlavou a znovu zmizel ve tmě, aby se na něj po chvíli přišli podívat oni.

Mikeovi, který byl jen napůl při smyslech, se v hlavě honily zmatené myšlenky. Jeho jedinou emocí byla úleva, že ještě stále existuje, třebaže to byla existence dosti pochybná, jak měl zjistit později. Takže když na něj Anthony promluvil, Mike měl pocit, že ten staletími netknutý, zdánlivě ‚mladý‘ upír snad čte jeho mysl.

„Ale copak je to? Je to snad strach, hrůza, co vidím ve tvých očích, Mikeu? Pročpak to, ptám se tě? Copak jsem ti neříkal, že pro tebe máme práci, úkol, pro který jsi byl stvořen? Ale možná jsem se mýlil. Možná nejsi ten, za kterého jsme tě považovali, možná se pro tu práci nehodíš! Vždyť jsi tady, slabý, svázaný v poutech a tak… vyděšený?“

A Francesco se přidal. „A jsi vyděšený oprávněně, pane Milazzo! Kolik varování jsi čekal? Věděl jsi, kdo jsme a co jsme – a co si přechováváme a živíme v jámě hluboko pod Le Manse Madonie – a přestože jsi nebo bys měl být jedním z našich, jedním z otroků bratrů Francezciových, pořád ses choval neodpustitelně!“

Anthony se přiblížil, přimhouřil své žhnoucí žluté oči, naklonil hlavu na stranu a jakoby fascinovaně si Mikea spoutaného v řetězech prohlížel, až nakonec přikývl. „Ano, můj bratr má pravdu: naprosto neodpustitelné chování! A k tomu ještě přímo zde, v našem domě! Pokusil ses o druhý útok na několik z našich nejlepších mužů! Buď jsi tak neuvěřitelně statečný, nebo neskutečně hloupý! Protože na rozdíl od tebe se my ze svých chyb dokážeme poučit.“

Mike konečně našel hlas, který však zazněl z jeho vyschlého hrdla jako přidušené skřehotání: „Já jsem myslel… myslel, že už jsem stejně mrtvý muž. A připadalo mi… připadalo mi, že jsem neměl jinou volbu než bojovat. Tak jsem bojoval, nebo jsem se o to alespoň pokusil.“

„Ano, jenže potom jsme ani my neměli na výběr!“ zavrčel Francesco. „Museli jsme tě zneškodnit. Vlastně jsme měli na výběr: mohli jsme tě na místě zabít a hodit do jámy… nebo tě nezabít a hodit tě tam tak jako tak! Což by nakonec vyšlo nastejno, jen by to bylo trochu víc… nepříjemné. Poděkuj osudu, že tam ještě nejsi!“

Znovu se ujal slova Anthony. „Víš, Mikeu, rozhodli jsme se dát ti ještě jednu šanci – poslední šanci – proto jsi také jen připoutaný, místo abys prožíval opravdovou smrt, mnohem strašnější, než si kterýkoliv nemrtvý dokáže vůbec představit. Takže, jsi stále ještě naživu – alespoň prozatím – a spoutaný. Proč? Protože jsi až příliš prchlivý a může v tobě pořád přebývat trochu z té tvé nezkrotné síly. A pokud se rozhodneš znovu dělat problémy… ale ne, my už jsme udělali opatření, aby se nic takového nestalo.“ Z kapsy svého dlouhého černého kabátu vytáhl injekční stříkačku, dvakrát do ní klepl svým dlouhým nehtem a zmáčkl píst, aby z ní odstříkl pár kapek nějaké tekutiny.

„Ne,“ pokračoval Anthony, zatímco skrze drahou kůži Mikeovy bundy a propocené košile zarazil jehlu do jeho ruky. „My si nemůžeme dovolit nechat tě, abys s námi zápasil, protože pak bychom tě museli zabít! Což by zhatilo plány, které s tebou máme. Proto tohle,“ a znovu mu ukázal stříkačku, aby Mike viděl, že je prázdná. „Ani jsi to necítil, že ne? Je to jako vosí žihadlo, že ano? Po tom také hned nic necítíš. Alespoň zatím ještě ne…“

Pak byla řada na Franceskovi. Jeho hlas bublal jako hustý olej vytékající ze sudu – bublal perverzní rozkoší – když se zeptal: „Víš, co je to ‚mor‘, pane Milazzo? A dokážeš si představit souvislost ve spojitosti s touto injekcí? Ale ano! Samozřejmě že ano! Vidím ve tvých náhle vytřeštěných očích a třesoucích se rtech, že dobře chápeš, co ti říkám! A dokážeš určitě také pochopit, že dýmějový mor je dalším způsobem, jednou z krutějších alternativ, jak mohou takoví, jako jsme my, nebo spíše v tomto případě, jako jsi ty, sejít opravdovou smrtí? Cože, ty jsi to nevěděl? No tak teď už to víš!“

A Anthony, nakažený škodolibou radostí svého zvrhlého bratra, začal Mikeovi vysvětlovat, že má necelé dva týdny na to, aby vyhledal protijed; musí navštívit jejich agenta v Bulharsku, muže známého pouze pod jménem Chemik, který mu poskytne protilátku a patřičné instrukce a pak ho vyšle do Edinburghu ve Skotsku, aby tam splnil své poslání.

„Samozřejmě,“ dodal Anthony jakoby mimochodem, „pokud by ses rozhodl být nerozumný a neuposlechnout našich rozkazů nebo rozkazů Chemika, je jisté, že zemřeš – v agónii! A pokud se rozhodneš hrát si tady v Le Manse Madonie znovu na hrdinu… je tady pořád ta jáma. Teď ale, pokud jsi rozuměl všemu, co jsem ti řekl, uvolním ti pouta. A až se budeš cítit trochu lépe, můj bratr a já ti vysvětlíme, jaká práce tě v Edinburghu čeká.

Tak co, rozuměl jsi všemu?“

Mike pouze přikývl bolavou hlavou a zaskřehotal jediné slovo: „Ano.“ Anthony odemkl jeho pouta a Mike se sesul k zemi. Po chvíli, když se trochu vzpamatoval a do ztuhlého těla se mu začal vracet cit, přišla dvojice upířích otroků a pomohla mu nahoru do trochu útulnějšího pokoje Le Manse Madonie, kde mohl v klidu přemýšlet o tom, co mu bylo řečeno, a čekat na bratry Francezciovy, aby mu poskytli další informace a rozkazy.

S tím prudkým jedem, dýmějovým morem, který mu koloval v žilách, mu ovšem každá minuta připadala jako hodina…

* * *

Mikeovi poskytli ‚méně než dva týdny‘, nějakých dvanáct nebo třináct dní, aby v Bulharsku vyhledal Chemika, získal od něj protilátku na svou zhoubnou chorobu a dostal upřesňující rozkazy a jakési tajné nástroje a nato se vydal do Skotska, aby tam vykonal, co měl. Jen necelé dva týdny; takže jakmile mu bratři dali adresu Chemika, byl na místě během dvaceti čtyř hodin!

A teď se díval z okna omšelého levného hotelu v hlavním městě Skotska, jak se na starodávné ulice města snáší noc, a hlavou se mu honily hořké vzpomínky na osamělou vilu hluboko v lesích, několik kilometrů od Gabrova na Balkáně, v níž přebýval Chemik…

* * *

Mike odletěl do Sofie, pronajal si auto a jel asi dvě stě kilometrů do Kazanlaku a pak dál přes průsmyk Šipka do Gabrova.

Z Gabrova jej místní velká mapa zavedla přes neprostupné lesy až k branám soukromého sídla obehnaného kamennou zdí, postaveného v údolí mezi výběžky skalnatých hor Balkánu: celou cestu absolvoval tu noc, která následovala po jeho mučivém probuzení v Le Manse Madonie – takže když přijel na místo určení, už se téměř rozednívalo.

Z dálky se železná vrata zdála zrezivělá a částečně zarostlá břečťanem. Ale když jedna z bezpečnostních kamer umístěných na vysokém pilíři zaznamenala Mikeovo přijíždějící auto, a poté co zastavil a vystoupil ven do husté přízemní mlhy, paprsek světla z verandy pod střechou ztemnělého domu na konci příjezdové cesty jej zachytil, vrata se probudila k životu a začala se otvírat na naolejovaných pantech. Mikeova návštěva byla samozřejmě očekávaná.

Zaparkoval na zpevněném štěrkovém prostranství u domu a prohlédl si budovu připomínající horskou chatu, napůl skrytou ve stínu vysokých stromů – ta budova se zdála být v perfektním stavu navzdory léty ztmavlému dřevu a mlze stoupající z nedalekého potoka – Mike vyšel po dubových schodech na malou verandu a přistoupil k těžkým vstupním dveřím, rovněž dubovým. Teprve nyní pochopil, proč se budova zdála být tak zachovalá: zřejmě byla celá postavená z kvalitního dřeva.

Na dveřích bylo kovové klepátko ve tvaru zaťaté pěsti, a sotva se Mikeova ruka z masa a krve natáhla k té kovové, dveře se samy téměř nehlučně otevřely a za nimi stál usmívající se Chemik.

V té krátké chvíli, kdy se jako by zastavil čas, by Mike asi těžko dokázal popsat svá očekávání, ale určitě by to nebyla ta shrbená postava stojící na prahu dveří ani teplá záře vycházející z krbu za ní. A pak:

„Pojďte dál, pane Milazzo,“ vyzval ho muž a ustoupil stranou, aby jeho návštěvník mohl vejít dovnitř. „Prosím, pojďte dál – a buďte vítán v mém domě – můj mladý hoste ze Sicílie! Pojďte dál a chovejte se tady jako doma. Protože pokud se nebudete cítit pohodlně, nebudu se dobře cítit ani já, a uznejte, že mám právo cítit se ve svém vlastním domě pohodlně!“

Chemikův hlas – přes všechen ten příval slov – nebyl nic víc než šepot, křehký jako loňské scvrklé listí. A jako by chtěl podpořit dojem vetchého staříka, opíral se o hůl, když se pomalu šoural chodbou a vedl Mikea do obývacího pokoje.

A jak se Mike pomalu loudal za tou drobnou, křehkou figurkou, veškeré jeho obavy, nervózní napětí, které jej doprovázelo cestou sem, se rozplynulo. Neboť Chemik, ať už to byl kdokoliv, jistě nebyl muž, kterého by se měl obávat. Tedy alespoň to tak vypadalo… ale možná si Mike měl vzpomenout, že stejný pocit měl při svém prvním setkání s bratry Francezciovými…

„Zapálený krb za letní, teplé noci,“ poznamenal, když ho jeho hostitel usadil k malému stolu.

Chemik se posadil přímo proti němu. „Mám raději oheň než elektrické světlo. Moje oči, stejně jako ty vaše, nejsou příliš dobře přizpůsobené jasnému světlu, obzvláště tomu slunečnímu. A také ovzduší – vzduch v tomhle zalesněném údolí – je po celý rok příliš vlhký. To kvůli tomu potoku, co mi teče za domem. Je tam náhon, který dodává energii pro mou laboratoř ve sklepení domu. A pokud jde o ten oheň – jen díky němu je dům suchý.“

Zatímco jeho hostitel neustále hovořil tím svým otevřeným, přímým tónem, Mike si ho prohlížel. Starý muž byl lysý a vrásčitý jako vlašský ořech. Na stařeckých rukou mu vystupovaly žíly a pod oblou bradou mu visely záhyby svraštělé kůže. Pokud jeho poznámka o světle, přesněji řečeno o slunečním světle, znamenala to, co si Mike myslel, pak stav Chemikova zdraví rozhodně neodpovídal údajné dlouhověkosti upírů!

Brzy však poznal svou chybu, když se otevřeně zeptal: „Takže vy jste jako já, otrok bratrů Francezciových, je to tak? Jste upír a jeden z jejich agentů!“

Jeho hostitel se mezitím přesunul k baru s nápoji. Když se vracel s lahví a skleničkami v ruce, Mikeova otázka jej očividně zaskočila. Zamračil se a překvapeně se na něj osopil: „Cože? Co jste to říkal?“ Pak se ale uklidnil a usadil se zpátky do svého křesla: „Aha! Už rozumím! Ano, samozřejmě! Ale ne, já nejsem jako vy nebo ti vaši Francezciové. Ne, vůbec ne. Já mám pouze nemocné oči. Nevyléčitelná přecitlivělost na světlo. Tady, napijte se. Pak si můžeme promluvit o tom, proč jste tady. A nedělejte si starosti, Mikeu, plně si uvědomuji, jak je pro vás čas drahocenný. Mezitím můžete ochutnat tuto esenci! Ach, cha cha!“ Nalil do skleniček a jednu podal svému hostu.

Mike pozvedl sklenici proti plápolajícímu ohni a zakroužil jí, chvíli si ji prohlížel přimhouřenýma, podezřívavýma očima. Zatímco jídlo – obyčejné jídlo – mu momentálně nic neříkalo, chuť na dobré víno mu zůstala, vyvstávala však otázka: Jak dobré bylo toto víno?

Jakoby v odpověď na jeho nevyslovenou otázku pozvedl hostitel sklenici, aby si připili, požitkářsky ji vypil a znovu si nalil. Když to Mike viděl, usrkl ze své sklenice a ucítil příjemnou alkoholovou chuť. Uvolnil se, opřel se do křesla a poněkud se uklidnil…

„Takže vy jste si myslel, že jsem upír?“ usmál se Chemik přes stůl a ukázal žluté zuby. „To mi něco napovídá: že jste nováček. Za nějaký čas, pokud tak dlouho přežijete, poznáte svůj vlastní druh čistě instinktem – jako když pes cítí druhého psa.“

„Cože?“ Mike se naklonil dopředu. „Pokud tak dlouho přežiju? Ale proto jsem přece tady, ne? Abych získal více času! A vy mě chcete urážet, nazýváte mě psem?“

„Ne, to ne, to vůbec ne!“ Chemik zvedl ruce v gestu popření. „To jsem jen tak plácnul! Ale souhlasím s vámi: byl to nevhodný a bezmyšlenkovitý opis upíří, ehm, citlivosti. Samozřejmě že jste zde, abyste získal více času – vpravdě celý život! Velice se omlouvám.“

Mike se zamračil a přikývl. „Dobrá, tentokrát na to můžeme zapomenout – ale příště si raději dávejte pozor, co říkáte a jak to říkáte!“ Natáhl se pro láhev a dolil si skleničku, vypil polovinu z ní a cítil, jak jej ten lahodný mok hřeje. Pak jen znalecky přikývl a pokračoval: „Teď bychom se asi měli pustit do práce. Protože je to přesně, jak jste říkal: čas – můj čas, když ne ten váš – je vzácný.“

„Ale ovšem!“ odpověděl mu Chemik s vlastním dychtivým přikývnutím. „Ale už si nemusíte dělat starosti, Mikeu. Lék mám připravený, takže je zbytečné takto spěchat. Víte, venku už téměř svítá – a můžete snad cestovat za denního světla? Ne, myslím, že ne. Možná bude nejlepší, když počkáte tady, nemyslíte? A vydáte se na cestu zase večer.“

To byla logická úvaha a Mike byl ze všeho toho cestování dost unavený; navíc se mu z vína točila hlava. „Ano, myslím, že ano,“ odpověděl konečně… a překvapilo ho, že se mu trochu plete jazyk. Takřka mimoděk vypil další sklenku toho vína. A nejen to, ale… ale co je tohle?

Chemik se tlumeně pochechtával!

„Proč… proč se smějete?“ Mike se snažil natáhnout pro láhev, ale převrhl ji. Pak zkusil v pouzdru v podpaží nahmatat svou pistoli, ale vlastní ruce jej neposlouchaly.

„Cože? Proč se směju?“ Jeho chichot konečně utichl. „Jen jsem rád, že vám tak zachutnalo moje víno, to je všechno.“

To je všechno? To si Mike nemyslel. „Povězte mi,“ zachroptěl a slova se mu lepila v hrdle, „jestli vám bratři Francezciové tolik věří – pokud si tak považují vaše znalosti, že vás zaměstnávají na takovou dálku – proč z vás neudělali jednoho ze svých otroků? Nebo možná udělali! Možná jste… jste ve skutečnosti… ve skutečnosti otrok! Zatracený upíří otrok! Což ale znamená, že jste mi vlastně lhal jako… vy jste lhal… to vaše zatracené prolhané víno!“

„Moje víno, a prolhané? No, možná,“ odpověděl Chemik a na tváři se mu objevil zlověstný úsměv. „Ale já? Ne, to nikdy! Jsem jen obyčejný muž, Mikeu; sice starý, ale moudrý a zběhlý v jistých uměních – přípravě léků, balzámů a pleťových krémů, vakcín a antibiotik a vůbec všech chemických přípravků jak přírodních, tak syntetických včetně opiátů, toxinů, jedů a příslušných protijedů. A také téměř každé nemoci, která kdy sužovala lidstvo… do čehož se dá počítat i těch několik neduhů, které brzy postihnou vás! Ano, můj příteli, protože já jsem vytvořil ty nejzrůdnější nákazy i léky na ně; a s některými z těch, hm, chorob budete muset nějakou chvíli bojovat, což bude vaše pokání za chyby, kterých jste se dopustil – a také jako stimul, abyste byl příště poslušnější – a protijedy dostanete, teprve až dokončíte práci pro oba bratry. Doufejme, že to zvládnete před svým absolutním, strašlivým koncem…“

Chemik se na chvíli odmlčel, aby se nadechl, a pak pokračoval: „A pokud jde o to, proč mne Francezciové nikdy nevampyrizovali: protože na rozdíl od vás jsem jim byl vždy věrný, koneckonců mi velmi dobře platí. Vždy jsem byl spolehlivý a nesmírně užitečný. Je v tom samozřejmě mnohem víc. Řekl bych, že si to ke mně prostě nedovolí! Oni vědí, čeho jsem schopen jako obyčejný člověk. Dokážete si představit, co bych dokázal jako upír, nebo dokonce velký Vampýr? Po nějaké době by se mohli otroky stát možná samotní Francezciové! Ach, cha chá!“

Jeho odporný smích – bezesporu smích šílence – prakticky okamžitě zase utichl a Chemik pokračoval. „Vlastně nemám zájem být odporná noční zrůda, protože jak už jsem vám řekl, Mikeu, i tak mám problémy se silným světlem…“ A pak pokrčil rameny. „Hmm! Tak co tomu všemu říkáte? Tedy pokud jste ještě schopen mluvit.“

„Ty mizerný… zatracený starý parchante!“ pokusil se zamumlat Mike a snažil se přimět své tělo k akci, ale marně; místnost a jeho smysly – ať už zbystřené, nebo ne – se začaly točit rychleji a rychleji, až ho nakonec uvrhly do úplné temnoty.

Sedmá kapitola

Skoro ihned, nemohlo to být víc než dvě nebo tři minuty, pokud se ještě mohl spolehnout na své otupělé smysly, Mike ucítil, jak jeho ochablé tělo poskakuje dolů po schodech; čísi silné ruce ho táhly bez jakýchkoliv ohledů za kotníky po studených, kamenných stupních do podzemní místnosti.

Byla osvětlena měkkým namodralým světlem, jaké používají lékaři na operačních sálech, a díky němu byl schopen i rozostřenýma očima rozpoznat, že se nachází v Chemikově laboratoři. Přijal to jako holou skutečnost, protože jinak si s tím jeho mozek v tuto chvíli neuměl poradit. Nepociťoval strach, jen podivný bizarní údiv a bezduchý, snový nedostatek kontroly.

Vlastně nad sebou Mike neměl vůbec žádnou kontrolu, protože byl připoután ke stolu. Pak ucítil, jak přes něj někdo přehodil přikrývku a jak se tlumené světlo ještě více ztlumilo. Potom zůstal sám v slabém modrém světle, které, jakkoliv paradoxní to bylo, mu připadalo mnohem méně škodlivé než předchozí tma, dokonce snad uklidňující; takže Mikeova upíří houževnatost – jeho tvrdohlavost – byla potlačena a on konečně usnul tvrdým, skoro lidským spánkem…

Jenže pokud bylo to, co se mu v hlavě odehrávalo předtím, jako sen, teď se to změnilo v noční můru. Mike se polekaně probudil, oči zalité slzami a upíří smysly otupené čichací solí pětkrát silnější, než byla běžně k dostání v lékárnách; bezesporu práce Chemika.

Když se Mikeovi opět vrátila paměť a oschly mu slzy, jeho prvotním instinktem v modrém světle sklepního pokoje bylo vstát a zjistit, v jaké se nachází situaci… pak vyhledat toho tyrana a se vší rázností se s ním vypořádat. Jenomže ejhle, byl stále spoután a pokus zbavit se svých pout násilím mu vynesl pouze řezavou bolest na zápěstích, kotnících a krku. Pak, když se mu zjasnil zrak, rozeznal obličej svého únosce, který na něj svrchu zíral.

„Aha, vidím, že už jste vzhůru!“ přikývl Chemik spokojeně. „Ano, vzhůru a silný, a vaše prsty se nemohou dočkat, až mi budou svírat hrdlo, co? Ale ne, ať po tom toužíte sebevíce, neublížíte mi, Mikeu; a brzy pochopíte, proč jsem vás musel zklidnit. Protože kdybyste tušil, co přijde… pak by všechna pravidla bratrů Francezciových a jejich instrukce a příkazy šly k čertu – a starý Chemik patrně jakbysmet!“

Zatímco Chemik mluvil, Mikeovi se podařilo zvednout hlavu natolik, aby si prohlédl tenké, namodralé kovové řetězy, které drásaly a očividně pálily jeho zápěstí a chodidla. Přitom cítil ještě další řetěz spalující jeho krk. Bylo to velice zvláštní, nebo možná ne. Normálně by byl schopen zpřetrhat taková pouta bez velkého úsilí, jenže…

A znovu to vypadalo, jako by si Chemik přečetl jeho myšlenky.

„Stříbro, Mikeu,“ oznámil mu. „Jeho chemické složení je pro takové, jako jste vy, jako jedovatá kyselina. Přestaňte bojovat a uvolněte se a já vám pomohu, abyste se cítil pohodlněji.“ Pak otočil kolem a celý stůl se překlopil do skoro svislé polohy a Mike na několik předlouhých chvil cítil, jak ho jeho pouta nesnesitelně spalují. Jakmile se však jeho chodidla dotkla země a on na ně přenesl svou váhu, bolest pomalu ustala. Teprve pak se mu podařilo znovu naleznout svůj hlas, který se skřípavě vydral z hrdla suchého jako poušť.

„Co to všechno znamená, Chemiku? Kde je ta protilátka, kterou mi slíbili? Proč jsem spoután těmi stříbrnými řetězy? Co se to tu k sakru děje?“

Chemik byl drobný muž; jeho vrásčitý, namodralý obličej upřeně hleděl na Mikea, jeho rty se vlhce třásly a v očích mu plálo zrůdné nadšení, když řekl: „Zodpovím vaše otázky, hezky jednu po druhé. Tak za prvé: ta opatření jsem udělal, abyste mi neublížil. Za chvíli pochopíte, jak to myslím. Za druhé: na tu sladkou vodu, kterou do vás vpíchli, protilátka neexistuje! To byla jen taková lest, záminka, abych vás dostal sem, kde do vás vpravím jistou látku… nebo látky! A odpověď na vaši třetí otázku je stejná jako na první. A co se týče té poslední: odpověď je následující.“ Ukázal mu další injekční stříkačku, ze které odstříkl pár modravých kapek.

Mike už tohle jednou viděl; vlastně mu připadalo, že to všechno je jen opakující se noční můra. Snažil se uhýbat té lesklé jehle a přitom vrčel: „Vy zatracení parchanti! Ty a ti posraní bratři – všichni jste – parchanti! Ale poslouchej, Chemiku: nemysli si, že mě přiotrávíš a pak mě pustíš. Lépe pro tebe bude, když mě rovnou zabiješ. Protože jestli to neuděláš, pak si tě nakonec najdu a zabiju tě bez ohledu na to, čím za to zaplatím!“

„Ne, to neuděláte,“ zavrtěl hlavou Chemik a zarazil jehlu do Mikeova krku. „A hned vám řeknu proč ne. Bratři potřebují přenašeče moru, a tím jste teď vy.“ Zatímco mluvil, vyprázdnil injekci do Mikea. „Ale dýmějový mor?“ pokračoval, když vytáhl jehlu. „Pouze tenhle druh? Kdepak. Víte, existuje několik nemocí, které jsou pro upíry smrtelné stejně jako pro děti měsíce. Jedna z nich je mor a další lepra. Také vzteklina je pomalý, ale nemilosrdný zabiják, ale spíše pro psí vládce než pro vlkodlaky. Tak mi povězte, Mikeu: jaká směs vám teď asi koluje v žilách? Ach ano, vy to víte! Vidím to vepsáno ve vašich doširoka vytřeštěných očích! Máte pravdu, infikoval jsem vás směsí všech tří nákaz, jejichž jedy se do vás už začínají postupně vstřebávat!“

Mike si položil hlavu na stůl, zaskřípal zuby v beznaději a řekl: „Pak mě raději rovnou zabij, Chemiku… protože si těžko můžeš dovolit mě ještě někdy pustit.“

„Mikeu, vy vůbec nepřemýšlíte!“ utrhl se na něho Chemik. „Musíte si položit otázku, k čemu to všechno je, a odpověď je prostá: abyste se naučil poslouchat příkazy Francezciů. Protože když to neuděláte, zcela jistě zemřete! Aha, vidím, že teď jsem si získal vaši pozornost!“

Mike nejistě přikývl. „Vy mi chcete namluvit, že opravdu existuje protilátka na všechno to svinstvo, které jste do mě vstříkl?“ Mike začínal chápat, že asi ano, pokud se má na příkaz Francezciů vydat do Skotska.

„Ano,“ odpověděl mu Chemik. „Ano, samozřejmě že existuje – ale ne pro vás, dokud nedokončíte práci, kterou máte v Edinburghu. A teď se podívejte, co mám tady.“ Na chvíli se vytratil a hned se zase vrátil se třemi lahvičkami různě zbarvených tekutin v rukou.

Mike znovu přikývl. „Chápu, tři údajné léky na tři údajné choroby. Tři barvy: červená, černá a světle žlutá. Ale jsou ty léky pravé, nebo je to zase nějaká lež?“

„Samozřejmě že jsou pravé!“ odpověděl Chemik. „Francezciové si možná potrpí na žertíky, ale já jsem Chemik a jsem na svou práci právem hrdý. Smrtící viry, které jsem vytvořil, jsou opravdové, ano, a stejně i léky na ně.“

„Co mi tedy zabrání, abych si je nevzal?“ zeptal se Mike. „Tedy jakmile mě rozvážete.“

Chemik se zasmál svým šíleným smíchem. „Tři malé lahvičky: rudá, černá a žlutá, ano… ale jen dvě z nich jsou léky, Mikeu, zatímco ta třetí je urychlovač! Vypijte ty správné dvě a vaše nemoc bude do hodiny vyléčena. Ale kdybyste vypil urychlovač – je po vás! A hodně rychle! Takže troufnete si vybrat? Myslím, že ne.“

Mike zavrtěl hlavou, zmatený a frustrovaný. Pak zaklel a zeptal se: „Ale jak potom budu…?“

„Jak budete vědět, kterou lahvičku máte vypít?“ přerušil ho Chemik. „Mikeu, Francezciové mají agenty po celém světě, včetně Skotska. Budou vás velice bedlivě sledovat. Možná svého stopaře ani neuvidíte, protože ho znám a je to stín mezi stíny! Ale on uvidí vás a bude také pozorovat váš cíl. Pozná, že jste úkol splnil, a pak vám na oplátku pomůže vyřešit váš problém: poví vám, které lahvičky máte vypít a které se máte vyhnout jako, hm, moru? Ach, cha chá!“

„Jak se tohle všechno ten stopař dozví?“ zeptal se Mike. „Protože se mnou bude v kontaktu,“ odpověděl stařík. „Já mu to povím. Tedy za předpokladu, že budu živ a zdráv. Ale pokud z nějakého důvodu nebudu v pořádku, nebo budu dokonce nešťastný – kdybych se cítil indisponovaný nebo neviděl důvod vám pomoci – no, však vy nejste hloupý, Mikeu. Jsem si jist, že rozumíte, co mám na mysli…?“

„Jistěže rozumím,“ odpověděl mu Mike. „Tak už mi můžete uvolnit ten řetěz a osvobodit mě.“

„Kdepak, myslím, že ještě ne,“ řekl Chemik. „Máte v očích takový pohled, Mikeu; řekl bych, že jste velmi prchlivý, a já vás nechci pokoušet. Takže vás zase položím, přikryji vás a dám vám injekci, a až se večer probudíte, pouta budou pryč – a já také. Ale nemějte strach, nechám ty lahvičky ležet tady. Ještě vám dám jednu radu: pečlivě se o ně starejte, ano?“

S těmito slovy převrátil stůl do horizontální polohy, dal Mikeovi další injekci a nechal ho znovu usnout. A jak modré světlo ve sklepě pomalu bledlo, Mike pootočil hlavu a pozoroval Chemika odcházejícího po betonových schodech nahoru. Najednou v něm nebyl ani náznak chatrnosti, žádná hůl, jen rychlé a hbité pohyby…

* * *

Chemik opravdu dodržel slovo. Mike se probudil právě ve chvíli, kdy se venku začínalo stmívat; nahmatal vypínač a zesílil v laboratoři světlo. Pak si vzal ze stolu lahvičky uložené v krabičce připomínající cigaretové pouzdro. Vedle nich ležel vzkaz:

Mikeu – za závěsem v rohu najdete klec se zvířetem. Před třemi dny jsem ho použil na testování své nové syntetické nákazy – asi budete vědět které. Samozřejmě jste mnohem větší než ten ubohý pes – možná šest nebo sedmkrát – a také vaše upíří krev se bude snažit s tou nákazou bojovat… i když marně. Ale tohle je ukázka toho, co se s vámi stane, když neuspějete. Pokud dobře počítám, máte před sebou jedenáct nebo dvanáct dní, než si budete muset vzít protilátku, a tou dobou už začnete silně připomínat toho psa v kleci…

V koutě podzemní místnosti byl závěs; Mike ho navzdory odpudivému zápachu odtáhl a spatřil Chemikův experiment. Necítil s tím stvořením žádnou lítost, i když zvíře tísnící se v maličké kleci bylo na pokraji smrti a už mu nebylo pomoci. Mike myslel jen a jen na sebe, když si prohlížel praskající vředy na jeho vyhublém těle. Psův divoký pohled svědčil o vzteklině, u mordy měl pěnu a jeho končetiny jako by se rozpadaly. Nepochybně lepra. Mike našel vedle Chemikova vzkazu a lahviček také svou pistoli. Mohl ji vytáhnout a ukončit trápení toho zvířete, ale jemu to připadalo jako plýtvání náboji.

Když později opouštěl tu jedovou chýši ukrytou v závětří vlhkých hor, napadlo ho, že by ji na rozloučenou mohl podpálit, srovnat celé to místo se zemí. Pak si ale vzpomněl, co mu Chemik říkal o důsledcích toho, kdyby se cítil indisponovaný nebo neviděl důvod mu pomoci – a své pomstychtivé myšlenky rychle pustil z hlavy.

Kousl se do tváře, až mu vytryskla krev, šlápl na plyn, a co nejrychleji ujížděl pryč od domu do hor a potom rovnou na letiště v Sofii…

Mike měl štěstí, protože se mu podařilo chytit letadlo do Mnichova ještě tutéž noc. Let měl zpoždění; trval dvě hodiny. Zbytek noci a následný den strávil Mike v tranzitním hotelu nedaleko německého letiště. Později ho noční let do Edinburghu dopravil až na místo určení; dorazil o půlnoci, což Mikeovi perfektně vyhovovalo. Měl dost času, aby si sehnal ubytování v tomhle zablešeném rádoby hotelu nedaleko cílového baru a také jídlo. Samozřejmě krev.

Prostitutky byly Mikeovou hlavní kořistí už od chvíle, kdy ho bratři Francezciové přeměnili, a jako každé jiné velké město měl i Edinburgh své dámy noci. A teď, když tady byl Mike Milazzo, mělo město i svého nočního predátora, i když zdaleka ne prvního tohoto druhu. Francezciové tu samozřejmě měli svého vyzvědače a také tu žila B. J. Mirluová a její smečka. Ale přestože Mike nebyl první, bezesporu vynikal nad svou konkurencí brutalitou.

Pouhou hodinu po tom, co opustil hotelový pokoj, si v bludišti uliček poblíž Castle-on-the-Rock našel dívku, která ho vzala do svého bytu – v kdysi honosné budově, z níž byl dnes činžovní dům, měla dva špinavé pokojíky – kde spolu měli sex. Samozřejmě za to pak požadovala příslušnou odměnu, kterou jí Mike zaplatil ve formě kousnutí; vlastně to bylo mnohem víc než kousnutí, protože ho hlad a chuť k jídlu zase jednou dohnaly k nepříčetnosti.

Teprve v posledním okamžiku, když už jeho oběť ztrácela vědomí nebo možná ještě hůř, si Mike uvědomil, co dělá, a vzpomněl si na zásadu, kterou mu vštěpovali bratři Francezciové ohledně vytváření dalších stvoření jeho druhu. A tak zůstal ležet vedle prostitutky a nechal ji spát. Dlouhou dobu ji pak pozoroval, dokud si nebyl úplně jist, že jeho krmení přece jen přežije. Pak začal prohledávat její ušmudlaný byteček a při tom zjistil, že je narkomanka. Jako bývalý drogový dealer to samozřejmě neměl problém poznat. Rychle mu došlo, proč mu od začátku připadala tak slabá, což znamenalo, že pokud přece jen nakonec zemře, nebude ho nikdo podezírat a nebude to vlastně ani pouze jeho vinou. Věděl, že kdyby ji vysál do poslední kapky, byla by už mrtvá. Proto nepovažoval za nutné zamést za sebou stopy: což byla velká chyba, jak měl už brzy možnost se přesvědčit. Protože Mike nebyl jen obyčejný upír, byl také šiřitel moru.

Z tohoto incidentu se však poučil v jedné věci: že musí být ve svém chování opatrnější a držet své vášně na uzdě. Jestli agent Francezciů už ví, že je tady ve městě, a pokud už ho sleduje, nijak mu neprospěje, když se na Sicílii donesou kritické zprávy o jeho počínání. Mike si z celého srdce přál uchovat svůj život, nebo spíše neživot – prostě svou existenci – po dlouhou a dlouhou dobu, jen co se vypořádá s touto nemilou epizodou.

A tak se celých osm z posledních devíti nocí úspěšně pokoušel svůj hlad držet na uzdě – jakkoliv to bylo nesnadné – a s vědomím, že se mu krátí čas, usilovně sledoval Mirluovou a její zaměstnankyně, jak přicházejí a odcházejí. Mnohokrát se za některou z nich vydal a sledoval ji na její cestě z baru domů a zpět, aby se nazpaměť naučil trasy, kterými dívky pravidelně chodily. Většinou se mu dařilo neupoutat při tom sledování jejich pozornost. Při jedné příležitosti, kdy se pustil za černou dívkou, se však ocitl nebezpečně blízko a měl podezření, že si ho všimla: svědčil o tom způsob, jakým se otočila při vstupu do baru – jak si nervózně, vyděšeně prohlížela ulici za sebou. Jenomže Mike se rychle vytratil z dohledu a doufal, že ho možná přece jen nezahlédla…

A pak tu byl ještě ten druhý incident – před čtyřmi dny – když si řekl, že s tou hrou skoncuje co nejrychleji. S lahvičkami v pouzdře ukrytém v náprsní kapse – kterou si ve své paranoidní obavě musel neustále ohmatávat, aby se ujistil, že jsou lahvičky v pořádku a na svém místě – a s první mokvající hlízou v podpaží už nehodlal déle ztrácet čas. A proč taky, když stačilo pouhé jedno kousnutí, pouhé štípnutí, aby přenesl své jedy na každou oběť, kterou si vybere?

Jen jediné škrábnutí, ano! Jeho sliny by zbytek práce vykonaly za něj a on by mohl z místa činu klidně utéct, zatímco jeho oběť by ve své nevědomosti – ve víře, že to byl jen sexuální deviant nebo obyčejný lupič – nakazila zbytek smečky. Dokonce i samotnou B. J. Mirluovou…

Bonnie Jean. Ach! To by bylo něco vybrat si pro ten patogenní přenos právě ji! Ale ne, B. J. vycházela z baru jen velice zřídka; a stejně to zřejmě nebyl dobrý nápad: ani pomyslet na to, že by mohl zaútočit na vůdkyni smečky. Jeden z Francezciových ji označil za čubku schopnou všeho.

A tak se Mike rozhodl pro jednu z jejích dívek: pro tu mladou. Ona se stane bacilonosičkou rozšiřující jeho jedy. Nejdříve vzteklinu. Bude jí zle a bude blouznit v horečkách a při tom pokouše ostatní. Pak propukne dýmějový mor neboli černá smrt: jedna z největších pohrom v dějinách lidstva. A nakonec lepra: takzvané prokletí upírů – nebo možná by v tomto případě bylo výstižnější – prokletí vlků? Nebo dokonce prokletí vlkodlaku?

Mikeovi se tato představa zdála ironicky zábavná a mohl se při ní zasmát i sám sobě. Neboť všechny tři příšerné nákazy – výtvory šílence, což celou věc ještě zhoršovalo – se v jeho těle už začínaly ozývat. A čím dál důrazněji.

Dokonce i teď. S očima stále ještě upřenýma na stmívající se město vydal z hrdla znechucené, sebelítostné zavrčení. Nafialovělé boule v jeho podpaží a rozkroku začínaly praskat a mokvat; když splachoval toaletu, nedokázal skoro vydržet ten zvuk, pohled, dokonce ani myšlenku na tekoucí vodu; a co bylo ještě horší, téměř ztratil cit ve dvou prstech levé ruky, které mu zešedly a připomínaly klacíky…

A tak mu šlo jen o jedno: on sám byl živý (nebo umírající?) důkaz, že se Chemikovy preparáty začínají opravdu projevovat. Musel prostě jednat rychle, a to byl důvod, proč zaútočil na nejmladší z dívek v představě, že ona pak nakazí Bonnii Jean Mirluovou a její smečku. A kdyby ta dívka nebyla tak silná, Mike zrovna neopustilo štěstí a osud ho znovu nepodrazil, určitě by se mu to bývalo povedlo. Už ji vlastně málem měl. Už už se jeho zuby zarývaly do jejího krku, když se tam z ničeho nic objevila ta policejní hlídka!

A když pak byl nucen vzít nohy na ramena – zatraceně, jak je při tom proklínal! Protože mu bylo jasné, že až se o tom dozví B. J určitě jí dojde, že se tu děje něco divného a zlověstného…

A vrcholem toho všeho byl jeho nečerstvější prohřešek – ještě více si to zavařil, když neudržel na uzdě svůj strašlivý hlad nebo spíše žízeň, která už se úplně vymkla jeho kontrole, a nedokázal odolat volání krve. Možná to bylo i proto, že se mu v krvi začínala rozvíjet vzteklina, kterou ho nakazil Chemik, a Mikea prostě přemohly zvířecí pudy, takže jeho oběť zemřela. Tentokrát si alespoň vzpomněl na varování bratrů Francezciových a pokusil se za sebou zakrýt stopy, jenomže při jeho snížené příčetnosti metoda, kterou zvolil, přesáhla mírně řečeno veškeré rozumné hranice.

Znovu musel proklínat svou smůlu, když uprostřed noci stál ve vykřičené čtvrti kousek stranou od shluku lidí a díval se, jak z okna špinavého pokoje, kde ještě před chvílí běsnil, šlehají plameny. Nejdříve ji celou vypil, pak jí uřízl hlavu a nakonec byt zapálil. Byla to jeho druhá oběť, opět prostitutka, mrtvá, která se nikdy neměla stát nemrtvou. Jenže možná jenom minutu nebo dvě po tom, kdy se v okně objevily první plameny, upozornil nějaký kolemjdoucí službu na místní hasičské stanici, takže se vzápětí přiřítila dvojice hasicích vozů, aby požár uhasila. Ten byt vyhořel, to ano, jenomže hasičům se podařilo vynést dívčino ohořelé tělo a hlavu ven z toho pekla…

To se stalo včera v noci a dnes ráno se v novinách objevily tučné titulky a články popisující hrůzné detaily, které si B. J. Mirluová a ta její barová smečka bezpochyby přečetly hned u snídaně. Samozřejmě bylo možné, že navzdory Mikeovu nezdařenému pokusu zbavit se těla to B. J. mohla považovat za obyčejnou bestiální vraždu, stejně jako si to bude myslet většina lidí, kteří si ty články přečtou. Mohl v to však pouze doufat, přestože sám dobře věděl, že je to nejspíš marná naděje.

Protože podle večerníku, který si nechal doručovat do pokoje, zemřela jeho první oběť – v hantýrce ulice ‚ta zfetovaná šlapka‘ – dvě noci po jeho útoku. A co bylo nejhorší, zdůvodnění pro nařízení soudní pitvy znělo: ‚Aby se vyšetřily jisté anomálie.‘

Co když soudní pitva skutečně něco odhalí, pomyslel si Mike? Že to nebyly jen drogy, co tu dívku sprovodilo ze světa? To vůbec nebylo vyloučené.

Na druhou stranu, za předpokladu, že se všechny tyhle informace donesly až k Bonnii Jean – a v tomto ohledu byly Mikeovy obavy oprávněné – pořád ještě si mohla myslet, že to je práce sériového vraha. Dokonce by to mohl být stejný muž, který pronásledoval i její dívky. Ano, určitě si to mohla myslet; ale vzhledem k podivným okolnostem, které případy doprovázely, to bylo málo pravděpodobné. Protože Mike měl na paměti varování bratrů Francezciových, kteří B. J. Mirluovou označili za prohnanou čubku, a taková se nedá jen tak ošálit…

Jenomže kromě samotné B. J. tu byl ještě kdosi jiný – nebo tu mohl být někdo jiný – z koho se mohl vyklubat potenciální problém, nebo přinejmenším důvod k zneklidnění. Stín, před nímž ho bratři Francezciové obzvláště varovali, který dlel v Mikeově hlavě stále ještě nepoznán a neprozkoumán, ale jen proto, že se za posledních šest nebo sedm dní neobjevil. Ano, byl to ten muž, který se točil kolem B. J.: možná milenec nebo placený bodyguard nebo jen příživník. Nebo také otrok dítěte měsíce, pravděpodobně s omezenými schopnostmi, ale v každém případě záhadný muž, o kterém toho dvojčata mnoho nevěděla.

Mike jej zahlédl jen jednou. Stalo se to večer, druhého dne jeho pobytu ve městě: bledý, nezajímavý muž, který kolem vás projde po ulici bez povšimnutí. A přece s ním Bonnie Jean Mirluová stála mezi dveřmi baru, objímala ho a líbala a pak mu zamávala na rozloučenou.

Mike ho sledoval asi padesát metrů. Pak ten muž ale sešel z chodníku, odbočil do postranní uličky a ztratil se mu z očí. A o dvacet vteřin později, když Mike zahnul ve večerním chladu do stejné uličky… nebylo po tom záhadném muži mezi několika kolemjdoucími ani vidu, ani slechu; jen o kousek dál byl ještě pozdě večer otevřený malý obchůdek, do kterého mohl vejít. Jenomže tam nebyl, protože majitel krámku právě zavíral a měl už zamčené dveře.

Prostě se po něm slehla zem. Jako by si ten večer vybral pro své zmizení a měl se objevit, až bude po všem; což by se z dlouhodobého hlediska mohlo zdát pravděpodobné. Mike tedy přijel za pět minut dvanáct, a proto, pokud se chtěl vyhnout dalším problémům, musel jednat rychle.

Přesně takové frustrující myšlenky se Mikeovi honily hlavou, vzpomínky, které se mu kaleidoskopicky míhaly v mysli, když se odvrátil od mouchami pokáleného okna hotelového pokoje a začal se připravovat na svou výpravu do nočního Edinburghu. Teď, mnohem více než kdy předtím, začal pociťovat tlak času a nezvratnost své situace a zaplavil ho obrovský pocit naléhavosti. Musí to udělat dnes v noci, nejpozději zítra, musí splnit úkol, který mu uložili Francezciové.

Ale jakmile vyšel ven, do tmy, nedokázal se při vzpomínce na všechna svoje nedávná selhání dostatečně soustředit – k tomu mu zbývalo už jen čtyřiadvacet hodin, než se do něj Chemikovy jedy vstřebají natolik, že už pro něho nebude cesty zpět – a tak to vypadalo, že mu dnes v noci problémy jen přibudou.

Protože nekroskop Harry Keogh byl venku také. A nejen Harry, ale ještě někdo další: kdosi extrémně trpělivý, kdo až doteď, a vlastně po celá nesčetná desetiletí, stál stranou a pouze vše pozoroval, a obzvláště B. J. Mirluovou, její smečku a jejich bar.

Spící důvěryhodný agent Francezciů.

Jejich pozorovatel…

Osmá kapitola

Tutéž noc: než se Harry vydal ven, promluvil si v baru s mladou Kate a při tom listoval právě dodanými večerními novinami, v nichž narazil na článek, pohřbený až na zadní straně, zajímavý a současně znepokojivý; v obou případech to byla záležitost, kterou musí prozkoumat, a brzy.

A pokud šlo o jeho rozhovor s Kate: neptal se jí jen, kudy dívky chodí do baru a z baru, ale také na rozpisy jejich směn. Protože podle počtu žíznivých zákazníků se pod záminkou soukromých akcí bar zavíral mnohdy až v brzkých ranních hodinách. A nekroskopova zvědavost ještě – třebaže nenápadně – vzrostla, když se dozvěděl, že mladá Kate za hodinu končí a vystřídá ji na noční směně Zahanine.

Harry znal bar a jeho polohu velice dobře; už dávno si v okolí zjistil několik bezpečných Móbiových souřadnic: chráněná místa, která mohl tajně použít k přemístění. Samotný bar se nacházel v poměrně rušné části města, ale čtvrť, která s ním sousedila, byla skutečné bludiště strmých úzkých uliček vydlážděných kočičími hlavami. Bonniiny dívky bydlely každá jinde a do baru se dostávaly různými cestami, ale normálně se takovým nebezpečným místům snažily vyhnout, dvě z nich však víceméně neměly na vybranou.

V minulosti a s ohledem na povahu Bonniiných dívek – že se jednalo o novou generaci dětí měsíce, vlkodlacích žen, potomků otroků Radua Lykana, který měl čistou vlkodlačí krev – se takové riziko zdálo zanedbatelné a docela přijatelné, ale teď už ne. A tak se nekroskop v důsledku obav B. J. rozhodl, že ať už ji a její dívky ohrožuje kdokoliv, je tomu třeba rázně učinit přítrž.

Protože skutečnost, že se neznámý útočník už dvakrát pokusil napadnout některou z dívek bez zřetelného úspěchu, ještě nezaručovala, že to přesto nezkusí znovu. A pokud šlo o to, které z dívek byly jeho nejpravděpodobnější kořistí, to bylo vcelku zřejmé.

Jednou z nich byla černá Zahanine a tou druhou mladá Kate. Ta ani netušila, jaké měla před třemi dny štěstí, když se jí podařilo Mikeu Milazzovi a jeho jedovatému kousnutí uniknout.

S těmito myšlenkami v hlavě vyšel Harry té noci z baru. Asi po půl kilometru přešel ulici a dostal se až k místu, které označovaly první z jeho souřadnic – vchod do úzké uličky: ideální začátek k monitorování obvyklých Zahaniných a Kateiných tras a určení možných míst, na kterých by agresor mohl zaútočit.

Pak se bude muset rozhodnout – nebo se možná nějak pokusit zjistit – které z těch míst je nejpravděpodobnější, a hlavně odhadnout dobu, kdy k útoku dojde. A musí to udělat rychle, protože Kate opustí bar už za necelou hodinu. Říkala mu, že si vezme taxi; ale také se zmínila, že až z něj vystoupí, zbývá jí do jejího bytečku ještě asi sto metrů únavné cesty po strmých kamenných schodech vedoucích úzkou uličkou. Jakmile se ocitne uvnitř domu, povídala, už se cítí bezpečně, protože její byt je opatřený fakticky silnými dveřmi s festovním zámkem, to zas jo. Jen škoda, že ta ulička je tak prudká a uzoučká. A pokud jde o prostředí… no, není to sice slum, ale ani nic moc nóbl, jestli chápeš, jak to myslím.

Harrymu bylo samozřejmě jasné, co tím myslela, a taky tím zodpověděla jeho otázku, kam se vydat nejdříve. Ale ze všeho nejdříve se ještě musí s někým spojit a zeptat se ho na několik podrobností ohledně toho článku v novinách. Moc času už mu nezbývalo, když se Móbiovým kontinuem přenesl do starého osamělého domu za městem, odkud zatelefonoval nočnímu dozorčímu v hlavním stanu pobočky E v Londýně…

* * *

Službu měl zrovna bývalý člen rozvědky, hubený major Fred Madison. Obvykle pohodový, ale občas i tak trochu líný Madison se narovnal a úplně se probudil, až když ze sluchátka uslyšel Harryho hlas.

„Harry? Dlouho jsme se neviděli – ani neslyšeli. Copak se děje?“

A nekroskop mu to řekl: týká se to článku ve večerním vydání Edinburgh Express. Soudní pitva, která podle všeho odhalila určité nezvyklé anomálie. Nějaká ubožačka, zřejmě prostitutka, která zemřela na předávkování, vyhladovění nebo anemii; a možná na kombinaci toho všeho. Mohl by se na to Madison mrknout a zjistit, co se děje?

„Počkej, podívám se na nástěnku,“ odpověděl mu dozorčí. „Myslíš, že by nás to mohlo zajímat? Tedy jako pobočku?“

„To netuším,“ odpověděl Harry a netrpělivě se zamračil, i když ho Madison nemohl vidět. „Možná ano, možná ne – ale mě to zajímá a nemám času nazbyt…“

A o chvíli později: „Tak co bys na to řekl? Už to tu máme na nástěnce. Muselo se to sem dostat přes obvyklé kanály. Kdykoliv je v tom Porton Down, my se o tom dozvíme jako první… to ale nejspíš víš.“

Harry se zamračil ještě víc. Porton Down: britské centrum, pro aplikovanou mikrobiologii a výzkum. „Tak co to má znamenat?“

„Hmm“ Zdálo se, že Madison uvažuje. „Harry, ty už s námi nejsi, že ne?“

„Poslouchej,“ řekl nekroskop trpělivě, „já opravdu nemám čas na hry tohoto typu. Tohle pro mě může být velice důležité, pro vás, pro všechny. Tak mi buď pověz, co tam máš, nebo mi dej Darcyho Clarka.“ Clarke byl hlavou pobočky a býval Harryho přítel stejně jako všichni jeho spolupracovníci ze staré party pobočky E. A po další krátké pauze:

„Dobrá, Harry, ale musím o tom Darcyho informovat. Zítra ráno to dám do hlášení. Chápeš to, že ano?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Harry. „Dobře.“

„Tak dobrá.“ Madison si povzdechl a Harry cítil, že pořád ještě váhá. „Takže co tady máme… No, nepíše se tu, jak se to dostalo k lidem v Porton Downu, ale pitva ukázala opravdu divnou směs, ve které jsou drogy a očividná zhoubná anemie – i když ne tak silná, aby ji to zabilo – ale ten zbytek je… Bože! Co to k sakru…?“

„Co tam máš, Frede?“ naléhal Harry, jehož netrpělivost rostla. „Je to něco, čemu nerozumíš? Ani já tomu nebudu rozumět, pokud mi nepovíš, co tam máš!“

„Harry,“ opáčil Madison, „nejde ani tak o to, co mám já, ale co měla ta dívka! Byla nakažená hned několika neznámými kmeny těch nejhorších nemocí, které se ve světě vyskytují. Možná přirozená mutace, ale daleko pravděpodobněji to vypadá na nějaké svinstvo umíchané v laboratoři! Alespoň podle té zprávy z Porton Downu.“

„Nemoci? Připravené v laboratoři?“ Nekroskop se zachvěl a cítil, jak se mu na zátylku zježily vlasy. „Jaké jsou to nemoci, Frede?“

„Jaké nemoci?“ pokračoval Fred. „Lepra, vzteklina, a věřil bys tomu – dýmějový mor! Takové věci! Co se to k čertu tam nahoře na severu děje?“

A Harrymu najednou došla ta hrůzná skutečnost ve všech souvislostech a on věděl přesně, co se děje, takže si nemohl pomoci a nahlas, i když to mínil jen pro sebe, řekl: „On šíří mor!“ A pak:

Jako erupce z tajných, podvědomých zákoutí metafyzické mysli se nekroskopovi v hlavě vybavily nepřístupné informace. ‚Vzpomněl‘ si na všechno, co mu Bonnie Jean řekla, a všechno to najednou dávalo smysl. B. J. Mirluová, dítě měsíce; a stejně tak i její dívky – také vlčice – otrokyně psího pána, spícího po celá staletí! Jaký lepší způsob by si měli její nepřátelé, jejich nepřátelé, zvolit pro jejich likvidaci, než je infikovat takovými nemocemi, které je zaručeně zabijí? Lepra, takzvané prokletí jak upírů, tak i vlkodlaků, vzteklina, která přivádí psy k šílenství a ti potom koušou a šíří nákazu mezi ostatní, a černá smrt, dýmějový mor, ta strašná pohroma sužující upíry odnepaměti, se kterou si ani jejich silný organismus nedokáže poradit!

Nekroskopovi bylo náhle všechno jasné a znovu si sám pro sebe šeptem řekl: „On je zatracený šiřitel moru! Upír a šiřitel moru!“

„Cože je kdo?“ ozval se z telefonu Madisonův znepokojený hlas. „O kom to mluvíš, Harry? Co se děje?“

Jenomže Harry mu to prozradit nemohl, a tak řekl: „Nic… ne teď, dokud se tím zaobírají lidi z Porton Downu. Jen jsem… víš, jen jsem si chtěl něco ověřit, to je všechno.“ Znělo to hloupě dokonce i jemu samotnému. Jenomže Madison se nehodlal tak lehce vzdát.

„Harry, mluvíme tady o mrtvé dívce. Vždyť… chci říct, víš – když jsi tím, kým jsi – a když se o ní chceš něco dozvědět, tak proč se jí prostě –“

„Proč se jí nezeptám sám?“ přerušil ho Harry. „Možná bych to udělal, kdybych věděl, že se k ní můžu dostat bez toho, abych na sebe připoutal nežádoucí pozornost. Jenomže pro ni by to bylo něco nového… je mrtvá teprve velice krátce a je určitě velice rozrušená. A se všemi těmi jedy, které v sobě má – ve svém těle, rozkuchaném při soudní pitvě – by bylo velice obtížné se jí na něco ptát. Nikdy to není jednoduché, ani pro ně, ani pro mě…“

Otřásl se, aby ze sebe shodil ty morbidní myšlenky a pak dodal: „Každopádně teď už vím, co jsem potřeboval. Takže díky.“ A než mohl Madison na druhém konci něco namítnout, zavěsil…

* * *

Teď už s mnohem jasnější představou o tom, co se děje, se nekroskop pod rouškou tmy vrátil na původní místo, na tmavý roh postranní uličky poblíž Bonniina baru, a tam se pustil do akce.

Za použití Móbiova kontinua začal podnikat sérii tajných skoků, které mapovaly Kateinu trasu tak, jak mu ji sama popsala, z rohu uličky až ke dveřím k jejímu bytu. A s těmito místy uloženými pečlivě v paměti se vydal prozkoumat i Zahaninu trasu, aby si uložil další důležité souřadnice…

* * *

Přibližně ve stejnou dobu se Mike Milazzo vydal směrem k Bonniinu baru, rozhodnut sledovat tu z jejích dívek, na kterou narazí jako první. Teď už mu bylo jedno, jestli zaútočí na otevřeném prostranství nebo ze zálohy.

Za poslední týden si prohlédl všechna místa a možné úkryty, kterými nyní procházel i nekroskop – včetně těch, kudy procházela ostatní děvčata Bonniiny smečky. Jenomže jeho mise se kvůli jeho rychle se zhoršujícímu zdravotnímu stavu stala tak naléhavou, že zapomněl na všechnu opatrnost.

Jeho vlastní záchrana závisela na jediném kousnutí a těch maličkých lahvičkách ve vnitřní kapse jeho kabátu; ale zatímco ta první věc byla stále ještě reálná, ta druhá pro něj zůstávala frustrující záhadou. Kde byl ten spáč, o kterém mluvili bratři Francezciové, jejich takzvaný pozorovatel? Kdy se mu konečně zjeví a prozradí mu, která z těch lahviček skrývá jeho lék? Až na to, že Mike už nejspíš znal odpověď na tuto otázku… samozřejmě se to stane, až splní svůj úkol.

Mezitím – pokud vůbec ještě zbýval nějaký čas, který by se dal takto označit – měl pocit, že stále častěji slintá nebo pění, v podpaždích a rozkroku mu skrze oblečení prosakoval hnis a sám sobě zapáchal, a přestože byl Mike bezcitný bývalý mafián, třásl se hrůzou, když viděl, jak rychle u něj příznaky postupují.

Odtud také pramenila jeho úzkost, tím se v duchu zabýval, když vešel do tmavé uličky na Zahanině trase; ani přes své vyvinuté, posílené upíří smysly si proto nevšiml stínu, který se vynořuje ze tmy a stále roste, až byl na dosah, až mu stanul tváří v tvář! Mike byl na malou chvíli ohromen, zarazil se, a dokonce zavrávoral na nerovné dlážděné ulici. Avšak jen o maličkou chvíli později, když se v něm znovu probudily instinkty zabijáka, zavrčel a natáhl ruku směrem k hrdlu toho malého muže, který mu stál v cestě.

Ale přestože byl Mike velice rychlý, cizinec byl rychlejší. Zdálo se, že nehnul ani svalem, a přesto uskočil stranou a bez nejmenší námahy uhnul Mikeovu výpadu. Mike už se s tímto vlnivým, lehkým pohybem jednou setkal a neladil se zevnějškem toho muže o nic víc, než tomu tenkrát bylo u bratrů Francezciových! Byl to – musel to být – jejich člověk, jejich otrok, jejich pozorovatel!

Mike zalapal po dechu, zhluboka se nadechl, o krok ustoupil a kývl hlavou na znamení, že chápe. Pak si oddechl, uvolnil svaly a začal hledat vhodná slova. Jenomže ten muž ho znovu předběhl:

„Jo,“ řekl a pomalu přikývl. „Už mě poznáváš, co? Já jsem McGowan – ale můžeš mi říkat prostě Angus, i když kámoši mi obvykle říkaj jenom Ah. A co ty: tvoje jméno znám a vím, proč seš tu. Ale musím říct, že mi připadáš jako pěkný flákač, Mikeu Milazzo! A jestli tě zajímá můj názor na tvůj úkol, seš vážně pomalý jako hlemýžď!“

Mikeova mafiánská povaha se nyní projevila naplno. Nebyl zvyklý nechat se od někoho urážet, natož od takového prcka, jako byl tenhle McGowan. „Cože?“ zamračil se a začal si toho mužíka prohlížet zblízka. „Že jsem flákač a pomalý? Velká slova na podělaného trpaslíka!“

„Flákač a pomalý, jo,“ opakoval McGowan. „A navíc zapomnětlivý! Měl by sis dávat víc bacha, jak mluvíš s lidma – a hlavně se mnou! Páč já jsem koneckonců ten, kdo má tvůj život ve svých rukách, nemyslíš?“

Tma v uličce neznamenala pro Mikea nic, a ještě méně pak pro McGowana, takže si teď prohlíželi jeden druhého. Mike byl mladý, pohledný, dobře stavěný, dalo by se říct až svalnatý, a vysoký téměř sto osmdesát centimetrů. Zatímco McGowan na druhé straně –

Mikeovi připadal směšný, dokonce by jím i pohrdal, kdyby nevěděl, že je to otrok bratrů Francezciových. Protože Angus McGowan byl starý, shrbený a scvrklý jako sušená švestka a neměřil víc než sto šedesát centimetrů. Mike si ale už uvědomil, kým ten mužík je, a tak mu rázem začal připadat jaksi statnější, třebaže to mohla být jen iluze. Nebýt toho, byl by pro něj něco jako lidská karikatura: fikaný starý Skot… ale jeho vodnatým šedým očím – očím jestřába, přestože byly zahaleny mlhou – uniklo jen velice málo; a způsob, jakým ten jeho pokrčený, žilkami protkaný nos větřil večerní vzduch – Mike tušil, že je citlivý jako psí čenich.

Ne, pomyslel si Mike nakonec, pozorovatel bratrů Francezciových není někdo, komu by se mohl beztrestně vysmívat. Rozhodně byl svým způsobem impozantní a klidně se mohl rovnat samotnému Mikeovi. Víc než rovnat – dokud držel v rukou klíč k Mikeově budoucnosti: dlouhému životu, nebo brzké, hrůzné smrti. Protože jak sám správně poznamenal, Mikeova další existence byla nyní jen a jen v jeho rukou.

A teď se zdálo, že si McGowan přečetl Mikeovy myšlenky, což byla další věc, kterou už jednou zažil v Le Manse Madonie: intuitivní, téměř telepatický talent starých upírů, kteří si dokážou číst v myšlenkách příslušníků svého druhu.

„Uklidni se, Mikeu,“ řekl mužík. „Starej Angus zná odpověď na tvou otázku, žádnej strach. Jenomže ti ji nedá, dokud nedokončíš svůj úkol – to přece ale víš. A chlape, tvůj čas už skoro vypršel, teď už seš fakt těžce nemocný. Už je to z tebe dokonce cítit! A když o tobě Ah řekne, že seš flákač, není to urážka, ale prostej fakt.“

„Jak to?“ prskl Mike, protože se na nic jiného nezmohl. „Protože tě Ah sledoval, tak je to,“ opáčil mužík. „A rovnou ti řeknu, že to, co ti v minulosti pomáhalo v New Yorku, ti tady nebude k ničemu! Copak jsi nikdy neslyšel rčení: anonymita je synonymum dlouhověkosti? Copak ti to Francezciové neřekli? Nenápadnost, jo, to je to správný slovo! A teď mě poslouchej:

Chytří chlapi to věděli už před tři sta padesáti roky. No jo, a už tenkrát tu byli bratři Francezciové. Copak to Descartes neřekl dost jasně? Copak neřekl, že abys žil dobře, musíš žít nenápadně! A měl zatraceně pravdu! Bylo to v jiné době a měl k tomu jiné důvody – náboženské důvody – ale podstata byla stejná: strach ze smrti!“

Mikea to trochu vylekalo, pak se zamračil a řekl: „Cože? Desc… kdo?“

„Pcha!“ odfrkl McGowan pohrdavě. „Flákač, a ještě k tomu ignorant!“ A než mohl Mike něco namítnout: „Vidět, ale nebýt viděn, stopovat, ale nebýt vystopován. Dyť už jsi tady – kolik, devět dní? A čeho si dosáhl? Ničeho, co by mělo nějakou cenu! B. J. Mirluová už tuší, že se něco děje. Její holky jsou teď opatrnější a určitě změní svou taktiku; stejně jako to dělaly v minulosti, když ucítily hrozbu. Teď už nebude tak lehké se k nim dostat. A po tom všem si pořád myslíš, že máš právo se urážet, když tě Ah nazve flákačem? Cha! Mikeu, Ah byl na tomhle světě dlouho před tím, než ses narodil, a za celou tu dobu si mě Bonniiny holky všimly možná jednou nebo dvakrát v podobě stínu na zdi domu nebo siluety v dáli za noci – ale nic víc. Protože Ah vidí, ale není viděn. Teď už chápeš?“

Mike ho tiše poslouchal; slyšel všechno a docela dobře to chápal. Ale jeho mysl zaměstnávala jediná věc, nebo možná dvě. Ta první byl jeho příšerný stav, a že si proti sobě nesmí McGowana poštvat, protože on měl klíč k jeho léku. A ta druhá byla McGowanova kritika; všechno to byla bezpochyby pravda, jenomže Mikea to žralo a nedokázal to jen tak přejít.

„Jo, jasně že tomu rozumím. Ale vy zřejmě nechápete, jakým svinstvem jsem v poslední době prošel! Já vím, že je ta čubka B. J. nebezpečná; kdyby nebyla, Francezciové by si s ní už dávno poradili a já bych tady nebyl. Proto jsem musel být opatrný, nebo jak vy říkáte pomalý, protože je pořád tady. A co se týče toho, že jsem ‚flákač‘ –“

„Aha, teď chceš asi mluvit o těch mrtvejch holkách, že ano?“ ušklíbl se McGowan. „Jo, a jedné bez hlavy, když už jsi na to zavedl řeč. A navíc si o tom všem můžeš přečíst v novinách, s tučnejma titulkama. A jestli tohle není lajdáctví, tak mi řekni, co je! Ah moc dobře ví, jakým svinstvem jsi musel projít. Nemysli si, že tím dost nesmrdíš. Takže co kdybychom se raději šli trochu projít a popovídali si? Jsme maličko nápadní, když se tu takhle handrkujeme.“

„Cože?“ zeptal se Mike a nervózně se rozhlédl na všechny strany. „Ale kdo nás tady vidí?“

McGowan se také rozhlédl po uličce a zavětřil v nočním vzduchu. Pak spokojeně přikývl; ale stejně si přitiskl na rty svůj kostnatý prst a naznačil Mikeovi, aby byl zticha. Pak se spolu přesunuli stranou: „Jo, přesně tak, kdo asi?“ zabručel. „Dovol, abych ti znovu připomněl: musíš vidět, ale nesmíš bejt vidět. A ten Bonniin amant – nebo kdo to k čertu vlastně je – to nebude snadná práce. Objevuje se jako duch a zase mizí jako pára nad hrncem! Nerad to přiznávám, ale Ah ho jaktěživ nedokázal sledovat víc jak půl kilometru. Je to fakt hodně divný patron – noční pták – a přece nepatří k Bonniině smečce a není to ani nikdo z našeho druhu, jestli chápeš, co tím chci říct…“

McGowan se odmlčel, zamračil se a zakroutil hlavou. „Takže jsi měl koneckonců štěstí, Mikeu, že minulý týden nebyl v Bonniině baru. Ale jedna věc je jistá: teď je zpátky!“

Mike přikývl. „Francezciové mi o něm řekli, alespoň to málo, co věděli. Ale za všechny ty roky, co jste tu – to o něm nic víc nevíte?“ Teď byla řada na Mikeovi, aby se posmíval. „Možná že nakonec nejsem takový flákač! Jenomže já nejsem zvyklý se jenom dívat, slídit a nic jiného sakra neudělat!“

„Ach ano, velice chytré!“ odpověděl McGowan sarkasticky. „Ale měl bys vědět, Mikeu, že kdyby Ah měl tu možnost něco udělat, udělal by to už dávno, i kdyby ho to mělo stát krk. Protože není moc dobrý nápad zklamat Francezciovy, a Ah to taky nikdy neudělal. Moje fuška tady je, a vždycky byla, jenom sledovat a podávat informace, nic jiného. Fakt, že je Ah pořád ještě tady, po všech těch letech, určitě mluví sám za sebe, nebo ne?“

A než mohl Mike odpovědět: „Kdyby Ah neznal přání obou bratrů, už by se s tebou vůbec nebavil; to mi klidně věř, že ne. Jenže Ah zná přání bratrů. Tak chceš mou radu, nebo nechceš? Řekni!“

Chtěl Mike vůbec ještě radu od McGowana? Ne, to, co opravdu chtěl, bylo popadnout ho, kousnout, zardousit toho malého parchanta a rozbít mu tu jeho podělanou hlavu! Ale místo toho jen přikývl. „Ano, chci vaši radu. Ale když ji poslechnu, bude účinná? A vyléčí mě to?“

McGowan na něho zíral. „Ty fakticky neposloucháš, co ti lidi říkají, že? Nepovídal jsem ti snad zrovna před chvílí, že já plním všechny rozkazy bratrů Francezciových do posledního písmenka?“

Mike znovu přikývl. „Dobrá, tak se už uklidněte a raďte.“

„Hm!“ zabručel McGowan. „Takže nejsi nakonec tak zabedněný!“ Přimhouřil oči. „Výborně, tak poslouchej. Ty jsi sledoval dívky B. J. Mirluové a útočil jsi na ně, je to tak?“

„No jasně že jo,“ odpověděl Mike s pokrčením ramen. „Abych je nakazil těmi podělanými nemocemi!“

„Jo,“ přikývl McGowan. „Samozřejmě že ano. Jenže tvůj cíl je přece samotná B. J. Mirluová, nebo snad ne?“

Mike rozmrzele rozhodil rukama. „Cože? No jasně že jo! Vy sám moc dobře víte, že jo! A co má sakra být? Tohle má být ta podělaná rada? Co si s tím mám sakra počít?“

McGowan si odplivl na dlážděnou ulici a posměšně potřásl hlavou: „Páni, ty jsi ale takový slepý idiot! Slepý, jo, protože nevidíš! Bonnie Jean Mirluová přece není lesbička! Ona přece nelíbá, nemazlí se, nešoustá a nespí se svýma holkama! Záleží jí na nich, to jo, ale nic víc. Takže kontakt mezi nimi – ten fatální fyzický kontakt, se kterým počítáš – je nejspíš málo pravděpodobný, co říkáš? Uvědom si to, Mikeu: není způsob, jak se k ní dostat skrz její holky. Ale je tu ještě ten její anglický šamstr, o kterém už jsme mluvili. A…“

Mike konečně pochopil, kam ten chlápek míří, a tak téměř bezdeše dodal: „A ten Angličan, ten její amant – ten s ní spí, mazlí se a šoustá ji, že jo?“

McGowan se usmál a pomalu přikývl: „Přesně tohle dělá. Tím jsem si jistý. A jsme u jádra věci.“

Mike se nad tím zamyslel a po chvíli se zamračil a řekl: „Nebo možná nejsme. Jestli se vám k němu vůbec nepodařilo přiblížit – a mně taky ne – tak jak sakra…?“

Svou otázku nedořekl, ale McGowan na ni znal odpověď. „Ty pořád jenom mudruješ,“ řekl. „Já jsem se mu přece nikdy nepostavil tváří v tvář a nemínil jsem se s ním seznámit. Jenom jsem pozoroval, kam chodí a co dělá. Jasně, v tomhle jsem selhal, to přiznávám, protože pořád ještě netuším, jak to dělá; ale kdyby mi Francezciové řekli, abych ho zabil, pak bych to udělal ráz na ráz. To bych ho určitě jenom nesledoval a nesnažil se ho stopovat a sbírat o něm informace. Prostě bych po něm skočil a rychle to s ním skoncoval jednou provždy. Rychle a čistě.“

Mike přikývl. „Chápu. Jenomže vy jste žádné takové rozkazy nedostal.“

„Ne. Protože jak už jsem patrně říkal, oni si mě váží jako stopaře natolik, že by mě neobětovali a neohrozili by pozici, kterou zastávám už tolik roků. Ha! A není to náhodou důvod, proč poslali tebe? No jasně že jo! A není to taky důvod, proč mi poručili, abych tě poučil, když to budeš potřebovat?“

„No tak ven s tím,“ přikývl Mike. „Raďte. Jak si myslíte, že se dostanu dostatečně blízko a nakazím toho… toho zatraceného mizejícího chlapa? Jak ho najdu, no?“

McGowan se nepříjemně zasmál. „Ale to je právě ono. Nemůžeš jít za ním, nic takového. Musíš na něj nastražit past, které neodolá, a pak přijde přímo za tebou!“

„Past?“

„Jo. Dej mu vědět, kdy a kde se hodláš setkat s jednou z těch holek od B. J. a trošičku si s ní pošpásovat – a počíhej si na něj, až se ji přihrne zachránit!“

„Dát mu vědět, že…“ Mike se zamračil. Pak bezradně zakroutil hlavou. „Ale jak to mám udělat?“

„Cože? Ty jsi ještě nikdy neslyšel o telefonu? Poslouchej: vzpomeň si na svoje předchozí neúspěšné útoky. Je dost pravděpodobné, vlastně skoro jisté, že si B. J. myslí, že její dívky pronásleduje nějaký šílenec. Tak ať ten šílenec teď zavolá do jejího baru – číslo najdeš v seznamu – a chce mluvit s panem Keoghem. Protože tak se ten chlap jmenuje, Harry Keogh. Alespoň to se mi podařilo zjistit.“

Mikeovi se rozšířily zorničky a rozjasnilo se mu čelo. „Vy myslíte… že mám jako hrát nějakého šílence, jo? Promluvit si s tím zatraceným Keoghem a nasadit mu do hlavy, že chci ohrozit jednu z Bonniiných holek. Mám dělat, že ho dráždím, že ho vyzývám, aby mi v tom zabránil. To mi chcete říct?“

„To už Ah nechá na tobě.“ McGowan opovržlivě pohodil hlavou. „To má Ah udělat všechnu práci za tebe? Použij svou představivost – jestli nějakou vůbec máš!“

Mike vzrušeně zvolal: „Udělám to dneska v noci, hned teď!“

„Uklidni se!“ mírnil ho McGowan. „Ah ví, že čas se krátí, ale musíš se uklidnit a přestat panikařit. Vrať se zpátky do hotelu a promysli si to. Vymysli si, co mu řekneš. Nauč se to nazpaměť a pak… zítra v noci to bude ideální. Zavolej mu přes den s tím, že to uděláš v noci, jo. A až to bude hotovo, Ah bude tam, aby ti dal tvou odměnu… nebo možná ne, podle toho, jak si povedeš.“

„Vy budete tam?“ zeptal se Mike.

„Ale jistě. Ah ti bude v patách, ale ty mě asi těžko uvidíš, Mikeu, takovej už je Ah. V tomhle je nejlepší.“

„Ale –“

„Žádné ale,“ zarazil ho McGowan. „Už jsem s tebou ztratil dost času. Takže tě teď Ah opustí a uvidíme se zítra v noci. Jo…“

Došli na křižovatku dvou uliček. Malý mužík se rychle a lehce jako tanečník ztratil ve tmě, která se za ním zavřela jako voda. Mike za ním jen nevěřícně zíral a ani jeho upíří oči nedokázaly přesný okamžik McGowanova zmizení zachytit. Bylo to, jako by ho ta tma pohltila; v jednu chvíli byl tady – opravdový a hmatatelný – a vzápětí se proměnil ve stín, který splynul s tmou v úzké uličce. A jako skvrna, mizející kaňka, se McGowan ztrácel, až nakonec zcela zmizel…

Devátá kapitola

Přestože nekroskop Harry Keogh ulehl až někdy k ránu, převaloval se a ne a ne zamhouřit oka. Spal špatně, protože mu Bonnie Jean vyčinila, že včera večer jen tak zmizel a nic jí neřekl, a následkem toho mu odepřela sex. Těžce tím zasáhla jeho ješitnost – toho byla B. J. schopna stejně jako jakákoliv jiná žena – avšak po probuzení bylo všechno odpuštěno a zapomenuto, a tak se jen přitulil k jejím nahým ňadrům a začal je líbat. Později však, když byl dole v baru a pomáhal s úklidem, sváděl svou podrážděnost právě na fakt, že ho tu noc odmítla.

Sex byl pro nekroskopa vždycky velice důležitý. Obvykle si vysvětloval svou vášnivou povahu tím, že potřebuje energii pro jiný druh styku; neboť pravidelným provozováním tohoto nejzákladnějšího lidského aktu si Harry kompenzoval svou jedinečnou schopnost promlouvat s mrtvými, jen aby si dokázal, že on sám je opravdu ještě naživu. Francouzi nazývali milování – tu slastnou chvíli ejakulace – malou smrtí, jenomže pro Harryho to byla vždy spíše chvíle plného života. Pro něj to byla očista, čirý pocit blaha a ujištění, že tohle je opravdový život, zatímco kontakt se šeptajícími mrtvými představoval pravý opak. Pohlavní styk mu jistým způsobem pomáhal oddělovat, rozlišovat a přijímat svou roli ve dvou zcela odlišných světech.

Na druhé straně věděl, že je to pouze výmluva, že pro jeho špatnou náladu existuje důvod a nemůže za ni jen B. J. a fakt, že ho v noci odmítla v posteli. Šlo o to, že ho zřejmě zklamala jeho intuice, obvykle spolehlivá, když šlo o nějakou hrozbu nebo nebezpečí. Vždyť téměř cítil, že je něco ve vzduchu bylo to jako ticho před bouřkou – a věděl, že to přichází… j ale nepřišlo!

Alespoň zatím ne.

Harry si to omlouval tím, že může být v podstatě rád, že to nepřišlo; jenomže už byl připravený a teď se cítil vyvedený z míry. Ve městě je upír, stvůra šířící mor, a včera večer cítil, jak je vzduch naplněný jeho přítomností, hrozbou pro B. J. její dívky, a dokonce pro samotného Harryho. Přes to všechno dnes ráno zavolala Bonnie Jean na jeho naléhání všem svým dívkám, svým dětem měsíce, jedné po druhé s výjimkou Zahanine, která spala v malém pokojíku dole v přízemí, aby mohla ráno brzy vstát a pomoci s úklidem jen aby se ujistil, že jsou všechny v pořádku.

B. J. ale chtěla vědět, proč se Harry najednou tak strachuje o její děvčata, když zároveň tvrdil, že se nic nezměnilo od té doby, co s ním hovořila o možném nebezpečí, které jim hrozí… a kde vůbec včera v noci byl, že se vrátil tak pozdě? A co ho tak hrozně znepokojuje? – protože ona z něj cítí, jak je nervózní – a tak dále.

Načež jí Harry odpověděl, že jej nic neznepokojuje, vlastně ne. Možná za to všechno může jen to, že tak špatně spal, a že je mu líto, že je takový mrzout, a že bude zase v pořádku, až si dá svůj druhý šálek kávy. A pokud šlo o minulou noc, prostě potřeboval trochu čerstvého vzduchu, a jak se tak toulal ulicemi, ztratil při tom přehled o čase.

B. J. to nakonec uklidnilo, alespoň na čas, takže se nekroskop usadil do křesla s hrnkem kávy a ranními novinami, které důkladně pročetl do posledního písmene. Samozřejmě hledal nějaké další informace o vraždách – obzvláště výsledky soudní pitvy té ubohé dívky – ale byl zklamán. Nic nenašel, ani jedinou zmínku. Když se nad tím však Harry zamyslel, nebylo tak těžké uhádnout důvod. Kdyby lidé z Porton Downu zveřejnili svoje poznatky v tisku, přinejmenším by všechny obyvatele města znepokojili a přinejhorším by ve vykřičené čtvrti a v ulicích vyvolali paniku.

Harry se rozhodl znovu kontaktovat pobočku E. Tentokrát měl v úmyslu promluvit si se samotným Darcym Clarkem. Jenže to se nedalo udělat z baru, aniž by se o tom dozvěděla Bonnie Jean – nebo se nechtěla dozvědět; což znamenalo jediné: vydat se na další procházku. Tentokrát nic nenamítala: koneckonců bylo krásné slunečné ráno, takže se nic nemohlo stát a v ulicích bylo bezpečno.

Po patnácti minutách chůze našel dveře jednoho krámu, vešel do nich… a okamžitě se vynořil v předním pokoji svého opuštěného domku za městem – kde už zvonil telefon! Opravdu neskutečné načasování, protože na druhé straně drátu se ozval Darcy Clarke.

„Harry? Jsi to ty? No jasně že ano! Snažím se s tebou spojit už od osmi nebo devíti od rána. Už jsem chtěl zavěsit.“

Nekroskop sám pro sebe přikývl a řekl: „Já vím, proč voláš. Mluvil jsi s Fredem Madisonem a možná taky s Porton Downem, že?“

Na chvíli nastalo ticho a pak Darcy řekl: „Harry, potřebuješ, abych ti do Edinburghu poslal nějaké lidi? Potřebuješ naši pomoc? Pokud to je nezbytné, budeš tam mít tým do hodiny. Lokátora, empata, cokoliv bude třeba. Vlastně nejdřív bych se tě měl zeptat: víš, koho bude zapotřebí? Co se to tam děje, Harry?“

A Harrymu se znovu vybavil posthypnotický rozkaz Bonnie Jean, který ho zarazil. Protože to poslední, po čem toužil, bylo, aby se do celé věci vmísila pobočka E! Lokátoři, empati všichni možní psychičtí špioni – tady? V žádném případě! To bylo vyloučeno!

Harry věděl, že B. J. a její dívky, pokud se drží každá zvlášť, jsou pozoruhodné tím, že jejich přítomnost vyvolávala v psychickém éteru pouze slabé chvění – věděl, že vlastností dětí měsíce je nezanechávat za sebou víc než jemnou telepatickou stopu, kterou mentalisté z pobočky E nazývají myšlenkový smog – avšak když se všechny sešly v Bonniině baru a kdyby se někde poblíž nacházeli espeři, určitě by byly prozrazeny! Jejich signatury by byly na obvykle průsvitné metafyzické prázdnotě vyryté tučným písmem.

„Ne!“ vyhrkl najednou chraplavým hlasem.

„Ne?“ nechápal Darcy. „Jsi v pořádku, Harry?“

Nekroskop si odkašlal, aby zakryl svou chvilkovou roztržitost, a potom řekl: „Promiň, Darcy, ale jsem trochu nachlazený.“ Pak si znovu odkašlal, jako by si chtěl vyčistit hrdlo, a pokračoval: „Ty se mě ptáš, co se děje? No, a na to samé jsem se chtěl zrovna zeptat já tebe! Řekli ti v Porton Downu něco nového? Jaké jsou jejich závěry – tedy pokud k nějakým dospěli?“

Chvíli bylo ticho. Pak se Darcy, stále ještě trochu znepokojený, zeptal: „Opravdu jsi v pořádku?“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl Harry, „no, samozřejmě až na obvyklé výjimky, abych tak řekl. Ale když už jsme u toho, jsi ty v pořádku, Darcy? Jo a mimochodem: taky ti přeju dobré ráno!“

Tohle bylo mnohem lepší: nekroskop znovu ve své asertivní, sebevědomé náladě, takže se znepokojený tón z Darcyho hlasu rychle vytratil. „Máš pravdu,“ řekl. „Dobré ráno jo, jsem v pořádku, děkuji. S obvyklými výjimkami. Víš, Harry, už je to nějakou dobu, co jsme spolu naposledy mluvili, a všechno to svinstvo nám nedává moc příležitostí užívat si toho lepšího, že ano?“

„A jak hnusné je to svinstvo?“ zeptal se Harry.

„Chceš říct, že nevíš?“

„Doufám – nebo možná ne – že potvrdíš, co vím a co víc než jen tuším.“

„Chápu: takže já ti ukážu svoje karty, a ty mi zase svoje – něco za něco?“

„Tak nějak,“ odpověděl Harry.

„Dobře,“ souhlasil Darcy – plně si vědomý toho, že v současné situaci je nekroskop ten pravý a jediný, s kým může sdílet své poznatky. „Tak tohle jsem zjistil.

Ta první dívka, kterou pitvali: jedy, které v ní našli – vlastně bych měl říct spíš ty uměle vypěstované nemoci – to je opravdu hrozné samo o sobě, ale ještě je tu dodatek. Harry, ona byla kousnuta do krku a byla anemická – chyběly jí tři nebo čtyři pinty krve! Takže… odhaduji správně, že tyhle dvě poslední skutečnosti by tě ještě nedávno pořádně nadzvedly ze židle?“

„Ano,“ přiznal Harry. „Rozpálily by mě doběla. A ať se mi to líbí, nebo ne, pořád je to sakra pravda.“

„Samozřejmě, protože včera večer, když na to přišlo, jsi to byl ty, kdo zavolal! Což je vzácný jev, který by nás za normálních okolností všechny potěšil. Ale za těch současných – no, však to víš sám. Takže já jsem ti ukázal svoje karty, a teď je řada na tobě…“

„Počkej chvilku,“ zarazil ho nekroskop. „Zmínil ses o první dívce, takže předpokládám, že víš i o té druhé, o té, jejíž doutnající ostatky vynesli z jejího vyhořelého bytu?“

Cítil, jak Darcy na druhé straně linky přikyvuje, když řekl: „O tom jsem se chtěl právě zmínit. Na té se ještě pracuje, ale zatím to vypadá, že oba ty případy jsou si velice podobné.“

„To jsem tušil,“ přisvědčil Harry.

„Takže ten případ řešíš, co?“ Spíše než jako otázka to znělo jako konstatování faktu. Darcy ani nečekal na odpověď a pokračoval: „Samozřejmě že v tuto chvíli je to všechno přísně tajné, ale my před sebou přece žádné tajnosti nemáme. A já vím, že určitě oceníš, když před tebou nebudeme nic takového blokovat!“

Harryho to všechno rozrušilo, kvůli B. J. ale přinutil se svou úzkost ovládnout, když řekl: „Tak co v tom případě podnikáte? A ať už je to cokoliv, doufám, že mi nebudete šlapat na paty… nebo snad ano?“

„Harry, to samozřejmě bude záležet i na tom, co mi teď povíš ty. Každopádně tě mohu seznámit s aktuálními kroky tady na velitelství pobočky. Už asi půl hodiny na tom pracují naši nejlepší lidé: náš lokátor David Chung, empati, zkrátka obvyklý tým. A zatímco je pro nás opravdu těžké určit polohu, vlastně se to zdá nemožné, shodli jsme se na tom, že v Edinburghu je jakýsi myšlenkový smog. Je slabý, tak slabý, že je téměř nerozpoznatelný. Kdyby se neobjevily ty mrtvé dívky – a kdyby se do toho nevložil Porton Down – možná bychom ho ani nezaznamenali. Ale teď, když jsme se o tom případu dozvěděli, víme, že je tam a že se pohybuje, ale to je všechno. Jediná pozitivní věc na tom všem je – pravděpodobně – že tam jsi ty a že jsi, kým jsi.“ Darcy se na chvíli odmlčel, aby se zamyslel, a pak pokračoval.

„Takže, jelikož tě to všechno zajímá – možná až tak moc, že to začneš řešit? – jsem na vážkách. Mám se posadit na zadní sedadlo, zůstat s tebou v kontaktu a jenom přihlížet? Nebo tam mám poslat svůj tým, abychom ti s tím pomohli?“

Nekroskop znovu pocítil tu úzkost, ale opět se dokázal ovládnout. Snažil se uvažovat velice rychle, a tak řekl: „Darcy, od včerejška, kdy jsem kontaktoval pobočku E, jsem do toho případu pronikl mnohem hlouběji. Myslím, že to patrně zvládnu sám, ale potřebuju trochu času a prostoru. A na ten myšlenkový smog se moc neupínejte. Nezapomínejte prosím, že ‚jsem tím, kým jsem‘,“ opakoval slova, která před chvílí řekl Darcy, a někdy sám způsobím nějaký ten myšlenkový smog. Například když spustím štíty, abych zakryl své myšlenky, a vědomě tak zakrývám svou psychickou a telepatickou přítomnost. A je prakticky jisté, že pokud se pustím do tohoto případu, znovu něco způsobím, možná to dělám už teď nebo… ať už to dopadne jakkoliv. Pokud by se tu pletli tvoji espeři, mohli by psychickým smogem zamíchat, a to by mě mohlo zmást. Navíc vím o několika naprosto nevinných ‚talentech‘ v mém rajónu, jejichž psychické podpisy by způsobily ještě větší zmatek.

Když se Harry odmlčel, Darcy pokračoval: „Tak ty mi tu říkáš –“

„– že to máte nechat na mně,“ dokončil Harry. „Klidně můžeš říct Chungovi, ať tu na to dohlédne a zaměří se na mě, ale jinak se nemusíte o nic starat. Strachovat se můžete začít až ve chvíli, kdybych… no, kdybych se ztratil z jeho obrazovky.“

„Hm/“ zavrčel Darcy a pak řekl: „Chceš říct, kdyby tě zabili, že ano?“

„Sakra, to ne!“ odpověděl nekroskop okamžitě. „Byla to jen myšlenka, nic víc. Ne, smrt je něco, co se snažím za všech okolností obejít. Možná ještě víc než ostatní lidé. Protože jak si možná vzpomínáš, Darcy, já už jsem tam jednou byl – a moc se mi to nelíbilo…“

* * *

Telefon zazvonil chvíli po poledni. To už byl Harry víc než hodinu zpátky v Bonniině baru. Den byl teplý a suchý a hrstka místních obyvatel si během polední přestávky svlažovala vyschlá hrdla, a tak měly Bonnie Jean a Zahanine plné ruce práce za barem. Připravovaly drinky a povídaly si se zákazníky. Nekroskop se sám pro sebe musel smát, i když trochu jízlivě, když se zamyslel nad tím, jak moc by se asi tihle zákazníci pokoušeli svádět B. J. a její dívky, kdyby tušili, co jsou doopravdy zač. Byla to představa, která vyplavala odkudsi z jeho nitra a byla okamžitě odsunuta stranou, zapomenuta, když se mu v mysli opět vynořil Bonniin posthypnotický příkaz a Harry měl najednou pocit, že se mu myšlenky kamsi zatoulaly.

A pak, když posbíral prázdné sklenice a opláchl je, se ozval ten telefon.

B. J. zvedla sluchátko za barem, zeptala se, kdo je tam, zamračila se a předala je Harrymu. „Někdo chce s tebou mluvit. Asi někdo z tvých londýnských přátel?“

A Harry si pomyslel: Možná je to Darcy; možná má další informace z Porton Downu. „Je tu moc velký hluk,“ řekl jí. „Nevadí, když si to vezmu nahoře?“

„Jasně,“ odpověděla B. J. a tázavě zvedla obočí. „Proč ne? Prosím – buď tak záhadný, jak jen dokážeš!“

„Vždyť na tom nic záhadného není,“ odpověděl, zakroutil hlavou a zamířil z baru ke schodišti vedoucímu do patra. „Jen si chci něco ověřit, to je všechno. A tohle bude asi ono. Prosím, přepni mi hovor, jakmile zvednu sluchátko, ano?“ Nahoře v pokoji počkal, až B. J. dole v baru zavěsí sluchátko, a pak řekl: „Tady je Harry. To jsi ty, Darcy?“

„Harry Keogh?“ ozval se hlenovitý, hrdelní hlas.

Harry okamžitě zpozorněl, i když nechápal proč. Soustředěně přimhouřil oči. V tom hrdelním, kloktavém hlase cítil cosi nepříjemného, možná dokonce hrozivého.

„Ano,“ odpověděl. „Tady je Harry Keogh. Kdo jste a co pro vás můžu udělat?“

„Nic,“ odsekl hlas. „Chci ti jen říct, co chci udělat a komu. A taky o bolesti, kterou ti tím způsobím!“

Harry ještě více přimhouřil oči. „Kdo sakra jste?“

„To bys rád věděl,“ zabublal ten neznámý hlas. „Ale brzy se to dozvíš. Ty a ta čubka, B. J. – a ty její rajcovní, šťavnaté běhny. Ta mladá je skutečný rváč – a věř mi, že dnes večer to bude opravdu potřebovat, až se s ní potkám. Tentokrát na ni ale už budu připravený – a ona zaplatí za ten kopanec do koulí, který mi dala!“

„Ty podělaný parchante!“ zavrčel Harry, když se hlas změnil v zajíkavý, šílený, téměř vzlykavý smích.

A pak neznámý zavěsil…

* * *

Harryho myšlenky se rozletěly do všech stran najednou, vířily a snažily se promítnout si trasy, kudy chodily všechny dívky, obzvláště mladá Kate, která bydlela v malém bytě na samém konci temné, úzké uličky; ale taky trasu Zahaninu, protože i ona byla terčem a tenhle hovor mohl být klidně lest, pokus vyslat jej na falešnou stopu – a když o chvíli později pomalu scházel po schodech, cítil se absolutně zmatený, až rozrušený.

Ten šílenec… ten upír… ta odporná stvůra: on znal Harryho! Možná ne, co je, ale určitě, kdo je! To muselo něco znamenat, ale co? Skutečně to všechno byla práce nepřátel B. J. nebo jejího pána? – (to byla myšlenka, která se vynořila, mihla se Harryho myslí, jen aby znovu zmizela ještě dřív, než se nad ní stačil Harry zamyslet) – nebo byl sám nekroskop tím, na koho se ten netvor chystal, a B. J. s dívkami používá jako návnadu? To poslední se zdálo málo pravděpodobné, protože všichni staří – a často i ne tak staří – Harryho nepřátelé byli mrtví… nebo ne? A navíc to všechno začalo ještě v době, kdy nebyl ve městě… nebo to byl jen další otazník té chytré a vskutku matoucí lsti?

„Neřekneš mi, co se děje?“ Tichá Bonniina otázka Harryho vylekala; když vstoupil do baru, už na něj čekala ve dveřích u schodů, aby vyzvěděla, o co jde, a zaskočila ho. Jediné, čeho tím ale dosáhla, bylo, že ho vyrušila ze zamyšlení, z jeho neklidného přemítání, a Harry se zřídkakdy nechal vyvést z míry, když šlo o to jednat rychle a rázně.

„Jak víš,“ začal, „pustil jsem se do pátrání a –“

„A?“ pobídla ho B. J. „Tvrdíš, že po něčem pátráš. Ale u koho – jestli se mohu zeptat – a po čem vlastně? S kým si vlastně telefonuješ, drahoušku, o tom, co se tady děje? Vždyť přece víš, že to jsou věci, o kterých se nesmíš nikdy zmínit, nikomu! Takže co mi k tomu řekneš, ty můj hrdino?“

A jak přešla energicky do ofenzívy, pokud by bylo všechno jinak, neosobní – kdyby bylo ve hře něco jiného než Harryho metafyzické nadání, jeho předchozí zkušenosti s nemrtvými a jeho spojení s pobočkou E a jejími espery – bezpochyby by byl nucen prozradit všechno. Jenže Darcy Clarke a pobočka E měli Harryho Keogha v rukou dříve a vlastními instrukcemi předběhli i Bonniiny posthypnotické příkazy; a nyní se ty navzájem se vylučující rozkazy vyrušily. A jakkoliv k tomuto střetu došlo pouze v Harryho podvědomí – nebo možná právě proto – necítil nic víc než jakýsi nepokoj: tušení, že teď bude muset Bonnii Jean lhát. Takže:

„B. J.,“ začal, „já vím moc dobře, že jsou věci, o kterých se nesmím nikomu zmínit –“ (abnormální paradox: že Harry dokázal o něčem takovém hovořit, aniž by si uvědomoval, o čem to vlastně nesmí hovořit, a zároveň si musel vymyslet příběh, který by mu B. J. uvěřila) „– a ani jsem to nikdy neudělal a neudělám. Chci jenom zjistit, jestli hrozí nějaké nebezpečí konkrétně tobě – tobě a tvým děvčatům a vaším prostřednictvím také tvému pánovi – nebo jestli došlo v současné době k podobným útokům i někde jinde v téhle zemi. Pokud ano, pak je to, co se stalo tady, čistě náhoda a ty útoky nebyly namířeny na vás kvůli tomu, čím jste, ale prostě proto, že jste ženy a pro tohoto šíleného útočníka jste stejné jako všechny ostatní. Proto jsem také kontaktoval své bývalé kolegy v Londýně, kteří se v minulosti zabývali podobnými podivnými případy, jako je tenhle.“ (Tohle bylo příliš slabé slovo!)

„Chceš říct policajty?“ Bonniin hlas byl teď ostrý jako břitva a její skotský přízvuk se vytratil.

„No, tak trochu,“ připustil Harry. „Jsou to v podstatě spíš lovci špionů. A tak o nich vlastně nemůžu mluvit…“ (To byla čistá pravda; vlastně měl zakázáno o nich mluvit, stejně jako nesměl mluvit o Bonnii Jean, nebo spíše o tom, co je.)

Zamrkala, přikývla, pak se trochu uklidnila a řekla: „Takže já a moje –“

„Jste v bezpečí,“ zarazil ji Harry. „Alespoň před mými kolegy. Ale nepřestanu na vás dávat pozor, dokud se neujistím, že jste v bezpečí i před vším ostatním. Takže než tohle skončí – a dokud se všechno uspokojivě nevyřeší – budu chodit za noci ven a hlídat dívky, jak nejlépe budu umět.“

A i s tímhle, se svou napůl zhypnotizovanou myslí a posthypnotickými rozkazy Bonnie Jean v podvědomí, byl Harry konečně schopen se trochu uvolnit. Cítil úlevu nad tím, že alespoň poslední část jeho příběhu, kterou vyřkl bez zaváhání, jako nějaký robot, je naprostá pravda.

„Takže tvoji velcí kámoši z Londýna ti nemůžou pomoct, co?“ opáčila B. J. a její edinburský přízvuk se znovu vrátil. „Ale Harry, ty sis vážně myslel, že by mohli? Podobné útoky, to mě tedy podrží“ Nahlas se zasmála a zakroutila hlavou. „Kolik si myslíš, že tady po téhle krásné, zelené zemi pobíhá samotářských upírů, co?“

Harry na ni zíral – zíral skrze ni skelnýma očima očarovanýma jejími hypnotickými rozkazy – a pak začal mluvit. „Samotářů? No, nevím, jestli to jsou samotáři.“ Znovu se pokusil na ni soustředit, pak se nejistě rozhlédl po baru. „Ale jsou tady –“

Jenomže B. J. ho zarazila: „Ne, ne, drahoušku! Pro tentokrát můžeš zapomenout, co jsem uložila hluboko do tvé mysli, a odpovědět mi, jako bys o tom nic nevěděl, a zcela bez zábran.“ Protože ani ve svém vlastním baru nechtěla Bonnie Jean slyšet, jak nekroskop nahlas vyslovuje jména jejích dětí měsíce nebo mluví o jejím pánovi; nebo zmiňuje její jméno v jakékoliv souvislosti s nemrtvými!

Harry zamrkal a potřásl hlavou; konečně zaostřil oči na B. J. a řekl: „Ano, máš pravdu: nepřemýšlel jsem. Možná jsem jen trochu zpanikařil. Nesnáším pocit, že jsem já nebo někdo z mých blízkých… hmm, lovnou zvěří.“ A přitom si pomyslel: Protože já osobně se cítím rozhodně spíš lovcem než lovnou zvěří, B. J.

A hluboko uvnitř mu další hlas řekl: Ano a ona také! Ale to byl Harryho nejvnitřnější hlas, a on přece neměl dovoleno mu teď věnovat pozornost…

Desátá kapitola

Tentokrát Bonnie Jean nic nenamítala, když si nekroskop vyšel do města. Bylo chvíli po poledni, slunečno a bezpečně – alespoň pro něj. Ačkoliv neměl ostré sluneční světlo příliš v lásce, bát se ho nemusel – a B. J. stejně věděla, co má v plánu: ze všech sil se vynasnažit, aby byla v bezpečí, střežit ji před jakýmkoliv člověkem nebo stvůrou, který by jí nebo její smečce chtěl ublížit. A z vlastní zkušenosti věděla, že když na to přišlo, nebyl žádný nováček.

Harry si s pomocí Móbiova kontinua znovu prošel trasy dívek, aby se ujistil, že má souřadnice všech nejnebezpečnějších míst uloženy hluboko ve své metafyzické mysli; hlavně věnoval pozornost Kateině trase, navzdory jejímu slibu, že teď už bude jezdit jedině taxíkem. Dnes v noci však taxík určitě potřebovat nebude, protože měla volno. Nekroskop si však nemohl být jist, že zůstane ve svém bytě, kde bude v bezpečí před každým zlem. Byla koneckonců noční tvor, a tak se mohla rozhodnout, že si vyrazí; a on ji nemohl varovat, protože by se jej ona nebo B. J. mohly zeptat proč – čeho se to Harry vlastně tolik bojí? – což by na druhou stranu mohlo velice ohrozit jeho roli v celé věci, protože by to mohlo vyústit v další hypnotický výslech.

Faktem však zůstávalo, že pokud by se Kate vydala ven, i kdyby si třeba zavolala taxík – nemohl by přijet nebo ji vysadit až u jejích dveří; ne v té temné, úzké uličce připomínající kaňon, kde měla byt. Musela by jít kus pěšky: buď nahoru strmou uličkou až k některé z hlavních ulic, nebo asi sto metrů dolů po starých kamenných, ošlapaných schodech až k silnici na jejich konci. A přesně tam – v té špatně osvětlené cihlové soutěsce mezi vysokými zdmi, kde se po obou stranách tyčí domy, v nichž často nikdo nebývá a které mají zavřené okenice – bylo nejpravděpodobnější místo potenciálního útoku…

Harry přemýšlel nad těmito věcmi a při tom si Móbiovým kontinuem procházel všechna ta místa, a když pak vystoupil v tunelu, který si vytipoval jako místo možného napadení Kate, nemohl se ubránit chvění, které jím projelo. Kate byla dítě měsíce, a tudíž nemohla být v žádném případě považována za nevinnou, ale byla zranitelná. Kdo by také nebyl zranitelný tváří v tvář nakažlivému a zcela jistě smrtelnému kousnutí toho upířího parchanta? Bylo hrozné třeba jen pomyslet, jaké utrpení by takové kousnutí způsobilo mladé Kate, stvoření, o kterém nekroskop nedokázal uvažovat jinak než jako o krásné dívce.

Na druhé straně – jelikož se chtěl vyhnout vysvětlování důvodů svého znepokojení Kate i Bonnie Jean ze strachu, že by musel prozradit zdroj svých informací – byl tady ještě jeden, mnohem hrůznější důvod, proč nebyl Harry ochoten podělit se o svá zjištění ohledně plánovaného útoku toho maniaka: musel by totiž přistoupit na jejich řešení, použít Kate jako návnadu, na kterou by toho psychopata vlákal do pasti, přestože ještě žádnou past nestačil vymyslet!

Na tohle ale právě teď nekroskop nedbal – nebo se tím nechtěl zatěžovat, třebaže o tom už uvažoval – a když učinil další Móbiův skok z temného dveřního vchodu do ještě temnějších stínů u klenutého průchodu do Kateina bytu, znovu se neubránil zachvění.

Ale ne, musí být optimista (říkal si Harry) a předpokládat, že Kate zůstane dnes večer doma; což k přihlédnutím k nedávnému útoku na ni bylo pořád nejpravděpodobnější. A pokud by zůstala, jak by se ten neznámý šiřitel moru mohl dostat do bezpečí jejího vlastního bytu? Kateina velice soukromého, velice osamělého bytu…

A teď byl tady, u vchodu do tohoto bytu; v tmavé cihlové zdi uviděl úzké dveře. Byly dvoukřídlé s mohutným kováním, zapuštěné v tlusté zdi starého domu a chráněné klenutým průchodem. V jejich pravé polovině bylo zaprášené, mouchami pokálené okno; Harry nahlédl dovnitř, ale uviděl jen prázdnou, tmavou chodbu, jejíž konec se ztrácel v neproniknutelných stínech. Dveře do Kateina bytu odtud samozřejmě vidět nemohl, protože jak si nekroskop vzpomínal, říkala, že bydlí v prvním patře.

Harry se otočil a podíval se do uličky a zjistil, že je zcela opuštěná. Přitiskl ucho na dveře, uvnitř neslyšel žádný pohyb. Bez dalšího otálení vytvořil vlastní dveře, prošel jimi stejně jako skutečnými dveřmi a vyšel uvnitř domu.

Teď stál pod schody, které byly potažené kobercem, čistě zametené a umyté. Ve vzduchu tu byla cítit velice slabá vůně Kateina parfému. To Harryho ubezpečilo, že se opravdu nachází v domě, kde bydlí Kate, a ty schody vedou k jejímu bytu v prvním patře.

Samozřejmě že tam v tuto chvíli byla, protože navzdory tomu, že byla spíš dívkou měsíce než upírkou, vydat se ven za plného denního světla by pro ni nebylo snadné. Možná by to zvládla s velkým slunečníkem a zabalená jako v zimě, avšak bylo by to pro ni krajně nepříjemné – nemluvě o tom, že i velice nebezpečné. Mnohem lepší bylo držet se uvnitř. Tedy alespoň do západu slunce.

Byl tam vypínač, který však Harry nemohl použít ze strachu, že by osvětlil nejen schodiště, ale že by světlo mohla uvidět ze svého bytu i Kate, a tak by na sebe připoutal nechtěnou pozornost. Po chvíli se ale jeho oči přizpůsobily šeru a on uviděl nahoře na schodišti dveře. Další Móbiův skok ho zanesl až k nim, takže se Harry neslyšně ocitl u samého vchodu do bytu. Dveře měly několik mosazných zámků a bylo na nich vidět opotřebení od častého používání; a Harry tušil, že zevnitř bude na dveřích mohutná západka, o které se zmínila i Kate.

Nekroskop byl konečně spokojený, že nemusí dál bádat. V mysli si představil nemocného a slabého upíra – tvora, kterého Kate už jednou přemohla – který by byl sotva schopen rozbít takovéhle dveře, aby se dostal dovnitř. Takže pokud Kate zůstane dnes v noci doma, měla by být v bezpečí. Otázkou ovšem bylo, jak ten nemocný šílenec zareaguje, až zjistí, že Kate je nedostupná, a jeho výhrůžka proto nebude moci být naplněna? Změní svůj plán a vrhne se na jinou dívku, třeba na Zahanine?

S těmito otazníky v mysli vytvořil Harry další Móbiovy dveře a přesunul se zpátky na dlážděný chodník v klenutém vstupu do Kateina domu. Odtamtud už šel pěšky. Když sbíhal po starých sešlapaných schodech, přemýšlel co dál.

A za jeho zády, nahoře ve svém bytě, ucítila najednou Kate vlnu znepokojení – jako kdyby ji někdo pronásledoval? Jako by k ní někdo vpadl a narušil její soukromí. A kdyby se v tu chvíli Harry otočil, možná by si všiml, jak se nepatrně pohnul těžký závěs za oknem v prvním patře: za posuvným oknem zaskleným jedinou tabulkou skla, ukrytým za úzkým balkónkem, který byl spíše jen výstupek se zábradlím. A kdyby se zamračená Kate podívala tím oknem dolů do uličky, místo zasněného Edinburghu by spatřila Harryho, jak v oslnivém slunci kráčí pryč a mizí ve stínu, ze kterého už se nevynořil… protože tam už nebyl.

Jenomže to neudělala, protože tak ostré světlo nesnesla déle než dvě nebo tři vteřiny a pak závěsy zase zatáhla. Kate i Harry si pak oba šli znovu po své práci a jeden o druhém neměli ani tušení…

* * *

Odpoledne se chýlilo ke konci; pomalu se blížil večer; brzy se na město začne snášet sametové letní šero. K překvapení Bonnie Jean se Zahanine dostavila do baru… neměla dnes večer vůbec službu, ale doma se nějak necítila ve své kůži a neměla stání. Proto se rozhodla, že jí bude mnohem lépe v baru. B. J. jí za to byla vděčná, protože jí Margaret McDowellová, další z dětí měsíce, před chvílí volala, že se necítí dobře. Nekroskop měl z toho také radost. Nemusel si alespoň vymýšlet výmluvy, proč nemůže dnes večer vypomáhat v baru – což znamenalo, že bude mít později čas vyrazit do města – a navíc se teď výběr šiřitele moru ještě více zúžil.

Zahanine byla v bezpečí a Kate ukrytá za dveřmi svého bytu také. Kdo se tedy stane terčem toho psychopata? Samozřejmě že děti měsíce nebyly pouze Kate, Zahanine a Margaret. Ve smečce Bonnie Jean – a zároveň jejími zaměstnanci – byly kromě těchto tří dívek ještě dvě další: štíhlounká drobná zrzka jménem Sandra Mohragová a její sestra s havraními vlasy, Moreen McNivenová. Obě bydlely v bytě směrem na Dalkeith, v dobře osvětlené a hustě obydlené čtvrti. Nekroskop také věděl, že obvykle jezdí taxíkem a většinou pracují v baru společně; byly rády spolu a v jejich jednotě skutečně byla síla. Procházet si jejich trasy, kterými je do baru vozil taxík, bylo zbytečné, i kdyby šly pěšky, Harry pochyboval, že by se někde na jejich cestě našlo vhodné místo pro útok.

Navíc, ať se to snažil sebevíc potlačit, nedokázal ignorovat fakt, že ten nemocný, hlenovitý, výhrůžný hlas v jeho hlavě neustále opakoval, že je Kate skutečný rváč, a jak to bude potřebovat, až ji dnes v noci potkám.

A vždycky se to zastavilo u toho slůvka: dnes v noci. Až na to, že navzdory Harryho obavám byla Kate dnes v noci v naprostém bezpečí svého bytu –

Nebo nebyla?

* * *

Jak se venku postupně stmívalo, Bonnie Jean si všimla Harryho nepokoje, jeho rozrušení, a zeptala se ho: „Hele, co je to s tebou, Harry? Co ti zase straší v hlavě?“

„Myslím, že se později půjdu projít,“ odpověděl jí bez váhání. „Nelíbí se mi, že je všechno tak v pořádku. Cítím se nesvůj jako Margaret. Mám v sobě takový nepokoj, nervozitu.“

B. J. přimhouřila oči a tichým hlasem se zeptala: „Nemá s tím náhodou něco společného ten vrah, drahoušku? Copak jsi už zapomněl, co je zač a jak moc je nebezpečný? Ne –“ zavrtěla hlavou „– není zrovna dobrý nápad vydávat se ven do těch starých ulic za noci, Harry.“

„Já vím,“ odpověděl jí. „Ale je to lepší než zůstávat tady a strachovat se o dívky tam venku!“

A jako by se jeho odpověď vůbec nedonesla k jejím uším, B. J. natáhla ruku, pohladila Harryho a řekla: „Chápu, žere tě to od té chvíle, co jsme o tom spolu mluvili, že je to tak?“

„Samozřejmě že ano,“ odpověděl Harry. „Ulicemi pobíhá šílenec, upír, bezohledný vrah, kterého vůbec nezajímá, že za sebou nechává… krvavé stopy, a ani se nepokouší je po sobě uklidit. On je… je šílený, B. J.! Je to postrach a nebezpečí pro všechny, a hlavně pro tebe a tvé dívky! A jelikož je…“ Harry se odmlčel. „Nepříčetný, šílený – je to blázen – prostě, nedokážu tady sedět s rukama v klíně a nic nedělat.“

V tom přívalu emocí a slov to nekroskop dvakrát skoro řekl: Je to přenašeč moru, B. J. Ale nemohl; v jeho mysli bylo cosi, co mu to zakazovalo. Porušil by tím posthypnotické zásady Darcyho Clarka, protože by pak zřejmě musel vysvětlovat, jak se dozvěděl o tom, že je ten tvor nemocný – že mu o tom řekli v pobočce E – a oni o tom zase věděli proto, že jako jedna z nejtajnějších poboček na světě měli podobné tvory v hledáčku… vlastně se zabývali jejich ničením. Což by samozřejmě zahrnovalo i B. J. a její děti měsíce!

Harryho zmatek ale unikl Bonniině pozornosti. Jen si rezignovaně povzdechla a znovu ho pohladila po tváři, odložila svůj skotský přízvuk a řekla: „Ani na chvíli si nesmíš myslet, že si nevážím toho, co pro nás děláš, Harry. Ale upřímně, mám o tebe strach stejně nebo možná ještě víc než o sebe nebo svoje dívky. Já vím, že jsi velice zvláštní – nebo bych snad měla říct velice odlišný – druh člověka, Harry Keoghu; a také velice schopný. Každopádně jsi ale jen obyčejný člověk, a kdyby se ti cokoliv stalo –“

„Mně se ale nic nestane,“ přerušil ji Harry, zatřásl hlavou, aby z hlavy vyhnal to její posthypnotické kouzlo. Očividně do toho tentokrát nevložila srdce. Možná že nebyla schopná se rozhodnout; možná pochopila, že bude nejlepší, když vsadí na něj a vyšle ho ven do noci bojovat s neznámým nebezpečím. Možná, ale B. J. nebyla ochotná přiznat žádnou slabost – tím méně svou vlastní. A stejně tak nebyla připravena mu podlehnout.

„Harry, teď mě poslouchej –“ rozhodla se to zkusit ještě jednou, a tak sáhla pod bar pro speciální láhev „– určitě víš, že bych byla mnohem radši, kdybys zůstal tady, v bezpečí, se mnou? Co na to říkáš: dáš si se mnou skleničku vína –“ ukázala mu láhev „– a zůstaneš u mě?“

Cože, skleničku Bonniina speciálního vína? To tedy v žádném případě! Dnes večer ne, Bonnie Jean! Jediná sklenička toho bezpochyby návykového moku: nekroskop věděl, že by to nebylo v žádném případě dobré a že by se po něm dobelhal leda tak nahoru do postele. A kdo ví, jestli by mu ještě nemuseli pomoct!

Takže znovu odmítavě zavrtěl hlavou; také aby ji zbavil mentálních pavučin. Pak zaostřil oči, upřel je na Bonnii Jean a řekl: „Myslím, že dnes ne. Potřebuji být při smyslech, B. J., pokud chci jít později ven.“

„Ale Harry, já si opravdu nemyslím –“

„Ale já ano!“ uťal ji nekroskop. „Ne teď hned, ale později určitě půjdu ven.“

B. J. pochopila sílu jeho vůle a oddanost věci – možná i lásku k ní? – takže se s tím prostě smířila, přikývla a už nic neříkala…

Nekroskop už poněkolikáté procházel všechny trasy, a to ho zaměstnalo natolik, že se alespoň trochu uvolnil, zároveň si však uvědomoval zbytečnost svého konání. Vědomí, že se na těch trasách vyskytuje minimálně pět míst, odkud může psychopat zaútočit, mu také nepomohlo a on neměl nejmenší tušení, které z nich – pokud vůbec nějaké – by to mohlo být, a také kdy přesně se to stane. Ke všemu pro něj v tom jednání, do kterého se sám dobrovolně pustil, existovalo reálné a nikoliv zanedbatelné nebezpečí. Navzdory tomu, že si pokaždé dával pozor, když uskutečňoval svůj skok v Móbiově kontinuu – jakkoliv to dělal pod rouškou tmy – existovalo riziko, že bude spatřen, jak mizí nebo se objevuje v tom, co byla pro všechny (s výjimkou Harryho samotného) hypotetická nebo matematická dimenze. A to by u lidí vyvolalo minimálně nezdravou zvědavost.

A také si uvědomoval, že jakkoliv je kontinuum jako dopravní prostředek velice rychlé, dalo by se říci okamžité, nemůže být na několika místech zároveň. A mezitím mu něco v jeho nitru, což ale znělo jako hlas zvenčí – teď už téměř známý pocit temnoty a prohlubujícího se bezprostředního nebezpečí pramenící pravděpodobně z jeho intuitivní povahy, ale možná také z obyčejného selského rozumu – říkalo, že by se ani neměl pokoušet prohledávat všechna ta místa, protože existuje jen jedno, na kterém by se měl objevit.

A jak tak vteřiny nemilosrdně ubíhaly a měnily se v minuty a hodiny, pomalu si uvědomoval, kde má ten jeho pocit beznaděje svůj zdroj a kam ho přivádí: v neustále rostoucím přesvědčení, že jediné místo, kde opravdu musí být – v tu pravou chvíli – je u té, o kterou měl největší obavy, u mladé Kate.

Opravdu byla doma v bezpečí? No, možná. Ale zcela určitě tam byla sama. A v Harryho hlavě se s každou minutou silněji ozýval ten hlenovitý, hrozný hlas, jehož šílený smích mu říkal –

Ta mladá je skutečný rváč – a dnes večer to bude fakt potřebovat, až se s ní potkám. Tentokrát na ni ale budu připravený – a ona zaplatí za ten kopanec do koulí, který mi dala!

Ale kromě toho výhrůžného telefonátu, který mohl být samozřejmě jen planým poplachem, co ještě nasvědčovalo tomu, že Kate hrozí nebezpečí?

Harry stále váhal, byl nerozhodný a pořád dokola si opakoval tu otázku. Takže, už jednou se stala obětí jeho neúspěšného útoku, nebo ne? Možná že ten nemocný maniak věděl, že bude dnes v noci doma, a počítal s tím. Možná ji sledoval a znal trasy, kterými chodí… a možná je tam i teď.

S ohledem na tuto poslední možnost i na pocit, že Kate je stále v ohrožení, dokonce i teď, v tuto chvíli, došlo Harrymu, že má k dispozici prostředek k potvrzení nebo vyvrácení tohoto znepokojujícího přesvědčení – a že už nemusí déle ztrácet čas. A tak se Harry konečně rozhodl: ať už se mýlí, nebo ne, musí v tuto chvíli soustředit všechny své síly na Kate, která byla nejmladší a nejzranitelnější členkou smečky…

* * *

Teď tu byly další věci, které musel rozhodnout; a to kde a kdy.

Pokud šlo o to kde: Katein byt bude samozřejmý počáteční bod a Harry jeho souřadnice znal. Odebral se tam – alespoň nakolik místo jeho souřadnic v kontinuu korespondovalo se schodištěm vedoucím k jejím dveřím – ale když tam dorazil, což bylo okamžitě, zůstal ukrytý v Móbiově temnotě, v té absolutní tmě místa bez času, a zatím se nepokoušel vytvořit dveře, aby z kontinua vystoupil.

Záleželo pouze na blízkosti: na faktu, že tady Kate byla. Nepotřeboval vědět, jak často se tam vyskytovala, ale kdy si ji to místo pamatovalo naposledy, protože to byla odpověď na otázku kde a Harry se s ní mohl takto spojit, aniž by Kate měla tušení, že tam někdy byl. Protože zatímco doopravdy s ní nekroskop být nemohl, věděl, jak se s ní spojit v Móbiově čase.

‚Čas‘, ano: to byla podstata jeho plánu.

Protože nedávno (i když mu to připadalo jako celá desetiletí!) došlo k tomu, že Harry musel ve snaze najít svou ženu a syna spojit budoucnost s minulostí. A při jedné takové příležitosti spatřil v Mobiově proudu času modré vlákno svého syna, zkřížené s rudým upířím. Nyní použije Mobiův čas znovu, aby se pokusil prozkoumat Kateino vlákno.

Nejdříve ho ale musí najít.

Tak kdy byla Kate naposledy tady, před těmito dveřmi? S největší pravděpodobností včera v noci, poté co ji přivezl taxík a ona zaplatila řidiči a vyšla po kamenných schodech až ke vstupním dveřím a pak nahoru po schodišti až ke dveřím svého bytu. Tak přesně tam se musí odebrat: zpátky do včerejší noci.

A přece… Dokonce i teď Harry zaváhal, když měl opět použít Móbiovo kontinuum. První část jeho cesty problematická nebude, to věděl; protože minulost, dokonce i nedávná minulost, byla pryč; v této souvislosti se neměl čeho bát, protože tam se nemohlo nic změnit. Ale pokud šlo o budoucnost…

Budoucnost byla jako vždy nevyzpytatelná a poslední věc, o kterou nekroskop stál, bylo vidět, jak jeho modré vlákno života najednou zhasne a předpoví tak jeho konec a tím i předčasné členství ve Velké většině! Samozřejmě mu bylo jasné, že se to jednoho dne stane, protože nikdo není nesmrtelný, byl přirozeně opatrný, aby svůj nevyhnutelný konec náhodou nespatřil. Nechtěl vědět, kdy se to stane.

To se ale týkalo budoucnosti, zatímco Harryho právě teď zajímala minulost. Váhal tedy jen chvíli (což v Móbiově kontinuu stejně nic neznamenalo), než našel dveře do minulosti. A pak to uviděl: neskutečně zářivá minulost lidstva. Nesčetné množství modrých vláken života, která ubíhají do dáli, až se konečně (nebo prvotně?) spojují v rozpětí nějakých dvou a půl milionu let do vzdáleného modrého jádra tvořícího prvopočátky lidstva.

Přestože tohle Harry viděl dřív už několikrát, byl znovu ohromen a jen zíral a zíral… a naslouchal! Protože navzdory absolutnímu tichu, úplné absenci zvuku, mu připadalo, že cosi slyší: sbor andělů – instrumentální, nekonečné áááááách! Mystický, masový vzdech sestávající z jednoho neustávajícího tónu, který existoval jen v jeho hlavě, v jeho představách, a zněl pouze v jeho jedinečné mysli – protože věděl, že čas je tak tichý jako samotné kontinuum. Samozřejmě; protože kdyby zde měly hlas všechny zvuky minulosti, byl by zde nesnesitelný hluk.

Jedno z těch modrých vláken se odvíjelo od samotného Harryho; byla to stopa, kterou zanechal kdesi v minulosti; přirovnával to ke kondenzačnímu pruhu letadla letícího závratnou rychlostí do budoucnosti, kde se nacházely neviditelné dveře, které si sám vytvořil a jež byly dělicí čárou mezi přítomností nebo spíše minulostí a tím, co má teprve přijít. Ale Harryho vlákno života bylo jen jedno z mnoha nesčetných tady.

Naklonil se dopředu a rozhlédl se na všechny strany, nahoru i dolů, až hned za dveřmi spatřil něco víc než jen rozhraní. Obrovské, neustále se zvětšující plátno minulosti – ale nikdy neobsahovalo celou přítomnost a ani náznak minulosti. To ale až později.

Později.

To slovo nebo myšlenka poháněly Harryho kupředu, protože čas se krátil. Samozřejmě to byl pouze slovní obrat, protože čas, stejně jako vesmír, se neustále rozpíná. Harry tu myšlenku odložil stranou a vrhl se střemhlav skrze dveře minulosti, aby překonal protiproud. Zároveň pozoroval, jak se jeho vlákno života jakoby noří zpět do něj a posílá ho do minulosti! Pohyboval se proti proudu času, držel si zápěstí u čela s hodinkami natočenými ciferníkem k modré záři vlákna. Byla to opravdu úžasná podívaná: vteřinová ručička vypadala rozmazaná – tak rychle se pohybovala do protisměru, minutová utíkala jako splašená a hodiny ubíhaly, jako by to byly vteřiny! Harry dokázal připustit, že je možné, že i on při tom mládne: pocit, který nikdy předtím nezažil. Jeho paměť to však neovlivnilo a každopádně neměl v úmyslu vydávat se příliš daleko do minulosti (a už vůbec ne natrvalo), takže předpokládal nebo spíše doufal, že to nebude velká změna.

Tak či tak, protiproud času Harryho zbrzdil, což samozřejmě zpomalilo i bláznivé tempo jeho hodinek. Bylo téměř jedenáct třicet zítra v noci, když započal svůj experiment; ale teď, v čase ‚bezčasí‘ (další myšlenka, která rozjitřila jeho smysly), byla půlnoc minulé noci. Harry ještě více zpomalil.

Jedenáct třicet… jedenáct… deset třicet… a konečně deset hodin včera večer, když –

Už ji viděl! Tu světle růžovou nit života, která patřila mladé Kate. Přibližovala se a jako by do něj i zasahovala, když vycházela ze svých dveří na schodiště. Fyzicky ji samozřejmě vidět nemohl, jen její bledě růžovou nit dítěte měsíce – tvora v žádném případě nemrtvého, protože ona nikdy nebyla mrtvá – ale dokázal si ji představit. Jak jde pozpátku dolů ze schodů, a nejen její pozemská, trojrozměrná postava, ale také její projekce v Móbiově čase; což pro tuto chvíli znamenalo obrácený čas, přirozeně…

Teď však musel Harry odložit tyto matoucí myšlenky stranou a soustředit se na svou práci, dohlédnout na Kate. Což znamenalo, že teď se musí otočit a nechat proud času, aby ho zanesl do Nyní. S tím rozdílem, že pokud teď byl v minulosti, musí cestovat rychleji než čas. Otočil se a vůlí se přiměl k pohybu kupředu; nekroskop totiž už dávno věděl, že v Móbiově kontinuu mají dokonce i ty nejmenší elektrické impulzy prázdných myšlenek svou váhu a že vůle je také fyzický pojem.

Jak se tak Harry pohyboval zpět k budoucnosti, jeho souřadnice v kontinuu zůstaly totožné s podestou u Kateiných dveří; a tak se mohl ujistit, že je opravdu doma… že bude doma v následující chvíli.

A zrovna teď (nebo před tím) vešla: Kateino vlčí vlákno života se znovu vlnilo směrem k němu, jak si ji představil, když jde do schodů, úplně stejně, jako to dělala včera v noci. Pak vešla do bytu a zamkla za sebou dveře. Ale i když se od něj nyní Kate trochu vzdálila, její vlákno stále viděl nablízku a proud je oba unášel do Nyní.

Takže když se ručičky na Harryho hodinkách zase začaly zpomalovat, přestaly se pohybovat v protisměru a opět odměřovaly normální čas, Harry věděl, že se opět ocitl na rozhraní: ve dveřích do minulosti, kde jeho čas ubíhal vteřinu za vteřinou. A bez dalšího otálení pokračoval dál skrze ty dveře do Mobiovy normální roviny bytí a Nyní.

Tam, v absolutní nicotě, se Harry opět začal vznášet v beztíži a přitom přemýšlel, co se dozvěděl, pokud vůbec něco. Takže věděl, že posledních dvacet čtyři hodin od včerejší noci Kate ani na chvilku neopustila svůj domov; její růžové vlákno mu bylo stále nablízku, pohybovalo se jen nepatrně sem a tam, jak Kate vykonávala různé činnosti ve svém bytě. A také, celý ten čas, který si Harry prohlédl, nespatřil v její blízkosti žádné rudé vlákno – jasný důkaz přítomnosti upíra – které by se přibližovalo, ohrožovalo ji nebo se vyskytovalo kdekoliv kolem ní. Vlastně vyjma růžového vlákna samotné Kate neviděl nekroskop v minulosti žádnou upíří přítomnost, tedy alespoň ne v její blízkosti. Neviděl tam vůbec žádnou karmínovou aktivitu.

A pokud šlo o přítomnost… podíval se na světélkující ciferník svých hodinek: zbývala asi minuta do půl jedenácté. Byl zpět tam, kde začal.

Byla noc – vlastně téměř polovina noci – a Kate byla podle všeho v bezpečí, živá a zdravá a zatím absolutně neohrožená. Harry byl samozřejmě rád… a přece byl tak trochu zklamaný. Protože to vypadalo, že jeho instinkty – rozvrácené a zmatené vinou toho hlenovitého hlasu, který slyšel v telefonu – ho v tomto případě zradily.

Avšak navzdory tomu, jak se nekroskop cítil vyčerpaný a jeho předchozí pocity blížícího se nebezpečí se rychle rozplývaly, byl stále ještě odhodlán dotáhnout celou záležitost do konce: následovat trasu, kterou si vytyčil, až k cíli a zjistit, co se stane nebo možná nestane.

Proto vyhledal dveře do budoucnosti…

Jedenáctá kapitola

Pouhých sedm minut do začátku toho všeho a necelých padesát metrů od vchodu do Kateina domu, se Mike Milazzo plahočil nahoru po sešlapaných kamenných schodech jako nějaký zahradní hlemýžď. Cítil, jak jsou jeho kalhoty od pasu dolů prosáklé hnisem a jak mu po nohou stékají potůčky ohavné tekutiny, kterou produkuje jeho tělo, a byl si vědom, že jeho boty jsou plné toho hnusu, takže mu v nich čvachtalo a zanechával za sebou mokré šlápoty, které tvořily stříbřitou čáru, jako když se plazí slimák, a která stejně jako slimáčí sliz zářila ve stříbrném měsíčním světle.

Také jeho čelisti se scvrkly a v ústech se mu začaly viklat zuby a pokaždé, když si olízl rty, ucítil na nich pěnu, kterou se snažil vyplivovat společně s nekonečnými chuchvalci žlutého hlenu, neustále zaplavujícího jeho ústa. A co bylo nejhorší, Mike sám sebe cítil: ten nezaměnitelný pach rozkladu těla, které hnije zaživa!

A přece, i když už ztratil prakticky všechnu naději a opravdová smrt mu šlapala na paty, tvrdohlavá lidská povaha – posílená fyzickou silou nemrtvého upíra – jej dál popoháněla kupředu. I tváří v tvář nadcházející zkáze se dokázal držet nad vodou, cítit se beztížný; a navzdory tomu, že se úzkou uličkou jen belhal, připadalo mu, že jí protéká! Jeho nenávist k bratrům Francezciovým, k Chemikovi v bulharské laboratoři a nyní také k Angusi McGowanovi: všechen tento nahromaděný odpor zaplňoval téměř celou Mikeovu už téměř rozpadlou mysl.

Angus McGowan, ano, a jeho lživé sliby. Kde byl Angus teď? Rozhodně ne nablízku. A Mike měl přitom v kapse ty lahvičky, na které myslel tak intenzivně, že mu připadaly, jako by byly z olova. Měl to risknout a vypít je? Vzít si všechny tři, ať se stane cokoliv? Zbývá mu ještě čas? Ale jak by vůbec mohla nějaká protilátka vyléčit něco tak strašného? A kde byl ten, co mu měl pomoci?

„McGowane, ty zatracený malý parchante!“ zasyčel Mike skrze další příval pěny v ústech. „Říkal jsi, že budeš nablízku… uf! Uf… kde sakra jsi?“

To znělo jako vzývání.

A najednou, přímo před ním, se ze stínů kamenných zdí jeden oddělil, tak nečekaně, až sebou Mike trhl. Byl to Angus McGowan s očima žhnoucíma do tmy, ve kterých se v měsíčním světle odrážel žlutý třpyt divokého zvířete.

Mike byl na maličkou chvíli ohromen, ale stejně rychle se vzpamatoval. Tentokrát ho však jeho instinkty, postřeh, a především jeho nenávist nezklamaly. Jakmile se ocitl před McGowanem, popadl ho za klopy jeho dlouhého černého kabátu a přitáhl si jej blíž.

McGowan odvrátil obličej od Mikeova smrdutého dechu a vykoktal: „Mikeu, slyšel jsem, jak sis pro sebe šeptal – a taky tvoje myšlenky! Tady jsem, jak jsem ti to přece slíbil. Tak co, ještě si myslíš, že Ah neumí dodržet slovo?“

„Příliš pozdě! Příliš pozdě!“ mumlal Mike a svíral McGowana tak pevně, až si myslel, že si poláme své chatrné prsty. „Jsi slepý? Copak nevidíš, že tohle je můj – uf! – konec?“

„Ne, ne, to vůbec ne!“ křičel ten malý stařík. „Zítra ráno už by bylo po tobě, to jo. Ale dneska v noci máš ještě čas!“

„Které lahvičky to jsou? A v jakém pořadí je mám vypít?“ vysoukal ze sebe Mike. „Každá z nich má jinou barvu.“

„Jo, tak to Ahovi řekli – červená, černá a žlutá. Ale Mikeu, co tvůj úkol? Ještě jsi nesplnil svůj úkol, chlape!“

„Úkol?“ Mike vyplivl hlen, který se mu hromadil v krku, a pokračoval. „Ten – uf! – prokletý úkol? Já kurva umírám! Opravdovou smrtí, ty malý – uf – parchante!“ Přitlačil McGowana ke zdi a dýchl na něj. McGowan spatřil jeho rozevřená ústa, viděl, jak se mu v očích hromadí hnis, a četl si v jeho mysli.

„Jestli uděláš, na co myslíš –“ vykřikl „– pak bude fakticky konec!“

Mike přikývl, zavřel svá děsivá ústa a řekl: „Pro nás oba, Angusi. Bude to konec nás obou. Protože i kdybych věděl, jak vypít tu protilátku, není jí dost pro nás oba, je tu jen pro jednoho. A ať už je to, jak chce, tobě nedám!“

„Ale ty máš pořád ještě čas, to ti může Ah odpřisáhnout! Jen mě pusť, a Ah ti pomůže. Dostane tě z toho ven!“

Mike pochopil, že teď má navrch on – alespoň pro tuto chvíli. „Kašlu na ten úkol,“ dusil se a bublal. „Hned teď mi povíš, co chci slyšet, nebo tě kousnu do toho tvého zatraceného obličeje – uf – a vetřu ti svůj hnis do ran. A abych se pojistil, naplivu ti ho i do huby! Za týden, možná deset dní, až si vytrpíš to co já – se spolu setkáme v pekle!“

Pak se ale Mike zarazil, protože McGowan opět přiostřil tón, a to ho na chvíli vyvedlo z míry, když spustil: „Nedokážu pochopit, že bys to byl schopný udělat, když pořád ještě existuje šance, že se z toho dostaneš živý!“

Mike přikývl a odporně se usmál. „Opravdu? Ty si vážně myslíš, že bych to neudělal, co? Pak mi tedy vysvětli, ty odporný zmetku, co já můžu ztratit? Ach, cha-cha-cha/“ Vydal ze sebe šílený smích, pak rychle ztichl a pokračoval: „Takže tohle je konec. Můžeš se rozloučit se životem, Angusi.“ A ještě více otevřel ústa.

McGowan se konečně vzchopil. „No tak dobře, řeknu ti to!“ zalapal po dechu a při tom se mu podařilo odvrátit obličej od Mikeova smrdutého dechu a jeho ostrých zubů. „Ukaž mi ty lahvičky. Rychle; protože čím dříve si to vezmeš, tím dříve to začne účinkovat.“

„To?“ podivil se Mike a stále tiskl McGowana jednou rukou k chladné zdi a druhou nahmatal pouzdro v kapse uvnitř kabátu. „Snad je?“

„To nebo je: to je snad jedno, ne?“ utrhl se na něj McGowan, stále se svíjející v Mikeově sevření. „Myslím samozřejmě tu protilátku! Nebudeme se dohadovat kvůli malichernostem, Mikeu! Ukaž mi ty zatracené lahvičky.“

Mike vytáhl pouzdro z kapsy a palcem ho otevřel. Víčko krabičky se pomalu otevřelo a v ní se objevily tři lahvičky.

„Jo,“ přikývl McGowan, zíraje na maličké skleněné lahvičky. „To je ono – červená, černá a žlutá.“

„Zase ‚to‘,“ zamumlal Mike. „Co se děje, Angusi?“

McGowan si sám pro sebe přikývl a snažil se vyhnout pěně, která odkapávala z Mikeových nemocných úst: „Ah ti to hned vysvětlí. Ale nejdříve – bys mi možná měl říct, jak to chceš udělat.“

„Hm? Co jak chci udělat?“

„No přece jak se chceš dostat do bytu té holky, samozřejmě!“

„Té holky?“ Mikeova mysl se nedokázala soustředit.

„Ten úkol, chlape!“ štěkl McGowan. „Ten zatracený úkol! Protože když ho nedokončíš, nač ti bude život strávený útěkem před bratry Francezciovými, kteří tě stejně nakonec dostanou? A Ah si je jistý, že teď už si dokážeš představit horší opravdovou smrt, než by byla tahle.“

„Ta holka,“ zamumlal Mike znovu a snažil se zkoncentrovat svou mysl.

A McGowan pokračoval: „Přece nemůžeš jen tak zazvonit na zvonek nebo zaklepat. A taky je možné, že tam nahoře je i ten zatracený Bonnyin bílý rytíř, aby tu čubku hlídal a čekal na tebe!“

Mike si znovu připomněl realitu situace, ve které se nacházel. Roztřásla se mu ruka, a tak ze strachu, že by mohl lahvičky rozbít, zavřel víko a strčil kazetu zpátky do kapsy. Pak znovu použil své tělo i obě ruce, aby sevřel McGowana – a přestože toužil ho zmrzačit, zmlátit a zabít – dokázal také pochopit, že má hrůznou pravdu a že argumenty toho trpaslíka mají logiku, alespoň pokud šlo o bratry Francezciovy a jejich pomstu…

Proto se ovládl, na chvíli odložil myšlenky na pomstu a odpověděl na McGowanovu otázku.

„To já – uf! – to já sakra nevím, jak se dostanu dovnitř! Možná… možná bych se tam měl vloupat?“

McGowan se znovu zakroutil a pokusil se vymanit z Mikeova sevření, ale pak jenom zavrtěl hlavou a řekl: „Cože, v tomhle stavu? Určitě ještě pár věcí dokážeš udělat, ale rozbít takové solidní dveře? V žádném případě, kámo! Ale Ah ti může poradit jinou cestu dovnitř! Jen se podívej tam nahoru, kam se dívám teď já.“

Otočil hlavou, nakolik mu to dovolilo Mikeovo sevření, a divokýma očima pohlédl na místo asi padesát metrů vysoko, nahoru tmavou, úzkou uličkou. Snažil se zaostřit zrak na cosi na tmavé zdi možná tři metry vysoko nad klenutým vchodem dveří do Kateina domu.

Mike zamrkal, aby si vyčistil zakalené oči a podíval se také tím směrem, k osamocenému oknu s malým balkónkem, který nebyl ničím víc než římsou. A navzdory všem jedům a smrtelným nemocem, které v něm kolovaly, jeho upíří oči navyklé tmě a zkušenosti z mafiánského prostředí mu umožnily vidět dokonale – stejně jako viděl třeba McGowan – že za této horké letní noci nechala mladá Kate pootevřené okno. Lehká záclona v něm povlávala ve větru a vpouštěla dovnitř chladný letní vzduch… a to okno s největší pravděpodobností a také velice brzy vpustí dovnitř něco mnohem robustnějšího než vzduch, a v žádném případě to nebude nic tak přirozeného a nevinného…

Mike se podíval na McGowana, v očích otázku, na kterou znal odpověď předem.

„Jo,“ řekl ten malý muž a přikývl. „Teď už to chápeš: tohle je tvoje cesta dovnitř. A jestli je tam uvnitř Bonniin anglický amant… máš vystaráno. Co ty na to?“

„Já na to,“ zabublal Mike, „pověz mi o té protilátce – a považuj se za šťastného, že budeš dál žít! Pak se možná dostanu k té práci.“

„Ty tvrdohlavý idiote!“ zaklel McGowan. „No ale jak chceš, ať je tedy po tvém. Ah ti to poví – protože je pravda, že tvůj čas se krátí. Máš ty lahvičky?“

Mike přidržoval McGowana jednou rukou a druhou opět vytáhl malé kovové pouzdro a otevřel ho.

Mužík přikývl a řekl: „Tak do toho. Nejdříve si vezmi tu žlutou a celou ji vypij, do poslední kapičky.“

Mike znejistěl, rozpačitě zamžoural a pak řekl: „Tu žlutou? Opravdu? Není to doufám žádný podraz, Angusi?“

„Ne, nic takového,“ zavrtěl hlavou McGowan. „Protože pokud selžeš, nebudeš sám, kdo bude ve vážných problémech; Francezciové nemají zrovna v lásce ty, kteří je zklamou, a to platí i pro jejich agenty a takzvané stopaře, to mi věř!“ Upřímnost v jeho slovech dodala Mikeovi novou dávku naděje; stejně si nemohl dovolit déle to protahovat, ať už měly být následky jakékoliv.

Jedním loktem přitiskl McGowana ke zdi a pak oběma rukama vytáhl žlutou lahvičku, krabičku zavřel a vložil si ji zpátky do kapsy. Rychle odšrouboval víčko a hltavě vypil žlutou tekutinu. Celý se roztřásl šokem – ten nápoj mu spálil hrdlo jako ledové pivo nebo silný destilát – zalapal po nočním vzduchu, zamrkal… a maličko zavrávoral.

To ale stačilo McGowanovi, aby využil příležitosti!

Sklouzl stranou a pak dál klouzal nahoru po zdi, pryč od Mikea! Obličejem ven, s tělem přitisknutým ke zdi – rukama, úzkými rameny, zády a hýžděmi přilnul ke kamenům jako gekon se svými přísavnými destičkami – rychle šplhal vzhůru, až byl z Mikeova dosahu; pak se zastavil a podíval se dolů na něj.

Mike zavrčel a vztáhl ruce vzhůru, jako by chtěl McGowana popadnout; jenomže ten se jen zasmál a lehounce jako pírko vyšplhal ještě výš.

„A teď mysli, Mikeu, mysli! Starej Angus není ten, za kým by ses měl honit! Podívej na mě: zrovna ti předvádím jednu z věcí, co dokážeš i ty. Protože jsi upír stejně jako já – možná jen trochu méně zkušený, to je všechno. Ale jinak jsem si jistý, že když se budeš alespoň trochu snažit, přesvědčíš se, že mám pravdu. Akorát neztrácej čas uvažováním, že by ses za mnou mohl pustit. Zeď, na kterou by ses právě teď měl pokusit vylézt, je kousek dál, nahoru touhle uličkou.“

„Ale ten protijed!“ Mike se dusil, kašlal a plival na kamenné schody. „K čemu mi to všechno – uf – je bez protilátky, ty zatracený malý parchante?“

„Jo tohle,“ řekl McGowan a lhostejně pokrčil rameny. „Protilátka, jo? Myslíš tu červenou a černou? Tak na co čekáš? Jen do toho: vezmi si je. Všechno to vypij až do dna!“

„Cože?“ zalapal po dechu Mike, celý zmatený. „Vzít si je? Ale kterou mám vynechat? Která mě zabije?“

McGowan opět jen pokrčil rameny, ve tváři výraz naprostého nezájmu. „Vezmi si je obě,“ řekl. „Vypij je, v jakém pořadí budeš chtít!“

Mike opět vytáhl pouzdro. Otevřel ho a jako hypnotizovaný zíral na dvě zbylé skleničky. „Vezmi si je obě,“ zopakoval nepochopitelné instrukce toho malého staříka. A znovu: „Obě dvě? Ale –“

„Žádné ‚ale‘ tady není, ty hlupáku!“ přerušil ho McGowan. „Chemik ti řekl jen to, co ti měl říct! Jo, a já taky. Tři barvy pro tři nemoci a každá z nich je jedna z protilátek! Ale opravdu se mě neptej, která je na co, protože to fakticky nevím! A stejně, co na tom záleží? Prostě si je vezmi, jak chceš, a máš po starostech.“

„Panebože!“ vysoukal ze sebe Mike společně s přívalem nového hlenu. „Ty prolhaný, bezcitný – ach! Uf. – malý parchante!“

Ale pak, protože mu nic jiného nezbývalo – a protože už mu bylo všechno jedno – vypil ty malé lahvičky do poslední kapky, nejdříve tu červenou a pak černou…

Cítil, jak se do něj vstřebávají, a věřil, že cítí, jak účinkují!

„Vidíš, to je ono!“ radoval se McGowan, který si přečetl jeho mysl. „Za chvíli se budeš cítit lehčí jak psychicky, tak i fyzicky; jako bublina, která letí vzduchem! Takhle to funguje na nás všechny – myslím na náš druh – a hlavně ve zlých časech, když jsme v ohrožení, jako ty teď. Čím blíže máme smrt, tím více se upír v nás rve.“

Jeho slova byla pravdivá do posledního písmene, protože Mike se skutečně cítil jako znovuzrozený. Cítil se lehký, a přece tak silný – ve stavu přeměny, metamorfózy – jako by byl schopen dokonce vzlétnout!

„Ach ne, teď ještě ne!“ chechtal se McGowan. „Lítat nemůžeš, Mikeu, ale šplhat jako pavouk, to jo! Tak do toho. Víš… co… máš… dělat.“

Hlas malého staříka postupně dozněl v Mikeových uších; nebo snad v jeho mysli? Teď už si nebyl jistý vůbec ničím! Najednou se mu začala točit hlava, když se vydal nahoru úzkou uličkou: nejdříve běžel lehkým krokem, pak skákal a jako by téměř letěl!

Shora, na hřebenu střechy, ho pozorovala temná silueta Anguse McGowana, řídila jeho myšlenky a přitom si říkala: Jasně, jdi do toho. Udělej to tak rychle, jak jen budeš chtít, Mikeu. Protože s tím urychlovačem, co v sobě máš – červeným, černým i žlutým – jsou tvoje okamžiky stejně sečtené. Odhaduju tak šest nebo sedm minut, než se na tebe svalí desetiletí zkázy, ty… ty ubohý mizero! Jo, protože Francezciové nikdy nikoho nevarují dvakrát!

A po těch slovech splynul s tmou a byl pryč…

Jenomže Mike Milazzo to už neslyšel, ani neviděl. Stál pod Kateiným oknem; natáhl své suché prsty a našel v kamenné zdi škvíru v místě, kde vypadla stará malta. A pak už to bylo jednoduché: jako by plul nebo klouzal vzhůru. Vyšplhal až ke Kateinu oknu, trhl záclonou stranou a strčil dovnitř hlavu.

Ocitl se v malé koupelně. Když se soukal dovnitř, znovu ho přepadla vlna nevolnosti; zavrávoral, natáhl ruku a shodil z poličky několik lahviček parfémů!

Za dveřmi koupelny seděla Kate pouze v županu a dívala se na noční pořad v televizi. Když uslyšela z koupelny hluk, zamračila se, vstala z pohovky a přešla ke dveřím koupelny. Noční vánek zřejmě zesílil a ona bude muset zavřít okno.

Ale jakmile se dotkla kliky, dveře se rozletěly a odhodily ji stranou. Kate upadla a hlavou narazila do rohu stolu. Tiše vykřikla a pak se propadla do bezvědomí…

Dvanáctá kapitola

Jen o několik minut dříve:

V metafyzickém Móbiově kontinuu prošel nekroskop Harry Keogh dveřmi do budoucnosti a nechal se unášet proudem. A znovu ten téměř andělský sbor – ten zvučný nekonečný tón Ááááááách! který zněl jen a pouze v Harryho hlavě – jen jakoby obráceně. Dokázal ho přirovnat jedině k rudému posuvu, pravděpodobně k času samotnému! Když se před chvílí vydal proti proudu minulosti, ten imaginární zvuk se mu zdál o tón vyšší; zatímco tady, v budoucnosti, byl jako by červený a zůstal tak, dokud cestoval stejně rychle nebo rychleji než čas.

Pouze s tím rozdílem, že se tak nestalo; protože ještě dřív, než se to Harry dozvěděl – a paradoxně nečekaně, protože to byl důvod jeho návštěvy zde – uviděl rudé vlákno života, nebo možná dokonce dvě, která se zjevila v jeho zorném poli, nedaleko od něj. Harry se díval do budoucnosti všemi možnými směry, a proto mu v první chvíli ten rudý narušitel unikl, jako když si při korektuře nevšimneme chyby a dojde nám to až po chvíli… až to zpracuje náš mozek. Takže teď, když se Harry podíval tím směrem znovu –

Ano, bylo tam: rudé vlákno! (Teď už však jen jedno a Harry si pomyslel, jestli to třeba nebylo jen chvilkové zdvojené vidění?) Odložil však tuto myšlenku stranou a soustředil se na rudé vlákno, které vedlo paralelně s modrými vlákny lidství. A na tu nejkratší možnou chvíli šoku nebo uleknutí se upír přiblížil na bezprostřední vzdálenost plný kradmých, loveckých choutek!

Nekroskop pozoroval, jak růžové vlákno mladé Kate uhání po časové přímce dál, ale dařilo se mu s ním držet krok – stejně jako se srovnal s budoucím časem! V další chvíli tedy pokračoval společně s Kate… ale stejně tak i rudé vlákno, které se pomalu přibližovalo: byla to reálná vzdálenost v reálném čase a prostoru. Všechno se to dělo tak rychle, že dokonce i Harry jen zděšeně hleděl, jak se to rudé vlákno chystá spojit s růžovým!

Harryho okamžitá, instinktivní reakce byla dostat se co nejrychleji z budoucnosti… což ale bylo něco, co nemohl udělat! Nikdy nepřišel na to, jak se materializovat v opravdové minulosti nebo budoucnosti; nebyl to cestující v čase ve smyslu fyzického přesunu; ani nevěděl, jestli je to vůbec možné! Jediné místo, o kterém věděl, že se může přesunout z Móbiova času do Móbiova kontinua, bylo Nyní, tam, kde vstoupil před několika minutami. Což bylo v pořádku, protože tam totiž stále byl ‚čas‘!

Harry se obrátil nazpátek a uslyšel nekonečné, monotónní Áááááááách!, které se změnilo, jak se snažil bojovat proti proudu času, až se ocitl v Nyní, kde okamžitě vystoupil nejdříve z toku času a pak z Móbiova kontinua na podestu přede dveřmi Kateina bytu… což bylo místo, kde se vlastně nacházel, a možná i zároveň v této chvíli.

Tenhle návrat ke dveřím bytu mladé Kate závisel čistě na rozhodnutí Harryho: jeho automatická ochranná reakce, když byl v ohrožení některý z jeho přátel. Tohle si v Móbiově kontinuu neustále hlídal, aby se nevzdálil nebo ho proud nezanesl od vybraného bodu, od podesty u dveří, od jeho výchozího bodu, na nějaké vzdálenější, mnohem méně důležité souřadnice.

Alespoň v tomto ohledu byl spokojený. Pokusil se otevřít dveře, ale byly zamčené, a tak nedokázal pochopit, jak se vlastník toho rudého vlákna mohl dostat dovnitř. Vždyť Harry přece viděl, jak se ten tvor přibližuje, jak se téměř dotýká Kateina světle růžového vlákna. V Móbiově čase – ale jak to, co viděl, korespondovalo s aktuálními událostmi v budoucnosti fyzického časoprostoru? A vůbec, mohl věřit tomu, co viděl? Vždyť to byla stará, nezvratná pravda, že budoucnost je nevyzpytatelná. Jen čas to prozradí – a to velice brzy! – až ten záhadný, podceňovaný fenomén známý pod pojmem ‚čas‘ konverguje k tomu okamžiku. A protože ho Harry opravdu neměl nazbyt, rychle vytvořil další dveře a znovu vstoupil do Móbiova kontinua.

Tam nalezl dveře do budoucnosti, ale tentokrát zůstal stát na prahu neustále se měnícího Nyní a odtud mohl nahlédnout do rozpínající se modré budoucnosti a čekat, až se objeví to rudé vlákno…

BYLO TO STEJNÉ JAKO PŘEDTÍM.

Bylo to naprosto stejné jako předtím, protože v jiném významu žádné předtím neexistovalo; byl to chronologicky stejný okamžik, kdy Harry svým periferním zrakem spatřil cosi, co vypadalo jako dvě rudá vlákna. A nyní, stejně jako předtím – teď to však byl výsledek jeho úzkosti nebo nedočkavosti, znovu téměř minul tu chvíli; vzpamatoval se ze svého výpadku tak rychle, že se rudá záře mizejícího obrazu stále ještě zrcadlila na jeho sítnici.

A pak to uviděl znovu – což bylo samozřejmé, protože tohle byla vlastně časová repríza – to jediné, osamocené upíří vlákno, ten nemateriální Móbiův odraz smrtícího trojrozměrného zdroje. Bylo to o něco víc než jen rudá stopa směřující kvapem do budoucnosti, přesto však působilo jako hrůzně odhodlané upíří vlákno, když těsně za prahem dveří do budoucnosti náhle zamířilo směrem k tomu Kateinu; samotná Kate byla klidná, nehybná a v pohodlí svého domova.

Ale než se rudé vlákno mohlo ještě více přiblížit, což Harry tušil, protože už to viděl – nastal čas začít jednat!

Nekroskop stále ještě nemohl pochopit, jak se ta morem nakažená stvůra míní dostat dovnitř do Kateina bytu. Věděl, že je její byt situován dost vysoko nad prošlapanými kamennými schody v úzké uličce, avšak zapomněl si ho prohlédnout ze všech stran a zjistit, kde se nacházejí okna. Takže měl ve své mysli uložen jen jeden vchod dovnitř: nahoru po schodech na podestu přede dveřmi… kde čekal on!

Ačkoli se to zdálo nepravděpodobné – možná se tomu maniakovi nějak podařilo sehnat klíč od hlavního vchodu domu – přesto to byla možnost, se kterou musel Harry počítat a rozvinout své plány tímto směrem; a také to byl plán, ve který věřil, že mu vyjde. Jediné, čemu se při něm musel vyhnout, bylo kousnutí nebo nějaký jiný způsob, jak by se nakazil –

Proto se teď taky ze všech sil snažil nepozvracet, když žvýkal celý stroužek česneku!

* * *

Vteřiny ubíhaly a Harryho nervy pracovaly na plné obrátky; protože pokud byl ten šiřitel moru na cestě sem, kde sakra byl? Což byla zbytečná otázka, protože Harry na ni znal odpověď: na jediném místě, kde být mohl – tam venku v uličce!

Určitě, protože tak blízko se dostal v Móbiově kontinuu ke své oběti. Jenomže…

Ne! opravil Harry sám sebe. Tahle nemocná, šílená stvůra se vlastně dostala – nebo se právě teď dostává – mnohem blíže! Vždyť to vypadalo, že jejich vlákna prakticky téměř splývají, což znamenalo, že se mladé Kate dotýká! Ale jak se k ní dostal?

A v tu chvíli se zevnitř bytu ozvalo zadunění, pak slabý, vystrašený výkřik (Katein hlas, který Harry okamžitě poznal), společně s jemným otřesem, jak nějaká mrtvá váha dopadla na podlahu! Bože! Snad to nebyla skutečně mrtvá váha?

Potom, s mrazením v zádech – jak konečně přijal realitu toho, co se mu ještě před chvílí zdálo absolutně nemožné – nekroskop v panice vytvořil Mobiovy dveře…

* * *

Už to nebyl ten pohledný – teď byl ohavný, celý poďobaný a očividně hodně nemocný – bývalý mafián a upír Mike Milazzo, kdo stál nad mladou Kate, která bezvládně ležela na zemi. Její bílý župan byl zbarvený krví vytékající z rány na její hlavě a odhaloval její krásné, nahé, téměř chlapecké tělo. Kate však stále žila: její hrudník se zvedal a zase klesal a ona slabě sténala.

Upírovi trvalo jen zlomek vteřiny, než přeběhl na druhou stranu pokoje a rozrazil dveře do ložnice, aby se ujistil, že tam v bytě s nimi není nikdo jiný; ulevilo se mu, přesto však pocítil i jisté zklamání, když tam nenašel toho, koho tam najít chtěl. Takže milenec B.}. Mirluové – který měl být až do dnešní noci Mikeovou jedinou záchranou před opravdovou smrtí – ignoroval jeho výzvu a nebyl zde. A navzdory tomu, že už se nemusel bát Chemikových jedů ve svém těle (Mike tomu věřil, třebaže to nebyla pravda), musel se pořád ještě vypořádat s tím nepolapitelným, zbabělým Angličanem, nebo čelit hněvu bratrů Francezciových, až jej oni nebo někdo z jejich otroků nevyhnutelně dopadnou.

To však byl problém budoucnosti; zatímco nyní… Mike fascinovaně zíral, jak na krku mladé Kate pulzuje tepna, otřel si ze svých suchých, rozpraskaných rtů růžovou pěnu a poklekl u ní na jedno roztřesené koleno.

Roztřesené, ano… byl slabý… měl své potřeby… ty protilátky účinkovaly velice pomalu nebo od nich možná očekával příliš mnoho a příliš rychle. A před ním na podlaze leželo to nádherné, mladé stvoření plné toho, co teď potřeboval ze všeho nejvíce, pokud chtěl žít svůj nemrtvý život naplno!

Takové byly myšlenky toho netvora – divoké, roztěkané, ale hlavně zmatené. Ano, zmatené: protože zatímco jeho upíří houževnatost a vůle byly stále stejně silné – cítil jakousi horečku, která způsobovala, že se mu točila hlava – kam se poděla Mikeova síla? Jistě, málem se ocitl na konci své cesty, ale teď se přece od té propasti už alespoň trochu vzdálil. Možná že ty Chemikovy léky potřebovaly podpořit. A pokud ano, Mike věděl jak.

Jeho seschlé prsty připomínající tenké větvičky keře se jemně dotkly ňader mladé Kate a pak otevřel svou příšernou zahnisanou tlamu plnou pěny a pomalu se skláněl k jejímu hrdlu…

Když tu náhle se v místnosti změnil tlak, zvedl se vítr a vzduch se pohnul, až zavířily záclony – a zadýchaný hlas za Mikeovými zády křikl: „Ty parchante – teď tě mám!“

Vzápětí na svém límci ucítil ruku, která s ním škubla, až ztratil rovnováhu. Mike se trochu vzpamatoval, vrávoravě se narovnal a začal se rozhlížet. Pak ucítil ve tváři pach česneku, což by bylo pro kohokoliv kromě upíra mnohem přijatelnější než Mikeův páchnoucí dech. A zároveň před sebou uviděl muže, kterého přišel nakazit Chemikovými nemocemi!

Jak se sem dostal? A odkud? A co myslel tou směšnou, ale očividnou pohrůžkou ‚Teď tě mám!‘?

Vždyť naopak Mike měl jeho, a teď se na něm nasytí! Ale jen trošku – jen lok nebo dva – aby ho infikoval a z dlouhodobého hlediska pomalu zničil, jednou provždy skoncoval s tím neobyčejným Angličanem.

Ano, přesně takhle Mike přemýšlel v prvních okamžicích překvapení a posléze rozpoznání, následovaného pocitem nečekané spásy. Jenomže –

Byly Chemikovy syntetické jedy v Mikeovi stále ještě aktivní, přestože si už vzal protijed? Určitě ano; ty léky přece vypil teprve před malou chvílí, a tudíž ještě neměly čas ho zcela vyléčit. A teď, dříve než začne boj – než se Mike zcela uzdraví a přestane být šiřitelem moru – musí přenést trio těch odporných chorob do organismu Harryho Keogha.

Všechny tyto myšlenky mu proběhly hlavou v témže zlomku vteřiny, kdy spatřil a poznal Harryho. Pak začal promýšlet, jak to udělá. Jen kapku nebo dvě Keoghovy živé krve, jen malý lok; ukradne mu trošičku jeho sladkého moku a za to mu daruje něco opravdu odporného. Pak odhodí toho Angličana stranou a konečně přijde hlavní chod: hrdlo mladé Kate! Přesně tak to udělá…

Nebo možná ne.

Mike se ze všech sil snažil ignorovat Harryho česnekový dech, když se ho pokusil popadnout za klopy, přitáhnout si ho blíže a kousnout ho. Jenomže něco bylo špatně: kam se poděly Mikeovy schopnosti, jeho nadpřirozená rychlost, jeho upíří reakce? Byly ty tam! Jeho oči, navzdory tomu, že byly nemocné a zakalené, všechno sledovaly příliš snadno a jasně. Pohyb jeho pařátovitých rukou už mu nepřipadal rozmazaný nadlidskou rychlostí. Naopak, jeho ruce se pohybovaly jakoby zpomaleně, skoro malátně! Ale zatímco takhle své pohyby vnímal upír, z nekroskopova hlediska to vypadalo poněkud jinak.

Jemu připadala Mikeova rychlost stále neuvěřitelná: téměř podprahová šmouha upírovy ruky, která jej mohla – a pravděpodobně by to i udělala – jednoduše zachytit, a rozhodně by to znamenalo jeho konec; pokud by toho ovšem byl Mike schopen. Ale přestože vůle a upíří houževnatost stále přetrvávaly, scházela fyzická síla – její hmatatelné komponenty, nervová zakončení a podobně – a v tomto ohledu Mike selhal, protože Chemikovy urychlovače fungovaly v jeho těle jako kyselina a rychle jej rozkládaly a stravovaly.

Harry ucukl před Mikeovou mokvající, lepkavou tváří; a několik z jeho tenkých upířích prstů – nemocných leprou a suchých jako prašivky – šlo zároveň s Harrym! Stále se držely Harryho bundy, avšak už nebyly součástí Mikeových třesoucích se rukou. Ty drolící se prsty se začernalými nehty ztratily veškerou sílu a svezly se po klopách nekroskopa jako velké, vysušené housenky!

Mike se díval zděšeným, nevěřícným pohledem, jak se další kousky jeho rukou a zápěstí – jako malé laviny prachu – oddělují v reakci na předchozí útok od jeho těla.

„Cože…?“ zaskřehotal Mike v gejzíru žlutorůžové pěny; před kterou nekroskop – v hrůze před kontaktem se sebemenším množstvím upírových odporných tekutin – vyburcoval své gumové nohy, odmítající až doposud poslušnost, k akci a rychle uskočil. A zároveň skrze dusivý zápach Mikeova dechu ucítil jako závan čerstvého vzduchu, že tohle je konec toho netvora a že se blíží jeho smrt. Při tak strašné zkáze, kterou na něm bylo vidět, tomu ani nemohlo být jinak.

A navíc když se Harry konečně vzpamatoval ze svého prvotního šoku, který utrpěl následkem toho, co viděl, pochopil, jaké měl nevýslovné štěstí, že jeho plán absolutně neselhal. Samozřejmě že věděl, že je tenhle tvor šiřitelem moru, jenomže neměl tušení, jak moc je jeho nemoc nebezpečná a nakolik už pokročila; v každém případě přijít sem ozbrojený jen paličkou česneku –

Nekroskop nyní dokonale chápal, že to od něj byla strašná pošetilost a že jedinou jeho omluvou – a navíc ještě velice chabou – bylo to, že doufal, že ta výhrůžka byla planá, pouze vzteklý výkřik neúspěšného útočníka. No, takže to nakonec nebyl planý poplach – v žádném případě – avšak pro Mikea to byla poslední štace; a nyní i on pochopil, že tohle je jeho konec.

„Parchanti!“ zaskřehotal Mike, který se dusil a vykašlával společně s pěnou kusy rudých, roztrhaných plic. „Zatracení, podělaní – chrrr, ach, chrr! – prolhaní parchanti!“ Pokusil se vstát a vrhnout se na nekroskopa, ale zjistil, že v jeho nohách už nezbyla žádná energie; ohnuly se mu v kolenou do stran a zvlnily se jako ztrouchnivělé klacky!

A přece, dokonce i s hlavou klátící se na najednou nestabilním krku a nosem zapadlým do dutiny nosní, se Mikeovi podařilo udělat jeden potácivý krok a pak to jeho pravá noha vzdala, Mike ztratil rovnováhu, zavrávoral a padal k zemi. V tu chvíli nekroskop konečně využil příležitosti, popadl Mikea za límec kabátu a vtáhl ho do Mobiových dveří. Což bylo také perfektně načasováno, protože v tu samou chvíli začala Kate přicházet k sobě, zasténala a pokusila se posadit. K Harryho úlevě byla stále ještě příliš zmatená, otřesená; takže neviděla Harryho ani jeho zmizení…

Vznášeli se v temnotě kontinua – v absolutní tmě – a Harry držel v rukou co nejdále od sebe škubající se lidskou loutku; tělo příliš traumatizované na to, aby se zmohlo na slova, které však nepřestávalo myslet a jeho myšlenky se přenášely do matematického Móbiova kontinua, kde i ony mají váhu:

CO?… KDE?… JAK? Co se to se mnou sakra děje?

A nekroskop mu odpověděl myšlenkou: Ať jsi, kdo jsi, musí ti být určitě jasné… už snad víš – můžeš to vnímat – cítit ten pach (Harry se zachvěl!) – že umíráš?

Cože? Ty chceš říct, že mě opravdu otrávili a zabili? Ne protože jsem je zklamal, ale protože to plánovali od samého začátku? Jo, asi už to teď chápu. Zatraceně – asi jsem to stejně tušil, že mě nakonec oddělají! Jo, jasně že jsem to věděl! Ale co jsi sakra zač?

A tohle místo: tady se ukrýváš, když děláš tu svou věc s tím mizením? Sem se ztrácíš? Možná jsi taky mrtvý a třeba se tady všichni nakonec ocitneme…

Když se Mikeův stav ještě zhoršil a on začal odbíhat od tématu: Hej! A proč vůbec pomáháš bratrům? Pomohl jsi jim mě zabít! Dvojčata, Chemik – dokonce i ten podělaný trpaslík! Ale proč ty, teď, když už je se mnou stejně konec?

A znovu:

Hej! Asi jsem pěkně zmatený, co? Ale nedovedeš si představit, jak hrozně to bolí! Bolí to jako… jako ďas! Takže jestli je tohle smrt, proč to pořád tak bolí?

Ne, tohle místo není smrt, odpověděl Harry a tahal při tom Mikea za sebou k souřadnicím, které už dlouho znal. Tohle není smrt, ještě ne, a já nikomu nepomáhám. Alespoň ne těm, o kterých jsi mluvil; ty vůbec neznám. Na druhou stranu, možná pomáhám všem, myslím tím všem obyčejným lidem, a ty bys možná měl být vděčný!

To, co zbylo z Mikeova mozku, konečně podlehlo, zhroutilo se do jeho lebky. Ale přesto byl Mike stále schopen myslet: Vděčný? Myslíš si, že… že bych měl být vděčný… tobě… za to, že mě kamsi táhneš?

Nekroskop věděl, že to upír uslyší, když přikývl a odpověděl: No, ano! A možná bys mi měl i poděkovat. Protože částečně cítím tvou bolest a vím, jak je to pro tebe hrozné. Vlastně se tady, na tomto místě, pokouším tvé bolesti vyhnout! Ale co se mě týče, já to zařídím tak, že to přestane bolet a bude po všem mnohem rychleji. A proto bys mi měl poděkovat… a pokud ne teď, pak určitě později.

Ty to zařídíš? nechápal Mike, nyní už úplně mimo a v agónii. Měl… bych… co? Poděkovat tobě…? Protože mě… zabiješ… rychlejším… způsobem?

Přesně tak, souhlasil Harry a opustil Móbiovo kontinuum. Spolu s umírajícím upírem se ocitl na zlaté australské pláži, pod ostrým jižním sluncem.

Pláž, která se táhla od severu na jih téměř do nekonečna, nebo alespoň mnoho kilometrů, a vypadala jako zametená větrem vanoucím směrem k pevnině, byla opuštěná, jak nekroskop doufal a tušil, že bude. Přesto však, když odhodil to, co přitáhl s sebou, a ustoupil od toho, rozhlédl se na všechny strany, aby se opravdu ujistil, že tam jsou sami.

A pak se v zájmu svého zdraví opět vzdálil – ustoupil o několik dalších kroků – od toho hrůzného divadla, které se před ním odehrávalo…

Třináctá kapitola

Harry nelhal, když tvrdil, že to bude mnohem rychlejší. Rozklad Mikea Milazza už vlastně ani rychlejší nebo dokonalejší být nemohl. Protože jakmile ustalo to vření a bublání a upírovo tělo i kosti se proměnily v popel a ten se rozpadl na zčernalý prach, který zůstal ležet ve zlatavém písku, nic víc z něj nezůstalo. Až pak, když drobné větrné víry odnesly téměř všechen prach z Mikeových odporných a bezesporu jedovatých ostatků do moře, se nekroskop konečně přiblížil, klekl si, vzal kousek suché, naplavené kůry a použil ji jako lopatu, aby zahrabal poslední zbytky stále ještě se chvějících hrudkovitých a slizovitých ostatků silnou vrstvou čistého písku z pláže.

Udělal to, protože si představil, jak si nějaký ubohý mořský pták splete tyhle odporné zbytky s obědem zdarma… hrozná představa dokonce i pro muže, jako byl Harry Keogh.

Jenomže ani pak nebyl zcela spokojený – chtěl se těch zbytků zbavit dokonale. Proto opustil skrze kontinuum pláž, aby se na ni po chvíli vrátil stejným způsobem s pětilitrovým kanystrem benzinu.

Pak nad místem s těmi ostatky postavil malou pohřební hranici, polil ji benzinem a zapálil. Potom už jen zpovzdálí sledoval, až dohoří poslední zbytky dřeva a s ním i ostatky muže, jehož jméno vlastně ani neznal – alespoň prozatím – a až na tom místě zůstal jen kouř a zčernalý písek…

* * *

Zůstalo jen několik otázek, na které Harry potřeboval znát odpovědi: otázky, které může položit jen on jediný, protože se musel ptát mrtvé bytosti. A tady, ve hmotném světě lidí, který je v těsném kontaktu s nehmotným, věčným a zcela metafyzickým Móbiovým kontinuem, je mohl nekroskop klást klidně nahlas, a odpovědí se mu dostávalo skrze řeč mrtvých.

„Slyšíš mě? Nebo je tvá bolest taková, že všechno přehluší?“

Odpověď byla tak slaboučká, že mu málem unikla: Ne, teď už necítím žádnou bolest. A je tu takové ticho, takový… takový klid! Já… já si nepamatuji, jestli jsem někdy zažil takový klid a… a mír! Cítím… cítím, že mě unáší proud… jsem jako dým nad modrým mořem. Jen se vznáším a vznáším. A ty… ty rušíš ten klid, to ticho. Ale ano, slyším tě. A přeji si… přeji si, abys odešel a nechal mě být… nechal mě… na pokoji… nechal mě vznášet se tak lehce… a mísit se… a splynout? (Jako by samotné to slovo bylo divné, neobvyklé mezi všemi slovy; což v případě toho tvora zřejmě bylo.) A splynout… se… se… vzduchem!

A skutečně, mastný, černý kouř z upírových pozůstatků byl zanesen nad moře a nyní se tam mísil s větrem. Harry přemýšlel, jestli to tak cítí i tahle stvůra. Nekroskop už mnohokrát viděl smrt, ale pořád si ještě nebyl jistý, jak se na to dívá ten mrtvý, ten, kdo trpí. Někteří ji přijali téměř okamžitě… jiní nikdy; někteří pociťovali opravdovou nenávist a zlobu… jiní zase klid a mír, jako třeba tenhle. Třeba bylo možné, že se nad tímhle smilovala Vyšší moc – nad tímhle kdysi člověkem – který prožíval agónii jak psychickou, tak i fyzickou, třebaže jen po krátkou dobu. Jemu se to však mohlo zdát jako nekonečné.

„Za chvíli tě nechám na pokoji, neboj se,“ odpověděl mu nekroskop. „Ale já jsem ti pomohl a teď bys třeba mohl pomoci ty mně?“

Pomoci tobě? Ale jak… jak bych ti… mohl… pomoci? A proč… proč bych ti měl… proč bych ti měl pomáhat?

„Protože bych možná mohl udělat něco s těmi lidmi, kteří tě nakazili a zabili. S těmi, kteří do tebe vpravili ty syntetické nemoci.“

Lidi…? Nakazili…? Vznáším se a vznáším… Tak… velice… velice klidné… Zabili…? Byl jsem…?

Jeho hlas byl s každým slovem slabší a ztrácel souvislost. Přerušoval se a mizel, jako by chtěl následovat své atomy do mírumilovnějších sfér.

„Poslouchej mě!“ zavolal Harry hlasitě. Byl sám na pláži jen s duchem nebo spíše jeho ozvěnou. „Udělám, co bude v mých silách… možná tě mohu i pomstít!“ (A pak dodal sám k sobě: I když si to nezasloužíš.) „Možná budu schopen je vyhledat –“ vytáhl poslední trumf „– protože tvoji vrazi jsou minimálně stejně nemocní jako ty – jako jsi byl ty! Alespoň jejich mysli…“

„Ano, moji vrazi!“ zopakoval duch, který se najednou probudil a jeho hlas zesílil, byl teď mnohem temnější a rozezlenější; ale jen na malou chvíli a pak se zase začal ztrácet. Ale kdo… kdo to… kdo to byl? Já myslím… myslím, že… že jsem je znal… Ale teď… teď nemůžu… nemůůůžu… nemůůůůžu mluvíííííííít!… Už nedokáááážu ani myslééét –

A pak už bylo jen absolutní ticho, které mohlo trvat věčně.

„Ale ty musíš myslet!“ křičel Harry. Pak zaťal pěst a udeřil do vzduchu: „Ano! To je ono! Tak to neříkej, jen si to mysli! Neříkej mi to, ukaž mi to! Mluvil jsi o bratrech, o chemikovi, a trpaslíkovi. Ale kdo to je? Ukaž mi to – ukaž mi je!“

Bylo to, jako by nekroskop propíchl mentální vřed a z něj se začaly valit jedy. Vize, některé nejasné a vágní jako přízraky, jiné ostré jako život sám, se v rychlém sledu míhaly na obrazovce jeho mysli.

Bratři: temně záhadní ve svém rozlehlém, ponurém sídle, v jakémsi hradu vysoko v horách. Vzpomínka, odraz v mysli mrtvého muže, která se pouze mihla a vzápětí zase zmizela. Přesto v tom kratičkém zlomku vteřiny, kdy obraz proletěl Harrymu hlavou, bylo jasné, že ať už byli ti dva bratři kdokoliv, Mike, přestože už byl mrtvý, se jich dokonce i teď bál!

A trpaslík: malý, ale ostrý jako nůž. Jeho prohnané, vodnaté oči byly možná staré, avšak viděl jako ostříž; viděl, ale nebyl viděn. Rozbitý obraz v mysli toho tvora byl v očích Harryho tmavý jako noc nad edinburským hradem; přesto se však nekroskopovi zdálo, že tu siluetu už někde viděl. Ale neměl čas nad tím teď přemýšlet, byla to jen letmá vzpomínka, nic víc, a ta hned zmizela.

Jen chemik se ukázal jako více než pouhý záblesk: ten poloviční mrzák, který však v žádném případě nebyl invalida. Žil v dřevěném domku v lese blízko zurčícího potůčku, vysoko v horách, kam málokdy zavítá živá duše. Harry viděl staříka tak, jak ho viděla chemikova mrtvá oběť, nebo spíše její myšlenka: s jeho zkumavkami, kahanem a všemi těmi elektrickými a chemickými pomůckami – přesně jako nějaký hrbatý, šílený vědec z fantastických románů.

Nekroskop navíc viděl i cestu, kterou se k němu dopravil Mike, aby navštívil jeho lesní sídlo na Balkáně, a jeho mysl jako kamera natočila souřadnice toho zlověstného domu, stejně jako je podvědomě, bezděky viděl a uložil si je do mysli Mike během své návštěvy tam.

„Jestli se s tím chemikem někdy setkám –“

Chemik, s velkým ‚Ch‘, opravil ho hlas mrtvého, který se ještě naposledy zmohl na udržení konverzace s Harrym.

„– kdo mám říct, že mě poslal?“

Poslední nepříjemný závan pachu pohřební hranice se rozplynul nad mořem.

„Haló?“ zavolal Harry do éteru. „Jsi tam?“ A po několika dlouhých vteřinách, když už to chtěl téměř vzdát, přišla odpověď:

M-i-k-e! uslyšel jakoby ze vzdálené hvězdy. A to byl úplný konec…

* * *

Harrymu připadalo, že tahle noc trvala věčně, a přitom v Edinburghu ještě nebyla ani jedna hodina ráno. Přesunul se do svého starého domku za městem a zatelefonoval B. J.

„Harry!“ vydechla B. J. když uslyšela jeho hlas. „Mladá Kate byla napadena, ale –“

„Já vím,“ přerušil ji Harry a pak se zarazil, protože to vlastně vědět neměl. „Je v pořádku?“

„Ano, patrně ano. Má poraněnou hlavu: bouli a malou tržnou ránu. Ale jak to –“

„Vyrušil jsem ho,“ skočil jí opět do řeči Harry. „Vylekal jsem ho a pak jsem ho pronásledoval, když utekl z jejího bytu. Takže si můžeš přestat dělat starosti, B. J., protože ten už nám problémy dělat nebude.“

Na chvíli bylo ticho. A pak se ozval ten nervózní, zvídavý, podezíravý tón, který Harry znal naprosto dokonale: „Harry, teď mě poslouchej –“ Ale:

„Dnes v noci zůstanu ve svém starém domě,“ řekl jí rychle. „Zítra se uvidíme v baru.“ A pak, dříve než mu mohla B. J. říct drahoušků, zavěsil…

Harry zavolal Darcymu Clarkovi domů a hlava pobočky E zase na oplátku zavolala noční službě na londýnském velitelství. Takže než si Harry stačil udělat šálek kávy, polovinu ho vypít a přesunout se Móbiovým kontinuem na velitelství, speciální materiály, o které požádal, už tam na něho čekaly. Poslední události víru Darcyho Clarka v nekroskopa znovu patřičně utužily.

Aniž by to Harry službu konajícímu důstojníkovi nějak vysvětloval, přehodil si přes rameno čtyři těžké brašny, vzal do ruky pušku pro odstřelovače, nabil do ní jedinou vysokorychlostní kulku a odešel stejnou cestou, jakou přišel – ale ne zpět do Edinburghu…

V nočních, tmavých lesích toho mlhavého místa na Balkáně, za kmenem padlého stromu o něco výše, než se nacházel samotný dům – dobré pozorovací stanoviště s výhledem na přední stěnu domu, kde byly vstupní dveře – si nekroskop odložil brašny a zbraň. Pak učinil další Móbiův skok na místo mezi stěnou a nejzazším rohem domu. Tak se z boku přiblížil k malé verandě a vyšel po schodech nahoru.

Harry moc nevěřil, že by tady a teď – na Balkáně, v Bulharsku, za časného rána – byl někdo vzhůru; byl tomu ale rád, protože doufal, že tak Chemika překvapí. Přinejmenším bude ospalý a nepřipravený. Samozřejmě se ale nejdříve musí přesvědčit, že našel toho pravého muže. Jeden pohled bude stačit, neboť útržky obrazů, které mu ukázal Mike – starého muže s hlavou vrásčitou jako vlašský ořech, zdánlivě poloviční mrzák opírající se o hůl, ve skutečnosti však velmi nebezpečný tvor, čilý jako rybička – se nesmazatelně vryl do Harryho paměti.

A tak se Harry cítil trochu nesvůj, když třikrát zabouchal na pevné dubové dveře starožitným klepátkem ve tvaru zaťaté pěsti a probudil tím toho, kdo se nacházel uvnitř. Byl to však Harry, kdo byl překvapen, protože Chemik, který měl raději noc než den, byl zcela vzhůru.

Trvalo to sotva šest nebo sedm minut, než se těžké dveře rozletěly, rychle a bez varování, asi o šedesát stupňů směrem dovnitř; Harry v nich spatřil siluetu osvětlenou zezadu jemnou září otevřeného ohně, starého, shrbeného muže s holí a vším ostatním, co si Harry pamatoval. Tohle musel být beze sporu Chemik.

„No, copak je?“ zasípal hlasem stejně nejistým a vetchým, jako se zdála být jeho tělesná schránka. „Co se děje? Kdopak jste? Co chcete?“

„Jsem Harry Keogh,“ odpověděl návštěvník. „A vy jste Chemik. Slíbil jsem někomu, že vás vyhledám.“

Chemik otevřel překvapením ústa, prudce se narovnal – tedy skoro – a hned se znovu nahrbil. „Takže mě znáte.“ Chemikův hlas se nyní lehce chvěl – možná potlačovaným vztekem: „Tak kdo vás poslal?“

„Znáte ho,“ odpověděl nekroskop s neveselým úsměvem. „Ublížil jste mu!“ A pak vážně přikývl: „Jmenoval se Mike!“ Nyní sebou Chemik viditelně trhl a znovu se narovnal. Odhodil svou stařeckou hůl a sáhl do rohu za dveře pro něco, co Harry neviděl. Byla to jen malá chvilička, než se Chemik natáhl a popadl dvouhlavňovou brokovnici a na okamžik při tom spustil z cizince přede dveřmi oči.

Zašátral po ní třesoucí se rukou a zaklel, pak konečně svým zkrouceným prstem našel dvojitou spoušť. Ramenem rozrazil dveře dokořán…

Ale co to? Nikdo tam nebyl!

* * *

Za vysokou zdí, na druhé straně cesty a asi o padesát metrů výše, stál nekroskop na své pozorovatelně a díval se skrze větve stromů, jak Chemik sbíhá z verandy dolů po schodech a na příjezdovou silnici. Ten malý muž už nebyl shrbený a v žádném případě nevypadal jako invalida. Čile pobíhal hned sem a hned zase tam, prohledával okolí se zbraní v ruce – marně. Jen v dáli zahoukala sova a ze země se začala zvedat hustá, mléčná mlha – jinak nic.

Ale někdo tady byl… nebo se mu to jenom zdálo? Ne, to je směšné, nemožné! Chemik zadupal nohama, až pod ním zakřupal štěrk na cestě. Někdo tu byl; někdo, kdo znal – kdo znával – toho ignorantského, mafiánského zmetka Mikea Milazza. Někdo, kdo tu určitě ještě někde je!

Chemik se tiše kradl kupředu a držel svou zbraň připravenou ke střelbě. Přešel k levé straně domu, pak zmizel a po chvíli se objevil zprava. Rychle vyběhl po schodech na verandu. A tam, zmaten tím, co se tu děje, to konečně vzdal. Ještě jednou se rozhlédl na všechny strany, zadupal nohama a zmizel uvnitř.

A pak se jedno po druhém začala v domě rozsvěcet světla…

Harry věděl, že Chemik je teď stoprocentně ve střehu, že bude z oken sledovat všechny přístupové cesty k domu; pravděpodobně z těch za úzkým balkonem nad verandou. Pro kohokoliv teď bylo prakticky nemožné se k domu pěšky přiblížit, aniž by ho Chemik viděl.

Jenomže nekroskop nešel pěšky, on se prostě objevil – dole v tmavém koutě domu, kde pod nadzvednutou dubovou podlahu umístil první ze svých brašen. Potom vytrhl pojistku, aby zařízení uvedl do chodu. A pak se v dalším zlomku vteřiny přesunul do jiného kouta, kde celý proces opakoval; totéž udělal i v zadní části domu. Nakonec se vrátil na svoje stanoviště nahoře v lese, kde si vzal do ruky pušku a čekal…

Uplynulo jen několik málo vteřin a zápalné bomby v brašnách kolem domu – smrtící směs termitu a chemikálií, která se přidávala do protipancéřových granátů k likvidaci posádky tanků – započaly svou práci na přední části domu. Dokonce i na takovou vzdálenost, což dělalo sto a možná i více metrů, byl žár a jas expandujících ohnivých koulí tak silný a oslepující, že si Harry musel zakrýt oči… které, jak věděl, bude brzy potřebovat.

Uběhlo dalších pět vteřin a stíny vzadu za domem se rozpustily v dalších ohnivých koulích. Mezitím už plameny v přední části domku šlehaly tak vysoko, že olizovaly střešní okapy a brzy zapálily i krovy; zatímco dole v rozích už bylo dřevo tak prohořelé, že se dům začal sesouvat do svých základů. Nekroskop si na svém pozorovacím stanovišti pomalu začínal připravovat pušku; teleskopické hledí zamířil na pevné dubové dveře, verandu, schody a nakonec i centrální část hořící budovy: místo, kde se Chemik před tím žhnoucím peklem musí pokusit uprchnout. A sotva Harry zamířil zbraň a zaujal pozici – co nejjistěji se opřel o kmen padlého stromu – dveře domu se skutečně rozletěly.

Chemik, ventilující svůj vztek přívalem nadávek, které ovšem přes praskání dřeva a hukot plamenů nebyly slyšet, vyběhl z domu, jehož osud už byl zpečetěn. Veranda byla nyní jasně ozářená žlutými, bílými a oranžovými plameny, před kterými si Chemik zakrýval oči a potácel se ze strany na stranu jako opilý. V ruce držel pušku a mířil jí všemi směry, avšak nenašel žádný vhodný terč; byl tak šokovaný, tak rozzuřený, že si ani nevšiml, že on sám – jeho tmavá postava proti jasnému ohni – je skvělým terčem.

Ale Harry si dal načas, a teprve až když se Chemik vypotácel z hořící verandy po schodech dolů – až se na chvíli zastavil, aby ukázal zaťatou pěst a namířil pušku do zakouřeného nočního vzduchu – až potom zmáčkl spoušť a vyslal jedinou kulku do Chemikova srdce…

* * *

To místo bylo daleko od všeho; nebyl tam nikdo, kdo by si mohl všimnout požáru a nahlásit jej, a Harry se tedy cítil bezpečně, když sešel dolů k domku a zatáhl Chemikovo tělo zpátky na verandu dřív, než ji zachvátilo ohnivé peklo. Pak se co nejrychleji vzdálil od toho žáru a štiplavého kouře ke zdi, kterou byl obehnán pozemek; tam stál a díval se na běsnící požár, dokud se dům nezačal sesouvat k zemi.

A stál tam, když se na obloze za lesy začaly objevovat první ranní červánky. Napadlo ho, jaká to je ironie, že Chemik – který podle Mikeovy nevyřčené, ale zobrazené řeči mrtvých vyráběl syntetické choroby a smrtící jedy – byl sám zabit chemikáliemi neméně nebezpečnými: jmenovitě zápalnými náložemi v brašnách a prachovou náloží v náboji, která odpálila vysokorychlostní kulku…

* * *

O dva týdny později, když se věci trochu uklidnily, a jak B. J. v Edinburghu, tak Darcy Clarke na velitelství v Londýně přestali nekroskopovi klást hromadu otázek – na které někdy částečně odpověděl, i když častěji kvůli omezením, jež mu paradoxně uložili právě oni dva, spíše ne – se Harry vrátil na Balkán, aby se tam pokusil najít odpovědi na svoje vlastní otázky.

Vrátil se tam v naději, že se mezitím věci trochu uklidnily a Chemik bude ochoten spolupracovat: že už se smířil se svým koncem a bude dostatečně klidný, možná i vděčný, aby si promluvil s jediným člověkem, se kterým kdy bude moci ještě promlouvat.

Protože kromě Chemikova podílu na stavu a aktivitách Mikea Milazza – že ho infikoval a udělal z něho šiřitele moru – tu byly ještě další osoby, které také sehrály v tom komplotu proti B. J. a její smečce svou roli. Například ti bratři – tak temně záhadní v tom svém ponurém sídle vysoko v horách a pak ten, koho Mike nazýval ‚ten zatracený trpaslík‘ – jeho letmou siluetu možná nekroskop dokonce i zahlédl, třebaže jen na kratičký okamžik. A právě na to se chtěl Chemika zeptat. Kdo byli ti lidé?

Jenomže k tomu nedošlo. Možná se o nich dozví něco v budoucnu, nebo se jejich cesty třeba v některém bodě zkříží, ale ne teď. Protože Chemik, který se už za života pohyboval těsně na hranici zdravého rozumu, se nyní ocitl za ní.

A když se Harry přiblížil k vlhkým, zčernalým uhlíkům, které zbyly z domu mrtvého muže, a vpustil do éteru svou sondu, uslyšel jen velice slabý šílený smích a nesrozumitelný křik rozpadajících se zbytků hmoty – vše, co z Chemika zůstalo, připlulo k Harrymu na křídlech neodpouštějících větrů.

* * *

A pokud šlo o bratry Francezciovy:

Ve svém ponurém sídle Le Manse Madonie na Sicílii uslyšeli hlas svého zmutovaného otce z hloubi sklepení; uslyšeli jeho výkřik plný hořké zloby, který se ozýval v jejich myslích, a cítili, jak jim ztuhla v žilách jejich chladná upíří krev.

„Zklamali jste mě!“ ozvalo se rozezleně ze staré vyschlé studny, kterou nazývali ‚jáma‘. A ta čubka psího vládce – dál žije! Ona žije a on se probudí! RADU SE PROBUDÍ!

A bratři věděli, že jejich otec, starý Ferenczy, má samozřejmě pravdu. Radu se probudí! Což znamenalo, že budou muset vymyslet nový plán…

Autorova poznámka

Události zaznamenané na předcházejících stránkách a popisující dobrodružství Harryho Keogha z toho podivného (nebo spíš podivnějšího než obvykle) období života mezi romány Nekroskop II: Vampýři! a Nekroskop III: Zdroj měly být původně zahrnuty do dvou delších knih vydaných pod názvy Nekroskop IX: Ztracené roky a Nekroskop X: Znovuzrození.

Ovšem před nějakými čtrnácti lety, když tohle bylo jen nějakých pět stran narychlo načmáraných poznámek – poznámek, které už byly stěží čitelné v době, kdy jsem zaplňoval mezeru v Keoghových dobrodružstvích – jsem si uvědomil, že se vlastně jedná o dost dlouhou epizodu, která by nejenom odvedla čtenáře od dějové linie, ale navíc by knihu neúměrně prodloužila, a to i proti ostatním svazkům.

Proto zůstala tato kapitola ztracených roků i nadále ztracena a nesepsána, dokud jsem svému současnému vydavateli neslíbil nový upírský příběh – a nezačal jsem uvažovat, o čem by asi měl být. Tehdy jsem si vzpomněl na řečené poznámky. Teď, když jsem příběh sepsal tak, jak je vylíčen v této knize, vidím, že jsem udělal dobře: kdybych ji včlenil do Ztracených let, jejich délka by způsobila všechny možné druhy komplikací…

Konečně, pokud by pozorný čtenář porovnal tuto knihu s předchozími svazky – což bych mu nedoporučoval – možná by si všiml několika menších chybiček v chronologii, sledu a popisu postav; je to výsledek mého rozhodnutí nepokoušet se tento příběh včlenit do děje, ale jednoduše ho napsat jako související.

Nicméně jestli to, co jsem zde napsal, probudilo zvědavost mých čtenářů, pokud jde o sicilské Francezciovy a jejich skotského pozorovatele Anguse McGowana – a jejich střet s nekroskopem Harrym Keoghem – vzhledem k tomu, že tato budoucnost leží čtrnáct let v mé minulosti, mohu je jen odkázat na nejbližší knihkupectví.

Jména příslušných knih najdete v prvním odstavci této poznámky…

Brian Lumley Torquay, Devon 5. června 2009

NEKROSKOP XV: ŠIŘITEL MORU

Z anglického originálu Necroscope: The Plague-Bearer

vydaného nakladatelstvím Subterranean Press

přeložila Jana Mikulenková.

Ilustraci na obálce namaloval Bob Eggleton,

grafickou úpravu obálky provedlo Vertigo, a.s.

Vydal Bohuslav Svoboda – POLARIS, Podříčí 28, Frenštát p. R.,

e-mail: svoboda@polarissf.cz, v roce 202 jako svou 302. publikaci.

Tisk: Těšínská tiskárna, a. s.

Vydání první.

ISBN 978 – 80 – 7332 – 9 – 8