Ondřej Müller

Tunel do věčnosti

RAY BRADBURY – Město

Město čekalo dvacet tisíc let.

Planeta se pohybovala vesmírem, polní květy rostly a uvadaly a město stále čekalo. Řeky na planetě vznikaly a zanikaly, měníce se v prašná koryta. Město stále čekalo. Větry, které bývaly mladé a prudké, zestárly a uklidnily se a nechaly mraky, které dříve rvaly a honily po obloze, ať se kupí v lenošných beráncích. A město stále čekalo.

Ve městě čekala okna i černé zdi z obsidiánu, vyhlídkové věže se stožáry bez vlajek, ulice, po nichž nikdo nechodil, a kliky dveří, jichž se nikdo nedotýkal, nikdo nikde nezanechal ani sebemenší papírek, ani jediný otisk prstu. Město čekalo, zatímco planeta kroužila vesmírem po své dráze kolem bílého slunce s namodralou září a roční období přecházela od zámrazu do veder a zase do zámrazu a mezi tím se zelenala pole a žloutly letní louky.

Až jednoho letního odpoledne, právě uprostřed dvacetitisícího roku, se město dočkalo.

Na obloze se objevila raketa.

Obletěla je ve výši, otočila se, vrátila a přistála na břidlicové louce padesát metrů od obsidiánové zdi.

V řídké trávě se objevily stopy bot a bylo slyšet hlasy, jak pokřikovali muži, kteří byli dosud v raketě, na muže, kteří již byli venku.

„Připraveni?“

„Dobrá, tak opatrně! Do města! Jensene, vy a Hutchinson půjdete jako průzkumná hlídka. Buďte ostražití!“

Město otevřelo skryté nozdry v černých zdech a neúnavné sací průduchy hluboko v jeho těle vtahovaly dovnitř kanály mohutné proudy vzduchu, hnaly je přes filtry a lapače prachu až k drobounkým, jako dech jemným bateriím cívek a mřížek, jež se stříbřitě třpytily. Nesmírné nasávání se opakovalo znovu a znovu a teplé vánky bez ustání přinášely do města pachy z louky.

„Zápach ohně, výpar spadlého meteoritu, rozžhaveného kovu. Dorazila loď z jiného světa. Pach mosazi, štiplavý pach spálené výbušniny, síry, raketové síry.“ Toto sdělení, vyražené na páscích, jež ozubená kolečka posunovala do otvoru automatu, klouzalo po žlutých zubech do dalších přístrojů.

Klik – čak – čak – čak.

Počítač klapal jako metronom. Pět, šest, sedm, osm, devět. Devět mužů! Pohotový psací stroj naklepal zprávu na pásek, který se začal posouvat, až zmizel.

Klikety – klik – čak – čak.

Město očekávalo měkké našlápnutí jejich bot s gumovou podrážkou.

Jeho ohromné nozdry se znovu roztáhly.

Vůně másla. Od opatrně postupujících mužů slabounce zavanula do vzduchu ve městě vůně, která ve velikém Nose okamžitě vyvolala vzpomínku na mléko, sýr, zmrzlinu, máslo, na ovzduší mlékárny.

Klik – klik.

„Buďte opatrní!“

„Jonesi, vytáhněte revolver. Nedělejte hlouposti!“

„To město je mrtvé, není třeba si dělat starosti.“

„Člověk nikdy neví.“

Při štěkavých nárazech řeči procitly Uši. Po staletích, kdy naslouchaly jen mírnému povívání větrů, padání listí ze stromů a nesmělému růstu trávy v předjaří, se nyní Uši promazaly olejem a napjaly obrovské bubínky, na nichž se bušení srdce vetřelců zachytí stejně citlivě jako chvění komářího křídla. Uši naslouchaly a Nos třídil v rozsáhlých dutinách vůně.

Vystrašení muži se začali potit. Ostrůvky potu jim vyrazily v podpaží a potily se jim i ruce, v nichž svírali zbraně.

Nos podrobně zkoumal a třídil vzduch jako znalec, který se obírá starým ročníkem vína.

Čik – čik – čik – klik.

Sdělení se natáčela na souběžné pásky. Pot: tolik a tolik procent chloridů, takové a takové sírany, močovina, čpavek; obsahuje také kreatin, cukr, kyselinu mléčnou!

Ozvalo se zazvonění. Vyskočily dílčí výsledky.

Nos šeplavě vypudil přezkoušený vzduch. Veliké Uši poslouchaly.

„Myslím, že bychom se měli vrátit k raketě, pane kapitáne.“

„Tady velím já, Smithi!“

„Ano, pane kapitáne.“

„Haló, vy tam! Hlídko! Zpozorovali jste něco“

„Nic, pane kapitáne. Zdá se, že je to tu mrtvé už hezky dlouho.“

„Tak vidíte, Smithi! Není čeho se bát.“

„Mně se to nelíbí. Sám nevím proč. Nestalo se vám někdy, že jste měl pocit, jako byste nějaké místo už někdy viděl? Tohle město například je nějak moc známé.“

„Nesmysl. Tahle planetární soustava je vzdálená od Země miliardy kilometrů. Není možné, abychom tu už někdy byli. Naše raketa je jediná, která je schopná překonat světelné roky.“

„Ať je to jak chce, mně to tak připadá, pane kapitáne. Myslím, že bychom měli odejít.“ Kročeje uvázly. V tichém vzduchu zněl pouze dech vetřelců.

Ucho doposlouchalo a zrychlilo svou činnost. Rotory běžely a tekutina v potůčcích třpytivě proudila záklopkami a dmychadly. Vzorec a směs – jedno za druhým. O několik okamžiků později vydechl obrovitými děrami v městských zdech na vetřelce svěží závan, odpovídající výsledkům pátrání Ucha a Nosu.

„Cítíte to, Smithi? Ááá. Zelená travička. Může být něco voňavějšího? Panebože, nejraději bych tu zůstal stát a pořádně se nadýchal.“

Neviditelný chlorofyl ovíval stojící muže.

„Ááá!“

Vykročili dál.

„Na tomhle snad není nic divného, co Smithi? Pojďte!“

Ucho a Nos vysadily na nepatrný zlomeček vteřiny. Vmžiku byly znovu ve střehu. Pěšáci postupovali.

Nyní se z mlžných par vyhouply zastřené Oči města.

„Pane kapitáne, podívejte ta okna!“

„Cože?“

„Tamhleta okna v domech! Viděl jsem, jak se pohnula!“

„Já nic takového neviděl.“

„Posunula se. A změnila barvu. Byla temná, a teď jsou světlá.“

„Co mě se týče, jsou to úplně obyčejná široká okna.“

Nejasné předměty se zaostřily. Do mechanických slují města se ponořily naolejované hřídele a setrvačníky se pohroužily do nádrží zeleného oleje. Okenní rámy se protáhly. Okna se zatřpytila.

Pod nimi v ulici šla dvoučlenná hlídka a za ní v patřičném odstupu dalších sedm mužů. Měli na sobě bílé uniformy, obličeje růžové, jako by je někdo popleskal, a oči modré. Kráčeli vzpřímeně, na zadních končetinách, a nesli kovové zbraně. Nohy měli obuté. Byli to muži, s očima, ušima, ústy a nosem.

Okna se zachvěla a roztáhla se. Sotva znatelně se rozšířila jako panenky v nesčíslném počtu očí.

„Na mou duši, pane kapitáne, s těmi okny něco je!“

„Dejte pokoj!“

„Já se vrátím, pane kapitáne.“

„Cože?“

„Já se vrátím k raketě.“

„Poslouchejte, Smithi!“

„Nechci padnout do pasti!“

„Máte strach z prázdného města?“

Ostatní se dali do smíchu, ale nešel jim od srdce.

„Jen se smějte!“

Ulice byla dlážděná kameny osm centimetrů širokými a šestnáct centimetrů dlouhými. Nerozeznatelným pohybem poklesla a zvážila vetřelce.

Ve strojovně červená ručička ukázala na číslo: 81 kilogramů… 95, 70, 91, 90 – muži byli jeden po druhém zváženi a zapsáni a záznam se přes cívku posunul do tmy.

Teď už město procitlo úplně!

Průduchy sály a vydechovaly vzduch, tabákový pach z úst vetřelců i svěží vůni mýdla z jejich rukou. Dokonce i jejich oční bulvy vydávaly jemný pach. Město ho objevilo a i z těchto informací se vytvořily závěry, které se co nejrychleji spěchaly připojit k ostatním výpočtům. Křišťálová okna se třpytila. Ucho co nejpevněji napjalo kůži na bubínku – všechny smysly města teď vířily jako neviditelný sníh, počítaly výdechy i skryté tlumené bušení mužských srdcí, naslouchaly, pozorovaly a ochutnávaly.

Neboť ulice, to byly vlastně jazyky, a kudy muži šli, odtud odplývala do hlubin kamennými spárami příchuť jejich chodidel, aby byla vyzkoušena v lakmusu. Tento chemický souhrn, tak pečlivě nasbíraný, se připojil k stále narůstajícím výsledkům, které čekaly mezi vířením koleček a cvakotem zoubků na konečný výpočet.

Kroky. Běh.

„Vraťte se! Smithi!“

„Ne! Čert vás vem!“

„Chyťte ho!“

Kročeje se řítily vpřed.

Poslední zkouška. Město, které už všechno vyposlechlo, odpozorovalo, ochutnalo, očichalo, zvážilo a zhodnotilo, musí ještě provést poslední úkol.

V ulicích se rozevřela past. Kapitán, neviděn ostatními běžícími muži, zmizel.

Zemřel, pověšen za nohy, jedno ostří čepele mu přejelo po hrdle, druhé podélným řezem po hrudi, a jeho mrtvola byla okamžitě zbavena vnitřností a rozprostřena na stole ve skryté cele pod ulicí. Veliké krystalové mikroskopy se zaměřily na červené tkáně svalů: netělesné prsty zkoumaly dosud tepající srdce. Kusy odpreparované kůže byly napnuty na stůl a ruce posunovaly jednotlivé části jeho těla jako nějaký nedočkavý a zvědavý šachista, který hraje červenými figurkami.

Nad tím po ulici běželi muži. Smith utíkal, muži křičeli. Smith vykřikl, a dole v tom podivném pokojíku plynula krev do zkumavek, byla protřepána, rozetřena na sklíčka pod dalšími mikroskopy, vycházely nové záznamy, měřila se teplota, srdce bylo rozřezáno na sedmnáct dílů, játra a ledviny odborně rozpůleny. Byla navrtána lebka a mozek vyňat ze svého kostnatého lůžka, nervy z něj trčely jako nepotřebné dráty z rozvodné desky, na svalech se zjišťovala pružnost a přitom v elektrickém podzemí města Rozum konečně už sečetl svůj nejvelkolepější výpočet a celá ta složitá mechanická soustava naposled zasupěla a ve chvíli se zastavila.

Výsledek.

Jsou to lidé. Jsou to lidé z dalekého světa, z určité planety, mají oči, uši, zvláštním způsobem chodí po nohou, nosí zbraně, přemýšlejí a bojují a mají právě takové srdce i všechny orgány, jak je zachyceno v záznamech z dávné minulosti.

Nahoře muži utíkali po ulici směrem k raketě.

Smith běžel.

Výsledek.

Jsou to naši nepřátelé. Jsou to ti, na něž jsme čekali dvacet tisíc let. Jsou to lidé, na něž jsme čekali s odplatou. Všechno souhlasí. Jsou to lidé z planety zvané Země, kteří Taollanu před dvaceti tisíci lety vyhlásili válku, kteří nás zotročili, rozvrátili a zničili velikou nemocí. Pak odletěli do jiné planetární soustavy, aby unikli před nemocí, jíž nás zamořili, když nejprve vydrancovali celý náš svět. Zapomněli už na ty doby i na tu válku, a zapomněli i na nás. Jenže my jsme nezapomněli na ně. Jsou to naši nepřátelé. Je to jisté. Dočkali jsme se.

„Smithi, vrať se!“

Rychle. Na rudém stole, kde leželo vyprázdněné kapitánovo tělo s rozhozenými končetinami, začaly se míhat nové ruce. Do vlhkého vnitřku umísťovaly orgány z mědi, mosazi, stříbra, hliníku, gumy a hedvábí: pavouci předli zlatou tkaninu, která prolnula kůží; upevnily srdce a do lebky byl zasazen platinový mozek, který vydával bzučivý zvuk a v němž vířily modravé jiskřičky, a celým tělem byly vedeny dráty k horním i dolním končetinám. V jediném okamžiku bylo tělo sešito, řezy slepeny želatinou a zhojeny na krku, na hrdle i po celé lebce – a všechno bylo dokonalé, čerstvé, nové.

Kapitán se posadil a protáhl se.

„Stůj!“

Kapitán se znovu objevil na ulici, namířil pušku a vypálil.

Smith padl s kulkou v srdci.

Ostatní se obrátili.

Kapitán běžel k nim.

„Blázen! Bál se města!“

Pohlédli na Smithovo tělo, které jim leželo u nohou.

Pohlédli na kapitána a oči se jim rozšířily a zase zúžily.

„Poslouchejte mě dobře,“ řekl kapitán. „Musím vám říct něco důležitého.“

Teď bylo město, které je zvážilo, ochutnalo i očichalo, které již užilo všech svých schopností až na jednu, připraveno užít i poslední zbraň, schopnost řeči. Nepromluvilo rozhořčenou hradbou zdí a věží, ani nepřátelstvím dlážděných tříd a mechanických pevností. Promluvilo klidným hlasem jednoho muže.

„Nejsem už váš kapitán,“ řekl. „Nejsem už dokonce ani člověk.“

Muži couvli.

„Jsem město,“ řekl a usmál se.

„Čekalo jsem dvě stě století,“ řekl. „Čekalo jsem, až se vrátí synové synů dávno zemřelých otců.“

„Pane kapitáne!“

„Jen mě nechte pokračovat. Kdo mě postavil? Toto město. Postavili mě lidé, kteří již zemřeli. Prastará rasa tu kdysi žila. Pokolení, které pozemšťané nechali vymřít na strašlivou nemoc, jakési nevyléčitelné malomocenství. A příslušníci této prastaré rasy, kteří snili o dni, až se pozemšťané vrátí, postavili tohle město, jež neslo a nese jméno Odplata, na planetě Temnoty poblíž břehů Staletí na úpatí pohoří Mrtvých – jak vidíte, samá poezie. Toto město mělo být anténou, lakmusem, váhami, které měly prozkoumat všechny budoucí astronauty. Za celých těch dvacet tisíc let tu kromě vás přistály jen dvě rakety. Jedna z velmi vzdálené planetární soustavy zvané Ennt. Posádka oné lodi byla prozkoumána a zhodnocena, ale shledána příliš nedokonalou, a tak ji město nepoškozenou zase propustilo. Stejně tomu bylo i s návštěvníky z druhé lodi. Zato dnes! Dlouho to trvalo, ale konečně jste tu! Odplata bude vykonána do posledního písmene. Ono pokolení vymřelo už před dvaceti tisíci lety, ale zanechalo tu město, aby vás přivítalo.“

„Pane kapitáne, není vám dobře. Měl byste se snad raději vrátit do rakety.“

Město se zachvělo.

Chodníky se otevřely a muži s jekotem propadli dolů. Při pádu zahlédli ostří čepelí, které jim zableskly v ústrety.

Čas plynul. Zanedlouho se ozvalo volání:

„Smith?“

„Zde!“

„Jensen?“

„Zde.“

„Jones, Hutchinson, Springer?“

„Zde, zde, zde!“

Stáli u dveří rakety.

„Okamžitě se vracíme na Zem.“

„Rozkaz, pane kapitáne.“

Na krku neměli ani stopy po řezech a právě tak neviditelná byla jejich skrytá mosazná srdce, stříbrné orgány a jemné zlaté drátky nervů. Z hlavy jim vycházel slaboučký šum elektřiny.

„Rychle!“

Devět mužů spěšně naložilo zlaté bomby s kulturami zárodků nemoci do rakety.

„Toto má být svrženo na Zem.“

„Rozkaz, pane kapitáne.“

Přibouchli vstup a raketa prudce vyrazila k obloze.

Když dohřměl dunivý zvuk, leželo město na letní louce. jeho skleněné oči se zakalily. Ucho uvolnilo napětí, průduchy velikých nozder ustaly v činnosti, ulice už nevážily a skryté mechanismy zůstaly stát v olejových lázních.

Raketa na obloze byla čím dál menší.

Beze spěchu a s plným uspokojením vychutnávalo město přepych umírání.

G.C. EDMONDSON – Technologický pokles

Byli jednou dva mimozemšťané, které nadále budeme označovat MP. Přistáli na planetě hezké na pohled a před očima jednoho tuzemce se prolnuli do viditelného spektra.

Tuzemec byl občan řádný a zákonů dbalý, třebaže chytrostí zrovna dvakrát nevynikal. Znal ovšem ledacos z televize a brožurek, které děti nosily domů. Užasl však, když tam, kde před chvilkou viděl jen vzduch, vyrostli zčistajasna ze země dva přihrblí tvorové s obličejem ne nepodobným dravé rybě. Tvářili se přátelsky, a tak se Oliver Jenkins ani nevyděsil.

Oliver Jenkins nebyl MP, patřil jen k rase vládnoucí na Třetí planetě. Byl malé postavy, měl bříško a už dosáhl věku, kdy funkce pohlavních žláz zvolna poklesává. Byl loajálním členem klubu Kiwanis, obchodní komory a republikánské strany Spojených států, třebaže rozhodně nesouhlasil se způsoby, kterých používají ti hlupáci ve Washingtonu, aby poctivého podnikatele obrali o jeho poctivě zasloužený zisk.

Pan Jenkins měl neobyčejně vyvinutý smysl společenské odpovědnosti. Přispíval na kdekterý dobročinný účel a patřil k politicko-nábožensko-sociálnímu spolku. O tom svědčil zažloutlý zub místního býložravce, talisman houpající se pyšně na zlatém řetízku, s nímž si pan Jenkins často pohrával.

V té chvíli tu stál pan Jenkins natolik užaslý, že se zapomněl dotknout talismanu. Stejně ho nechal doma. Přece nemělo smysl nosit talisman na místa, kde žádného bratrského býložravce nepotká! Při chytání ryb na umělé mušky by mu ten talisman jen překážel, a třebaže pan Jenkins patřil mezi býložravce nejvěrnější, nedopustil, aby mu něco bránilo holdovat jeho oblíbené vášni. To platilo ovšem jen do té chvíle, kdy se objevila dvojice MP a všechny duhové pstruhy zaplašila z tůně. Zlobil se, dnes už určitě nic nechytí. A ještě víc ho dopalovalo, co ti dva neznámí způsobili, že mu totiž čirá, křišťálově průhledná a ledová voda natekla do boty.

Vyšší MP na něho přátelsky zamával a Jenkins, když chtěl osvědčit své dobré vychování, odpověděl rovněž mávnutím. Ústa MP se pohnula a ozval se zvučný hlas: „Buenos días! Puedo interesarle en algún trato comercial?“

Jenkins udělal posunek, který na celém světě znamená „nerozumím“, a vylezl z tůňky. MP pootočil knoflíkem jakéhosi pouzdra, zavěšeného na pasu a zkusil znovu štěstí: „Děsně mě to mrzí, kamaráde,“ pokračoval, „že jsem si spletl desetinnou tečku.“ Když se Jenkins k cizincům přiblížil, zaslechl, jak z toho pouzdra vychází praskot a bzučení, zatímco z úst MP se řinuly anglické věty. „Nikdy se s tímhle krámem nenaučím pořádně zacházet,“ pokračoval MP konverzačním tónem. Jenkins s pochopením přitakal. Měl s elektrickými přístroji taky nejednu špatnou zkušenost.

„Jak jsem povídal –“ navázal MP. „Abych nezapomněl – já jsem Chorl. A tohle je Tuchi.“

„Oliver Jenkins. Těší mě.“ Jenkins napřáhl ruku, kterou mu chabě stisklo slizké chapadlo, zakončené pěti prsty a odstávajícím palcem. Tuchi chvilku zaváhal a pak rovněž vykonal ten domorodý obřad. „Eaut sirtam matcal da mzztnemerixe,“ pronesl konverzačním tónem. Chorl ohrnul opovržlivě ret a seřídil knoflík na Tuchiho opasku. Oliver Jenkins usedl na kládu a vyzul botu. Když z ní vyléval vodu, vytáhl Chorl jakousi příručku. Několik vteřin v ní listoval a nato pohlédl na Jenkinse v rybím úžase. „Nechci se tě dotýkat, kamaráde, ale o inteligentních obojživelnících na této planetě se moje příručka nezmiňuje.“

„Nejsem obojživelník, jsem Američan,“ odpověděl Jenkins.

„Co však ty navlhčovače nohou – jak dýcháš?“

„Nosem – jako každý rozumný člověk.“

„Aha,“ Chorl zamyšleně ohrnul vyčuhující ret. „Pane Jenkinsi, nejsme vědci. Sice mi není jasné, jak dýcháte, ale zatím toho necháme. Chcete udělat obchod?“

Nozdry pana Jenkinse se zachvěly. Když šlo o obchod, neměl nikdy nic proti tomu, když ho kdokoliv vyrušil třeba i při jeho oblíbeném sportu. „No, rád si poctivým způsobem občas přivydělám, jenže – v těch povídkách pro mládež se píše, že kdekterý návštěvník z cizí planety shání palivo pro atomový reaktor. Zbytečně bychom se o tom bavili. Všechny zásoby spravují naši byrokrati, s tím se nedá nic dělat.“

Chorl soucitně zahuhlal: „Pane Jenkinsi, řeknu vám upřímně, že nás to palivo – i kdybyste ho nakrásně měl – vůbec nezajímá. Nic ve zlém,“ dodal, když si povšiml, jak panu Jenkinsovi na krku nabíhají žíly. „Na to nejsme zařízeni, protože jsme malý podnik.“

„Chápu,“ řekl pan Jenkins, který nechápal vůbec nic.

„Máme zájem o různé domorodé umělecké výrobky, o kuriozity, případně o potraviny, jestli se ukáže, že je můžeme strávit.“

„Ach tak… Poslužte si,“ řekl pan Jenkins. Vytáhl doutníky, podělil jimi MP a zasvětil je do umění, jak mají ukousnout špičku. Dělalo jim to potíže, neměli řezáky. Sotvaže si jednou zabafali, z úst se jim vydral jakýsi hrdelní zvuk, který mechanický tlumočník nepřeložil, vzápětí se oba MP vrhli do chladných vod tůňky. Proháněli se tam jako dva hraví tuleni v plaveckém bazénu, a pan Jenkins vyškrtl v duchu toto místo ze seznamu svých lovišť. Posléze se vynořili z vody, a když vystoupili na břeh a odfrkli si, z jejich žaberních otvorů se vznesla jemná prška. „Doutníky pro nás nejsou,“ řekl Chorl.

„To vidím,“ přitakal Jenkins smutně. „Škoda že tu nemám žádné vzorky zboží. Nechtěli byste mě doprovodit?“

„Myslím, že by to nebylo moudré,“ přerušil ho Chorl.

„Asi bychom vyvolali rozruch.“

„Zdržíte se déle?“

„Pár dní.“

„Odpoledne se vrátím s dodávkou, přivezu vzorky.“

„Přijedete sám?“

„Copak jsem praštěný pytlem, abych k tomu tahal konkurenci?“

Oliver Jenkins strávil čtyři hodiny horečným sháněním různého zboží. Manželce a svým zaměstnancům něco napovídal a co nejrychleji chvátal zpátky k MP. V tom spěchu dostal smyk, sjel ze silnice do příkopu a promáčkl přední blatník.

Chorl a Tuchi se probírali v rozsáhlém souboru artiklů, ohřívacími lahvemi počínaje a chalvou konče. Vyluzovali mlaskot a pískot – to přístroj nepřekládal – a posléze si vybrali kaviár, zavináče, uzené ústřice a sardelovou pastu.

„Co mi můžete nabídnout?“ zeptal se Jenkins

Tuchi odběhl k hvězdoletu a přinesl jakýsi kužel na podstavci, sklapl páčku a ta věc začala světélkovat. Oba MP hleděli u vytržení na světelné vibrace a rytmicky kývali chapadly.

„Bohužel, tohle se mi nehodí,“ řekl Jenkins.

Tuchi pokrčil tou částí těla, kde měla být ramena, ale nebyla, a kužel odnesl. Vrátil se s plastikovou koulí a chapadly názorně cosi předváděl. Jenkins opatrně k předmětu přičichl, ale nic nezjistil. Pak do něho kousl a v tu chvíli myslel, že se udusí. Z koule vytrysklo cosi jako žluklý rybí tuk a chtělo mu to utrhnout mandle. MP se bezmocně dívali na sebe, zatímco se pan Jenkins válel v trávě a prudce dávil.

Nabídli mu ještě řadu jiných lahůdek, ale Jenkins se raději dalšího ochutnávání vzdal. „Snad máte ještě něco,“ poznamenal chabě.

MP chvíli mlaskali a pískali. Chorl získal zřejmě vrch a obrátil se: „Ta součást vašeho vozidla je asymetrická,“ ukázal na promáčknutý blatník. „Tak nemá vypadat, že ne?“

Jenkins přisvědčil. Chorl vytáhl jakousi trubičku, velikou asi jako plnicí pero, a namířil na blatník. Nato předmět zastrčil do kapsy a přiložil dlaň chapadla zespodu na blatník. Druhým chapadlem po zmačkaném plechu přejížděl, jako kdyby uhlazoval dortovou polevu. Pak znovu na okamžik zamířil trubičkou na plech.

Jenkins opatrně poklepal prsty na blatník. Plech byl tuhý a tvrdý.

„Kolik mi toho můžete dodat?“ zeptal se.

Nastalo smlouvání, při němž se každá strana zapřísahala, že druhý ji chce zničit. Když se obě smluvní strany dostatečně zničily, získal pan Jenkins sedm set čtyřicet trubiček s výhradním zastoupením pro Třetí planetu a oba MP se stali šťastnými majiteli rozmanitých lahůdek v ceně osmatřiceti dolarů a šesti centů. Přislíbili, že se vrátí a věnovali panu Jenkinsovi talisman, aby si ho mohl zavěsit k magickému losímu zubu. Ten talisman změní barvu, až MP opět přistanou, aby se na stejném místě s panem Jenkinsem setkali. Pak se vrátili do hvězdoletu a prolnuli se do neviditelného spektra. Tuzemec zůstal viditelný a vrátil se do města.

S maximálním ziskem a opatrností prodal Jenkins Oliver dvě trubičky, když se na dveře ozvalo ostré zaklepání. „Simpson z CIA,“ řekl návštěvník.

„Čtvrtletně podávám daňová přiznání,“ řekl pan Jenkins.

„To si nechte pro berní úřad. Mě zajímá to nářadí, které prodáváte.“

„Osmašedesátiletá záruka, při dřívějším opotřebení sleva padesát procent. Maximální činnost tři metry, rozptyl třicet stupňů. Působí to jen na kovy. Po stisknutí knoflíku na levé straně kov změkne, po stisknutí na pravé straně kov naopak ztuhne. K zakalení oceli použijete kalibrovaného kolečka tady vzadu. Tisíc dolarů za kus.“

„To zrovna nepotřebuji vědět.“

„Další informace neposkytuji. Výrobní tajemství.“

„Oblečte si kabát!“

„To je protizákonné!“

„Stejně jako plivat na chodník.“

Brigádní generál George S. Carnhouser nevynikal příliš se beovládáním. Zvolil si vojenskou dráhu proto, že plně mohl rozvinout svou vlídnou, otcovskou osobnost.

V této chvíli přemlouval pana Olivera Jenkinse.

„A co když se toho zmocní Rusové?“ řekl.

„Nejsem ani vynálezce, ani výrobce,“ odpověděl Jenkins. „Prodávám dovážené zboží, jen kdyby mi v tom kdekdo nepřekážel.“

„Člověče, ale pomyslete na všechny možnosti, které z toho vyplývají,“ domlouval mu generál laskavě, třebaže naběhlé žíly na spáncích tento výsledný dojem trochu mařily.

„Už mě bolí hlava z toho přemýšlení. Řekl jsem CIA všechno, co chtěli vědět. Ničeho protizákonného jsem se nedopustil. Žádám, abych byl okamžitě propuštěn.“

„A co clo za dovážené zboží?“ Generál se chytal stébel.

Pan Jenkins se důstojně vypjal v celé své výši a slavnostně pronesl: „Podrobně jsem se seznámil s oddílem A statistické klasifikace druhů zboží dovážených do Spojených států, s celním sazebníkem a s tarify, jakož i s kódovou klasifikací podle vývozních států, oddíl C, s celními okrsky a přístavními pásy, oddíl D, jakož i s předpisy o registraci státní příslušnosti lodí dopravců, oddíl I, podle stavu k 1. lednu 1954.

Prostudoval jsem taky asi osm set stran směrnic, změn a dodatků uveřejněných později. Ale nikde jsem nenašel ani zmínku o zákazu dovážet kapesní tvarovače kovů! Nikde jsem nenašel ani sebemenší poznámku, že se z tohoto artiklu má platit dovozní clo! Žádný z těch předpisů nezakazuje meziplanetární obchod.“

Odpověď generála Carnhousera nelze otisknout. Vystřídal ho kontradmirál Schiffführer, lord Nelson námořní zpravodajské služby.

„Vzdávám se,“ řekl admirál.

„Žádám, abych byl okamžitě propuštěn na svobodu,“ řekl pan Jenkins.

„Proč něco neděláte?“ naléhal admirál a generál na muže z CIA.

Muž z Ústřední zpravodajské služby se okázale podíval na zub, který se houpal na zlatém řetízku kolem krku pana Jenkinse. „Udělám něco,“ slíbil.

Ráno druhého dne začali nanovo.

„Pane Jenkinsi,“ spustil muž z CIA, „podrobně jsme prověřili vaši minulost, vaše politické názory i osoby, s nimiž se stýkáte, a neshledali jsme nic, co vám lze vytknout.

Daňová přiznání máte v pořádku. Chceme, abyste s námi spolupracoval.“

Po dramatické pomlce pokračoval: „Je vaše manželka informována o tom, co se odehrává při schůzích vašeho klubu? Mám na mysli zvláště ten výlet do Chicaga v září 1951.“

„Budu s vámi spolupracovat,“ řekl pan Jenkins.

O čtyři hodiny později měla vláda těch 738 trubiček. Pan Jenkins dostal několik neurčitých slibů a bolení hlavy.

O čtyři dny později Simpson opět zaklepal na dveře.

„Co je?“ zeptal se pan Jenkins.

„Oblečte se,“ řekl Simpson.

„Už zase?“

„Pane Jenkinsi,“ řekl muž z CIA, „máme dojem, že jste s námi zcela upřímně nemluvil. Před osmi hodinami požádala o politický azyl jistá významná osobnost. Tento muž hodlal spokojeně žít z výtěžku převratného sovětského vynálezu, jehož prototyp nám přivezl.“ Muž z CIA hodil na stůl trubičku k tváření kovů. „Co nám k tomu povíte?“

„Ha,“ poznamenal pan Jenkins.

„Příliš se k té spolupráci nemáte.“

„Ze všech sil jsem se snažil o spolupráci – a jak to dopadlo? Obchod mám na huntě, žena chce pořád vědět, kam chodím s neznámými lidmi, že celé noci nejsem doma, sklad jste mi zabavili… zbývá jenom, abyste mě zastřelili. Tu trubičku si strčte do krku, snad vám to drobet provětrá hlavu!“

„Mám tomu rozumět tak, že odmítáte s námi nadále spolupracovat?“

„Ano. Doufám, že příště přivezou nějaký prostředek proti měknutí mozku.“

„Hleďme! Tak oni se mají vrátit?“

„Proč ne? Obchod je obchod.“

„Kdy je očekáváte?“

„Do toho vám nic není.“

„Řekněte manželce, aby připravila pokoj pro hosty. Na nějaký čas se k vám nastěhuje pan Simpson.“

Už týden vyznamenávala domácnost rodiny Jenkinsových pochmurná tvář muže z CIA. Jeho mohutné čelisti rozžvýkaly neuvěřitelná kvanta potravy, než došlo k novému vývoji událostí.

„Řekl bych, že naši slavní výzkumníci nedokázali ještě ten tvarovač napodobit,“ kysele poznamenal pan Jenkins nad šálkem kávy.

„To nevím,“ odpověděl Simpson. Záhy se ukázalo, že neposkytne žádnou informaci, ať se ho Jenkins ptal na cokoliv. Právě jedl topinku, když se náhle zakuckal a panu Jenkinsovi vytrhl noviny z rukou. Čtvrtstránkový inzerát nabízel zájemcům tvarovač kovů za pouhých čtyřicet dolarů devadesát pět centů (včetně federální daně).

„Jedeme,“ řekl Simpson a nasadil si klobouk.

„V mém voze, to se dá čekat,“ pronesl pan Jenkins odevzdaně.

Když Simpson s panem Jenkinsem v patách vpadl do kanceláře ředitele obchodního domu Výběr, zastihl tam muže z CIA a zástupce ministerstva financí. Po krátké a ostré debatě o novele daňového zákona z roku 1952, kterou obchodní dům Výběr bral na lehkou váhu, uznal ředitel, že pro výrobní nedostatky a technické závady tvarovač kovů stáhne z prodeje. Přítomní navrhli vhodnou metodu šeptané propagandy, která veškerou vinu svalí na bedra výrobce.

Za hodinu bylo všechno zařízeno k plné spokojenosti přítomných, s výjimkou ředitele obchodního domu a pana Jenkinse. Na ulici se pan Jenkins obrátil k svému stínu a zlomyslně poznamenal: „Vidím něco, čeho jste si nevšiml.“ Simpson se rozhlédl. Prodejna autovýzbroje nabízela blatníky a – no přece víte co. S chmurným zadostiučiněním viděl pan Jenkins, že cena klesla na dvacet čtyři dolarů a devadesát centů.

„Doufám, že máte výhradní zastoupení,“ řekl pan Jenkins vedoucímu prodejny.

„Kdepak,“ řekl vedoucí. „Oč jde?“

„Zeptejte se tady pana Simpsona. Patří to do jeho branže.“

„Musím se spojit s Washingtonem,“ řekl Simpson.

„Nepovídejte, že ten si v tom taky neomočil prsty!“

Ošumělý vyznavač volného obchodu je zastavil, když vyšli z obchodu. „Počkejte!“ Ukázal na tvarovač ve výkladní skříni. „Nechoďte k překupníkům. Čtrnáct devadesát.“ Rozepnul kabát a pan Jenkins si všiml, že tento model má klips jako u plnicího pera. Simpsonův zrak nabyl skelného výrazu.

Dorazili domů pozdě večer, ale Jenkinsovy děti ještě byly vzhůru, aby se pochlubily novou hračkou.

„Kolik jste za to daly?“

„Dolar,“ pronesl syn.

Simpson ztěžka dosedl na židli.

„Heč,“ řekla Olivie, „mě to stálo jenom devadesát centů. Tati, koukni se!“ Ukázala dva nahrubo vymodelované šálky na kávu.

„Jak jsi to vyrobila?“ zeptal se pan Jenkins.

„Je to legrace, jenom se podívej.“ Olivie u vědomí vlastní důležitosti – za týden slavila osmé narozeniny – nabrala hrst cínových vojáčků, kolejnic pro vláček a prázdnou konzervu. Namířila hračku na hromádku a uhnětla z měkké masy kouli. Asi minutu pracovala válečkem na nudle a prsty a pak podala Simpsonovi popelník na jeho cigaretu, kterou věčně někde zapomínal.

Horace Crannach byl nešťastný. Nalil si další šálek kávy a mrzutě hleděl na polici, kde jeho nářadí zvolna pokrýval rez. Uvízl pohledem na tvarovači. „Devadesát šest dolarů jsem za to vyhodil,“ povzdechl si. „A dva týdny nato se to prodává za deset centů, každý ňouma si dnes spraví blatník sám. Měl jsem se vyučit truhlářem.“ Z druhé strany přepážky přizvukoval jeho partner: „Ty můžeš něco vykládat! Celý měsíc jsem se už nešťoural v motoru. Zrovna jsem se chystal pustit do tý poslední správky, když vešel vašnosta, co mu ten auťák patří, a povídá, abych toho nechal, že si to udělá sám.“

„A spravil si to?“

„Jo. Změkčil blok a protáhl párkrát písty, takže nic brousit nepotřeboval. Ventily uložil ručně a matky dotáhl prsty. Prodal jsem mu obložení vodní pumpy. Není z kovu.“

„Pánové,“ řekl William J. Volante, „lisy jsou zastaralé. Kovárny můžem zlikvidovat. Nemusíme se už handrkovat s nástrojaři a modeláři. Pár děvčat hravě zformuje součástky podle sádrového modelu. Budeme klidně uvádět na trh dva nové modely ročně. Pan Archer z účtárny mě informoval, že režijní náklady nástrojárny klesnou na pouhá dvě procenta původně plánovaného rozpočtu. Proto navrhuji, abychom na všechny naše modely poskytovali dvouprocentní slevu.“

Pan Mardsell si odkašlal: „Hm, to nepůjde, pane Volante. Viděl jste, jak to s naším prodejem v poslední době vypadá? Neviděl? Myslel jsem si to. Čtyři vedoucí firmy nabízejí superluxusní modely – s rádiem, s vytápěním, s mlhovkami, s automatickými převody, s klimatizací, se sklápěcími sedadly a s dalším komfortním vybavením za pouhých jedenáct set.“

Volante vypadal pojednou starší než na těch osmašedesát let. Otevřel a sklapl ústa jako ryba na suchu, sesul se do křesla. Pan Archer mu nalil z karafy vodu do sklenice.

„Jen klid,“ pokračoval Mardsell, „obchod se jim nehýbe stejně jako nám. Zdá se, že móda domácích kutilů postihla už taky automobilový průmysl.“

NOVÝ ULIČNICKÝ KOUSEK

San Francisco 16. října (AP) – V noci na dnešek neznámí uličníci změkčili nosná lana mostu přes Zlatou bránu. Auta stojí ve frontě dlouhé přes deset kilometrů, řidiči čekají na odliv. Přes čtyři sta metrů středního mostního oblouku je při přílivu zatopeno. Městská správa požádala okolní města o výpomoc, aby převozními pramicemi zajistila náhradní dopravu, protože přejezd přes most je nebezpečný.

Řidič nákladního auta si chlupatým předloktím otřel pot z čela. „Ať se třeba vzteká,“ oslovil závozníka a dvě veverky, které ho zvědavě pozorovaly ve větvích smrku. „Zbytek cesty jdu radši po svých.“

Závozník kývl na souhlas. „To by člověka připravilo o nervy –kalit si to ze svahu a najednou mít pod kapotou hromadu těsta místo motoru. Co nevidět se některý ten uličník strefí do přední nápravy, nechtěl bych v té chvíli sedět za volantem.“

„Četls dnešní noviny? Víš, co se stalo s expresem Dvacátého století?“ zeptal se závozník.

„Radši mi to ani neříkej,“ vzdechl si řidič.

„Proč ne? Nějaký kluk potřeboval tři metry dlouhou kolejnici.“

„Jak jste spokojen s tím, co jste natropil?“ zeptal se muž z CIA.

„Jděte se vybrečet někam jinam,“ odpověděl pan Jenkins. „Já jsem s vámi spolupracoval. Sedm set třicet osm tvarovačů jste si odvezli!“

Vyšli z budovy. Někdo za jejich nepřítomnosti proměnil erární limuzínu v hromádku rozměklého kovu.

„Mimochodem, jak to dopadlo s tím vynálezcem, co žádal o azyl?“

„Slyšel jsem, že Rusové mají taky patálie,“ hořce se pousmál muž z CIA. „Z měkkých automatů se střílet nedá, a proto meče překovávají v rádla.“

Tuchi pár minut pobzukoval a pískal. Protože nablízku nebyli lidé, nezapojil mechanického tlumočníka u opasku.

Kdyby fungoval, konverzace by vypadala asi takto:

„Tys to všechno projednával. Tak se z toho dostaň!“

„Z čeho bych se měl dostávat?“ Chorl mluvil uraženě.

„Říkáš to tak, jako by to byla jen moje vina.“

„A není?“

„Jak to mám vědět?“ Náhle se zastavil, protože na druhém břehu potoka se objevila tlupa domorodců a jejich náčelník hodil kamennou sekerou, které se oba MP jen stěží stačili uhnout.

„Mají asi jinou dobu růstu než my. Cesta domů a zpátky nám mohla trvat takových sto deset otáček té jejich planety kolem vlastní osy. Myslím, že to není moc dlouhá doba, ale civilizace, zejména primitivní civilizace se rozpadají náhle.“

„Co si počnem s tím jedním stem milionem tvarovačů?“

„Radši mi řekni, jak se vykroutíš, až budou po nás chtít penále za pozdní dodávku kaviáru – a já ti povím na oplátku, co máš dělat s tvarovači.“

„Já to prostě nechápu,“ řekl Chorl.

Na druhém břehu potoka sbírali domorodci kameny pro katapult. Jejich náčelník měl kolem krku zlatý řetízek. Na něm se houpala stolička místního býložravce a další talisman, který plál jasnou červení.

ROBERT SHECKLEY – Duch V

„Zrovna si čte nápis na dveřích,“ oznámil Gregor, jehož dlouhý, kostnatý obličej byl přimáčknutý ke špehýrce ve dveřích kanceláře.

„Nech mě kouknout,“ žadonil Arnold.

Gregor ho odstrčil. „Chystá se zaklepat – ne, už si to rozmyslel. Odchází.“

Arnold se vrátil ke svému stolu a rozdal si další hru pasiánsu. Gregor držel hlídku u špehýrky.

Zmíněnou špehýrku si instalovali z čiré nudy tři měsíce poté, co se dali dohromady a pronajali si kancelář. Za celou tu dobu nedostala firma AAA – Planetární dekontaminační služba Eso jedinou zakázku – navzdory tomu, že byla v telefonním seznamu jako první. Planetární dekontaminace byla starou a dobře zavedenou branží, zcela monopolně ovládanou dvěma velkými společnostmi. Pro novou malou firmu, tvořenou dvěma mladíky s báječnými nápady a spoustou nezaplaceného vybavení, to byla depresivní situace.

„Vrací se,“ zavolal Gregor. „Honem – tvař se zaměstnaně a důležitě!“

Arnold smetl karty do zásuvky a právě v okamžiku, kdy si dopnul svůj laboratorní plášť, se ozvalo zaklepání.

Návštěvníkem byl drobný, plešatý a unaveně vyhlížející mužík, který na ně chvíli pochybovačně zíral.

„Vy dekontaminujete planety?“

„Přesně tak, pane,“ přitakal Gregor, odsunul stranou hromadu papírů a potřásl mužíkovi vlhkou rukou. „Jmenuji se Richard Gregor a tohle je můj partner, doktor Frank Arnold.“

Arnold, oblečený v impozantním bílém laboratorním plášti, na očích brýle s obroučkami z černé rohoviny, roztržitě přikývl a pokračoval ve zkoumání řady prastarých a špínou zanesených zkumavek.

„Posaďte se, prosím, pane…“

„Ferngraum.“

„Pane Ferngraume. Myslím, že jsme schopni uspokojit prakticky každé vaše přání,“ ujišťoval ho Gregor srdečným tónem. „Řízení flóry nebo fauny, odmoření atmosféry, vyčištění vodních zdrojů, sterilizace půdy, testování stability, řízení vulkanické a tektonické činnosti – cokoli, co potřebujete, aby mohli planetu osídlit lidé.“

Ve Ferngraumově tváři se stále zračily pochybnosti. „Řeknu vám to na rovinu. Mám na krku problémovou planetu.“

„Problémy jsou náš denní chleba,“ přikývl sebevědomě Gregor.

„Jsem nezávislý realitní agent,“ vysvětloval Ferngraum. „Víte, jak to chodí – nějakou tu planetu koupíte, jinou prodáte, všichni na tom něco vydělají. Obvykle se držím těch největších zapadákovů a nechám svoje klienty, aby si je dekontaminovali sami. Před několika měsíci se mi ale naskytla příležitost ke koupi opravdu kvalitní planety – vyfoukl jsem ji velkým agenturám přímo před nosem.“

Ferngraum si nešťastně otřel čelo.

„Je to nádherná planetka,“ pokračoval, v hlase mu však nezaznívalo sebemenší nadšení. „Průměrná teplota osm stupňů. Hornatá, ale úrodná. Vodopády, duhy, všechny tyhle efekty. A absolutně žádná fauna.“

„To vypadá dokonale,“ připustil Gregor. „Co mikroorganismy?“

„Nic nebezpečného.“

„Tak v čem je problém?“

Ferngraum se zatvářil rozpačitě. „Možná už jste o tom něco slyšeli. Ve vládním katalogu je vedená jako RJC-5. Všichni ostatní jí ale říkají ‚Duch V‘.“

Gregor udiveně zdvihl obočí. „Duch“ byl pro planetu dost ujetá přezdívka, slyšel už ale i ujetější. Koneckonců, nějak se těm planetám říkat muselo. V pásmu doletu kosmických lodí byly tisíce sluncí, kolem nichž kroužily planety, mnohé z nich obyvatelné nebo alespoň potenciálně obyvatelné. A na civilizovaných světech byla spousta lidí, kteří měli zájem o jejich kolonizaci. Náboženské sekty, politické menšiny, filozofické frakce – nebo prostě průkopníci, kteří chtěli začít nový život.

„Myslím, že jsem o ní neslyšel,“ přiznal.

Ferngraum se na židli nepohodlně zavrtěl. „Měl jsem poslechnout manželku. Jenže kdepak – chtěl jsem se dostat mezi smetánku. Zaplatil jsem za Ducha V desetinásobek své obvyklé ceny a teď nevím, co s ním.“

„V čem je ale ten problém?“ opakoval Gregor.

„Vypadá to, že tam straší,“ zamumlal zoufale Ferngraum.

Ferngraum si svou planetu zkontroloval radarem a pak ji pronajal farmářskému koncernu z Dijonu VI. Přistála na ní osmičlenná průzkumná hlídka, která během jednoho dne začala vysílat nesrozumitelné zprávy o démonech, ghúlech, vampýrech, dinosaurech a další člověku nepřátelské fauně.

Když pro ně přiletěla záchranná loď, byli všichni mrtví. V pitevní zprávě se uvádělo, že tržné, řezné a další rány na jejich tělech mohlo způsobit prakticky cokoliv, dokonce i démoni, ghúlové, vampýři nebo dinosauři, pokud se tam něco takového nacházelo.

Ferngraum byl potrestán pokutou za nedostatečnou dekontaminaci. Farmáři od své nájemní smlouvy odstoupili. Podařilo se mu však planetu pronajmout skupině uctívačů slunce z Opálu II.

Uctívači slunce byli opatrní. Poslali napřed svoje vybavení, které však doprovázeli pouze tři muži, aby zjistili potenciální potíže. Průzkumníci zbudovali tábor, vybalili a prohlásili planetu za hotový ráj. Spojili se vysílačkou s domovskou skupinou a vyzvali ji, aby okamžitě přiletěla – pak se náhle ozval zoufalý řev a rádio ztichlo.

Na Ducha V se vypravila hlídková loď, pohřbila tři děsivě zmrzačená těla a během pěti minut zase odletěla.

„A to byl ten poslední hřebíček do rakve,“ prohlásil Ferngraum. „Teď se jí nikdo nedotkne za žádnou cenu. Posádky kosmických lodí na ní odmítají přistát. A já pořád ještě nevím, co se stalo.“

Zhluboka si povzdechl a pohlédl na Gregora. „Máte-li zájem, je to vaše.“

Gregor s Arnoldem se omluvili a odešli se poradit do předpokoje.

„Máme zakázku!“ zajásal okamžitě Arnold.

„Jo,“ přikývl Gregor, „jenže jakou!“

„Chtěli jsme přece náročné úkoly,“ poznamenal Arnold. „Jestli zvládneme tohle, uděláme si jméno – a to nemluvím o tom, co vyděláme na procentní bázi.“

„Mám dojem, že zapomínáš,“ zamračil se Gregor, „že jsem to já, kdo na té planetě bude muset přistát. Ty si tady budeš v klidu sedět a interpretovat moje data.“

„Tak jsme si to přece od začátku dohodli,“ připomněl mu Arnold. „Já jsem výzkumné oddělení a ty pracuješ v terénu. Vzpomínáš si?“

Gregor si vzpomínal. Už od dětských let nosil kůži na trh, zatímco Arnold zůstával doma a vysvětloval mu, proč ji tam nosí.

„Nelíbí se mi to,“ prohlásil.

„Přece nevěříš na duchy?“

„Ne, to samozřejmě ne.“

„No tak, a všechno ostatní zvládneme. Srab nikdy pořádné peníze nevydělá.“

Gregor pokrčil rameny. Vrátili se zpátky za Ferngraumem.

Během půl hodiny se dohodli na podmínkách smlouvy – na velkém procentu ze zisku z budoucího využití planety v případě úspěchu a na zrušení smlouvy bez honoráře v případě neúspěchu.

Gregor doprovodil Ferngrauma ke dveřím. „Mimochodem, pane Ferngraume,“ zeptal se, „jak to, že jste si vybral právě nás?“

„Nikdo jiný to nechtěl vzít,“ odpověděl Ferngraum s náramně samolibým výrazem. „Hodně štěstí.“

O tři dny později byl Gregor na palubě rozhrkané nákladní kosmické lodi, mířící k Duchu V. Čas na palubě strávil studiem zpráv ze dvou kolonizačních pokusů a čtením nesčetných výzkumů nadpřirozených jevů.

Nebylo mu to naprosto k ničemu. Na Duchu V nebyly nalezeny sebemenší stopy zoologického života. A nikde v celé galaxii nebyly objeveny žádné důkazy existence nějakých nadpřirozených tvorů.

Gregor se nad tím ještě jednou zamyslel a pak překontroloval zbraně, zatímco nákladní loď se ve spirále přibližovala k Duchu V. Vezl s sebou dostatečný arzenál k rozpoutání a vítěznému ukončení malé války.

Pokud najde něco, na co by střílel…

Kapitán nákladní lodi se se svým plavidlem snesl do výše několika tisíc stop nad přívětivý zelený povrch planety, víc se však přiblížit odmítl. Gregor shodil padák se svým vybavením nad místem posledních dvou táborů, potřásl kapitánovi rukou a vyskočil také.

Bezpečně přistál a pohlédl vzhůru. Nákladní loď uháněla do kosmu, jako by jí byli v patách diví běsové.

Byl sám na Duchu V.

Když zkontroloval, že se nic z jeho vybavení nerozbilo, spojil se vysílačkou s Arnoldem a oznámil mu, že bezpečně přistál. Pak se s paprskometem v ruce vydal na prohlídku tábora uctívačů slunce.

Vybrali si místo na úpatí jedné z hor, na břehu malého jezírka s křišťálově čirou vodou. Prefabrikované domky byly v perfektním stavu.

Za celou dobu je nepoškodily žádné bouře, protože Duch V byl požehnán nádherně stálým klimatem. Působily však pateticky osaměle.

Gregor jeden z nich důkladně prozkoumal. Oblečení bylo stále ještě úhledně srovnané ve skříňkách, na stěnách byly rozvěšené obrazy a na jednom z oken byla dokonce pověšená záclona. V rohu místnosti byla otevřená krabice s hračkami, připravená na přílet dětí v hlavní skupině.

Na podlahu se vysypala stříkací pistole, dětský vlček a sáček s kuličkami.

Blížil se večer; Gregor proto zatáhl svoje vybavení do domku a postaral se o příslušné přípravy. Instaloval poplašný systém a nastavil ho tak jemně, že by ho uvedl v činnost i obyčejný šváb. Sestavil radarový alarm, který kontroloval bezprostřední okolí. Vybalil svůj arzenál, velkorážní pušky uložil na místo, kde na ně pohodlně dosáhl, příruční paprskomet si však nechal za opaskem. Spokojen se svým zabezpečením v klidu povečeřel.

Večer se venku pozvolna změnil v noc. Teplá a snivá země potemněla. Lehký vánek čeřil hladinu jezera a hedvábně šeptal ve vysoké trávě.

Všechno bylo nesmírně mírumilovné.

Pomyslel si, že předchozí osadníci byli nejspíš hysteričtí blázni. Pravděpodobně propadli panice a pozabíjeli se navzájem.

Když naposledy zkontroloval poplašný systém, přehodil Gregor svoje oblečení přes židli, zhasl a vlezl si do postele. Místnost byla osvětlená hvězdami, které tu zářily jasněji než na Zemi měsíc. Paprskomet měl pod polštářem. Celý svět byl bez jediné chybičky.

Právě začínal podřimovat, když si uvědomil, že není v místnosti sám.

To bylo nemožné. Jeho poplašný systém nezareagoval. Radar stále spokojeně bzučel.

Každý nerv v jeho těle však bil na poplach. Pomalu vytáhl paprskomet a rozhlédl se.

V rohu místnosti stál nějaký muž.

Nebyl čas přemýšlet o tom, jak se tam dostal. Gregor namířil paprskomet. „Tak fajn, pěkně ruce nad hlavu,“ vyzval ho klidným a rozhodným hlasem.

Postava se nepohnula.

Gregorův prst na spoušti ztuhl a pak se náhle uvolnil, když toho muže poznal. Bylo to jeho vlastní oblečení, přehozené přes židli a zdeformované světlem hvězd a jeho vlastní představivostí.

Ušklíbl se a sklonil paprskomet k zemi. Hromádka šatstva se začala nepatrně vlnit. Gregor pocítil, jak k němu od oken zavál slabý větřík a znovu se ušklíbl.

Potom hromádka šatstva vstala, protáhla se a cílevědomě zamířila směrem k němu.

Zkamenělý na své posteli sledoval, jak se k němu oblečení bez těla, naaranžované zhruba do podoby lidské postavy, pomalu blíží.

Když bylo v polovině místnosti a jeho prázdné rukávy se k němu vztáhly, začal střílet.

A pokračoval ve střelbě, protože cáry a zbytky oblečení se dál plazily k němu, jako by žily vlastním životem. Kousky hořící látky útočily na jeho obličej a opasek se mu snažil omotat kolem nohou. Musel vše spálit na popel, než útok ustal.

Když bylo po všem, rozsvítil všechna světla, která se mu podařilo najít. Uvařil si konvici kávy a nalil do ní přes polovinu láhve brandy. Nějak se mu podařilo odolat nutkání rozšlapat ten ničemný poplašný systém na padrť. Místo toho zavolal vysílačkou svému partnerovi.

„To je hrozně zajímavé,“ prohlásil Arnold, když ho Gregor seznámil s nejnovějším vývojem událostí. „Animace! Opravdu hrozně zajímavé.“

„Doufal jsem, že tě to pobaví,“ zabručel trpce Gregor. Po několika hltech brandy si začínal připadat opuštěně a zneužitě.

„Stalo se ještě něco jiného?“

„Zatím ne.“

„Tak na sebe dávej pozor. Mám určitou teorii, musím na ní ale ještě popracovat. Mimochodem, nějaký bláznivý bookmaker proti tobě vypsal kurz pět ku jedné.“

„Vážně?“

„Jo. Taky jsem si vsadil.“

„A vsadil sis na mě nebo proti mně?“ zajímal se ustaraně Gregor.

„Samozřejmě, že na tebe,“ ujistil ho dotčeně Arnold. „Jsme přece partneři, ne?“

Přerušili spojení a Gregor si uvařil ještě jednu konvici kávy. Té noci už neměl v úmyslu ukládat se k spánku. Bylo útěchou vědět, že si Arnold vsadil na něj. Problém byl jen v tom, že Arnold byl notoricky špatný sázkař.

Za denního světla se Gregorovi podařilo několik hodin strávit nepokojným spánkem. Když se krátce po poledni probudil, našel si něco na sebe a pustil se do průzkumu tábora uctívačů slunce.

Chýlilo se už k večeru, když cosi objevil. Na zdi jednoho z prefabrikovaných domků bylo spěšně naškrábáno slovo Tgasklit. Tgasklit. Nic mu to neříkalo, okamžitě to však sdělil Arnoldovi.

Důkladně pak prohledal domek, v němž se usadil, rozestavil v něm další světla, přezkoušel poplašný systém a dobil svůj paprskomet.

Všechno se zdálo být v pořádku. S lítostí pozoroval, jak zapadá slunce, a doufal, že bude ještě naživu, až bude znovu vycházet. Potom se usadil v pohodlném křesle a snažil se vymyslet něco konstruktivního.

Na planetě nežila žádná zvířata – nebyly tam ani chodící rostliny, inteligentní kameny nebo kolosální mozky sídlící v planetárním jádru. Duch V neměl ani měsíc, na němž by se někdo schovával.

A v duchy nebo v démony nebyl ochoten věřit. Věděl, že nadpřirozené jevy lze při podrobném přezkoumání obvykle vysvětlit událostmi naprosto přirozeného charakteru. A pokud šlo o ty, které nebylo možno vysvětlit – ty zkrátka vymizely. Duchové prostě nikdy v klidu nepostáli a nenechali skeptika, aby si je prohlédl. Zámecký fantom byl spolehlivě na dovolené pokaždé, když se objevil vědec vybavený fotoaparáty a magnetofony.

Z toho vyplývala ještě jedna možnost. Řekněme, že někdo tuhle planetu chtěl, nebyl však ochoten zaplatit Ferngraumovu cenu. Nemohl se tu ten někdo schovat, děsit osadníky a v případě nutnosti je i zabíjet, aby cenu stlačil dolů?

Znělo to logicky. Dokonce by to vysvětlovalo i způsob, jakým se chovaly jeho šaty. Při správném využití statické elektřiny by to mohlo…

Něco stálo přímo před ním. Jeho poplašný systém stejně jako v předchozím případě nezareagoval.

Gregor pomalu zdvihl oči. Věc stojící před ním byla přibližně deset stop vysoká a až na krokodýlí hlavu měla zhruba lidskou podobu. Měla zářivě karmínovou barvu a její tělo bylo po délce pokryto purpurovými pruhy. V jednom spáru držela velkou hnědou plechovku.

„Nazdárek,“ pozdravila ho.

„Nazdárek,“ zalapal po dechu Gregor. Jeho paprskomet ležel na stole pouhé dvě stopy od něj. Uvažoval, jestli na něj ta věc zaútočí, pokud po něm sáhne.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se s klidem, pramenícím z hlubokého šoku.

„Jsem Purpurově pruhovaný chmaták,“ představila se věc. „Chmatám po věcech.“

„To je opravdu zajímavé.“ Gregorova ruka se pomalu začala plížit k paprskometu.

„Chmatám po věcech, co se jmenují Richard Gregor,“ informoval ho Chmaták jasným a bezelstným hlasem. „A obvykle je jím s čokoládovou omáčkou.“ Zdvihl hnědou plechovku a Gregor viděl, že je na ní nálepka s nápisem „Smigova čokoláda – omáčka, která je ideální přílohou ke Gregorům, Arnoldům a Flynnům.“

Gregorovy prsty se dotkly pažby paprskometu. „Máš v úmyslu mě sníst?“ zeptal se.

„No jistě,“ přikývl Chmaták.

Gregor už měl zbraň v ruce. Uvolnil pojistku a vypálil. Od Chmatákova hrudníku se odrazil zářivý paprsek a sežehl podlahu, stěny i Gregorovo obočí.

„Tohle mi neublíží,“ vysvětloval Chmaták. „Jsem na to moc velký.“

Paprskomet vypadl Gregorovi z prstů. Chmaták se naklonil dopředu.

„Teď tě ještě nesním,“ prohlásil.

„Ne?“ podařilo se ze sebe vypravit Gregorovi.

„Ne. Můžu tě sníst až zítra, prvního května. To je v pravidlech. Přišel jsem jen požádat o jednu laskavost.“

„O jakou?“

Chmaták mu věnoval podmanivý úsměv. „Udělal bys mi tu radost a snědl bys pár jablek? Dodávají masu takovou báječnou příchuť.“

A s těmito slovy pruhovaná příšera zmizela.

Gregor roztřesenýma rukama naladil vysílačku a řekl Arnoldovi všechno, co se stalo.

„Hmm,“ zabručel Arnold. „Purpurově pruhovaný chmaták, říkáš Myslím, že tím je to dané. Všechno souhlasí.“

„Co souhlasí? Co to má znamenat?“

„Především musíš udělat, co ti řeknu. Chci si být úplně jistý.“

Podle Arnoldových instrukcí Gregor vybalil svoje chemické nádobíčko a rozložil na stůl několik zkumavek, retort a různé chemikálie. Pod Arnoldovým vedením je protřepával a míchal, přiléval a odléval, až konečně položil hotovou směs na sporák, aby se ohřála.

„A teď,“ prohlásil, když se vrátil k vysílačce, „mi pověz, co se vlastně děje.“

„Samozřejmě. Našel jsem si to slovo Tgasklit. Je to z opálštiny. Znamená to ‚duch s mnoha zuby‘. Ti uctívači slunce byli z Opálu. Co z toho usuzuješ?“

„Že je pozabíjel duch, kterého si přivezli z rodného města,“ odpověděl Gregor ironicky. „Musel přiletět jejich lodí jako černý pasažér. Možná je stihla nějaká kletba a…“

„Uklidni se,“ mírnil ho Arnold. „V téhle záležitosti žádní duchové nejsou. Už se ten roztok vaří?“

„Ještě ne.“

„Tak mi řekni, až se začne vařit. Podívejme se teď na to tvoje animované šatstvo. Nepřipomíná ti to něco?“

Gregor se zamyslel. „No,“ zahuhlal, „když jsem byl malý kluk – ale ne, to je směšné.“

„No tak, ven s tím,“ naléhal Arnold.

„Když jsem byl malý kluk, nikdy jsem nenechával svoje oblečení na židli. Potmě mi vždycky připadalo jako člověk, jako drak nebo jako něco takového. Řekl bych, že podobné zkušenosti má každý. To ale nevysvětluje…“

„Samozřejmě že vysvětluje! Už si vzpomínáš na Purpurově pruhovaného chmatáka?“

„Ne. Proč bych si na něj měl vzpomínat?“

„Protože sis ho sám vymyslel! Nepamatuješ se? Muselo nám být tak osm nebo devět, tobě, mně a Jimmymu Flynnovi. Vyfabulovali jsme si tu nejděsivější příšeru, jakou jsi dokázal vymyslet; byla to naše vlastní soukromá příšera, která chtěla sníst jenom tebe, mě nebo Jimmyho – polité čokoládovou omáčkou. Ale jen prvního každého měsíce, kdy jsme ze školy nosili známky. Aby ses ho zbavil, musels použít magické slovo.“

V tom okamžiku si Gregor vzpomněl a nechápal, jak na to mohl kdy zapomenout. Kolik nocí probděl v bázlivém očekávání Chmatáka? V porovnání s ním se špatné školní známky vůbec nezdály důležité.

„Už se ten roztok vaří?“ zeptal se Arnold.

„Už ano,“ přikývl Gregor poté, co se poslušně podíval na sporák.

„Jakou má barvu?“

„Takovou zelenomodrou. Vlastně ne, je spíš modrá než…“

„To je ono. Už to můžeš vylít. Musím udělat ještě pár dalších testů, ale myslím, že už jsme to vyřešili.“

„Co jsme vyřešili? Byl bys tak laskav a vysvětlil mi to?“

„Je to jasné. Na téhle planetě nežijí žádná zvířata. A nejsou tam ani žádní duchové, přinejmenším žádní natolik hmatatelní duchové, aby dokázali vyvraždit skupinu ozbrojených chlapů. Jako odpověď se nabízely halucinace, takže jsem hledal něco, co by je vyvolávalo. Našel jsem toho spoustu. Kromě všech drog, vyskytujících se na Zemi, je v Katalogu mimozemských stopových prvků uveden asi tucet halucinogenních plynů. Jsou mezi nimi depresanty, stimulanty, plyny, po jejichž vdechnutí se člověk cítí jako génius, jako žížala nebo jako orel. Tenhle konkrétní plyn odpovídá katalogovému označení Longstead 42. Je to těžký, průhledný plyn bez jakéhokoli zápachu, zdraví neškodný. Stimuluje fantazii.“

„Chceš mi snad tvrdit, že jsem prostě měl halucinace? Říkám ti…“

„Tak jednoduché to zase není,“ skočil mu do řeči Arnold. „Longstead 42 působí přímo na podvědomí. Uvolňuje tvoje nejsilnější podvědomé obavy, dětské strašáky, které jsi v sobě potlačoval. Uvádí je do života. A to je to, cos viděl.“

„Takže ve skutečnosti tady nic není?“ ujišťoval se Gregor.

„Nic fyzického. Pro člověka, který těmi halucinacemi trpí, jsou ale dostatečně skutečné.“

Gregor se natáhl pro další láhev brandy. Tohle byl důvod k oslavě.

„Dekontaminovat Ducha V nebude nijak těžké,“ pokračoval sebevědomě Arnold. „Longstead 42 dokážeme neutralizovat absolutně bez problémů. A potom – potom z nás budou boháči, partnere!“

Gregor se chystal pronést přípitek, když ho napadla znepokojivá myšlenka. „Když jsou to jen halucinace, co se stalo s těmi osadníky?“

Arnold byl chvíli zticha. „No,“ ozval se konečně, „Longstead 42 má pravděpodobně tendenci stimulovat takzvané mortido touhu po smrti. Ti osadníci nejspíš zešíleli. Pozabíjeli se navzájem.“

„A nikdo nepřežil?“

„No jasně, proč by? Poslední, kteří zůstali naživu, spáchali sebevraždu nebo podlehli svým zraněním. S tím si nedělej starosti. Okamžitě si najímám loď a letím za tebou provést testy. Uklidni se. Za den nebo dva tě vyzvednu.“

Gregor vypnul vysílačku. Té noci si dopřál zbytek láhve brandy. Měl dojem, že si ji zaslouží. Záhada Ducha V byla vyřešená a čekalo je bohatství. Už brzy si bude moci dovolit najmout někoho, kdo bude místo něj přistávat na cizích planetách, zatímco on sám bude sedět doma a vysílačkou mu dávat instrukce.

Následujícího dne se probudil pozdě a trápila ho kocovina. Arnoldova loď dosud nedorazila, takže si sbalil svoje vybavení a čekal. Přišel večer, ale žádná loď se stále ještě neobjevila. Gregor seděl ve dveřích svého domku, pozoroval barvotiskový západ slunce, potom zašel dovnitř a připravil si večeři.

Problém osadníků mu pořád vrtal hlavou, byl však odhodlán nedělat si s ním starosti. Nepochybně existovalo nějaké logické vysvětlení.

Po večeři se natáhl na posteli. Sotva zavřel oči, když zaslechl něčí omluvné zakašlání.

„Nazdárek,“ pozdravil ho Purpurově pruhovaný chmaták.

Jeho vlastní soukromá halucinace se vrátila, aby ho snědla. „Nazdárek, starý brachu,“ odpověděl rozverně Gregor beze špetky strachu či nervozity.

„Dal sis ta jablka?“

„Moc se omlouvám, ale zapomněl jsem.“

„No, to se nedá nic dělat.“ Chmaták se snažil skryt svoje zklamání. „Přinesl jsem si čokoládovou omáčku.“ Zdvihl plechovku.

Gregor se usmál. „Už můžeš klidně zmizet,“ ujistil ho. „Vím, že jsi pouhý výplod mé vlastní představivosti. Nemůžeš mi ublížit.“

„Já ti nechci ublížit,“ přitakal Chmaták. „Já tě prostě sním.“

Přistoupil ke Gregorovi. Gregor s úsměvem zůstal stát na místě, přestože by byl dal přednost tomu, kdyby Chmaták nevypadal tak bytelně a realisticky. Chmaták se předklonil a zkusmo ho kousl do paže.

Uskočil zpět a podíval se na svou paži. Byly na ní vidět otisky zubů. Prýštila z nich krev – skutečná krev – jeho krev.

Kolonisté byli rovněž pokousaní, pořezaní, potrhaní a rozpáraní.

Přesně v tom okamžiku si Gregor vzpomněl na hypnotické představení, které kdysi viděl. Hypnotizér řekl médiu, že k jeho paži přikládá zapálenou cigaretu. Potom se toho místa dotkl tužkou.

Během několika vteřin se na paži média objevil nateklý rudý puchýř; ten člověk totiž věřil, že je spálený. Pokud se vaše podvědomí domnívá, že jste mrtvý, jste doopravdy mrtvý. Pokud nařídí, aby se vám na kůži objevila stigmata nebo otisky zubů, objeví se.

On sám v existenci Chmatáka nevěřil.

Jeho podvědomí však ano.

Gregor se pokusil utéct ke dveřím, Chmaták mu ale odřízl cestu. Popadl ho do svých spárů a naklonil se, aby mu dosáhl na krk.

Magické slovo! Jaké to bylo?

„Alfoisto?“ zařval Gregor.

„To není to pravé slovo,“ ušklíbl se Chmaták. „Nevrť se, prosím.“

„Regnastikio!“

„Kdepak. Přestaň sebou škubat a budeš to mít za sebou dřív, než si…“

„Vuršpelhapilo!“

Chmaták vyrazil bolestný výkřik a pustil ho. Vznesl se vysoko do vzduchu a zmizel.

Gregor se zhroutil do křesla. To bylo o vlásek. O příliš tenký vlásek. To by byla obzvlášť hloupá smrt – rozerván svým vlastním podvědomím, toužícím po smrti, rozpárán vlastní představivostí, zabit svým vlastním přesvědčením. Ještě štěstí, že si vzpomněl na to slovo. Teď kdyby si jen Arnold pospíšil…

Zaslechl tiché pobavené zachechtání.

Ozývalo se z temnoty polootevřených dveří šatního přístěnku a aktivovalo v něm téměř zapomenutou vzpomínku. Bylo mu opět devět let a Pán stínů – jeho osobní Pán stínů – byl podivnou vyzáblou a hrůzostrašnou kreaturou, která se schovávala ve dveřích, spala pod postelemi a útočila výhradně potmě.

„Zhasni ta světla,“ vyzval ho Pán stínů.

„Ani náhodou,“ odsekl Gregor a vytáhl paprskomet. Pokud světla svítila, byl v bezpečí.

„Raději bys je měl zhasnout.“

„Ne.“

„Jak chceš. Egane, Megane, Degane!“

Do místnosti vskočili tři drobní tvorečkové. Tryskem se rozběhli k nejbližší žárovce, vrhli se na ni a začali ji hladově polykat.

V místnosti se začalo stmívat.

Gregor vystřelil pokaždé, když se některý z nich přiblížil ke světlu. Ozýval se třesk rozbitého skla, tvorečkové však hbitě uhýbali stranou.

A pak si Gregor uvědomil, co vlastně udělal. Tihle tvorečkové doopravdy požírat světlo nemohli. Fantazie nemůže neživou hmotu nijak ovlivnit. Jen si představoval, že se v místnosti stmívá, a…

Sám rozstřílel svoje žárovky! Jeho vlastní destruktivní podvědomí ho zradilo.

Pán stínů teď vystoupil ze dveří. Přeskakoval od stínu ke stínu a blížil se ke Gregorovi.

Paprskomet byl absolutně neúčinný. Gregor se zoufale snažil rozpomenout na příslušné magické slovo – a s pocitem děsu si vzpomněl, že pro zahnání Pána stínů žádné magické slovo neexistovalo.

Ustupoval dozadu před přibližujícím se Pánem stínů, dokud se nezarazil o přepravní bednu. Pán stínů se tyčil přímo nad ním; Gregor se přikrčil k podlaze a zavřel oči.

Jeho ruce nahmataly nějaký studený předmět. Opíral se o přepravní bednu s hračkami pro děti osadníků. A v ruce držel stříkací pistoli.

Zamával jí před sebou. Pán stínů o krok ustoupil a sledoval zbraň nervózníma očima.

Gregor se rychle rozběhl k vodovodnímu kohoutku a pistoli naplnil. Vystříkl na příšeru smrtící proud vody.

Pán stínů zavyl bolestí a zmizel.

Gregor se nepatrně pousmál a zastrčil si prázdnou pistoli za opasek.

Stříkací pistole byla tou pravou zbraní na zahnání imaginární příšery.

Už se téměř rozednívalo, když přistála loď a z ní vystoupil Arnold. Nemarnil čas a okamžitě začal se svými testy. Ještě před polednem byl hotov a jednoznačně se prokázalo, že halucinogenním prvkem je Longstead 42. Ihned se s Gregorem sbalili a odstartovali.

Jakmile se ocitli ve volném prostoru, Gregor svému partnerovi pověděl o všem, co se stalo.

„To bylo dost hrozné,“ poznamenal Arnold tiše, ale velice procítěně.

Teď, když se dostal z Ducha V do bezpečí, byl Gregor schopen nasadit úsměv skromného hrdiny. „Mohlo to být i horší,“ prohlásil.

„Jak?“

„Jen si představ, že by tady byl Jimmy Flynn. Ten kluk si dokázal vymýšlet opravdu příšerná strašidla. Vzpomínáš si na Bručouna?“

„Vzpomínám si jen na to, jak mě strašil ve spaní,“ zamumlal Arnold.

Byli už na cestě domů. Arnold si zapsal několik poznámek pro článek s názvem „Sebevražedný instinkt na Duchu V: pojednání o podvědomé stimulaci, hysterii a masových halucinacích vedoucích ke vzniku tělesných stigmat“. Pak zašel do pilotní kabiny a nastavil autopilota.

Gregor se položil na pohovku, pevně odhodlán poprvé od přistání na Duchu V se pořádně celou noc prospat. Sotva se mu podařilo usnout, když do kajuty vrazil Arnold s tváří zkřivenou děsem.

„Myslím, že v pilotní kabině něco je,“ oznámil.

Gregor se posadil. „To je nesmysl. Už jsme přece pryč…“

Z pilotní kabiny se ozvalo temné zabručení.

„Ach bože!“ zachroptěl Arnold. Na několik vteřin se zuřivě soustředil. „Už to mám. Když jsem přistál, nechal jsem přechodové komory otevřené. Pořád ještě dýcháme vzduch z Ducha V!“

A pak, zarámován otevřenými dveřmi, se před nimi zjevil obludně velký netvor s rudými skvrnami na kůži. Měl neuvěřitelné množství rukou, nohou, chapadel, drápů a zubů a ze zad mu vyrůstala dvě drobná křidélka. Kráčel pomalu k nim, bručel a vrčel.

Oba v něm poznali Bručouna.

Gregor vyrazil dopředu a přibouchl mu dveře před nosem. „Tady bychom měli být v bezpečí,“ zasípěl. „Ty dveře jsou vzduchotěsné. Jak ale budeme pilotovat loď?“

„Nebudeme,“ zavrtěl hlavou Arnold. „Musíme se prostě spolehnout na robotického pilota – pokud nepřijdeme na nějaký způsob, jak odtamtud tu věc dostat.“

Všimli si, že kolem vzduchotěsně uzavřených okrajů dveří začínají dovnitř pronikat malé obláčky kouře.

„Co to je?“ zeptal se Arnold a v hlase mu zazníval nervózní podtón paniky.

Gregor se zamračil. „Vzpomínáš si přece, ne? Bručoun se dokáže dostat do každé místnosti. Neexistuje způsob, jak ho udržet venku.“

„Já si na Bručouna vůbec nepamatuju,“ postěžoval si Arnold. „Žere lidi?“

„Ne. Pokud si vzpomínám, jenom je roztrhá na kousky.“

Kouř se začínal spojovat, houstl a vytvářel Bručounovu obrovitou šedou postavu. Ustoupili do další sekce lodi a zavřeli za sebou dveře. Během několika vteřin začal řídký kouř znovu pronikat dovnitř.

„Tohle je směšné,“ postěžoval si Arnold a kousl se do rtu. „Nechat se pronásledovat imaginární příšerou… Počkej! Máš ještě tu stříkací pistoli?“

„Mám, ale…“

„Dej mi ji!“

Arnold spěšně zamířil k nádrži s vodou a naplnil pistoli. Bručoun už zase nabyl svoji podobu, těžkopádně se k nim blížil a nespokojeně brumlal. Arnold ho pokropil proudem vody.

Bručoun postupoval dál.

„Už si na to všechno vzpomínám,“ ozval se Gregor. „Stříkací pistole byla proti Bručounovi k ničemu.“

Ustoupili pozpátku do další kabiny a přibouchli dveře. Za nimi už zbývala jen malá ložnička a za ní smrtící vzduchoprázdno kosmu.

„Nemůžeš něco udělat s atmosférou?“ zeptal se Gregor.

Arnold zavrtěl hlavou. „Už se mění. Než ale pominou účinky Longsteadu, bude to trvat asi dvacet hodin.“

„A nemáš nějakou protilátku?“

„Ne.“

Před jejich očima se už zase zhmotňoval Bručoun, tentokrát nijak tiše ani dobromyslně.

„Jak ho můžeme zabít?“ naléhal Arnold. „Nějaký způsob přece existovat musí. Co magická slova? Nebo co takhle dřevěná šavle?“

Gregor zavrtěl hlavou. „Už si na Bručouna vzpomínám,“ prohlásil nešťastně.

„Čím se dá zabít?“

„Nedá se zničit stříkacími pistolemi, špuntovkami, bouchacími kuličkami střelami z praku, smrdutými pumami a žádnými jinými dětskými zbraněmi. Tenhle Bručoun je absolutně nezničitelný.“

„K čertu s Flynnem a s jeho zatracenou fantazií. Proč jsme se o něm museli bavit? Jak se ho tedy zbavíme?“

„Už jsem ti to říkal. Nezbavíme se ho. Musí prostě zmizet sám.“

Bručoun už dosáhl své plné velikosti. Gregor s Arnoldem spěšně vklouzli do malé ložničky a zabouchli za sebou poslední dveře.

„Přemýšlej, Gregore,“ žadonil Arnold. „Žádný kluk si nevymyslí příšeru, před kterou by se nemohl nějak chránit. Přemýšlej!“

„Bručoun je nezničitelný,“ opakoval Gregor.

Rudě skvrnitá obluda už zase nabývala své podoby. Gregor si v duchu promítal všechny půlnoční hrůzy, které kdy poznal. Jako dítě přece musel mít něco, čím by neutralizoval sílu neznáma.

A pak – když už bylo téměř pozdě – si vzpomněl.

Loď řízená autopilotem se řítila k Zemi a Bručoun byl absolutním pánem na palubě. Procházel sem a tam prázdnými chodbičkami, prolínal ocelovými přepážkami do kabin a nákladních prostor, bručel, huhlal a klel, protože nenacházel žádnou oběť.

Loď dospěla do sluneční soustavy a zaparkovala na automatické oběžné dráze kolem Měsíce.

Gregor opatrně vykoukl, připraven v případě potřeby zalézt zpět. Neozývalo se žádné zlověstné šoupání nohou, žádné bručení a huhlání, žádná hladová mlha neprosakovala pode dveřmi ani ze stěn.

„Vzduch je čistý,“ zavolal na Arnolda. „Bručoun je pryč.“

V bezpečí posledního útočiště před nočními děsy – zabalení do přikrývek, které si přetáhli přes hlavu – vyskočili ze svých kavalců.

„Říkal jsem ti, že stříkací pistole ti nebude k ničemu,“ ozval se Gregor.

Arnold na něj pohlédl s nervózním úšklebkem a strčil si pistoli do kapsy. „Stejně si ji nechám. Jestli se někdy ožením a budu mít kluka, tohle mu dám jako první dárek.“

„Tak to já tedy ne,“ zavrtěl hlavou Gregor. Vděčně poklepal rukou na kavalec. „Deku přes hlavu nic nepřekoná.“

THEODORE STURGEON – Výchova Drusilly Strangeové

Vězeňská loď se zapojenými ochrannými štíty se tiše snesla dolů k malé zátoce. Na vodu, osvětlenou měsíčními paprsky; nevrhla jediný stín, a když se ponořila pod hladinu, neozvalo se sebemenší šplouchnutí. Pustili ji ven, odplavala kousek stranou a loď zamířila vzhůru a tiše zmizela. Dvě drobné vlnky na sebe narazily se zvukem podobným tlumenému tlesknutí a ta byl jediný efekt, který loď při průchodu vězeňskou zdí vyvolala.

Za to, že zabila svého učitele, byla odsouzena k doživotnímu vězení.

Zostřenému mučením.

Plavala směrem ke břehu, dokud kolenem nenarazila na jemný pohyblivý písek. Vstala, jediným rychlým pohybem odhodila z tváře své dlouhé černé vlasy, brodila se po příkře spadajícím dnu vzhůru a jednou rukou se přitom lehce přidržovala vyčnívajících skalisek, která zátoku svírala ve svém náručí.

Někde před sebou zaslechla čísi tiché překvapené nadechnutí, následované zakašláním. Zastavila se a její vysoká postava se jasně rýsovala v měsíčním světle. Muž postoupil o půlkrok kupředu, potom odvrátil hlavu stranou a nepatrně ji natočil vzhůru, takže hleděl na měsíc.

„Moc se omlouvám… totiž… pardon,“ zakoktal.

Vycítila jeho vnitřní zmatek, našla jeho zdroj, chvíli hledala nějaké jiné alternativy a zvolila tu, která v něm vyvolávala velice podivný konflikt. Přikrčila se do stínu skal.

Nevšiml jsem si vás tam.

„Nevšiml jsem si vás, dokud jste… Omlouvám se. Proč tady vlastně takhle postávám, když jste… Hned půjdu dál. Omlouvám se.“

Zachytila jeho dojmy, rozprostřela je před sebou, prozkoumala je a jeden si vybrala. Moje šaty…

Kvapně se odtáhl od skály a rozhlížel se kolem sebe, jako by byl opřený o něco horkého nebo snad o něco posvátného a nedotknutelného. „Kde jsou? Stojím vám v cestě? Mám je dát blíž… Půjdu prostě dál.“

Ne… žádné šaty nemám. Přímo v jeho mysli si přečetla otázku: Kde jsou?

„Žádné šaty nevidím. Někdo je musel… víte jistě, že jste si je dala… kam jste je vlastně odložila?“ Už zase zmateně blábolil.

Zachytila a použila frázi Proboha, kdo mohl… Takový pitomý vtip!

„Je… máte tam nahoře auto?“ zeptal se a pohlédl směrem k travnatému okraji pláže. „Jenže i kdybyste se dostala k autu…“ dodal ihned.

Nemám auto.

„Bože můj,“ vyhrkl rozčileně. „Někdo, kdo je schopný udělat takovou… ale no tak, co tady stojím a žvaním? Musíte být prokřehlá na kost.“

Měl na sobě silně obnošený nepromokavý plášť. Rychle si ho stáhl a přistoupil k ní, ze tří čtvrtin odvrácený nazpět, takže plášť z jeho poslepu vystrčené ruky visel jako utržená plachta z lodního čelenu. Vzala ho od něj, roztáhla ho a chvíli si ho zvědavě prohlížela, pak do něj vklouzla tak, aby ji zahalil stejně, jako předtím jeho.

Děkuji.

Vystoupila ze stínu a obrovská úleva, kterou pocítil a do níž se zároveň mísilo i jisté provinilé zklamání, ji přiměla k úsměvu.

„No prosím,“ prohlásil spokojeně a rychle si zamnul ruce. „To už je lepší, ne?“ Rozhlédl se po opuštěném pobřeží nejprve na jednu a pak na druhou stranu. „Bydlíte někde tady poblíž?“

Ne.

„Hmm.“ Ještě jednou to opakoval a pak se nesměle zeptal: „Přivezli vás sem známí?“

Zaváhala. Ano.

„Tak to pro vás zase přijedou!“

Zavrtěla hlavou. Zamyšleně se poškrábal, pak od ní náhle o krok poodstoupil a rozčileně na ni vyjel: „Poslyšte, doufám že si nemyslíte, že mám něco společného s tím, že vám ukradli šaty!“

Ale kdepak!

„No dobrá, v pořádku, protože já to nebyl, chci říct, že něco takového bych nikdy neudělal, ani v legraci ne. Chtěl jsem vám jen povědět, totiž, nechtěl bych, abyste si myslela, že…“ Odmlčel se, zhluboka se nadechl a zkusil to znovu. „Chci říct, že mám tamhle za kopcem takovou malou chajdu. Byla byste tam naprosto v bezpečí. Telefon sice nemám, ale míli odtud podle pobřeží je budka. Mohl bych tam zajít a těm vašim známým zavolat. Chci říct, že nejsem jeden z těch, co… no, podívejte, prostě udělejte, co sama uznáte za vhodné.“

Zapátrala a cítila, že výsledek je uspokojivý: Vážně vás nemůžu takhle obtěžovat. Jste ale hrozně laskav.

„To není žádná laskavost. Vy byste pro mě udělala přesně totéž, nebo snad ne…“

Zarazil se, protože se tiše zasmála a prohlížela si ho s panenkami stočenými do samotných koutků očí. Rozesmála se, protože vycítila jeho vlastní překvapený smích nad tím, co řekl, ještě než zazněl nahlas.

„No… to byste vlastně asi neudělala,“ zamumlal a pak i jeho smích vytryskl na povrch. Když se utišil, kráčela už svižně po jeho boku.

Chvíli šli mlčky a pak se znovu ozval. „Dělám občas totéž, chodím se koupat… tedy potmě bez… V takhle pozdní roční dobu už se ale obvykle nekoupu.“

Neshledala na tom nic pozoruhodného, takže neodpověděla.

„Hmm,“ zabručel, pak se zarazil a znovu zmlkl.

Přemýšlela o tom, proč považuje za nezbytné neustále mluvit. Zapátrala v jeho nitru a objevila příčinu: Cítil se vzrušený a vystrašený, provinilý a šťastný zároveň, překypoval jen napůl formulovanými plány, točícími se kolem různých studených drobností k jídlu a obsahu jeho šatníku, postřehla, jak si v duchu na zlomek sekundy bez dechu vybavil její postavu nořící se z vody s jistými detaily podivně zvýrazněnými, jak ten obrázek rychle zaplašil a nasadil přitom přísně zamračený výraz, cítila i bázlivou naději, že ho nebude podezírat ze vzrušení, které by nedokázal ovládnout… Ach ano, ano, musí mluvit.

„Ne… nevadilo by vám, kdybych řekl něco osobního?“

Pozorně k němu vzhlédla.

„Máte takový podivný způsob řeči. Chci říct,“ naklonil se těsně k ní, „že sotva hýbete rty, když mluvíte.“

Nepatrně pootočila hlavu a olízla si rty. Přinutila se pohnout s nimi a nahlas se zeptala: „Vážně?“

„Možná to je tím měsíčním světlem,“ odpověděl si sám. V duchu si představil její nehybný obličej a několikrát opakoval: Zvláštní, zvláštní, zvláštní. „Jak se jmenujete?“

„Dru. Drusilla,“ vyslovila zřetelně. Nejmenovala se tak, podívala se však do jeho mysli a zjistila, že se mu to jméno líbí. „Drusilla Strangeová.“*1

„Nádherné,“ vydechl. „Poslyšte, víte, že to je překrásné jméno? Drusilla Strangeová. Je takové… prostě vám dokonale padne.“ Rozhlédl se kolem po chladně bíle svítícím písku pláže a po černé trávě pod měsícem. „No páni,“ vyhrkl najednou. „Já se jmenuju Chan. Chandler Behringer. Je to tak trochu humpolácké jméno, těžko se vyslovuje, ne jako…“

„Chandler Behringer,“ opakovala po něm. „Zní to jako drobný vánek, který honí sám sebe okolo“ – rychle do něj nahlédla „palmového listu.“

„Chá!“ zaburácel. Byla to jediná počáteční slabika smíchu, naplněná čirou rozkoší. Pak nalezl i jeho zbytek.

Položil jí ruku na paži těsně nad loktem a jemně ji postrčil pryč od pláže. Dotek jejího těla pod zplihlou, těsně přiléhající látkou v něm vyvolal šok, který mu proběhl paží a prorazil jeho ochrannou bariéru.

„Tak tady bydlím,“ oznámil hlasem, v němž zaznívala přemíra vzrušeného dechu a jen minimální modulace hlasivek. Odstoupil od ní, zamířil po svahu vzhůru a podmračeně ji vedl ke svému domku. Zmizel pod krytou terasou a příliš hlasitě se potýkal se závorou. „Bude lepší, když chvilku počkáte, než rozsvítím. Je tam tak trochu nepořádek.“

Čekala. Dveře ho pohltily, zevnitř se chvíli ozývalo jakési šmátrání a škrábání a pak se náhle objevil vnitřek chaty.

Vešla dovnitř.

„Klidně se tady můžete porozhlédnout,“ vyzval ji po chvilce a díval se na ni.

Okamžitě ho poslechla. Upírala předtím oči přímo na něj a sledovala jeho kritické hodnocení stavu celé chaty, takže se v ní teď vyznala stejně dobře jako on sám. „No ne,“ řekla však, „je to tady“ – zaváhala – „útulné.“

„Je to tu malé,“ odpověděl, „ale neutěšené.“ Zasmál se a pak omluvně vysvětloval: „To jsem slyšel v jednom filmu.“

Analyzovala jeho poznámku, lhostejně chvíli přemýšlela o tom, proč ji vlastně pronesl, bez zvláštního úsilí se snažila najít její důvod, a když usoudila, že je to zbytečná snaha, přestala se jí zabývat.

„Tohle je pěkná hebká deka,“ prohlásil a podával jí přikrývku. Automaticky zamířila rukama k hornímu knoflíku pláště, po jeho dalších slovech je však zase spustila dolů. „Až odejdu, pěkně a pohodlně se do ní zabalte. Nebudu pryč dlouho. A teď mi dejte číslo.“

Jeho mentální představa ‚čísla‘ yla tak kratičká a nepochopitelná – děravý kotouč, ležící na linkovaném papíru –, že byla naprosto zmatena. „Číslo?“

„Na vaše známé. Dojdu jim zatelefonovat. Můžou vám přivézt nějaké oblečení a odvézt vás domů.“ Rozpačitě se zasmál. „Pokusím se jim to vysvětlit tak, aby… chci říct, aby to nevypadalo… poslyšte, víte že vůbec nevím, co jim vlastně mám říct?“

„Ach tak,“ pochopila. „Mí známí… nemají telefon.“

„Nemají – aha. Cože, nemají telefon?“ Pohlédl na ni, na stěny chaty kolem sebe a nevyhnutelně na postel. Byla to velice malá postel. Chabým gestem ukázal na dveře. „Tak… co třeba telegram, jenže to by trvalo moc dlouho a… No jistě, už vím. Mám tady oblečení, džíny a tak podobně. Kostkovanou košili. Proč mě to nenapadlo dřív? Holky přece nosí všechny tyhle… jen nevím, co boty… A potom vám zavolám taxíka!“ uzavřel vítězoslavně, zatímco chaos v jeho nitru byl, pokud se dá použít tak nepřesného výrazu, ohlušující.

Velice důkladně se nad jeho návrhem zamyslela. „Žádný taxík mě nemůže dopravit zpátky,“ ujistila ho pak. „Na taxík je to příliš daleko.“

„A nemáte někoho, kdo by…

„Nemám nikoho,“ prohlásila pevně.

„Co se vám stalo?“ zeptal se po dlouhé nervózní odmlce.

Odvrátila obličej.

„Nějaká smutná záležitost,“ odpověděl si pološeptem, a přestože se ani nepohnul, cítila, jak se k ní vztahují tenká vlákna jeho soucitu. „To bude v pořádku, nedělejte si starosti. Vážně ne,“ dodal hlasitě, jako by to byla první slova nějakého důležitého prohlášení, které se mu však nepodařilo zformulovat. „Půjdu uvařit kávu,“ hlesl nakonec hluše.

Přešel místností, a když kolem ní procházel, vztáhl ruku, jako by jí chtěl poklepat na rameno, pak ji však stáhl zpět a vůbec se jí nedotkl; ozvěna toho prvního šoku se v něm stále převalovala sem a tam. Naklonil se nad sporák a za malý okamžik byl ohavný zápach lampy, útočící do té doby stále silněji na její vnímání, dokonale pohlcen jiným pachem, který na její smysly působil naprosto drtivě, jako nějaká klasická katastrofická symfonie. Zamrkala, zavřela oči a musela vynaložit obrovské nervové úsilí, než se jí konečně podařilo obnovit nezbytnou uhlíko-kyslíkovou dynamickou rovnováhu. Po chvíli už byla schopna výpary ignorovat a mohla opět otevřít oči.

Chan se na ni díval.

„Budete tady muset zůstat.“

„Ano,“ přisvědčila. Pohlédla mu do očí. „Vy nechcete, abych tady zůstala.“

„Ale ano, chci,“ vyhrkl. „Chci…“ Má problémy, pomyslel si, a bojí se, že bych toho chtěl využít.

„Mám problémy,“ ozvala se, „nebojím se ale, že byste toho chtěl využít.“

Věnoval jí překvapivý úsměv. Důvěřuje mi. Potom se úsměv vytratil a nahradilo ho sveřepé vnitřní zamračení. Ani to však nedokázalo skrýt myšlenku: Je to… čeká ode mne… možná patří k těm ženám, co…

„Nepatřím k těm ženám,“ prohlásila klidně, „co…“

„Jistě, já vím, já vím, já vím!“ skočil jí okamžitě do řeči a současně si pomyslel: jak to, že je tak zatraceně sebejistá?

„Zkrátka jen nevím, co si počít!“ vysvětlovala.

Znovu se usmál. „Tak prostě nechte všechno na mně. Určitě si s tím nějak poradíme, chápejte, chci říct, že jste v naprostém bezpečí. A ráno bude všechno vypadat mnohem líp. Ach ano, ten kabát, ten starý mokrý kabát. Tady,“ hrabal se ve svých věcech, „a tady a tady.“

Z tyče skryté za závěsem, na níž viselo na ramínkách oblečení, a z krabice vyložené oranžovým papírem se vynořily modré džíny, vlněná košile, nad jejímiž barvami přecházely oči, a ponožky rudé barvy, která ani vzdáleně nepřipomínala kterýkoli z barevných odstínů na košili. Pohlédla na šaty i na něj; otočil se k ní zády.

„Já zatím udělám… no, uvařím tu kávu…“ vykoktal nervózně.

Svlékla si nepromokavý plášť a zatímco se její prsty potýkaly s logickým problémem zvaným knoflíky spolu s topologickým rébusem, jak strčit nohu do ponožky, přemýšlela o neobyčejné přecitlivělosti Chandlera Behringera. Tenhle živočišný druh buď musí na své planetě během devíti generací způsobit přelidnění, pomyslela si rozmarně, nebo během čtyř generací vymře na nervové vyčerpání. Džíny ji škrábaly a svědily na kůži, dokud neztlumila její citlivost, dotek silné seprané vlny košile byl však neskonale příjemný.

Položil na stůl talíře a za okamžik na ně naservíroval nějakou úhledně vyhlížející oranžovou a bílou potravinu. Se zájmem se na ni podívala, pak jí však pohled sjel na malý stolek u sporáku a spatřila skořápky. U samotné Fontány, pomyslela si tiše, vejce! Oni jedí VEJCE!

Násilím zatlačila tyto pocity do znecitlivělé části své mysli a pevně je tam uzavřela. Potom se posadila proti Chandlerovi a se zdánlivou chutí se dala do jídla. Káva byla hořká a na její vkus krupičkovitá, stoicky však vypila i druhý šálek. Má tak strašnou radost, že s ním sedím u jídla, pomyslela si. Nejspíš dělají všechno stádně, i když to nevyžaduje žádnou spolupráci. Nebyla si vědoma sebemenšího pocitu znechucení, protože i proti němu se obrnila – a věděla, že tak to musí zůstat po celý zbytek jejího uvěznění neboli po celý zbytek jejího života.

Zdálo se, že se při jídle uvolnil; usoudila, že to nějak souvisí s kolísáním krevního tlaku. A že jde o mimovolnou reakci. Jak strašně limitující. Přestal neustále povídat a tiše se těšil pohledem na ni. Když se mu konečně podívala do očí, nervózně vyskočil na nohy a začal energicky seškrabovat zbytky jídla a mýt talíře. Zajímalo by mě, jestli jí to chutnalo, pomyslel si. A pak ještě: Umí se chovat jako správný host, nežene se do umývání nádobí, neukládá ho na nesprávné místo a tak podobně. A ještě: Líbí se mi starat se o ni. Kdybych tak pro ni mohl dělat všechno… A pak zase to zamračení.

V náhlém přívalu rozpaků a sebeobviňování se k ní prudce otočil a vyhrkl: „Ani jsem vám neřekl, totiž vůbec jsem se vás nezeptal, jestli… chci říct, že tohle je jen obyčejná chajda a nemáme tady všechno běžné příslušenství.“

Nechápavě na něj pohlédla a pak znovu zapátrala v jeho myšlenkách.

Ach tak. Další ožehavé téma. A nemá to nic společného s jídlem. Neuvěřitelné.

Snažila se maximálně mu to usnadnit. Vstala a podívala se na něj s letmým ostýchavým úsměvem, který odpovídal dané situaci.

„Je to venku,“ sdělil jí. „Doleva po té cestičce.“

Vyklouzla ven, pomalu došla přímo k vodě a s úsilím tak malým a nepohodlím ještě menším, než kdyby si jen zdvořile odkašlala, vyzvracela vajíčka i kávu. Koneckonců jedla před pouhými dvěma dny.

Když se vrátila dovnitř, měl už odestláno, polštář uhlazený a nažehlená prostěradla podélně přeložená a srovnaná v hlavách postele.

„Vsadím se, že jste zrovna tak utahaná jako já,“ poznamenal. „A já sotva stojím na nohou.“

„Ach,“ vydechla a podívala se na postel. To bylo určitě na spaní! Proč by měla chtít spát? Jen kvůli atavistickému návyku, který u těchhle divochů přetrvával ještě z dob, kdy byli nuceni trávit temnou část dne nehybně v nějaké skalní díře, aby se chránili před nočními masožravými šelmami? „To je od vás moc hezké,“ řekla však. „Nemůžu ale zabrat vaši postel. Vyspím se vsedě.“

„To vás nesmí ani napadnout,“ napomenul ji přísně, až překvapením zamrkala. Rozkládal si na zemi srolovanou přikrývku a spací pytel, které umístil, jak to šlo nejdál od postele – asi tak čtyři stopy. „Mám tenhle starý spacák strašně rád. Podívejte, nylon a teplá vložka – je to jediná drahá věc, kterou vlastním. Kromě kytary.“

Představila si ‚kytaru‘ a okamžitě si ji vryla do paměti jako něco, o co by se měla blíž zajímat. Zakódovaná představa, kterou získala z jeho mysli, byla sice jen letmá, stačila však k tomu, aby zaregistrovala její velikost, tvar a účel a dospěla k závěru, že byť je její ozvučná skříňka neforemná a její zvukové otvory nesprávně umístěné, přece jen se blíží technice, kterou zná a které rozumí, víc než většina věcí, které tady dosud zahlédla.

„To jste mi neřekl, že hrajete na kytaru,“ poznamenala zdvořile.

„Jsem za to placený,“ odpověděl a zívl; poznala, že tohle zívnutí patřilo k jeho poznámce a nebylo vyvoláno ospalostí. „Nepůjdete si už lehnout?“

Trpělivě se podvolila jeho formální zdvořilosti. „Jste velice laskav.“

Přešel k lampě a zhasl ji. Místnost zalily paprsky nízko se vznášejícího měsíce.

Chvíli váhal, potom si pouze zul boty a zalezl do spacího pytle. Následovala poměrně dlouhá chvíle převalování, házení a tlučení do podlahy, potom konečně vytáhl z pytle kalhoty a složil je na co nejmenší rozměr. Nacpal je mezi okraj spacího pytle a stěnu, jako by chtěl jejich existenci utajit. Pak se posadil a svlékl si košili. Pověsil ji na roh okenního parapetu, uložil se, zatáhl si zip spacího pytle až ke krku a ostentativně se obrátil na bok s obličejem otočeným ke zdi. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ odpověděla. Rezignovaně si zalezla mezi prostěradla tak, jak naznačoval přeložený růžek, přetáhla přes sebe přikrývku, hadovitými pohyby se vysoukala z kalhot, složila je, vytáhla je ven a odložila stranou, svlékla si košili, natáhla dlouhou paži a zavěsila košili na druhý roh okenního parapetu. Ponožky si nechal? Ano, nechal. Zavrtěla prsty u nohou a nepatrně znecitlivěla kotníky, které jí ponožky pevně obepínaly.

„Jste tady v naprostém bezpečí. Nemusíte se ničeho bát.“

„Díky, Chane. Připadám si bezpečně a ničeho se nebojím. Dobrou noc.“

„Dobrou noc. Dru,“ vyhrkl překotně a nadzdvihl se na jednom lokti.

„Co se děje?“

Znovu ulehl. „Dobrou noc.“

S nepředstíraným zájmem sledovala spirálovitý útlum jeho myšlenek, nořících se do narůstajícího přílivu spánku. Usnul okamžitě a ‚šumový‘ faktor jeho bdělého vědomí se z místnosti pomalu vytratil.

A mučení začalo.

Věděla, že to tam je, ale Chandler Behringer to dokázal úspěšně neutralizovat. Nic vlastně doopravdy nezeslaboval, fungoval však jako nepřetržitá rušička pouze svou neobratnou a dezorientovanou duševní aktivitou. Teď se tato aktivita ztišila v pouhý šepot, takže efektivně zcela zmlkla, a její mučení na ni dolehlo plnou silou. Z neodhalitelných satelitů, skrývajících se za ochrannými štíty, které hlídaly vězeňskou planetu a zabezpečovaly výkon trestu, k ní proudila agónie.

Tak tomu bude dnes v noci, tak tomu bude zítra i pozítří, tak tomu bude každou noc po celý zbytek mé osobní věčnosti. Během dne se to ztlumí, ale v noci mě to zalije svou nenasytností a sladkostí. A já můžu klidně ležet a relaxovat, můžu tajit svůj vztek a tlumit svou úzkost, příliv však bude stoupat, jeho proudy na mne budou útočit tak dlouho, dokud mě nezlomí, i kdyby to mělo trvat dvě stě let. A až mě konečně zlomí, bude mučení pokračovat dál a dál – a ještě dál.

Převážnou částí mučení byla hudba.

Další jeho částí byl zpěv.

A určitým malým dílem mučení bylo něco, co se sotva dalo popsat pozemskými výrazy, co vytvářelo obrazy – ne jako na plátně, ne jako jakkoli palčivé vzpomínky v lidské mysli – ale obrazy tak jasné a věrné, že náhlé zatřepetání vlajky přinášelo o vteřinu později lehký závan vzduchu, otírající se o oční víčka, obrazy, v nichž člověk kráčel bos po travnaté louce a cítil na chodidlech kombinaci tepla a chladu, cítil vlhkost trávy, krvácející ze zpřelámaných zelených stébel. Byly to obrazy, v nichž hodit kamenem znamenalo cítit zavlnění prsních svalů a škrábání drobných hrudek hlíny pod zapřenými prsty nohou, v nichž představit si skok znamenalo odkopnout od sebe celou planetu, zažít tu drahocennou čtvrtinu sekundy absolutní beztíže a pak se zase vrátit do polštáře své vlastní mrštnosti.

Byla to hudba prastaré planety, obývané mnohem starší rasou. Byla to hudba, oplývající měkkostí i pevností zvětralého žulového kamene, rozvíjející se s jemnou složitostí listu kapradiny. Byla to divoká hudba, držící svou dravost na uzdě tak železnou rukou, že mohla nahrazovat smích. A ve svém celku to byla hudba, která stoupala do výše, točila se, bublala a sílila jako samotná Fontána.

Byl v ní štěbetavý zpěv ptáků, ztrácejících se v kráse výšin, a také silnější, stupňující se hlasy těch, kteří se vyšplhali do korun stromů. Bylo v ní lupnutí šlachy, která praskla, protože vůle byla silnější než ona, tepání mořského srdce, a podmalována byla pulzujícími basovými tóny růstu (protože i rozsochatý kmen stromu zní svou vlastní melodií, nasloucháte-li mu dost let). V tom všem dohromady zaznívaly hlasy, které vytvářely samotnou Fontánu a které byly naopak Fontánou vytvářeny.

A byly tu obrazy samotné Fontány…

Taková byla tedy muka těch, kdo byli posláni do vyhnanství, uvězněni a zatraceni.

Ležela a nenáviděla měsíční svit; na měsíc samotný pohlížela jako na cosi ošklivého, vulgárního a neznámého. Připadal jí jako zostření trestu a stejně tak jí připadaly všechny věci podobné i nepodobné světu, který ztratila. Otočila své chladem ztuhlé oči ke spícímu muži a pohrdlivě zkřivila rty; tenhle tvor byl chytře koncipovanou obdobou, rafinovanou karikaturou těch nejhorších mužů její rasy, v žádném směru dokonalý, v žádném směru vynikající, ale také v žádném směru natolik neumělý artefakt, aby jí dovolil zapomenout na to, co bylo bezpochyby jeho originálním vzorem.

Všemi svými podobnostmi a všemi svými kontrasty poutala Země, ta blátivá neforemná hrouda odpadků, její duši k domovu. Na Zemi bylo vše – alespoň v určité obdobě –, co bylo možné najít na jejím vlastním světě. Dostihové dráhy o relativní šíři rozepjatých paží, šedivé závodní krysy osedlané mloky v lacině barevném hedvábí… muži, jejichž oči ve slunci jiskřily jen o něco méně zářivě než pohled jejího pokrevního bratra, když s očima zastíněnýma rukou hledal a nalezl téměř neviditelnou mlhovinu.

Buňku po propojené buňce, iont po osmotické částici si uvědomovala, že patří jinam. A Země, která byla pouhou napodobeninou jejího světa, i nekonečná hudba, která byla jejím skutečným světem – to jí nemělo nikdy nechat zapomenout.

A tak tedy proklínala sluneční paprsky i tóny hudby, které k ní budou po těchto paprscích klouzat dolů, a zapřísahala se, že se nenechá zlomit. Může se ponořit do téhle bezvýznamné planety, může si ji jako zip zatáhnout až ke krku a schovat tak veškerou svoji osobnost pod pláštíkem těch nejmalichernějších činností, může si osvojit samotné způsoby chování a myšlení těchhle příliš křehkých a prázdných pozemských loutek – a přitom bude stále uvnitř sama sebou, Občankou svého světa, součástí samotné Fontány. A dokud si alespoň v nějakém směru uchová tento charakter, nemůže být úplným vyhnancem. Může snad být exkomunikována a tělesně přemístěna, může se bez křídel plazit a třást pod nepřetržitým drahým dechem svého domova, dokud se ale nenechá zlomit, nedosáhnou její žalářníci přes všechnu svou moc a spravedlnost kýženého cíle.

Vyšlo slunce a alespoň trochu zaplašilo její hořkost. Chanova spící mysl se téměř vynořila na povrch, burácivě se přelila kolem ní a pak znovu zmizela v temnotě. Vstala a zamířila ke dveřím. Moře se zalesklo růžovozlatým třpytem a ovanulo ji svým dechem a slunce viselo na obloze, trochu moc blízké, příliš žluté a příliš malé. Z hloubi duše je proklela, zaujata náhlou myšlenkou, která vytryskla, rozprskla se kolem a zůstala viset ve vzduchu jako vodní tříšť fontány. Vrátila se dovnitř a oblékla se.

Podívala se na kávovar, pochopila jeho funkci a obratně uvařila kávu. Při prvním zabublání v přístroji si Chan povzdechl a jeho vědomí začalo rychle nabírat obrátky. Drusilla vyklouzla ven. Trpělivosti měla víc než dost, nepovažovala však za nutné využívat ji při těch neohrabaných formalitách, kterých by se bezpochyby stala svědkem, až se bude vymotávat ze své nylonové kukly.

Zevnitř se ozval chraptivý výkřik, následovaný zuřivým zmítáním, a pak se objevil Chandler Behringer. Byl rozčepýřený a vystrašený. Všimla si, že panika ho dohnala k tomu, aby vyběhl ven bez košile, ne však bez kalhot. Zavřel oči tak pevně, až se zdálo, jako by mu vystouply lícní kosti; potom je otevřel a spatřil ji, jak stojí na pokraji pláže. Jeho tvář se tak rozzářila, že mohla na okamžik soutěžit s časným ranním sluncem.

„Myslel jsem, že jste odešla.“

„Ne,“ usmála se.

Zamířila k němu. Hltal ji pohledem, jediným pohybem zdvihl obě ruce a přeložené přes sebe je položil dlaněmi na svou levou klíční kost. Pochopila, že se snaží zápěstími zakryt rudimentární prsní bradavky (které samci jejího druhu vůbec neměli). Pozorovala ten reflexivní pohyb s jistou dávkou zvědavosti a umínila si, že se někdy později bude muset zamyslet nad faktem, že ho učinil, protože na sobě měl kalhoty; kdyby byl v plavkách, zmíněný reflex by se nedostavil. Nadechl se tak zhluboka, až vycítila bolest v jeho plicích.

„Jste ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy potkal,“ prohlásil.

Nepochybovala o tom, takže to ani nijak nekomentovala.

„Nejkrásnější žena, jaká kdy žila,“ zamumlal.

Náhle se k němu otočila zády a byly to teď její oči, které se pevně zavřely. „To tedy nejsem!“ odsekla tónem tak prosyceným nenávistí a zlobou, že před ní ustoupil skoro až zpět do dveří.

Bez dalšího slova zamířila po pláži pryč od něj, zcela náhodně zvoleným směrem, kterým byla právě v tom okamžiku obrácená. Za chviličku zaslechla pleskání jeho bosých nohou, uhánějících za ní.

„Dru, nechoďte pryč, Dru!“ přemlouval ji udýchaně. „Omlouvám se. Nechtěl jsem, ah! udělat nic, čím bych se vás, ah! jen jsem chtěl…“

Zarazila se a otočila se tak znenadání, že kdyby byl udělal jen ještě dva kroky, byli by se srazili. Na další krok však neměl ani pomyšlení, musel vynaložit všechny síly, aby se vůbec udržel na nohou.

Nehybně stála a dívala se na něj. V její tváři se nezračil žádný konkrétní výraz, v její hrdě vztyčené hlavě, v lehce roztaženém chřípí nosu, v nádherné rovnováze jejího postoje a v elegantním držení silných rukou však bylo něco, co ji činilo absolutně nepřístupnou. Chan měl vyděšené oči a nepatrně rozevřené rty. Natáhl k ní jednu ruku a tiše pohnul ústy, pak ale ruku nechal znovu klesnout dolů. Viditelně se mu roztřásla kolena.

Znovu se od něj odvrátila a zamířila pryč. Dlouhou dobu tam zůstal stát a díval se za ní. Když se zmenšila v pouhou zářící skvrnu na rozsvětlujících se dunách, nerozhodná ruka se znovu zvedla do vzduchu.

„Dru?“ ozval se hlasem, který veškeré jeho pocity obav a respektu ztišily v sopránovou neslyšitelnost. A pak byla pryč. Pomalu se otočil, jako by na svých kulatých ramenou nesl nějaké obrovské a těžké břímě, a těžkopádně se vlekl zpět k chatě.

Našla cestu, která vedla rovnoběžně s pobřežím, a vyšplhala se na ni. Vesmír je plný hlupáků, pomyslela si, jako je hladina vody v kašně plná drobných bublinek, náhodně vířících a pulzujících bez cíle, smyslu či funkce. Jednoho takového hlupáka právě opustila a druhým takovým hlupákem byla i ona sama. Její vlastní hloupé počínání bylo přitom mnohem trestuhodnější než jeho, protože on díky svému charakteru a svým omezením prakticky nemohl ovlivnit to, co říká, a ještě méně jí mohl porozumět. Jeho přirozené schopnosti ani dosavadní zkušenosti mu nemohly pomoci pochopit, proč se tak rozzuřila.

Kráčela po cestě a bořila se chodidly do jejího písčitého povrchu. Zaťala vztekle zuby. Nejkrásnější žena, jaká kdy žila…

Její krása!

Kam, ach lam, vyhnanče a zločinče, kam tě dovedla tvoje krása?

Pokračovala v cestě s náladou tak pochmurnou, že téměř přehlušovala mučivou hudbu.

Asi po patnácti minutách chůze k ní dolehlo jakési pištivé ultrazvukové ječení, rychle pulzující, vtíravý a neustále sílící hluk, který by pro každého kromě ní byl neslyšitelný. Zpomalila a nakonec se úplně zastavila. Zvuk se ozýval za jejími zády, nechtěla však narušit svoji analýzu tím, že by se ohlížela. Poslouchala, jak vítr, který se ocitl mezi nimi, vibrace někam odvál a pak je znovu pustil k ní, bližší a silnější. Zvýšila citlivost svých bosých nohou, zdvihla paži a zachytila vibrace hřbetem ruky. Uvědomila si, že jde o synchronizované zvuky.

Něco za ní rotovalo přibližnou rychlostí tří tisíc osmi set čtyřiceti otáček za minutu. Něco bylo poháněno pásem a ten pás nebyl vyroben z kovu. Něco tepalo… ne, kráčelo – něco se převalovalo nekonečnými měkkými lištami po zemi. Slyšela napínání spirálových pružin, namáhavé klouzání masivních příčných listových per, nepřetržité kmitání pracovitých pístů, uložených v menisku oleje.

Neuvěřitelná stupidita předmětu tak složitého, jako byl automobil, jí připadala úžasnější než duha.

Konečně se otočila, ohlédla se a za malý okamžik spatřila, jak se auto objevilo na vrcholku asi dvě míle vzdáleného kopce. Pištivý ultrazvuk začínal být nesnesitelný, takže nastavila svůj sluch tak, aby eliminoval všechno mezi šestaosmdesáti a osmaosmdesáti tisíci hertzy.

Teď už se cítila pohodlněji a trpělivě čekala. Automobil k ní sjížděl po přímé a povlovně se svažující cestě, jeho chromované zuby plivaly odlesky slunečních paprsků, rozhrnoval ranní vzduch a tlačil ho za sebe a dolů kolem svých aerodynamických boků, zatímco dole, kde nebyl ani náznak proudnicových tvarů, vzduch burácel a převaloval se, třásl se a zdvihal z písčité cesty všechen prach, který našel. Byl to obrovský, zcela nový automobil a Drusilla na něj s překvapením hleděla. Napadlo ji, k jakým závěrům by asi člověk ohledně zdejších… divochů dospěl, kdyby z jejich kultury neznal nic jiného než takovéhle vozidlo. Co je to za lidi, kteří dávají aerodynamický tvar jen tomu, co vidí?

Pak jí hlavou bleskla zábavná myšlenka: Je to svět šašků.

Usmála se; řidič si jejího úsměvu všiml a stlačil nohou pedál brzdy. Auto sklonilo svůj blyštivý barokní čumák k zemi, ještě asi o píď popojelo smykem a pak se pohodlně usadilo do teplé koupele svého pérování.

Řidič měl dlouhé úzké oči, ostrý nos a špičatou bradu. Drusilla pozorovala jeho myšlenky, nedělal však nic jiného než to, že sledoval sám sebe, jak se na ni dívá.

„Jak daleko je to do…“ ozval se náhle, a ještě než vyřkl první slovo, bylo jí jasné, že se na zdejších silnicích dokonale vyzná.

„Vaše…“ skočila mu do řeči, zdvihla ruku a nekompromisně ukázala na kapotu, zatímco pátrala v jeho mysli po správném termínu. „Jedno z vašich ventilových vahadel je bez oleje. Třetí zepředu.“ Přestože motor běžel na neutrál, bylo by nehlasné sténání toho suchého tření nesnesitelné, kdyby je neztlumila.

„Já nic neslyším,“ pokrčil rameny. Podíval se na ni – či spíše ji přejížděl pomalým pohledem od obličeje dolů, dokud si nevšiml, že je bosá. „Pojďte, svezu vás,“ nabídl se s očima nadále upřenýma na její nohy. Pak se napůl otočil, sáhl za sebe poslepu hubenou pavoučí paží a zadní dveře automobilu se otevřely.

Drusilla postoupila o krok kupředu a teprve v tom okamžiku si všimla, že muž není v autě sám. Překvapeně se zarazila – neudivil ji ani tak vzhled ženy, která tam seděla, ale spíš skutečnost, že smyslům tak bystrým, jako byly její, toho mohlo tolik uniknout. Pohlédla na muže a uvědomila si, že to byly jeho pocity či naopak jeho necitelnost, která ji ohlušila a zastínila všechno, co souviselo s ženou sedící vedle něj. Byla to společnice redukovaná na pouhou přítomnost, miniaturizovaná v pouhé jeho okrasné příslušenství, degradovaná na důvěrně známou prázdnotu. Drusilla se na ni upřeně zadívala a žena její pohled opětovala.

Byla to drobná a pevně stavěná žena, tak pečlivě načesaná a oblečená, že výsledný dojem byl naprosto neosobní. Co ji zachraňovalo od totální nevýraznosti, byl pár pronikavě modrých očí, tak velkých, že by stačily i někomu o polovinu většímu, a dokonale tvarovaná ústa, namalovaná tak neskutečně křiklavou červení, že byla nepochybně schopna rozpustit i tavný drát. V široce rozevřených očích chyběl jakýkoli výraz.

K Drusillinu zděšení se mezi rudě planoucími rty náhle objevil jakýsi nádor, podobný duhově zbarveným játrům, rozrostl se do velikosti sevřené pěsti a pak ochable splaskl. Rty se rozevřely a mezi dvěma záblesky papírově bílých zubů vystřelil ven růžový jazyk, který je očistil, obratně zachytil zplihle visící hmotu a zatáhl ji zpět do úst. A tvář opět nabyla stejnou, jakoby z kovu odlitou, hladkou a nehybnou podobu.

„Moje manželka,“ představil ji muž, „takže budete mít gardedámu. Bože můj, Lu, ty už máš zase žvejkačku.“ Žena odvrátila oči od Drusilly a pohlédla na řidiče, jinak se však její výraz nezměnil. „Nastupte si.“

Drusillina mysl si ještě jednou přehrála kratičký vnitřní pocit, který v něm vyčetla v okamžiku, kdy ji představoval jako ‚svoji manželku‘. Byla to… hrdost? Ne. Obdiv? To sotva! Kompliment; to bylo ono. Ta žena byla komplimentem, který skládal sám sobě. Ani v nejmenším nepochyboval, že se mu ostatní obdivují pro její pečlivou úpravnost.

Velké modré oči se opět přesunuly k ní a Drusilla zapátrala v jejím nitru.

Po dobu jediné úděsné mikrosekundy ji zaplavily pocity, při nichž jí připadalo, jako by vstoupila do jámy plné hadů s chloroformem na kapesníku. Prudce ucouvla; ustoupila až k nízké krajnici a roztřásla se.

„No tak, hej, vzpamatujte se, copak se děje?“ zavolal na ni řidič.

Drusilla dvakrát zavrtěla hlavou, ani ne tak v odmítavém gestu, jako spíš ve snaze uniknout čemusi, co se jí omotávalo kolem obličeje i vlasů lepkavými hedvábnými vlákny. Bez jediného dalšího slova se otočila, prošla zezadu kolem auta a zamířila po cestě pryč.

„Hej!“

Drusilla se neohlédla.

Řidič nastartoval a pomalu se rozjel. Po krátké chvíli se žena naklonila kupředu a prudce škubla volantem. Automobil se vrátil zpět na cestu a řidič konečně odtrhl oči od zpětného zrcátka.

„Co ji to proboha popadlo?“ zeptal se rozčileně s pohledem upřeným na stěrač.

Lu vyfoukla z úst další bublinu.

Když auto zmizelo, Drusilla se pomalu obrátila, prošla kolem místa, kde se s ním setkala, a pokračovala dál směrem k městu. S hlubokým přesvědčením se zapřisáhla slavnostní přísahou, že se už nikdy nenechá nachytat a nevyšle sondu do něčeho tak odporného. Řidič takový nebyl a Chan Behringer takový také nebyl, přesto jí však bylo s děsivou jistotou jasné, že na téhle vězeňské planetě musejí existovat tisíce lidí, podobných té stvůře.

Za chůze tedy vymyslela něco nového, nesmírně delikátní synaptickou strukturu, reakční schéma, které i bez její vědomé účasti bylo schopno identifikovat sebenepatrnější příznaky podobné osobnosti a které bylo připraveno ji samu zaštítit, izolovat, ochránit a zachovat její čistotu.

Byla těžce otřesená. Poděsila ji samotná přítomnost té ženy, ze všeho nejdrtivější ranou však pro ni bylo vědomí, že vůbec existuje něco, co ji dokáže tak zasáhnout. Byla to novinka, se kterou se jen velice nesnadno smiřovala, protože v jejím vesmíru prakticky neexistovalo nic podobného.

Šla dál a znovu se zachvěla.

Drusilla došla do města a procházela jím sem a tam, dokud nenašla restauraci, která potřebovala servírku. Od utahané pokladní si vypůjčila peníze na pár sandálů a nastoupila do práce. Našla si malý pokoj a na konci druhého dne si mohla koupit bavlněné šaty.

Následující týden už byla písařkou a následující měsíc se stala sekretářkou ředitele firmy, vyrábějící lodní plachty a ozdobné markýzy. Nenápadně investovala, prodala několik básní, jednu píseň, dva novinové články a povídku. Měřeno kritérii jejího prostředí si vedla velice dobře a rychle postupovala kupředu. Podle vlastního názoru nedělala nic jiného než to, že se čas od času přinutila odvrátit pozornost od svých muk.

Protože mučení pochopitelně pokračovalo dál. Snášela je navenek vyrovnaně, setřásala je stejně nezúčastněně, jako čas od času měnila jméno, zaměstnání, účes a přízvuk. Stejně jako objem znalostí, které získávala, a její zkušenosti s lidmi, které poznávala a s nimiž pracovala, se však neustále zvětšovala i její muka. Dokázala odhadnout svoji kapacitu jejich absorpce byla velká, ne však neomezená. Nemohla se jich zbavit ani částečně, právě tak jako se nemohla zbavit znalostí. Byla schopna je komprimovat a ukládat. A dokud dokázala ke svému mučení takto přistupovat, zůstávala neporažená. Velice dobře si však uměla spočítat jeho vstupní objem a porovnat ho se svou kapacitou, takže věděla, že nemá mnoho času. Půl druhého roku, možná dva roky…

Navykla si stávat u okna, nasávat svůj trest a svýma jasnýma moudrýma očima upřeně hledět vzhůru k noční obloze. Strážní lodě samozřejmě vidět nemohla, věděla však, že tam jsou. Věděla také o popravčích člunech, které byly v případě potřeby schopny se v několika okamžicích snést dolů a zlikvidovat každého, kdo by se pokusil o útěk nebo kdo by se chystal porušit některé z nemnoha pravidel vězeňského řádu.

Někdy byla nucena objektivně se obdivovat kruté vynalézavosti svých mučitelů. Hudba se svou nepopsatelnou škálou smutku, touhy a nespoutané nostalgické rozkoše mohla sama o sobě představovat dost velkou či dokonce větší trýzeň, než jakou byl vězeň schopen snášet, k tomu se ale ještě připojovaly smyslové obrazy, tok stimulačních a restimulačních impulzů a změny chuti, pohybu a všech rafinovaných detailů, útočících na kinetické smysly – mísily se s hudbou a prostupovaly jí, vyrážely do útoku v okamžicích, kdy hudba umlkala, kráčely ve šlépějích jejího rytmického taktu – to byly věci, které se vysmívaly jejím bariérám, s tichým chichotáním s ní zápasily, na údery jejích pěstí odpovídaly vánkem, na útoky jejího rapíru plynem, na její výpady zmizením.

Proti útokům tohoto typu neexistovala žádná obrana. Jistým obranným mechanismem snad mohla být nevědomost, k té se však ona, která každým svým nervovým vláknem vnímala smysl a symboliku celého mučení, uchýlit nemohla. Neměla jinou možnost než je absorbovat, komprimovat a doufat, že najde protizbraň dřív, než se zhroutí.

Tak tedy žila a podle všech vnějších známek se jí dařilo dobře. Seznámila se s několika lidmi, kteří ji dokázali na krátkou dobu pobavit, a s jinými, kterým se po jednom nebo dvou setkáních vyhýbala, protože jí tak bolestně připomínali její vlastní rasu – úsměvem, chůzí, barevnou kombinací. Pokud narazila na někoho dalšího se stejně děsivými vlastnostmi, jaké měla žena z auta, nebyla si toho vědoma; alespoň v tomto ohledu její obranný mechanismus bezpečně fungoval.

Neustále však do ní proudila muka z oblohy, a když uplynulo půl roku, bylo jí jasné, že musí přijmout určitá protiopatření. Řešení bylo v podstatě jednoduché. Pokud neudělá nic, mučení ji zničí, jenže ani to by jí nepřineslo žádnou úlevu, protože i kdyby se zlomila, trpěla by stále dál. Mohla spáchat sebevraždu, jenže tím by právě dovršila podmínky svého rozsudku, ‚doživotní uvěznění, zostřené mučením‘. Existovala jediná možnost – nechat se zabít, konkrétně nechat se zabít svými vlastními strážci. Nebyla odsouzena k smrti, a pokud je donutí, aby ji zabili, budou muset porušit podmínky trestu, který jí sami udělili, a ona bude moci zemřít nezlomená, jak se sluší na Občanku samotné Fontány.

Stále intenzivněji prohledávala oblohu, vědoma si nezjistitelné přítomnosti strážců a jejich popravčích člunů; věděla, že dokáže-li se nad tím důkladně zamyslet, musí existovat nějaký způsob, jak jeden z těch člunů přimět, aby se v tichosti snesl dolů k ní a zabil ji. Vysílala nejrůznější signály – dokonce i tentýž signál, kterého použila, aby uhasila životní sílu svého učitele – nepodařilo se jí však v nejmenším změnit charakter ani intenzitu svých muk.

Možná že strážci pouze vysílali, ale sami nebyli na příjmu; možná se jich nic nemohlo dotknout. Naladěni na frekvenci Občanova myšlení a jeho osobnosti trpělivě produkovali muka, která ho dříve nebo později nevyhnutelně zničí, přičemž toto zničení bude následkem slabosti samotné oběti. Drusilla chtěla být zničena silou útočníka. Ten rozdíl byl pro ni jednoznačný a životně důležitý.

Musel přece existovat nějaký způsob, jen kdyby na něj dokázala přijít.

Existoval a přišla na něj.

Když vyšel na scénu, šklebil se jako malý kluk a bezstarostně mával kytarou. Kulisy znázorňovaly obývací pokoj. Pohodlně se usadil do křesla s jednou opěrkou a nohou si k sobě přitáhl hnědobílou stoličku. Zazněl potlesk.

„Díky, matko,“ odpověděl na něj Chan Behringer. Vytáhl trsátko, které měl zastrčené pod první a druhou strunou. Déčko máš naladěné o jednu stoosmadvacetinu tónu výš, pomyslela si Dru.

Obratně, aby to obecenstvo nevidělo, připojil ke kytaře elektrický kabel. Dru pozorně přihlížela; dvanáctistrunnou kytaru ještě nikdy neviděla.

Začal hrát. Byl schopný hudebník, který se nedopouštěl chyb, hrál ale bez fantazie. V jeho křesle byl zabudovaný pětistupňový zesilovač a ve stoličce kmitočtový regulátor s nožním ovládáním a elektronický vibrátor. Zpozorovala, že jeho mezní kmitočet je sedmadvacet tisíc hertzů, a pak si uvědomila, že pro většinu lidí znamená věrná reprodukce do osmi tisíc hertzů hi-fi úroveň.

Nesmírně ji potěšila jeho elektrická snímací čidla; ze začátku si jich vůbec nevšimla, což pro něj bylo velice lichotivé. Jedno bylo magnetické, zapuštěné do hmatníku pod čtrnáctým pražcem. Druhým byl kontaktní mikrofon, skrytý uvnitř ozvučné schránky přímo pod kobylkou. Když jeden z nich nebo oba najednou zapínal, bylo to slyšet, což považovala za ostudu.

Dohrál, odemlel několik doprovodných vět, obrátil se k obecenstvu a zahrál několik skladeb na přání; skončil přídavkem, tou dobou už však Drusilla odešla ze sálu a rozmlouvala s vrátným u zadního vchodu. Vzal od ní do papíru zabalenou krabici a nechal poslíčka, aby ji odnesl do šatny.

Trvalo jen několik vteřin, než se ze zákulisí ozvalo rozjařené zavýsknutí, a po železném schodišti se k ní řítil Chan Behringer, který v jedné ruce svíral pestrobarevnou flanelovou košili, modré džíny, kousky roztrhaného papíru a provázku.

„Dru! Dru!“ zalykal se. Doběhl k ní s rozpřaženou náručí. Pak se zarazil, zaváhal a nepatrně naklonil hlavu na stranu. „Dru,“ opakoval tiše.

„Ahoj, Chane.“

„Nemyslel jsem, že se ještě někdy uvidíme.“

„Musela jsem vám přinést vaše věci.“

„To snad ani nemůže být pravda,“ zamumlal. „Já… my…“ Náhle se otočil ke zvědavě zírajícímu vrátnému a hodil mu oblečení do náruče. „Buď tak laskav, Georgi, a pohlídej mi to. Měl bych si to odnést do šatny,“ vysvětloval Drusille, „ale bojím se spustit vás z očí.“

„Tentokrát už neuteču.“

„Pojďme někam jinam,“ vyzval ji. Uchopil ji za paži a znovu se objevila ozvěna toho starého šoku, který kdysi pocítil, když se skrz látku dotkl jejího těla.

Zašli do podniku, který byl plný tlumených světel a koženého polstrování, a povídali si o pláži i o městě, o show-businessu a kytarové hudbě, ani slovem se však nezmínili o tom podivném záchvatu vzteku, který vůči němu pocítila toho rána, kdy se vykradla z jeho života.

„Změnila jste se,“ poznamenal nakonec.

„Vážně?“

„Předtím jste byla jako… jako královna. Teď jste jako princezna.“

„To je od vás hezké.“

„Jste tak nějak… lidštější.“

Rozesmála se. „Když jste mě poprvé potkal, nebyla jsem zrovna lidská. Měla jsem za sebou něco hodně ošklivého. Teď už jsem ale v pořádku, Chane. Já… nechtěla jsem se s vámi vidět, dokud nebudu v pořádku.“

Povídali si, dokud nepřišel čas jeho dalšího vystoupení, a pak si spolu zašli na večeři.

Sešli se i další den a další znovu.

Podsaditý mužík s tváří příštipkáře a s rukama chirurga vyráběl nejnádhernější kytary na světě. Když k němu vešla ta vysoká dívka, vyskočil na nohy. Bylo to poprvé po čtrnácti letech, kdy někomu složil takový kompliment.

„Dokázal byste udělat takovýhle výřez ve tvaru ef?“ zajímala se.

Prohlédl si nákres, který položila na prodejní pult, něco zabručel a pak přisvědčil. „No jistě, vážená. Proč bych to ale dělal?“

Pustila se s ním do diskuse, kterou zpočátku nechápal, i když šlo o jeho obor, o jeho odbornou terminologii, protože byl tak zmaten, že nebyl schopen uvažovat. Jakmile se však na ni soustředil, velice rychle se poučil o nejrůznějších věcech, týkajících se rezonance, posilování harmonie, různých druhů dřeva a laků a konstrukčních řešení užívajících převrácených duší, o věcech, které nebyly v žádné knize, o jaké kdy slyšel. Když o několik minut později odešla, křečovitě se přidržoval pultu a lapal po dechu. Na desce před ním ležel šek na objednanou práci. V ruce držel dvacetidolarovku, která měla zajistit jeho mlčení. Hlavu měl plnou ohně a obrovského úžasu.

Vylila na Chanovu kytaru lahvičku odlakovače. Pateticky zkroušeně se mu omlouvala a on ji laskavě utěšoval. Tvrdil, že se nic nestalo, zná jeden podnik, kde mu ji do večera dají do pořádku. Vypravili se tam společně. Mužík s tváří příštipkáře mu podal nový nástroj, kytaru s překvapivě tvarovanými výřezy, s dokonale přesnou kobylkou a s hmatníkem, který mu sám vklouzl do ruky, jako by byl naživu a miloval ho. Zkusil na ni zahrát jeden akord, a když uslyšel její zvuk, s nábožnou úctou ji odložil a upřeně na ni zíral. V očích se mu leskly slzy.

„Je tvoje,“ zašeptala tiše Drusilla. „Podívej – vzadu na krku je intarzované tvoje jméno.“

„Já vaše kytary znám,“ obrátil se Chan k podsaditému mužíkovi, „ale o něčem takovém jsem v životě neslyšel.“

„Každé řemeslo má svoje tajemství,“ odpověděl mužík a spiklenecky zamrkal.

Drusilla mu při odchodu nenápadně podstrčila další dvacetidolarovku.

Elektronický odborník si pozorně prohlížel nakreslené schéma. „To nebude fungovat.“

„Ale ano, bude,“ přesvědčovala ho Drusilla. „Dokážete to udělat?“

„No jistě, sakra, samozřejmě, kdo ale kdy slyšel o takovéhle regulaci napětí? Můžete mi říct, kam asi jde šťáva z toho…“ Naklonil se blíž ke schématu. „No ne, zatraceně. Kdo to kreslil?“

„Tak to udělejte.“

Udělal a fungovalo to. Drusilla přístroj zapojila do jevištního křesla a Chan neměl nejmenší tušení, že se něco změnilo. Přičítal všechno novému nástroji a tomu, že se s ním začíná lépe seznamovat a využívat všech jeho možností. Náhle zmizela období, kdy byl bez angažmá. A nemusel už ani jezdit po vzdálených štacích. Hudební kluby začaly toho plachého mladíka s kytarou, která jako by vám rvala srdce z těla, brát absolutně vážně.

Ukradla mu vitamínové pilulky a místo nich nastrčila něco jiného. Pozvala ho na večeři do svého bytu, kde ztratil vědomí nad nedojedenou rybou.

Probral se na pohovce o sedm hodin později, dlouho poté, co ukryla podivnou indukční pec i stojan s injekčními stříkačkami. Nevzpomínal si vůbec na nic. Bolela ho levá paže, kterou si přeležel.

Dru mu řekla, že najednou usnul a že ho prostě nechala vyspat.

„Chudáčku můj, strašně se přepínáš.“

Dost rozčileně jí vyčinil, že už ho nikdy nesmí nechat spát v takové pozici, kdy má přerušený krevní oběh v ruce, kterou mačká hmatník.

Druhý den se bolest v paži zhoršila natolik, že musel zrušit vystoupení. Třetí den byla paže zase stoprocentně v pořádku a čtvrtý, pátý i šestý den se její stav nadále zlepšoval. A co s ní dokázal udělat na hmatníku, to se nedalo slovy popsat. Konec konců na tom nebylo nic divného: na celé Zemi neexistovala druhá taková paže se zesílenými nervovými vlákny, se čtyřnásobkem přenosových uzlin v medulárních pouzdrech, s nízkoodporovými superreaktivními neuronovými výběžky a s izotopy draslíku a sodíku, kterými to vše bylo prosyceno.

„Já už na ten zatracený krám vlastně ani nehraju,“ prohlásil. „Prostě si muziku v duchu představuju a ta levá ruka mi čte myšlenky.“

Ve třech měsících natočil tři desky, přičemž honoráře za každou z nich se zvyšovaly geometrickou řadou. Potom se nahrávací studio rozhodlo, že ušetří, a uzavřelo s ním dlouhodobou smlouvu za víc peněz, než kolik kdy zaplatili komukoli jinému.

Aniž by se radil s Drusillou, koupil Chan dům v malé, ale velice honosné čtvrti hned za hranicemi vnitřního města. Jeho sousedy nalevo byli Kerslerovi, jejichž dědeček položil základy rodinného jmění podnikáním v oboru standardizovaného sanitárního vybavení. Napravo bydleli Mullingsovi – vždyť víte, Osprey Mullings, ten spisovatel, co mu vycházejí pravidelně dvě knížky ročně a na tři čtvrtiny z nich kupuje práva Hollywood.

Chan pozval Kerslerovy i Mullingsovy na večírek u příležitosti svého přestěhování a odvezl tam Drusillu, pro kterou to mělo být překvapení.

Překvapení to pro ni opravdu bylo. Kersler měl ve sklepě obrovský model železnice a také jeho mysl obsahovala velké množství přesných a podrobných informací, z nichž však v každém okamžiku dokázal uplatnit jen jednu. Mysl Grace Kerslerové se podobala prázdné stodole se stěnami tlustě obloženými růžovou krajkou. Hlava Ospreye Mullingse obsahovala omezené množství dětských stavebních kostek, z nichž procesem rituálního přerovnávání konstruoval svoje romány. Luellen Mullingsová však byla tou konfekční modelkou s prázdným obličejem, která potají žvýkala a která Drusillou tak hluboce otřásla onoho dne na cestě u pláže.

Byl to báječný večírek plný společenské konverzace a úplně poprvé se na něm stalo, že se lidem podařilo lézt Drusille na nervy do té míry, že byla nucena svoji rozmrzelost absorbovat, místo aby ji prostě ignorovala. Snášela tento nápor na svou zmírající duševní kapacitu s nesmírnou graciézností, a když se Kerslerovi s Mullingsovými loučili, stiskli Chanovi ruku a popřáli mu hodně štěstí s tou nádhernou Drusillou Strangeovou, tedy chlapče, vy jste to s ní ale vyhrál.

A pozdě večer, k prasknutí naplněn úspěchem, pocitem bezpečí a nemalou dávkou ctižádosti, ji Chan odvezl zpět do města a nabídl jí u ní doma manželství.

Držela ho za obě ruce a trochu si poplakala, slíbila, že s ním bude i nadále spolupracovat a ještě víc mu pomáhat, ale: „Prosím, Chane, prosím, tohle už po mně nikdy nesmíš chtít.“

Tvářil se zklamaně a nechápavě, svůj slib však dodržel.

Chan se začal věnovat vážnému studiu hudby, což bylo něco, co nikdy předtím nedělal. Teď to dělat musel. Pořádal nyní koncerty, a ne pouhá vystoupení, a hrál na nich všechna mistrovská díla, která kdy složil jeden virtuóz, aby frustroval a přivedl k šílenství ostatní. Hrál na svou kytaru i všechna slavná houslová sóla a dával jejich úpravám vlastní, nové aranžmá. Všechno to dělal s lehkou přezíravostí Rubinsteina, přihlížejícího dvoudolarové lekci základních akordů. Konečně tedy neměl na vybranou a musel sám začít komponovat. Některé z jeho skladeb byly velice avantgardní. A všechna jeho hudba vás chytila u krku a držela.

„Zkus tohle,“ vyzvala ho Drusilla jednoho nedělního odpoledne. Zabroukala pár tónů a přešla v kaskádu not, při které Chan vzrušeně vyskočil na nohy.

„Bože můj, Dru!“

„Zkus to,“ opakovala.

Vzal si kytaru. Levá ruka mu běhala po hmatníku jako nějaké zmatené zvířátko a pak zahrál několik akordů.

„Ne,“ zarazila ho, „takhle.“ Zazpívala.

„Ach bože,“ zašeptal. Díval se na ni a hrál. Když se zdálo, že není spokojená, zarazil se.

„Ne,“ domlouvala mu. „Já můžu zazpívat vždycky jen jeden tón, Chane, zatímco ty máš dvanáct strun.“ Zamyšleně se odmlčela a poslouchala. „Chane, kdybych tě požádala, abys zahrál tu melodii a potom abys – abys na ni svou kytarou maloval obrazy, dávalo by to smysl?“

„To, co říkáš, obvykle dává smysl.“

Usmála se na něj. ‚Tak dobře. Zahraj tu melodii a zároveň hraj o tom, jak roste strom. Hraj o tom, jak pupen ukazuje cestu nové snítce, a o tom, jak se snítka zdvihá do vzduchu, aby udělala místo pro velkou větev. Ne,“ zastavila ho rychle, když viděla, jak se jeho oči rozjasnily a palec s ukazováčkem levé ruky pevněji sevřely trsátko. „Ještě ne. Ještě jsem neskončila.“

Čekal.

Zavřela oči a téměř neslyšně si něco pobrukovala. Pak pokračovala: „Zároveň do toho dej všechny detaily stromu, který už dorostl normální výše.“ Otevřela oči a pohlédla přímo na něj. „Spojí se ti to dohromady,“ prohlásila s naprostou jistotou, „protože strom je pouze grafickou trajektorií svých pupenů.“

Podíval se na ni zvláštním pohledem. „Jsi moc neobvyklé děvče.“

„Na to nemysli,“ vyhrkla spěšně. „A teď dej všechny ty tři věci dohromady s fontánou. To je všechno.“

„S jakou fontánou?“

Zbledla, ale mluvila i nadále lehkým tónem. „Hlupáčku. S jedinou fontánou, která může v takové melodii být spolu s rostoucím a dospělým stromem.“

Uhodil do strun. „Pokusím se.“

Tiše mu začala předzpěvovat a potom mávla dlouhým ukazováčkem. Převzal melodii z jejího hlasu a zavřel oči. Kytara, ten výrazově nejintimnější ze všech hudebních nástrojů, kterému elektronická transplantace dodala magické sostenuto, začala promlouvat.

Melodie, rostoucí strom, dospělý strom.

A pak náhle i fontána.

Tomu, co se stalo potom, oba naslouchali se zatajeným dechem. Hudba takového kalibru by se nikdy neměla poslouchat v prostoru objemově menším, než je její téma.

Když komprimovaná pronikavost hudby zcela umlkla, pohlédl Chan na prasklou okenní tabulku, potom se otočil a pozoroval křídově jemný vodopád sádrového prachu, sypající se z překladu francouzského okna.

„Kde jsi přišla k tomuhle nápěvu?“ zeptal se otřeseně.

„Jen tak ze vzduchu, miláčku,“ odpověděla Drusilla lehkovážně. „Je pořád všude kolem, můžeš ho slyšet, kdykoli se ti zachce. Poslouchej.“

Naklonil hlavu na stranu. Kolem vládlo naprosté ticho. Levou rukou mimoděk sáhl na pražce kytary a lehce po nich přejel. Navzdory tomu, že pravicí se strun ani nedotkl, naplnila se celá místnost jakýmsi zvukem, který sílil, přetrvával… a konečně se utišil.

„To bylo ono?“ zeptal se, naplněn posvátnou bázní:

Zdvihla ruku a přidržela palec a ukazováček těsně u sebe. „Jen asi tolik.“

„Jak je možné, že jsem to nikdy neslyšel?“

„Nebyl jsi na to připravený.“

Oči se mu náhle zalily slzami. „Zatraceně, Drusillo… tys to, cos pro mě udělala… Ach kruci, já nevím, mám tě tak strašně rád.“

Přiložila mu ruku k obličeji. „No tak. Zahraj mi něco, Chane.“

Zhluboka, namáhavě se nadechl. „Ale ne tady.“

Odložil kytaru a zamířil k přenosnému zesilovači. Postavili ho společně na vlnící se trávník a zapojili do něj kabel kytary. Chan chvíli nástroj tiše držel a přejížděl rukou po jeho lakovaném povrchu. Pak náhle vzhlédl a podíval se Drusille do očí. Jeho tvář se zkřivila, protože extáze, veselí a triumf se v jejím obličeji spojily v cosi, co se velice podobalo zoufalství a čemu nerozuměl.

Měl v tu chvíli sto chutí kytaru odhodit, protože v srdci neměl kromě Drusilly na nic jiného místo, odstoupila však od něj, nepatrně zavrtěla hlavou a sklonila se k zesilovači, aby ho zapnula. Její prsty pevně uchopily spínač, otočily jím a jen ona sama si byla vědoma existence malé výkonné vysílačky, která se začala rozehřívat spolu s reproduktorem. Ustoupila o další krok, protože nechtěla být blízko něj, až… až k tomu dojde.

Chvíli ji upřeně pozoroval a pak pohlédl dolů na svoji kytaru. Sledoval, jak se čtyři prsty jeho začarované levé ruky zkřivily a vyčkávavě se vznášely nad hmatníkem; prohlížel si je s obrovským úžasem, který se po chvíli změnil v extatické vytržení. Začal se pomalu kolébat ze strany na stranu.

Drusilla stála vzpřímeně a napjatě, dívala se za něj k vrcholkům stromů, k líně se ploužícím mrakům a ještě dál. Spustila svoje ochranné štíty a nechala se zalévat hudbou. A kytara vydala tón, pak další, dva tóny najednou, spojené v nezvyklý akord. Za tohle mě budou muset zabít, pomyslela si. Předvést pohrdlivému pohledu, kterým se její mocná rasa dívala na Zemi a na všechno pozemské, tohohle přetvořeného divocha, který byl schopen komunikovat jako Občan… to pro ně byla nejvyšší urážka.

Snesla se na ni pěna hudby, rozprskla se, řítila se dovnitř k vrcholu samotné Fontány, kde se každý její jednotlivý hlas tříštil a tryskal vzhůru. Šestá dvojice kytarových strun vzlétla do výše spolu s nimi v ohlušujícím glissandu, které se rozpadlo a třpytivými vločkami zasypalo celý tónový rejstřík, padalo a vzdalovalo se křehkému vysokému cinkotu dvojice prvních strun, rozeznívaných těsně pod kobylkou, zpívajících kovově pronikavě; a kdyby byly tyto napjaté struny přivázány k zubům posluchače, nemohly ho víc šokovat svou důvěrností.

Jedinečná ozvučná skříňka se náhle ocitla v zajetí pronikavé rezonance, která probudila temné struny, hluboké a mocné. Struny zahučely a rozezpívaly se, aniž by se jich dotkla ruka; a Chanovy nelidské prsty nalezly uprostřed rejstříku hudební figuru, přeložily ji na polovinu, přelomily ji na dva kusy a oba zlomené kusy se roztančily… a stále nedotčené struny dál duněly a zpívaly, nejprve nabrala hlasitost jedna a pak druhá podle toho, jak se vlny rezonance střídaly a reagovaly.

A pak se náhle vzduch naplnil štiplavým a dusivým pachem ozonu.

Uprostřed toho všeho se hudba, její i Chanova, pomalu usazovala k zemi jako nějaký temný kolos, tlačící se dolů, tápající kolem sebe a shrnující všechno do oblin a záhybů svého těla ukládajícího se k odpočinku, shromažďující všechen svůj burácivý, kvílivý i tiše chichotavý majetek dohromady, aby ho bylo možno utřídit, rozdělit na hromádky a pochopit; až se konečně nestvůra pohodlně uvelebila a zanechala za sebou obrovitý tichý prostor, podmalovaný pulzujícím životem, a mnohaúrovňové neslyšné pásy rozjímání. Celá tato struktura dýchala, pomalu a ještě pomaleji, pak zadržela dech, až kolem ní narůstalo napětí, stále se stupňující, bolestivé, mučivé, nesnesitelné…

„Hej, Chane, zahrajte mi Červenou řeku.“

Drusilla zalapala po dechu a ozon ji zaškrábal v hrdle. Chanovy prsty zaváhaly a zastavily se. Pootočil se s drobným tázavým zasténáním.

Na druhé straně vzdáleného živého plotu stála nedaleko svého domu Luellen Mullingsová; její panence podobná postava, oděná miniaturními opalovačkami, působila jako kus laciné bižuterie. Zlaté vlasy byly rozpuštěné a dokonalá ústa pilně převalovala lepkavou žvýkačku.

V Drusille se zdvihla vlna zuřivosti brutálnější a koncentrovanější, než jakou si kdy dokázala představit, že by mohla vyprodukovat síla svalů či mysli. Luellen Mullingsová, ta esence veškeré degradace, kterou byla Země známá, veškeré plytkosti, ubohosti, nevědomosti a hlouposti. Podobala se říhnutí v katedrále, které by poskvrnilo i samotnou Fontánu.

„Nazdárek, Dru. Vůbec jsem si vás nevšimla, drahá. Poslyšte, jednou jsem v Paláci viděla chlápka, co uměl hrát a držet přitom kytaru za zády.“ Začichala. „Co je to za zvláštní smrad? Jako při bouřce nebo tak.“

„Vrať se zpátky domů, ty laciná malá štětko,“ zasyčela Drusilla.

„No no, komupak říkáte…“ Luellen se sklonila k zemi a sebrala hladký bílý kámen, dvakrát větší než její pěst. Zdvihla ho nad hlavu. Ani Drusilliny dokonalé reflexy nebyly dost rychlé, aby jí stačila zabránit v tom, co se chystala udělat. Kámen jí vyletěl z ruky jako střela. Drusilla ztuhla – kámen však nesměřoval k ní; udeřil Chana těsně za uchem. Otočil se na místě o tři čtvrtiny své osy a bez hlesu se zhroutil na trávu; kytara se mu schoulila k tělu jako milující kočka.

„No tak podívejte, co jsem kvůli vám udělala!“ zaječela Luellen.

Drusilla zavřískla jako harpyje a rozběhla se přes trávník; její natažené dlouhé ruce se podobaly spárům dravce. Luellen ji sledovala vyvalenýma očima.

V upřeném pohledu je síla, která dokáže přimět tygra, aby se odvrátil od své kořisti. Dokáže přinutit svalnatého muže, aby se otočil a dal se na útěk. Existuje způsob, jak tuto sílu soustředit ve smrtící esenci a vrhnout ji před sebe jako granát. Drusilla věděla, jak to udělat, protože s tím měla svoje zkušenosti; už jednou stejným způsobem zabila. Síla, kterou teď zaútočila na Luellen Mullingsovou, však byla desetinásobně účinnější než ta, kterou zlikvidovala svého učitele.

Na okamžik celý okolní vesmír zčernal a pak si Drusilla začala být vědoma jakéhosi tlaku na svém obličeji. Doprovázel ho ještě jiný pocit, niterný a pronikavý. Na nohou i pažích jako by jí visela těžká, svědivá závaží a tělo jako by vůbec neměla.

Postupně si začala uvědomovat, co to vlastně cítí na tvářích. Vlhkou hlínu a trávu. Ležela obličejem k zemi na trávníku. Absorbovala toto poznání, jako by to byl komplikovaný matematický vzorec, který by – kdyby pochopila myšlenky v něm obsažené – mohl vést k dosud neslýchaným informacím. Po dlouhé chvíli jí konečně došlo, co jejímu tělu chybí. Trpělo nedostatkem kyslíku. Začala znovu dýchat namáhavými a bolestivými loky vzduchu, nádechy, které jí div neroztrhly plicní vlásečnice, a výdechy, které jí zdvihaly bránici vzhůru tak, až panicky narážela na zběsile tepající srdce.

Sotva znatelně se pohnula, přitáhla k sobě bezvládnou ruku a na chviličku si odpočala s roztaženou dlaní přitlačenou k trávě kousek od ramene. Začala se slabě zdvihat vzhůru, a když se jí to nepodařilo, znovu si chvíli odpočala a zkusila to znovu. Konečně se dokázala posadit.

Chan ležel na stejném místě, kde se zhroutil, nehybný jako smrt, kytaru vedle sebe.

Plop!

Drusilla zdvihla oči. Nad živým plotem na ni jako umělá květina kývala Luellenina výrazně barevná hlava. Rychlými a obratnými pohyby jazyka právě olizovala zbytky prasklé bubliny.

Drusilla vztekle zavrčela a soustředila se na další silový výboj; v okamžiku, kdy ho vypouštěla, však jako by jí do lopatek udeřila jakási obrovská měkká palice. Přestože seděla, srazila ji dolů, až hrudníkem narazila na zem. V kyčelních kloubech jí hlasitě zapraskalo. Svíjela se bolestí, potom se narovnala, zůstala ležet na boku a popadala dech.

Plop!

Drusilla nevzhlédla vzhůru.

Po chvíli slyšela, jak se od ní Luelleniny lehké kroky vzdalují po štěrkem sypané cestičce. Poddala se vlně slabosti a naprosto se uvolnila, aby do sebe znovu nechala proudit sílu.

Klap… klap… přibližující se kroky.

Drusilla se převalila a znovu se posadila. V hlavě měla současný pocit tlaku a křehkosti, jako by hrozilo, že při sebemenším náhlém pohybu pukne jako vadný kotel. Obrátila bolestí oslepené oči směrem ke krokům. Když syrová agónie ustoupila, spatřila, jak se k ní na její straně živého plotu blíží Luellen, pohupuje se v bocích a neslyšně si něco prozpěvuje.

„Už je ti líp, beruško?“

Drusilla se na ni zašklebila; v hlavě se jí znovu začal formovat vražedný výboj. Luellen elegantně usedla do trávy, blízko ale ne příliš blízko ní, a vybírala si stéblo trávy, které by vytrhla.

„Poslyš, drahoušku, na tvém místě bych to nezkoušela,“ oslovila ji přátelsky.: Vydržím to třeba celý den a ty se tím jen vyčerpáváš.“

Zamyšleně si prázdnýma, široce rozevřenýma očima prohlížela stéblo trávy, vyfoukla žvýkačkovou bublinu, na chvíli zaváhala a pak ji vtáhla zpět do úst dřív, než praskla. Žvýkačka dvakrát mokře zamlaskala, když ji převalovala v ústech.

„K čertu s tebou,“ vydechla Drusilla.

Luellen se tiše zachichotala. Drusilla se namáhavě narovnala, těžce se opřela o jednu paži a zlostně na ni zírala. „To už by stačilo, milánku,“ zarazila ji Luellen, aniž by na ni pohlédla.

„Co jsi zač?“ zašeptala Drusilla.

„Domácí puťka,“ odpověděla Luellen se stopou přízvuku z Bronxu. „Taková normální domácí puťka z lepší rodiny.“

„Víš, jak to myslím,“ odsekla nevrle Drusilla.

„Proč se nepodíváš sama?“

Drusilla se ušklíbla.

„Nechceš se při tom svém sondování ušpinit, co? Víš, co ty jsi? Snob.“

„Co… co že jsem?“

„Snob,“ opakovala Luellen. Půvabně se protáhla. „Prostě moc dobrá pro každého. Moc dobrá pro něj.“ Kývla hlavou směrem k Chanovi. „Nebo pro mě.“ Pokrčila rameny. „Pro všechny.“

Drusilla se podívala na Chana a nervózně zapátrala v jeho mysli.

„Je v pořádku,“ ujistila ji Luellen. „Jen na chvíli vypnul.“

Drusilla obrátila svou pozornost na svoji společnici. Neochotně spustila svůj automatický ochranný kryt a vyslala k ní psychickou sondu. „Co jsi zač?“

Luellen vztáhla ruce s roztaženými dlaněmi. „Takhle ne, s tím už jsem skoncovala. Jestli máš zájem, tak se podívej, pokud se ale chceš na něco zeptat, mluv nahlas.“

Drusilla zapátrala v její mysli. „Kriminálnice!“ prohlásila po chvíli hluboce znechuceným tónem.

„Dvě vejce z jednoho hnízda,“ přikývla Luellen a vyfoukla bublinu. Drusilla se otřásla. „Povím ti, co jsem udělala,“ pokračovala Luellen.

„Nemám zájem.“

„Stejně ti to povím. Poslyš,“ vyjela náhle Luellen, „už víš, že jestli se mi pokusíš nějak ublížit, prostě s tebou praštím o zem. Tak abys věděla, totéž se stane, když mě nebudeš poslouchat. Rozumíš?“

Drusilla sklopila oči a vztekle mlčela. S nevolí si uvědomovala, že tenhle tvor je schopen udělat přesně to, čím jí hrozí.

„Nechci po tobě, aby se ti to líbilo,“ dodala Luellen laskavějším tónem. „Prostě si to poslechni, nic víc.“

Chvíli čekala, a když Drusilla nereagovala, pokračovala. „Provinila jsem se tím, že jsem přelezla zeď a utekla ze školy.“

„Tys byla venku?“ vyjekla překvapeně Drusilla.

Luellen se převalila na břicho a podepřela se lokty. Utrhla další stéblo trávy a přelomila je na polovinu. „Stalo se mi něco zvláštního. Znáš ten duševní obrázek, kdy se ti zdá, že skáčeš?“

Drusilla okamžitě věděla, o čem mluví. O tom sladkém, intenzivním, bezdechém pocitu síly, o výskoku z hebké trávy, stavu beztíže a pružném přistání.

„Vidím, že ho znáš,“ přikývla Luellen při pohledu na Drusillin výraz. „Tak tedy, jednoho krásného rána jsem prožívala tenhle pocit, když se najednou zarazil. Chci říct, že to vypadalo, jako když tady přeskakuje gramofonová deska. Cítila jsem, že skáču. A v okamžiku, kdy jsem se vznesla nad zem, všechno znehybnělo.“

Krátce se zasmála. „Měla jsem pořádně nahnáno. Po kratičké chvilce se to zase rozhýbalo. Šla jsem se na to zeptat své instruktorky. Ta z toho byla celá vyplašená a běžela za učitelem. Učitel si mě zavolal a ztropil kolem toho strašlivou scénu.“ Znovu se zasmála. „Nebýt toho, že do mě tak hučel, byla bych na to všechno určitě zapomněla. Strašně mu záleželo na tom, abych na to doopravdy zapomněla. Snažil se mě přesvědčit, že se to stalo, protože se mnou něco není v pořádku.

A tak jsem o tom začala přemýšlet. Jak jednou začneš, pokračuješ tím, že důkladně zkoumáš všechny obrázky. A když se na ně pořádně podíváš, zjistíš, že jsou plné škrábanců a nedostatků.

Celou tu dobu nás ale učili, že takhle vypadá svět za zdí – že je tam dokonalá zelená tráva, nádherní muži, fontána, vodopády a všechno to ostatní, a až přijde náš čas, odejdeme ze školy a všechno to bude naše. Byla jsem na to tak zvědavá, že jsem nedokázala dál čekat. Tak jsem přelezla zeď. Chytili mě a poslali mě sem.“

„Ani se nedivím,“ poznamenala upjatě Drusilla.

Luellen sáhla růžovými prstíky ke rtům, natáhla žvýkačku téměř na délku celé paže a za řeči ji znovu vtahovala zpět do úst. „No jistě, ty sama jsi přece neudělala nic víc, než že jsi zabila učitele.“

Drusilla sebou trhla a neodpověděla.

„Jsi tady asi tak dva roky, co?“ vyptávala se Luellen. „Kolik z nás vězňů jsi za tu dobu potkala?“

„Žádného!“ odsekla Drusilla a v hlase jí zaznělo cosi jako pobouření. „Nikdy bych se nestýkala s…“ Stiskla pevně rty a prudce vydechla nosem. „Byla bys tak laskavá a přestala se hihňat?“

„Nemůžu za to,“ bránila se Luellen. „To prostě k domácí puťce patří. Všechny domácí puťky se hihňají.“

„…a ten hlas!“

„To k tomu taky patří, beruško,“ vysvětlovala Luellen. „Jak myslíš, že bych vypadala u karetního stolku, kdybych v jednom kuse nevrtěla zadkem a neplácala hlouposti, kdybych necukrovala, obdivně nevzdychala a netajila úžasem dech? Bože můj, všechny holky by to vyděsilo k smrti!“ Bouřlivě se zachichotala.

„Už zase!“ škubla sebou Drusilla.

„Bude lepší, když si na to rychle zvykneš, drahoušku. Já si taky musela zvyknout. Nebude dlouho trvat a budeš sama dělat něco podobně nesnesitelného. Říká se tomu kamufláž… Tak podívej, přestanu chodit kolem horké kaše. Je pár nepříjemných pravd, se kterými se budeš muset smířit. Vím, cos udělala. Vytvořila sis reflex, který tě má chránit před každým exobčanem, na kterého bys snad narazila. Je to tak?“

„Člověk si musí uchovat slušnost,“ přikývla vzdorovitě Drusilla.

Luellen nevěřícně zavrtěla hlavou. „Jsi prostě hlupáček, děvče. Nelíbíš se mi, ale musím tě litovat.“

„Nepotřebuji tvoji lítost!“

„Ale ano, potřebuješ. Celou řadu let jsi totiž prospala, a teď se budeš muset hodně rychle probudit.“ Luellen poklekla a zůstala sedět v podřepu. „Pověz mi – kde všude jsi byla předtím, než tě poslali sem?“

„To přece sama dobře víš. Ve Velkém sále. Ve své zahradě a ve své ubytovně. To je všechno.“

„Hmmm. To je všechno. A každou minutu od okamžiku, kdy ses narodila, ti vtloukali do hlavy jedno a to samé: Občan je nejdokonalejším květem všeho stvoření. Buď hodná, poslušná holčička a po celý zbytek života budeš dovádět na zelené trávě. Existují ovšem taky zločinci, kteří se posílají do vězení, a vězení je ta nejubožejší morová jáma v celém vesmíru, kde strávíš zbytek života a neustále si budeš připomínat nádheru světa, který jsi ztratila.“

„Samozřejmě, ale když to říkáš takhle, zní to jako…“

„Vidělas někdy na vlastní oči některého z těch velkých, svalnatých a nádherných mužů, o kterých ti vyprávěly obrázky? Vidělas někdy na vlastní oči tu krajinu plnou starých žulových skal a čerstvé zelené trávy, ohřála ses někdy pod tím báječným velkým sluncem?“

„Ne, poslali mě sem dřív, než…“

Luellen prokázala svoje spojení se Zemí tím, že pronesla jediné slovo, které bylo nepochybně pozemského původu. „Jsi to nejhloupější slepé kotě, jaké jsem kdy viděla. A pověz mi, když tě odváděli k lodi, měla jsi příležitost rozhlédnout se kolem sebe?“

„Ne… nezasloužila jsem si to,“ přiznala utrápeně Drusilla. „Kdyby… kdyby se zločinci dostalo takového privilegia, že by se mohl podívat za zeď…“

„Zavázali ti oči. Jistě, a když pak loď odlétala, ani tehdy jsi neměla šanci podívat se ven. Tak poslyš, Občanko,“ oslovila ji pohrdavě, „nebýt toho, žes měla dost rozumu a nechala se poslat sem, nikdy by ses za tu zeď nedostala!“

„Scházelo mi už jen šest let, než bych…“

„Než by tě se všemi tvými vrstevníky v tichosti přestěhovali do jiné obezděné kolonie. A tam by tě možná použili k tomu, abys rodila děti, ale možná taky ne, a až by sis konečně uvědomila, že pro tebe není úniku, byla bys už tak stará, že by ti na tom ani nezáleželo. A tomu oni říkají svět a zdejšímu světu vězení!“

Drusilla si náhle zakryla rukama obě uši. „Tohle nebudu poslouchat! Nebudu!“

Luellen ji pozoruhodně silnou drobnou ručkou popadla za zápěstí. „Ale ano, zatraceně, budeš to poslouchat,“ procedila mezi dokonalými zuby. „Naše rasa je stará a umírá, je prohnilá až do morku kostí. Víš, proč jsi nikdy neviděla žádné muže? Protože jich zbývá už jen pár stovek. Leží ve svých malých kabinkách, tloustnou a rozmnožují se. A většina jejich dětí jsou děvčátka, protože tak to bylo zařízeno před dobou tak dávnou, že už jsme zapomněli, jak to vlastně bylo provedeno, a neumíme to změnit. Víš, co je za tou zdí? Není tam nic! Je to ledový svět s umírajícím sluncem, řídnoucím vzduchem, s několika málo obezděnými koloniemi, kde se rodí ženy jen proto, aby se s nimi mohli muži pářit, a s hrstkou prastarých, opotřebovaných vysílačů, obstarávajících hudbu a obrazy pro indoktrinaci těch slepýšů, co tam žijí a umírají!“

Drusilla se rozplakala. Luellen se od ní odklonila, pozorovala ji a do očí se jí vkradla jakási něha.

„Jen plač, drahoušku, plač, to ti udělá dobře,“ zašeptala chraptivě. „Ach, ty moje ubožátko. Mohla sis to všechno vyjasnit hned toho dne, cos sem dorazila. Ale to ne. Zločinci pro tebe byli tou nejnižší lidskou špínou, se kterou jsi nechtěla mít nic společného. Země a Pozemšťané byli jen ohavný hmyz a divoši, protože tak tě to učili. Být Občankou znamenalo být bohem mezi bohy a hudba, kterou jsi poslouchala, tě mučila pomyšlením na to, co jsi ztratila.“

„Jak to ale je s tím mučením?“

„Obstarávají je vysílačky na strážních lodích. To přece víš.“

„Ale Občané na jejich palubě…“

„Cože? Ale kdepak, miláčku! Jsou to jen stroje, nic jiného.“

„Nejsou! Ty popravčí čluny přece…“

„Popravčí čluny se navádějí na každou lidskou mysl, která začne vysílat poblíž frekvence hudebních pásem. Málem tě dostaly, beruško.“

„Je mi líto, že jeden z nich nepřiletěl,“ zavzlykala Drusilla. „Chtěla jsem, aby přiletěl.“

„Však taky přiletěl, hlupáčku. Jenže tě nedostal. O co ti vlastně šlo?“

„Chtěla jsem, aby mě zabil. Proto jsem naučila Chana…

Luellen se oběma rukama chytila za hlavu. „Myslela jsem si to, ale vůbec se mi tomu nechtělo věřit! Musím ti něco prozradit, moje milá. Ten člun nechtěl zabít tebe. Měl spadeno tamhle na tvého kamaráda.“

Drusilla zbledla, až byla její tvář skoro stejně bílá jako její zuby. Přiložila si k ústům pěst a zakousla se do ní s vytřeštěnýma očima, plnýma děsu.

„Už je to v pořádku,“ konejšila ji Luellen. „Už odletěl. Teprve se na něj naváděl, a když přestalo vysílání, vrátil se zpátky. Je to jen stroj.“

„Tys ho zastavila,“ vydechla Drusilla. Pomalu se posadila zpříma a upřeně na drobnou blondýnku zírala, jako by ji ještě nikdy neviděla.

„To bychom na tom byly špatně, kdybychom neuměli být chytřejší než nějaký stroj,“ ušklíbla se pohrdlivě Luellen. „Copak je, Dru?“ zeptala se pak. „Co se děje?“

„Mohl… mohl přijít o život.“

„A tebe to napadlo teprve teď. Teprve teď o tom doopravdy přemýšlíš.“

Drusilla přikývla.

„Vsadím se, že je to poprvé v životě, cos pomyslela na někoho jiného. Vidíš, co dokáže snobismus?“

„Je mi hrozně.“

Luellen odpověděla smíchem. „Cítíš se báječně. Nebo se aspoň budeš cítit báječně. To, co tě teď popadlo, je záchvat něčeho, čemu se říká pokora. Vjede do tebe a zaplní to prázdné místo, které v tobě nechal snobismus. Teď už budeš v pořádku.“

„Opravdu?“ Olízla si rty. Chtěla něco říct, ale nevydala ani hlásek. Roztřeseným prstem ukázala na ležícího muže.

„Co bude s ním?“ odpověděla Luellen na nevyslovenou otázku. „Prostě ho nech, ať se chvíli prospí. Dávej mu další hudbu, ale od toho,“ ukázala k obloze, „ho drž stranou. Žádný rozdíl nepozná.“

„Pokora,“ opakovala si zamyšleně Drusilla. „To je, když má člověk pocit, že… že není dost dobrý. Nemám pravdu?“

„Tak nějak.“

„V tom případě… asi tomu nerozumím. Lu, víš, proč jsem zabila toho učitele?“

Luellen zavrtěla hlavou. „Nevím, ale každopádně jsi udělala dobře.“

„Moje skupina,“ páčila ze sebe Drusilla násilím slova, „měla jít na reprodukční výběr. Je tam takový – zvyk, že… že nejošklivější děvče musí jít zpátky do své zahrádky. U-ukázal na mě. Byla jsem z nich nejošklivější. Prohlásil, že jsem nejošklivější na světě. A já… no… nejspíš mi v té chvíli přeskočilo. Zabila jsem ho.“

Najednou se choulila v Luelleniných silných drobných pažích. „Ach bože,“ povzdechla si Luellen tak chraptivě, že to Drusillu znovu rozplakalo. „Ty jsi to nejubožejší a nejzmatenější kuře, jaké jsem kdy viděla. Copak nevíš, že i dokonalý náhrdelník v sobě někde musí mít nejošklivější diamant?“ Poklepala Drusille na chvějící se rameno. „Byly jsme šlechtěné pro krásu po víc generací, než kolik tahle Země pamatuje let, Dru. Na Zemi jsi jedna z nejkrásnějších žen.“

„On mi to taky jednou říkal a já… měla jsem sto chutí ho zabít,“ zakvílela Drusilla. Těžce polkla, poodstoupila a žalostně pohlédla Luellen do obličeje. „Je tohle pokora? Mít dojem, že nejsi dost dobrá?“

„To je sebepokořování,“ odpověděla Luellen. Zamyšleně se na chvíli odmlčela. „A hned ti vysvětlím, jaký je v tom rozdíl. Pokora znamená uvědomovat si, že existuje něco lepšího a dokonalejšího, než můžeš kdy být ty, a že stojí za to věnovat tomu všechno, co v tobě je. Úplně všechno! Jako…“

Zasmála se. „Jako je tomu se mnou a s tím mým pisálkem. Kousek po kousku, rok po roku, se neustále zlepšuje. Dávám mu přesně to, co potřebuje, a dávám mu to tehdy, když to potřebuje. Teď právě nechce nic jiného než sladkou a nezodpovědnou malou hračku, kterou si může podle libosti vzít nebo odložit a kterou mu bude celé okolí závidět. Má ale předpoklady k tomu, aby jednoho dne odvedl doopravdy důležitou práci, a až ten den přijde, bude ode mne potřebovat něco jiného; a já tady budu a dám mu to. Jestli za mnou ode dneška za padesát let, až bude starý a vetchý, přijde a řekne mi, že jsem za ta léta vyrostla spolu s ním, budu vědět, že jsem si počínala správně.“

Drusilla se nad jejími slovy zamyslela, převracela je a zkoumala ze všech stran. Otevřela ústa a pak je zase zavřela.

„Jen do toho,“ vybídla ji Luellen. „Zeptej se.“

Drusilla na ni plaše pohlédla a sklopila oči. „Je doopravdy dokonalejší a lepší?“

„Ty snobe!“ pokárala ji Luellen, tentokrát však laskavým tónem. „Samozřejmě! Je to Pozemšťan, Dru. Země je mladá, syrová a neotesaná, je ale silná a dobrá. Můžeš snad považovat mimino za hloupé, protože neumí mluvit, můžeš snad zazlívat malému dítěti, že se ještě nenaučilo logicky uvažovat? My nemůžeme na Zemi přinést nic jiného než dekadenci. Místo toho jí tedy budeme pomáhat s tím nejlepším, co má. Ode dneška musíš mít oči otevřené, Dru. Devět z deseti žen, které svým manželům doopravdy pomáhají v seberealizaci, je tím, čemu jsi doposud říkala zločinci.

Najdeš je všude kolem sebe, na všech stupíncích společenského žebříčku, v celé dosavadní historii zdejší kultury. Můžeš se zase zaštítit svými ochrannými kryty – jen tak pro legraci a pozorovat ženy, se kterými se setkáš. Všímej si, jak si některé z nich na první pohled vzájemně padnou do noty – vymění si pohled, který jako by byl plný společných tajemství. Ty ženy jsou nadějí zdejšího světa, moje drahá Dru, a zdejší svět je nadějí celé galaxie.“ Sledovala Drusillin pohled a usmála se.

„Když se teď nad tím zamyslíš, tak ho miluješ, nemám pravdu?“

„No, když o tom tak přemýšlím…“

Zdvihla hlavu a zahleděla se k obloze. Na rozechvělých rtech se jí pomalu zrodil úsměv. Otřásla se a zhluboka se nadechla teplého večerního vzduchu.

„Poslouchej,“ ozvala se a nejistě se zasmála. „Opravdu to zní tak nějak obehraně, viď?“

ROBERT SHECKLEY – Zvedá se vítr

Venku se zvedal vítr. Uvnitř stanice však měli oba muži jiné starosti. Clayton znovu otočil pákou přívodu vody a čekal. Nic se nestalo.

„Zkus do ní praštit,“ poradil mu Něrišev.

Clayton udeřil do přívodu vody pěstí. Objevily se dvě kapky. Třetí kapka se zformovala u ústí vodovodního kohoutku, zachvěla se a spadla. To bylo všechno.

„Tak to bychom měli,“ prohlásil navztekaně Clayton. „Ta zatracená vodovodní roura je už zase ucpaná. Kolik vody máme v zásobě?“

„Čtyři galony – pokud se ovšem v nádrži neobjevila další prasklina,“ odpověděl Něrišev. Zadíval se na kohoutek a poklepal na něj dlouhými nervózními prsty. Byl to hromotluk s bledou pletí a řídkou bradkou, který navzdory své velikosti působil křehkým dojmem. Nevypadal jako typ pro obsluhu pozorovací stanice na vzdálené planetě obydlené mimozemskou rasou. Předsunuté průzkumné sbory však ke svému zklamání zjistily, že žádný optimální typ pro obsluhu stanic neexistuje.

Něrišev byl schopný biolog a botanik. Přestože trpěl chronickou nervozitou, měl v sobě překvapivou rezervu rozvahy. Byl to prostě člověk, který potřebuje nějaký problém, na němž by prokázal svoje schopnosti. Když nic jiného, právě tahle vlastnost ho kvalifikovala pro práci průkopníka na planetě, jako byla Carella I.

„Někdo by nejspíš měl jít ven a tu vodovodní rouru vyčistit,“ ozval se Něrišev s pohledem odvráceným od Claytona.

„To nejspíš ano,“ přitakal Clayton a znovu do kohoutku udeřil pěstí. „Jenže tam venku bude hotové peklo. Jen si to poslechni!“

Clayton byl podsaditý chlapík mohutným krkem, zarudlým obličejem a svalnatou postavou. Tohle bylo jeho třetí služební přidělení ve funkci planetárního pozorovatele.

Pokoušel se v rámci Předsunutých průzkumných sborů uplatnit i v jiných funkcích, žádná mu však nevyhovovala. PMO – Primární mimozemské operace – v sobě na jeho vkus skrývaly příliš mnoho nepříjemných překvapení. Byla to práce pro zoufalce a šílence. Operační základna byla zase příliš nudná a sešněrovaná.

Práce planetárního pozorovatele se mu naopak zamlouvala. Spočívala prostě v tom, že seděl na zadku na nějaké planetě, kterou právě objevili hoši od PMO a prozkoumali ji kamerami z bezpilotních letounů. Na takové planetě nemusel dělat nic jiného než stoicky přečkat veškeré nepohodlí a díky svým schopnostem zůstat naživu. Po jednom roce ho pak odvezla evakuační loď a převzala jeho hlášení. Na základě tohoto hlášení se následně přijímala nebo nepřijímala potřebná opatření.

Před každým dalším služebním přidělením Clayton poslušně sliboval manželce, že tentokrát už je to naposledy. Až se vrátí z tohohle postu, zůstane na Zemi a bude hospodařit na své malé farmě. Sliboval, že…

Jenže na konci každého odpočinkového volna Clayton znovu vycestoval za úkolem, pro který měl ty nejlepší předpoklady: růstat naživu díky své obratnosti a vytrvalosti.

Tentokrát se ovšem definitivně rozhodl. Byli s Něriševem na Carelle už osm měsíců a evakuační loď měla přiletět za další čtyři měsíce. Pokud to přežije, nechá toho jednou provždy.

„Jen si poslechni ten vítr,“ vyzval ho Něrišev.

Tlumený a nezřetelný vítr ševelil a proháněl se kolem ocelového trupu stanice jako zefýr, jako letní vánek.

Tak to alespoň znělo jejich uším uvnitř stanice, kde byli před větrem chráněni třípalcovou ocelovou vrstvou a zvukotěsnou izolací.

„Sílí,“ přikývl Clayton. Přešel k indikátoru rychlosti větru. Podle jeho číselníku ten zdánlivě mírný vánek dul stálou rychlostí dvaaosmdesáti mil za hodinu…

Na carellské poměry to byla lehká bríza.

„Zatraceně!“ zaklel Clayton. „Vůbec se mi tam ven nechce. Ani za nic.“

„Je na tobě řada,“ připomněl mu Něrišev.

„Já vím. Buď tak laskav a nech mě nejdřív si trochu postěžovat. Pojď, požádáme Smanika o předpověď.“

Prošli celou stanicí a jejich kroky zvonily o ocelovou podlahu; minuli přístěnky, v nichž se skladovaly potraviny, zásoby vzduchu, přístroje a rezervní vybavení. Na protějším konci stanice byly těžké kovové dveře vedoucí do vstupního přístřešku. Oba muži si nasadili dýchací masky a nastavili příjem kyslíku.

„Připraven?“ zeptal se Clayton.

„Připraven.“

Zachytili se držadel vedle dveří a zapřeli se nohama. Clayton stiskl tlačítko otevírání. Dveře zajely do stěny a dovnitř vtrhl poryv větru. Oba muži sklonili hlavu a vyrazili proti němu do vstupního přístřešku.

Přístřešek byl přístavbou ke stanici o velikosti nějakých třicet krát patnáct stop. Na rozdíl od zbytku stanice nebyl vzduchotěsně izolovaný. Jeho stěny byly zbudované z konstrukční oceli se zasazenými tlumícími přepážkami. Vítr touto strukturou pronikal, byl však řízeně zpomalován. Ciferník měřícího přístroje jim prozradil, že uvnitř přístřešku dosahuje rychlosti čtyřiatřiceti mil za hodinu.

Je to zatracená otrava, pomyslel si Clayton, že se musíme s carellskými domorodci domlouvat ve čtyřiatřicetimílové vichřici. Jinak to ale nešlo. Carellané, kteří vyrostli na planetě, kde rychlost větru nikdy neklesla pod sedmdesát mil za hodinu, „bezvětří“ uvnitř stanice nesnášeli. I když se obsah kyslíku snížil na normální carellskou úroveň, domorodci se nedokázali přizpůsobit. Ve stanici se jich zmocňovaly závratě a nervozita. Brzy se začínali dusit jako člověk ve vakuu.

Vítr o rychlosti čtyřiatřiceti mil za hodinu byl pro setkání lidí a Carellanů přijatelným kompromisem.

Clayton s Něriševem procházeli přístřeškem. V jednom jeho koutě leželo něco, co na pohled připomínalo chuchvalec vysušených chobotnic. Chuchvalec se zachvěl a obřadně jim zamával dvěma chapadly.

„Dobrý den,“ pozdravil je Smanik.

„Dobrý den,“ opětoval pozdrav Clayton. „Co říkáte na tohle počasí?“

„Vynikající,“ pochvaloval si Smanik.

Něrišev zatahal Claytona za rukáv. „Co to říkal?“ zeptal se a zamyšleně přikývl, když mu Clayton Smanikovo prohlášení přeložil. Něrišev neměl Claytonovo nadání pro cizí jazyky. I po osmi měsících byla pro něj řeč Carellanů nesrozumitelnou směsicí klapotu a pískotu.

Objevilo se několik dalších Carellanů, kteří se zapojili do hovoru. Se svými malými tělíčky uprostřed dlouhých pružných chapadel vypadali všichni jako pavouci nebo chobotnice. Na Carelle to byl optimální tvar těla pro přežití a Clayton jim často záviděl. On sám byl nucen absolutně se spoléhat na úkryt ve stanici, zatímco Carellané žili přímo ve svém přirozeném prostředí.

Často vídal některého z domorodců, jak se pohybuje proti větru síly tornáda, sedmi či osmi údy zabořenými do země se přitahuje a zbylými chapadly hledá další záchytné body. Viděl je, jak se kutálejí ve větru jako trsy pouštního plevele s chapadly stočenými kolem sebe tak, že se podobali proutěnému košíku. Vzpomněl si na pohodu a odvahu, s níž navigují své pozemní lodě a vesele se nechávají unášet větrem…

No co, pomyslel si, na Zemi by zase oni vypadali zatraceně hloupě.

„Jak se bude počasí vyvíjet dál?“ zeptal se Smanika.

Carellan se nad jeho otázkou na chvíli zamyslel, zavětřil a zamnul dvěma chapadly.

„Možná ještě trošku zesílí,“ oznámil konečně. „Nebude to ale nic vážného.“

Clayton by byl rád věděl, co to znamená. Nic vážného pro Carellana mohlo pro pozemšťana znamenat přírodní pohromu. Znělo to ale poměrně slibně.

Opustili s Něriševem vstupní přístřešek a zavřeli za sebou dveře.

„Poslyš,“ ozval se Něrišev, „jestli chceš ještě chvíli počkat…“

„Ať už to mám raději za sebou,“ zavrtěl hlavou Clayton.

Tady uvnitř, osvětlený jedinou slabou stropní žárovkou, se skrýval hladký a lesklý trup Bestie. To byla přezdívka, kterou dali vozidlu, speciálně zkonstruovanému pro přepravu na Carelle.

Bestie byla obrněná jako tank a měla aerodynamický tvar kulové výseče. Byla vybavena pozorovacími průzory z nerozbitného skla dostatečně silného, aby se pevností vyrovnalo jejím ocelovým pancířům. Těžiště měla posazené nízko; většina z dvanácti tun její váhy byla umístěna těsně nad zemí. Bestie byla vzduchotěsná. Její těžký naftový motor byl stejně jako všechny nezbytné otvory chráněn speciálními prachotěsnými kryty. Stála na šesti tlustých pneumatikách a ve své masivní nehybnosti připomínala nějakou prehistorickou obludu. Clayton nastoupil, nasadil si bezpečnostní helmu a brýle a připoutal se k polstrovanému sedadlu. Vytočil motor do obrátek, chvíli mu kriticky naslouchal a pak přikývl.

„Oukej,“ oznámil, „Bestie je připravená. Běž nahoru a otevři vrata garáže.“

„Hodně štěstí,“ popřál mu Něrišev a zmizel.

Clayton překontroloval přístrojovou desku a ujistil se, že všechno speciální příslušenství Bestie správně funguje. Za okamžik se z rádia ozval Něriševův hlas.

„Otevírám vrata.“

„Jasně.“

Těžká vrata se rozevřela a Clayton vyjel s Bestií ven.

Stanice byla vybudována na širé a pusté planině. Hory by jí sice byly poskytly určitou ochranu před větrem, jenže pohoří na Carelle byla v neustálém neklidném stavu vrásnění a následného rozpadu. Na planině ovšem hrozila zase jiná nebezpečí. Na ochranu proti nejhoršímu z nich byl kolem stanice vztyčen pás tlustých ocelových sloupů. Hustě naseté sloupy trčely směrem ven jako někdejší protitankové zátarasy a sloužily témuž účelu.

Clayton s Bestií projížděl jedním z úzkých a klikatých koridorů, které vedly sloupovým polem. Vynořil se na planinu, našel potrubní vedení a rozjel se podél něj. Na malé obrazovce nad jeho hlavou se rozzářila bílá čára. Ta mu měla ukázat jakékoli přerušení nebo zablokování potrubí.

Rozprostírala se před ním širá, skalnatá a monotónní poušť. Tu a tam se na dohled objevilo nízké křoví. Vítr mu vál přímo do zad, takže řev naftového motoru přehlušoval jeho svist.

Pohlédl na ukazatel rychlosti větru. Carellský vítr dul rychlostí dvaadevadesáti mil za hodinu.

Ujížděl pravidelným tempem a nehlasně si pobrukoval jakousi melodii. Čas od času zaslechl hlasitý náraz. Oblázky hnané rychlostí hurikánu dopadaly na Bestii jako dělostřelecké granáty a neškodně se tříštily o její tlusté pancíře.

„Všechno v pořádku?“ zajímal se rádiem Něrišev.

„Naprosto,“ potvrdil Clayton.

V dáli spatřil carellskou pozemní loď. Pokud mohl soudit, byla asi tak čtyřicet stop dlouhá a úzká v dříku; rychle klouzala po hrubých dřevěných válečcích. Lodní plachty byly vyrobené z jedné z mála listnatých křovin, které na planetě rostly.

Když ho Carellané míjeli, zamávali mu chapadly na pozdrav. Měli zřejmě namířeno ke stanici.

Clayton svou pozornost obrátil zpět k potrubnímu vedení. Teď už vítr začínal slyšet i přes řev dieselmotoru. Indikátor ukazoval, že rychlost větru se zvýšila na sedmadevadesát mil za hodinu.

Zamyšleně hleděl ven pískem zaneseným průzorem tvaru střílny. Daleko vpředu se tyčily rozeklané útesy, v prachem prosyceném vzduchu jen matně rozeznatelné. Do trupu narazily další oblázky a rachot jejich dopadu se dutě rozezněl celým vozidlem. Zahlédl ještě jednu carellskou pozemní loď a pak tři další. Urputně se prodíraly proti větru.

Claytona napadlo, že směrem ke stanici se stahuje až příliš mnoho Carellanů. Spojil se rádiem s Něriševem.

„Jak to jde?“ vyptával se Něrišev.

„Už jsem skoro u pramene a žádné poškození jsem zatím neobjevil,“ oznámil Clayton. „Vypadá to, že tvým směrem míří spousta Carellanů.“

„Já vím. V závětří za přístřeškem už je přivázaných šest lodí a přijíždějí další.“

„Zatím jsme s domorodci nikdy žádné problémy neměli,“ meditoval zamyšleně Clayton. „Co si o tom myslíš?“

„Přivezli si s sebou jídlo. Možná to bude nějaká slavnost.“

„Možná. Dávej na sebe pozor.“

„Nedělej si starosti. Ty buď opatrný a pospěš si…“

„Našel jsem prasklinu! Ozvu se ti později.“

Prasklina byla na obrazovce znázorněna v podobě jasně bílé skvrny. Clayton vyhlédl průzorem a spatřil místo, kde se přes potrubí převalil balvan, rozdrtil je a kutálel se dál.

Zastavil s vozem na závětrné straně potrubí. Rychlost větru dosáhla sto třinácti mil za hodinu. Vylezl z vozu a vynesl z něj několik nových trubek, pár záplat, acetylénovou lampu a tašku s nástroji. Všechno měl k sobě přivázané a sám byl k Bestii upoután silným nylonovým lanem.

Venku ho vítr úplně ohlušil. Burácel a řval jako mořský příboj narážející na skály. Zvýšil přívod kyslíku do masky a dal se do práce.

O dvě hodiny později byl s opravou, která by normálně zabrala patnáct minut, hotov. Oblečení měl rozervané na cáry a přívod kyslíku kompletně ucpaný prachem.

Vlezl zpátky do Bestie, vzduchotěsně zavřel dveře, ulehl na podlahu a odpočíval. Vozidlo se začínalo v poryvech větru otřásat. Clayton si toho nevšímal.

„Haló? Haló?“ ozval se z rádia Něriševův hlas.

Clayton se unaveně vyškrábal do sedadla řidiče a ohlásil se mu.

„Pospěš si zpátky, Claytone! Na odpočinek není čas! Vítr nabral rychlost sto třicet osm mil! Myslím, že se blíží bouře!“

Bouře na Carelle – to bylo něco, na co Clayton nechtěl ani pomyslet. Za dosavadních osm měsíců zažili jen jednu. Vichr při ní přesáhl rychlost sto šedesáti mil za hodinu.

Otočil vůz a vydal se na zpáteční cestu, takže jel přímo proti větru. Zjistil, že i na plný plyn postupuje jen velice pomalu. Těžký dieselmotor nedokázal proti tlaku stoosmatřicetimílové vichřice vyvinout větší rychlost než tři míle za hodinu.

Díval se před sebe okenním průzorem. Vítr, symbolizovaný dlouhými šmouhami prachu a písku, jako by směřoval přímo na něj, hnán z nekonečně široké oblohy a jako trychtýřem směrován do drobounkého bodu jeho okna. Mířily na něj vzduchem poletující kameny, které narůstaly až do neuvěřitelné velikosti a tříštily se o průzor. Při dopadu každého z nich se mimovolně přikrčil.

Silný motor začal namáhavě výt a vynechávat.

„No tak, malá,“ vydechl Clayton, „teď nesmíš chcípnout. Teď ne. Dovez taťku domů a pak chcípni. Prosím!“

Odhadoval, že je přibližně deset mil od stanice, ležící přímo proti větru.

Zaslechl rachot, připomínající lavinu řítící se po horském úbočí. Přicházel od balvanu velikosti domu. Byl příliš velký na to, aby ho vítr zdvihl do vzduchu, takže se proti němu valil z návětrné strany a vyrýval přitom do skalnaté půdy hlubokou brázdu.

Clayton strhl volant na stranu. Motor zaskučel a vůz se nekonečně pomalu začal stáčet balvanu z cesty. Clayton se roztřeseně díval, jak se k němu blíží. Jednou rukou tloukl do přístrojové desky.

„Tak jeď, malá, jeď!“

S dutým rachotem se balvan převalil kolem něj rychlostí dobrých třiceti mil za hodinu.

„To bylo o fous,“ pronesl sám k sobě Clayton. Pokusil se otočit Bestii zpět proti větru, směrem ke stanici. Bestie odmítala poslušnost.

Motor se pachtil a sténal, jak se snažil obrátit velké vozidlo proti větru. A vítr je jako pevná šedá zeď odstrkoval zpět.

Indikátor rychlosti větru ukazoval sto padesát devět mil za hodinu.

„Jak to jde?“ vyptával se rádiem Něrišev.

„Báječně! Dej mi pokoj, mám práci.“

Clayton zatáhl brzdy, odpoutal se a rozběhl se dozadu k motoru. Seřídil předstih a sycení směsi a pospíšil si zpět k přístrojové desce.

„Hej, Něriševe! Ten motor co nevidět zkolabuje!“

Trvalo plnou vteřinu, než Něrišev odpověděl. Pak se velice klidným tónem zeptal: „Co s ním je?“

„Písek!“vysvětloval Clayton. „Částečky písku hnané rychlostí sto padesáti devíti mil za hodinu – písek je v ložiscích, ve vstřikovacích čerpadlech, všude. Dojedu tak daleko, jak to půjde.“

„A potom?“

„Potom se pokusím zpátky doplachtit,“ odpověděl Clayton. „Jen doufám, že to stožár vydrží.“

Obrátil svou pozornost k řízení. Při takových rychlostech větru bylo třeba s vozem zacházet jako s lodí na moři. Clayton nabral rychlost s větrem kolmo do boku, pak se otočil a vyrazil proti němu.

Bestii se to tentokrát podařilo a překřižovala opačným směrem.

Clayton dospěl k závěru, že to je to nejlepší, co může dělat: Proti větru bude muset postupovat pouze křižováním. Pomalu se snažil otočit přímo do větru, ale motor ho ani na plný plyn nedokázal dostat do úhlu menšího než čtyřiceti stupňů.

Celou hodinu se Bestie prodírala kupředu, křižovala větrem sem a tam a ujela tři míle, aby postoupila o dvě směrem k cíli. Motor jakýmsi zázrakem stále běžel. Clayton blahořečil výrobci a úpěnlivě motor prosil, aby ještě chvilku vydržel.

Skrz oslepující závoj písku spatřil další carellskou pozemní loď. Měla skasané plachty a byla nebezpečně nakloněná na stranu, usilovně si však razila cestu proti větru a brzy ho předjela.

Domorodci mají štěstí, pomyslel si Clayton – stopětašedesátimílová vichřice je pro ně ideálním větříkem pro plachtění!

Na dohled se před ním objevila šedá polokoule stanice.

„Dokážu to!“ zahulákal Clayton. „Něriševe, kamaráde, přichystej rum! Taťka se dnes večer zhuláká!“

Motor si přesně tenhle okamžik vybral k tomu, aby definitivně vysadil.

Clayton vztekle zaklel a šlápl na brzdy. Zatracená smůla! Kdyby měl vítr v zádech, mohl by tam doklouzat! Jenže vítr samozřejmě musel foukat proti němu.

„Co teď?“ zajímal se Něrišev.

„Zůstanu sedět na zadku,“ prohlásil Clayton. „A až se vítr utiší na obyčejný hurikán, dojdu domů pěšky.“

Dvanáct tun hmoty Bestie se v poryvech větru otřásalo a rachotilo.

„Poslyš,“ pokračoval Clayton, „až tenhle turnus skončí, tak s touhle prací praštím.“

„Fakt? To myslíš vážně?“

„Naprosto. Mám v Marylandu farmu, ze které je výhled na Chesapeake Bay. Víš, co budu dělat?“

„Co?“

„Budu pěstovat ústřice. Abys věděl, ústřice… počkej moment!“

Stanice jako by pomalu klouzala proti větru a vzdalovala se mu. Clayton si promnul oči a napadlo ho, jestli už nepřišel o rozum. Pak si uvědomil, že navzdory brzdám a navzdory svému aerodynamickému tvaru se vůz pomalu posunuje po směru větru, pryč od stanice.

Vztekle stiskl tlačítko na přístrojové desce a vystřelil pravou i levou kotvu. Slyšel hlasitý náraz, když kotvy dopadly na zem, slyšel vrzání a svištění ocelových lan. Vypustil sto sedmdesát stop ocelového kabelu a pak aktivoval navijákové brzdy. Vůz se opět zastavil.

„Spustil jsem kotvy,“ oznámil Clayton.

„A drží?“

„Prozatím.“ Clayton si zapálil cigaretu a pohodlně se opřel do polstrovaného křesla. Všechny svaly v těle ho bolely únavou. V očních víčkách mu cukalo, jak pozoroval sbíhající se linie větru. Zavřel oči a snažil se odpočívat.

Hluk větru pronikal ocelovými pancíři vozu. Vítr ječel a sténal, škubal vozem a pokoušel se na jeho hladkém povrchu nalézt oporu. Když dosáhl rychlosti sto šedesáti devíti mil za hodinu, prorazil protiprachové přepážky ventilátoru. Kdybych neměl vzduchotěsné brýle, pomyslel si Clayton, byl bych už slepý. Kdybych nedýchal vzduch z nádrže, udusil bych se. V kabině Bestie vířily husté a zelektrizované kotouče prachu.

O trup se rozbíjely oblázky, vrhané proti němu rychlostí vystřelené kulky. Jejich nárazy stále sílily. Přemýšlel o tom, o kolik větší sílu budou ještě muset nabrat, než začnou pancíř vozu prorážet.

V okamžicích, jako byl tento, byl Clayton jen s obtížemi schopen hodnotit situaci zdravým rozumem. Až příliš bolestně si byl vědom zranitelnosti lidského těla, děsil ho potenciál krutosti, jakého byl vesmír schopen. Co tady vlastně pohledává? Člověk patří do klidného, nehybného vzduchu Země. Jestli se ještě někdy vrátí…

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Něrišev.

„Mám se jako na zámku,“ odsekl unaveně Clayton. „Jak to vypadá na stanici?“

„Nic moc. Celá konstrukce se začíná rozechvívat rezonančními vibracemi. Pokud bude ještě dlouho foukat dost silný vítr, mohlo by to rozbít základy.“

„A to tady chtějí vybudovat čerpací stanici!“ ušklíbl se Clayton.

„Hm, víš přece, v čem je problém. Tohle je jediná solidní planeta mezi Angarsou III a Pásem jižního hřbetu. Jinak jsou tu jen plynoví obři.“

„Udělají líp, když tu stanici vybudují v kosmu.“

„Náklady…“

„Zatraceně, člověče, přišlo by laciněji stvořit novou planetu než snažit se na téhle provozovat čerpací stanici!“ Clayton vyplivl chuchvalec prachu. „Nechci nic jiného než být na té evakuační lodi. Kolik je teď u stanice domorodců?“

„Asi tak patnáct, jsou v přístřešku.“

„Nějaké známky násilí?“

„Ne, ale počínají si divně.“

„Jak divně?“

„Nevím,“ zamumlal Něrišev, „prostě se mi to nějak nelíbí.“

„Tak do toho přístřešku nechoď, rozumíš? Stejně neumíš mluvit jejich jazykem, a já bych tě rád našel v jednom kuse, až se vrátím.“ Zaváhal. „Jestli se vrátím.“

„Budeš v pořádku,“ ujišťoval ho Něrišev.

„No jasně. Budu… ach bože!“

„Co je? Co se děje?“

„Řítí se na mě balvan! Ozvu se ti později!“

Clayton obrátil pozornost k balvanu, rychle narůstající černé tečce vzdálené kus proti větru. Mířil přímo na jeho ukotvený a znehybněný vůz. Pohlédl na indikátor rychlosti větru. Nemožné – sto sedmdesát čtyři míle za hodinu! Jenže, připomněl si, větry ve stratosférických proudech na Zemi vanou rychlostí dvou set mil za hodinu.

Balvan velký jako dům a neustále se zvětšující při svém postupu se valil rovnou na něj.

„Otoč se! Zahni!“ hulákal na něj Clayton a bušil pěstí do přístrojové desky.

Balvan, hnaný větrem vpřed, se k němu kutálel jako podle pravítka.

Clayton se zoufalým výkřikem stiskl tlačítko a uvolnil obě kotvy na koncích kabelů. Neměl čas stáhnout je zpět, i kdyby snad naviják dokázal vyvinout potřebný tah. Balvan se přesto dál zvětšoval.

Clayton uvolnil brzdy.

Bestie, hnaná větrem o rychlosti sto sedmdesáti osmi mil za hodinu, se rozjela. Během několika vteřin už ujížděl rychlostí osmatřiceti mil za hodinu a sledoval ve zpětném zrcátku, jak ho balvan dohání.

Když se dovalil až těsně k němu, strhl Clayton volant prudce doleva. Vůz se povážlivě naklonil na stranu, zakolísal, udělal na tvrdé půdě smyk a málem se otočil na střechu. Clayton zápasil s volantem a snažil se vrátit Bestii rovnováhu. Jsem nejspíš první člověk na světě, kterému se podaří převrátit dvanáctitunový náklaďák, napadlo ho.

Balvan, který mu připadal velký jako celý domovní blok, proletěl kolem něj. Těžký vůz na okamžik balancoval na hrané a pak dopadl na všech šest kol.

„Claytone! Co se stalo? Jsi v pořádku?“

„Mám se skvěle,“ zachroptěl Clayton. „Musel jsem ale uvolnit kotevní kabely. Unáší mě vítr.“

„Dokážeš se otočit?“

„Když jsem to zkoušel, málem jsem se převrátil.“

„Jak daleko můžeš jet?“

Clayton pohlédl před sebe. V dálce rozeznával hrozivé černé útesy, které lemovaly planinu.

„Mám před sebou asi tak patnáct mil, než narazím na útesy. Při té rychlosti, kterou jedu, to nebude trvat dlouho.“ Sešlápl brzdy. Pneumatiky zaječely a z brzdového obložení vyrazil oblak hustého kouře. Vítr dující rychlostí sto osmdesáti tří mil za hodinu to však vůbec nezaregistroval. Rychlost jeho jízdy stoupla na čtyřiačtyřicet mil za hodinu.

„Zkus z toho vyplachtit,“ radil mu Něrišev.

„To nevydrží.“

„Jen to zkus, člověče! Co ti zbývá jiného? Vítr už tady dosáhl stopětaosmdesáti. Celá stanice se třese! Balvany rozbíjejí všechnu naši obvodovou ochranu. Obávám se, že některé z nich proletí dovnitř a rozplácnou…“

„Nech toho,“ zarazil ho Clayton. „Mám svých problémů dost.“

„Nevím, jestli to stanice vydrží! Poslouchej mě, Claytone. Pokus se…“

Rádio k jeho zděšení náhle zmlklo.

Clayton do něj několikrát udeřil pěstí, ale pak to vzdal. Rychlost jeho pohybu dosáhla devětačtyřiceti mil za hodinu. Útesy už se tyčily nedaleko před ním.

„No tak dobře,“ povzdechl si Clayton, „jdeme na to.“ Uvolnil svou poslední kotvu, vlastně jen malou kotvičku pro případ nouze. Když se odvinulo celých dvě stě padesát stop jejího ocelového lana, zpomalila ho na třicet mil za hodinu. Rozrývala a rozhrnovala zem jako pluh s tryskovým pohonem.

Hned nato Clayton aktivoval mechanismus plachty. Ten byl pozemskými techniky sestrojen prakticky podle stejné teorie, podle níž jsou malé oceánské motorové čluny vybaveny stožárkem a pomocnou plachtou. Plachty jsou pojistkou pro případ, že vysadí motor. Na Carelle nemohl člověk počítat s tím, že se od nepojízdného vozidla vrátí domů pěšky. Musel prostě vozidlo zpojízdnit.

Stožár, krátký masivní ocelový pilíř, se vysunul utěsněným otvorem ve střeše. Magnetické stěhy a úpony, které ho přidržovaly, zapadly na místo. Na stožáru se třepetala plachta, vyrobená z řetězově spojených kovových kroužků. Jako hlavní otěž sloužil Claytonovi kabel ze tří pramenů pružné oceli, navíjený na vrátek.

Plachta byla velká pouhých několik čtverečních stop. Dokázala pohánět dvanáctitunové monstrum se zablokovanými brzdami a s kotvou na dvou stech padesáti stopách lana…

Snadno – vítr už dul rychlostí sto osmdesáti pěti mil za hodinu.

Clayton navinul kus hlavní otěže a otočil se o pětačtyřicet stupňů proti větru. Jenže kurz v tomhle úhlu nestačil. Přitáhl plachtu o další kousek blíž a natočil se proti větru ještě dál.

Když se mu superhurikán zapřel kolmo do boku, obrovité vozidlo se zakymácelo a celá jeho jedna strana se zdvihla do vzduchu. Clayton spěšně uvolnil několik stop lana. Plachta z kovových článků pod náporem větru sténala a řinčela.

Claytonovi, který se teď nechal pohánět jen předním okrajem plachty, se podařilo udržet vůz na kolech a nabrat kurz proti větru.

Ve zpětném zrcátku za sebou viděl černé rozeklané útesy. Ty byly jeho závětrným břehem, na němž mu hrozilo ztroskotání. Plachta ho však z téhle pasti vysvobozovala. Stopu za stopou se z ní dostával ven.

„To je ono, malá!“ hulákal na pachtící se Bestii.

Jeho vítězoslavná nálada se však vmžiku vypařila, protože zaslechl ohlušující ránu a něco mu proletělo kolem hlavy. Oblázky letící rychlostí sto osmdesáti sedmi mil za hodinu prorážely ochranný pancíř. Ocitl se v carellské obdobě kulometné palby. Proraženými otvory se s jekotem dral dovnitř vítr a snažil se srazit ho ze sedadla.

Zoufale se přidržoval volantu. Slyšel naříkání plachty. Byla vyrobená z těch nejpevnějších existujících pružných slitin, bylo však jasné, že dlouho nevydrží. Krátký tlustý stožár, přidržovaný šesti silnými lany, sebou škubal jako rybářský prut.

Brzdové obložení už bylo téměř sedřené a rychlost jeho jízdy stoupla na sedmapadesát mil za hodinu.

Únavou nebyl schopen přemýšlet. Řídil s rukama zaklesnutýma za volant a přimhouřené oči upíral do bouře před sebou.

Plachta se s hlasitým zaječením rozervala. Její cáry ještě okamžik povlávaly a pak strhly stožár. Poryvy vichru se blížily sto devadesáti mílím za hodinu.

Vichřice ho teď hnala zpět směrem k útesům. Když rychlost větru dosáhla sto devadesáti dvou mil, vznesla se celá Bestie do vzduchu, popolétla o tucet yardů a zřítila se zpět na kola. Jedna z předních pneumatik při nárazu praskla, následována dvěma zadními. Clayton si zakryl hlavu rukama a čekal na konec.

Bestie se náhle zarazila na místě. Claytona to hodilo dopředu; bezpečnostní pás ho na okamžik přidržel a pak praskl. Narazil do přístrojové desky a celý omámený a zkrvavený se zhroutil na podlahu.

Napůl v bezvědomí zůstal ležet a snažil se představit si, co to má znamenat. Pomalu se vytáhl zpátky do sedadla a matně si přitom uvědomoval, že nemá nic zlomeného. Břicho měl jednu velkou modřinu a krvácel z úst.

Když pohlédl do zpětného zrcátka, konečně spatřil, co se stalo. Nouzová kotva, tažená na dvou stech padesáti stopách ocelového lana, se zaklesla za mohutný skalní výčnělek. Zachycená kotva ho zastavila necelé půl míle od útesů. Byl zachráněn…

Alespoň prozatím.

Vítr se ovšem ještě nevzdával. Stotřiadevadesátimílová vichřice burácela, zdvihala celý vůz do vzduchu, smýkala s ním o zem, znovu ho zdvihala a znovu s ním tloukla. Ocelové lano drnčelo jako struna kytary. Clayton obemkl ruce i nohy kolem sedadla. Věděl, že to nemůže vydržet dlouho. A pokud se pustí, zběsile poskakující Bestie ho rozmázne po stěnách jako zubní pastu…

Jestli ovšem ještě dřív nepraskne lano a nevystřelí ho proti útesům.

Zoufale se držel. Na vrcholu jednoho poskoku zahlédl koutkem oka ukazatel rychlosti větru. Při pohledu na něj se mu udělalo špatně. Je hotový, vyřízený, mrtvý. Nikdo od něj přece nemůže čekat, že se udrží proti síle stosedmaosmdesátimílové vichřice. To je příliš.

Cože – sto osmdesát sedm mil za hodinu? To znamenalo, že se vítr utišuje!

Zpočátku tomu ani nechtěl věřit. Ručička číselníku však pomalu a plynule klesala. Při sto šedesáti mílích za hodinu přestal vůz poskakovat a pasivně ležel na konci kotevního lana. Při sto padesáti třech mílích vítr změnil směr – jasná známka toho, že je téměř po bouři.

Když rychlost klesla na sto čtyřicet dvě míle za hodinu, dopřál si Clayton ten luxus, že ztratil vědomí.

Později téhož dne se pro něj vypravili carellští domorodci. Obratně se dvěma velkými pozemními loděmi doplachtili k Bestii, připevnili k ní své dlouhé rostlinné provazy – které byly ve skutečnosti pevnější než ocel – a odtáhli vrak vozu zpět ke stanici.

Zanesli ho do vstupního přístřešku a z něj ho Něrišev odvlekl do bezvětří stanice.

„Až na pár vyražených zubů nemáš nic zlomeného,“ sdělil mu. „Není na tobě ale ani kousek kůže bez modřin.“

„Přežili jsme to,“ konstatoval Clayton.

„Jen tak tak. Naše obranná linie proti balvanům je kompletně stržená. Stanice dostala dva přímé zásahy balvanem a sotva to vydržela. Překontroloval jsem základy; jsou vážně narušené. Ještě jedna takováhle vichřice…“

„…a nějak se s ní taky vyrovnáme. My hoši ze Země přežijeme všechno! Byla to nejhorší bouře za osm měsíců. Ještě čtyři další měsíce a bude tady evakuační loď! Hlavu vzhůru, Něriševe. Pojď se mnou.“

„Kam jdeme?“

„Chci si pohovořit s tím pitomcem Smanikem!“

Když vyšli do přístřešku, našli ho plný Carellanů. Venku na závětrné straně stanice bylo přivázáno několik tuctů pozemních lodí.

„Smaniku!“ zavolal Clayton. „Co se to tady děje?“

„To je letní slavnost,“ oznámil Smanik. „Náš každoroční velký svátek.“

„Aha. A co ta vichřice? Cos jí říkal?“

„Označil bych ji za mírnou bouři,“ prohlásil Smanik. „Nijak nebezpečnou, ale trochu nepříjemnou pro plachtění.“

„Nepříjemnou! Doufám, že tvoje předpovědi budou propříště trochu přesnější.“

„Počasí nelze vždycky přesně předvídat,“ omlouval se Smanik. „Je mi líto, že jsem se zrovna ve své poslední předpovědi zmýlil.“

„Poslední? Jak to? Co to má znamenat?“

„Tihle lidé,“ vysvětloval Smanik, „jsou celý můj kmen, Seremai. Oslavili jsme svátek léta. Teď léto skončilo a my musíme odejít.“

„Kam?“

„Do jeskyní daleko na západě. Jsou dva týdny cesty lodí odtud. Uchýlíme se do jeskyní a tři měsíce v nich budeme žít. Najdeme tam bezpečí.“

Claytonovi se náhle sevřel žaludek. „Bezpečí před čím, Smaniku?“

„Už jsem ti to říkal. Léto skončilo. Musíme si najít útočiště před větrem – před zuřivými zimními bouřemi.“

„Co je?“ zajímal se Něrišev.

„Počkej okamžik.“ Clayton horečně přemýšlel o superhurikánu, jímž právě prošel a který Smanik označil za mírný a neškodný větřík. Přemýšlel o tom, že jsou tu uvězněni, o zničené Bestii, o narušených základech stanice, o rozbité protibalvanové bariéře, o evakuační lodi, která přiletí za čtyři měsíce. „Mohli bychom jet s vámi ve vašich pozemních lodích, Smaniku, a také se schovat v jeskyních… být tam chráněni…“

„Samozřejmě,“ nabídl pohostinně Smanik.

„Ne, to nejde,“ odpověděl Clayton sám sobě a pocítil ještě větší beznaděj než za bouře. „Potřebovali bychom další kyslík, vlastní potraviny, zdroj vody…

„Tak co je?“ opakoval netrpělivě Něrišev. „Co ti kruci řekl, že se takhle tváříš?“

„Tvrdí, že doopravdy silný vítr teprve přijde,“ odpověděl Clayton.

Oba muži na sebe pohlédli.

Venku se zvedal vítr.

ROBERT ABERNATHY – Nerovný boj

Opatrně vyšel ze sklepní místnosti a zamkl za sebou dveře. Najednou ho napjaté nervy vymrštily k útěku a rozběhl se vzhůru po schodech vedoucích ze světlíku. Klopýtl o vydrolený schod, zavrávoral, stěží se zachytil, stál těžce oddychuje a snažil se přemoci hrůzu. Jen klid. Času dost.

S rozvahou se vrátil ke dveřím a znovu se přesvědčil, že jsou dobře zamčeny. Vsunul klíč do kapsy, pak jej s úšklebkem zase vytáhl a mrštil jej místo toho proti mřížím kanálu. Klíč se od mříže odrazil a zůstal lesknoucí se ležet na betonové podlaze.

Horečnatě, jako když chce někdo zašlápnout štíra, odkopl klíč znovu k mřížce. Klíč se nejdřív zachytil, ale pak s cinkotem propadl a zmizel.

Teď už se zase ovládal. Vystoupil po schodech, aniž se ohlédl, a zastavil se v prázdné uličce. Nikdo ho nepozoroval; v úzké uličce pod slepými zraky vysokých zabílených oken nebylo nic než obvyklé odpadky. Mezi špinavými papíry tu ležel převrhnutý koš na smetí. O cihlovou zeď naproti byla opřena pintová láhev od whisky. Se zbytečnou pečlivostí ji tam postavil ten, kdo ji vyprázdnil.

Díval se na to všechno, na celou tu ohyzdnost, která mu již tak dlouho pronikala do duše a málem jej zničila, s novou ironickou povýšeností, jako na věci pomíjející, bezvýznamné.

Pozdní bezoblačné odpoledne leželo nad městem jako přikrývka. Nad nízkými začouzenými domy v popředí se vznášely vysoké budovy s blýskajícími se okny. A nad tím vším pluly líně v dusném tichu šmouhy kouře. Ulicemi proudil ruch a šířil kolem sebe výpary benzinu a pach rozehřátého asfaltu. Ulička páchla, město páchlo, ba i proudící řeka páchla.

Zvrátil hlavu, přimhouřil oči proti odrážejícím se slunečním paprskům a sál do sebe jeho ovzduší, prosycené vzpomínkami.

Pach mnoha parných let… Vstávej, cítím plyn. Ne, to je vítr z druhé strany řeky. Od těch rafinerií. Dítě se dusí. Copak se proti tomu nedá nic dělat?

Neustálý kašel a rachot. Hlas města… Zatracená nákladní auta. Celou noc to tady jezdí a člověk nemůže spát. Kdybych mohl jen na chvíli usnout… Chraptivé hlasy, posměšky, rány, brutalita života uvězněného v džungli z ocele a cementu… Udeř ho, vyžeň ho odtud. Udeř ho ještě jednou. Špinavý negr, dago…

Chodník člověku spaluje nohy podrážkami prošlapanými po všech těch mílích, které ušel po dlažbě… Jdete pozdě, místa už nejsou. Odejděte. Ne, říkám vám přece, že ne. Ne, ne.

A nenávist stále roste.

Plivl na zeď. Polohlasně promluvil: „Samo sis o to říkalo. Až se to stane – pak budeš možná vědět, že jsem to byl já, že jsem ti to udělal já!“

V tom okamžiku si představoval, že jej město slyší, že před ním zděšeně couvá, že se zachvívají hrůzou míle jeho ocelových a měděných nervů, od nebetyčných věží až po útroby zavrtané hluboko do živé skály, od domů boháčů na pahorcích až po špinavé brlohy a slizké břehy.

Času dost. Ještě plné tři hodiny. Až nastane onen okamžik, bude tomu přihlížet daleko odtud. Na mysl mu přišel úryvek z Písma: „A budou pozorovat kouř ohně z dáli a kouř ohně bude stoupat na věky věků.“

Jako slepý se vynořil z ústí uličky a těsně míjel chodce na chodníku. Krok za krokem šel a každým krokem se vzdaloval od sklepní místnosti, od zavřených, zamčených dveří.

Krok za krokem – jako tolikrát předtím šel znavený, zoufalý a plný nenávisti těmito ulicemi. Ale teď se mu při každém kroku zdálo, že se město pod ním houpá, vysoké věže ustupují a propadají se a město se bojí.

Slepí chodci, ty kráčející mrtvoly, nepozorovali nic. Neviděli, že on, který býval nepatrný a opovrhovaný, vyrostl nad všechny věže, že se z něho stal mstící se obr…

Brzdy zaskřípěly. Zděšeně klopýtal zpět. Byl by na to přísahal, že svítila zelená, když před chvílí vykročil z chodníku.

Motory zlostně frkaly, velká kola se hnala kolem po hrbolaté dlažbě. Ulice byla najednou široká a nebezpečná. Couval zpět, upíraje zrak na temně rudé výstražné světlo. Opřel se o výklad nárožního obchodu a hledal po kapsách cigaretu, aby si uklidnil třesoucí se prsty.

Mohlo ho to zabít. Ne, teď ne, říkal si, nezahynu přece při nějaké proklaté nehodě! A mohlo by to dopadnout ještě hůř. Dělalo se mu zle při představě, že jej odvážejí do nemocnice raněného, bezmocného, ale stále při vědomí, a on si při tom s hrůzou uvědomuje, že tam kdesi vzadu, ne dost daleko odtud, za zamčenými dveřmi se podle nezměnitelného řádu mění jeden prvek v druhý a čas se naplňuje.

Nervózně se pokoušel zapálit si cigaretu, ale zapalovač vytrvale odpíral poslušnost. Zaklel, a pak strnul. Zaslechl skřípavé brnknutí kusu přetrženého drátu. Nemohl hned rozeznat, odkud to zní, a už tak dost napjaté nervy se mu ještě víc napínaly.

Úzkostlivě se ohlédl doprava, doleva, kolem dokola. A pak na okamžik utichl pouliční ruch a přímo nad hlavou mu to nepříjemně, mučivě zavrzalo. Zašilhal vzhůru, odhodil zapalovač a nezapálenou cigaretu a odskočil. Srdce mu v hrudi bušilo jako zvon.

Právě nad místem, kde před okamžikem stál, se utrhl tlustý drát těžké reklamní tabule, jejíž celá tíha teď spočívala jen na rohové železné podpěře. Tabule povážlivě visela nad chodníkem, železo se prohýbalo a hrozilo povolit.

Upíral na ni zrak a ani nepozoroval, jak se mu řine pot po obličeji. Tabule se houpala, ale nespadla. Měl však nesmyslnou, děsivou představu, že by určitě spadla, kdyby se vrátil na místo, kde před chvílí stál.

To byl ovšem nesmysl. Pokoušel se tomu nesmyslu zasmát, ale měl příliš stažené hrdlo. Opatrně udělal krok zpět, ale hned se zase otočil a rychle se vzdaloval od nároží. Šel po vnějším okraji chodníku a díval se často vzhůru.

Přešel kolem poloviny domovního bloku – a tu ho prudce zamrazilo, když zjistil, že se vrací cestou, kterou přišel, zpět k uzamčené místnosti.

Zarazil se. Ale nemůže se přece vrátit k nároží, kde chtěl přejít ulici! Stál tu nerozhodně a snažil se znovu potlačit strach, který se ho zmocňoval.

Přímo přes ulici byl vchod do podzemní dráhy. Kdyby nebyl jako očarován, byl by jej musel zpozorovat už prve, když jej míjel.

Nu ovšem – podzemní dráha: za patnáct minut bude v bezpečí. Podíval se napravo, nalevo, nahoru – s nově nabytou opatrností, která se pro něj stala takřka zvykem, a rozběhl se přes ulici. V půli cesty se zarazil tak prudce, že by byl málem upadl. Uskočil celý roztřesený; dostal se k samému okraji zející nechráněné díry.

Ještě se celý chvěl, když stál u vchodu k podzemní dráze. Nepřipadal mu teď najednou jako staré známé místo, nýbrž jako maskovaná propast vedoucí do pekelného podsvětí. Tam zdola, odněkud zpod matně osvětleného schodiště – jediné věci, kterou rozeznával – vystupoval hukot a rachot a vlhké horké závany začouzeného vzduchu.

Nebezpečí číhalo všude, nahoře i dole. Z podzemí zařval projíždějící vlak jako vítězný hlas pekla, smíšený s kakofonií jiných, pronikavějších zvuků, s výkřiky drcených řvoucích obětí temného podsvětí. Ne, za nic na světě nechce, nemůže vstoupit na to schodiště.

Couvl od šachty, zastavil se a snažil se uvažovat.

Jsou tu přece ještě jiné dopravní prostředky – autobusy, taxíky… Nehnul se však z místa. Ulicí proudil, rachotil, hučel prudký ruch pozdního odpoledne. Brzdy skřípěly, pneumatiky kvílely, klaksony divoce varovaly, kov zvučel. O několik bloků dál najednou zaječela siréna, jejíž stoupající a klesající hlas zvěstoval neštěstí.

Pomyslil na všechny ty nehody, srážky, na milion a jednu náhodu, a nemohl se vzdát bezpečného pocitu dlažby pod nohama.

Času dost, říkal si. On to přece musí vědět, když sám všechno nařídil a načasoval. Nesmí ztrácet hlavu, i pěšky se vždycky ještě dostane dost daleko odtud. Další myšlenka mu projela letmo hlavou, ale hned ji zapudil. Snad by mu oni mohli umožnit rychlý únik jako asi mnohým jiným, kteří před ním vykonali svou povinnost a odešli. Ale on na ně od začátku do konce sotva pomyslil. Uposlechl jejich příkazu, naučil se poslušně jejich heslům, halasným a dutým jako dětská řehtačka, ale po celou tu dobu věděl, že oni jsou tu jen z jediného důvodu: aby jej zvolili za popravčího města. Vůbec je nezajímalo, proč tak učinili. On měl své vlastní důvody.

Neztrácet hlavu a dostat se odtud.

Nehody. V takovémhle městě se neustále stávají nehody, Musí se jim vyhýbat a nesmí se jimi dát zneklidňovat. Nesmí vzbudit pozornost – mohli by ho ještě zatknout a posadit do vězení. Času je dost, nesmí podlehnout panice.

Ulice se teď ponořila do stínu a na velké plakátovací ploše naproti nad budovami se měnilo světlo, prohlubovalo se a nabývalo sytosti, jakou mívá pozdě odpoledne před soumrakem.

Dal se na pochod. Šel opatrně a pozoroval, jak se nad ním stmívá. Nepřihodilo se mu nic, asi proto, že se měl na pozoru: Každý blok, kolem kterého přešel, znamenal vítězství, nebo aspoň další krok k vítězství.

Světla se rozžíhala. Pouliční světla zaháněla soumrak a záplava zářících a blikajících neonů vyzývala chodce, kterých s večerem na chodnících přibývalo.

Světla hlásala: „Zde se můžete najíst a napít! Zde si můžete poslechnout hudbu a na chvíli zapomenout!“

A lidé kroužili pod světly jako jepice a věřili jim. Byli unaveni a chtěli věřit. Měli za sebou perný den a věděli, že ani zítřek nebude jiný. Vždy tomu tak dosud bylo.

On jediný, který se tu mezi nimi a kolem nich prodíral, to věděl lépe. Pro většinu těch lidí zde už nebude žádný zítřek. Pro většinu z nich – byl teď asi dvě míle od Nultého bodu, uzamčené místnosti v srdci města, ale ani zde jich většina nebude nic tušit, až to nastane.

Necítil vůči nim nenávist, naopak bylo mu jich trochu líto. Vždyť i oni byli chyceni do pasti jako předtím on. Ale nenáviděl past, město samo, s jedovatou nenávistí, nashromážděnou za mnoho let…

Kdesi jinde na nároží se zase zastavil a málem by tam byl zahynul.

Tady venku jezdily tramvaje rychle a jedna jej právě míjela, ocel dunící po ocelových kolejích. Když trolej dosáhla změti drátů nad křižovatkou, zachytila se; drát se napnul a přetrhl. Přitom sjel blesk jako při letní bouřce. Utržený konec zasvištěl proti němu jako velký had, dorážející, syčící, metající modré plameny.

Bezděky se zachránil skokem, jaký by nebyl nikdy považoval za možný. Vrhl se střemhlav kupředu, upadl a odřel si ruce a kolena o dlažbu. Ale hned zase vyskočil a pádil odtud celý bez sebe hrůzou.

S veškerým vypětím vůle se na útěku zastavil a ohlédl. Skoro o celý blok domů za ním uvázla tramvaj a začali se kolem ní shlukovat lidé – nedívají se někteří za ním? – a ozvala se policejní siréna.

Zvuk sirény jej probodl novou hrůzou. Přeběhl ulici, naštěstí prázdnou – stále si uvědomuje, kterým směrem musí pokračovat – a vnořil se do stínu uličky mezi neosvětlenými budovami. Jak tak probíhal úzkou temnou uličkou, varovalo jej najednou cosi, snad nějaký šestý nebo sedmý smysl, a zakličkoval jako fotbalista, který se vyhýbá útočníkovi. Shora nehlučně padal kus římsy a rozpadl se necelý yard od něho na prach. Nad hlavou mu vzlétli ospalí holubi.

Vynořil se z uličky na osvětlené, ale takřka liduprázdné ulici. Jen na vteřinu se zastavil – cítil, že by se mu delší váhání mohlo stát osudným – uvědomil si, kde je, otočil se doleva a dal se zase do běhu.

Chodník zde byl starý, cihlový. Najednou se mu zdálo, že se před ním zvedá a bortí a chce jej chytit do pasti; ale překonal i tuto překážku a utíkal dál. Vzhůru do mírného návrší a na druhé straně zase dolů. Tam dole končila ulice v jiné, příčné ulici, ale kdesi vzadu kynul temný volný prostor a záblesk vody.

Byl skoro u cíle. Podaří se mu to!

Z parkové vozovky sem zabočila obrovská vlečná cisterna; příliš rychle brala zatáčku, dostala smyk, sklapla jako kapesní nůž a spojka mezi tahačem a vlekem povolila. Vůz vjel na chodník, srazil stožár svítilny a pak se zastavil. Nádrž se převrhla a zatarasila ulici za ohlušujícího řevu tříštícího se kovu: Světla podél celé ulice zhasla, ale za chvíli se ulice rozzářila rudými plameny. Oheň a černý dusivý kouř se zvedaly jako zeď.

Otočil se tak rychle, že div neupadl, a odrazil se tak prudce od zdi, že by si byl málem zlomil zápěstí. Utíkal. Už neměl nejmenších pochyb o tom, že je pronásledován – ne lidmi alespoň dosud ne, ale něčím mocnějším než celá armáda lidí. Běžel, jak běží pronásledované zvíře, které často kličkuje, aby zmátlo neúprosného nepřítele. Jednou přece musí být konec pastem, které jsou na něho nastraženy…

Znovu zahnul do ulice vedoucí dolů k řece a střemhlav se po ní řítil, sotva dech popadal. Blíž… blíž… Podél parkové vozovky výstražně hořely čadící lampy. Tyčila se tu ohrada a za ní zel surový černý zářez bezedného příkopu. Jeho ale nemohlo už nic zastavit. Sebral všechny zbývající síly k mohutnému skoku a přistál, kutálel se a zarýval do sypké půdy, která pod ním zrádně uhýbala… Ale byla to pevná země!

Vztyčil se a potácel se o několik yardů dopředu, cítil pod nohama trávu a hlínu, ne beton nebo asfalt, a viděl větve, rýsující se proti obloze.

Vyčerpán klesl, a když vztáhl ruku, aby se o něco zachytil, pocítil drsnost kůry. Vděčně se o drsný kmen opřel a objal jej rukama milence. Pod sebou měl trávu, listí a prsť a kolem něho plačtivě bzučel hmyz.

Nedaleko odtud, tam za příkopem, který přeskočil, se tyčila průčelí domů s rozsvícenými okny, která se podobala nepravidelně rozmístěným očím, a hořela tam pouliční světla; za řekou se pohybovala světla dopravního ruchu a odrážela se v ní jako hvězdy, a budovy se tyčily jako souhvězdí. A mezi nebem a zemí visela rudá hvězda, rozžíhající se a zhasínající stále znovu a znovu a varující letadla, varující… Ale on zde byl prozatím v bezpečí.

Proužek parku u řeky byl ostrov ve městě, ale nebyl součástí města stejně jako řeka sama, která se asi deset kroků od něho leskla a tiše šplouchala vlnkami o kamennou obrubu. Zde si mohl několik minut odpočinout a pokusit se najít východisko.

Nevěděl přesně, kolik je hodin, věděl jen, že je pozdě. Ale ne příliš pozdě. Ještě je čas… Čas, aby unikl do bezpečné vzdálenosti a zanechal nehody za sebou. Ale už nevěřil v nehody.

Teď už věděl. Jeho obavy a předtuchy se staly skutečností. Dřepěl tu a viděl město kolem sebe, celé, obrovské, živé – pravého leviatana.

Tři sta let město rostlo. Růst – základní zákon života. Jako rakovina, která vybují z několika divokých buněk, vzniklo zpola náhodou u ústí řeky do moře, rozmnožilo se a vrhlo svá chapadla vzhůru po řece a na míle po úbočích hor, zažírajíc se hlouběji do země, na které spočívalo.

A jak rostlo, sálo svou potravu ze stovek a tisíců mil zázemí; jemu odevzdávala půda své plody, lesy byly koseny jako obilí a lidé i zvířata vyrůstali, aby ukojili jeho stále rostoucí hlad. Dlouhé prsty jeho přístavních hrází sahaly daleko do moře a lákaly k sobě lodě ze všech světadílů.

A jak se živilo, vrhalo své výměšky do moře a vydechovalo své jedovaté výpary do vzduchu; a čím víc mohutnělo, tím bylo prohnilejší.

Postupně si vytvořilo ústřední nervovou soustavu z napnutých drátů a zakopaných kabelů, krevní oběh s čerpadly a nádržemi i vyměšovací systém. Z bezobratlé obludy se vyvinulo ve vyššího tvora s hmatatelnými vlastnostmi, spojenými se subjektivními pojmy vůle, záměru a vědomí…

Jeho vědomí si nedovedl představit, jeho konečné záměry nemohl uhodnout. Ale cítil bolest masa drásaného kameny města a s hrůzou si uvědomil, jak jej město musí nenávidět. Už ne s oním povýšeným pohrdáním, které bylo vrozeným právem jeho i mnoha jiných. Město nemohlo déle zůstat lhostejným k hmyzu, jakým byly jeho oběti. Nyní, poprvé za tři sta let byl jeho život ohrožen.

A proto se mu chtělo pomstít a usilovalo o jeho život. Neunikl. Město je velmi mocné a velice prohnané. Ještě stále jej obklopuje a čeká; ví, že on zde nemůže zůstat. Ať pohlédne kterýmkoli směrem, odevšad se na něho upírají světla a kynou mu.

Myšlenky mu divoce vířily hlavou. Ještě je čas…

Čas vzdát se, vrátit se. Může spěchat zpět k zamčené místnosti (ale zahodil klíč, bude muset sehnat někoho na pomoc a vypáčit dveře), může tam dorazit včas, aby zastavil postupující proces; vždyť on jediný v celém městě ví jak. Věděl, že když to učiní, už ho nebudou pronásledovat nehody. Všechno, co se mu dosud přihodilo, bylo určeno k tomu, aby zlomilo jeho ducha a zahnalo ho zpět.

Posadil se najednou docela zpříma, oslněn tím poznáním: A pak se zasmál – ale ne vesele, spíš hystericky, posupně, a pomalu otáčel hlavou a přehlížel světla kolem sebe.

„Ale zabít se mě neodvážíš!“ řekl nahlas. „Já jediný bych tě mohl ještě zachránit. Můžeš se pokoušet zastrašit mě, abych se vrátil – ale zabít mě nemůžeš, protože když zemřu já, ztratíš i ty všechnu naději.“

Postavil se nejistě na nohy, opíraje se o kmen stromu. Cítil však, jak mu do těla proudí nová síla, síla jeho nenávisti.

„Pokus se mě zastavit,“ procedil mezi zuby, „jen to zkus!“

Vrhl se přímo dopředu, střídavě šel a klusal. Nedíval se už ani nahoru, ani dolů. Přecházel širokou ulicí na červenou a divoce se zasmál, když jej kolemjedoucí auto jen o vlásek minulo. Věděl, že ho musí minout.

A znovu se zasmál, když se mu před nosem spustily železniční závory. Pochichtával se a loudal se přes koleje, přestože lokomotiva na něj upírala své žhavé oko. Byl přesvědčen, že vlak musí vykolejit, aby ho nesrazil, nepodaří-li se mu včas uniknout jinak.

Uviděl před sebou výstražnou tabuli NEBEZPEČÍ! – Hlasitě se zasmál a neodbočil.

Podél předměstské ulice svítily reflektory a v jejich záři pracovali dělníci – jistě nějaká naléhavá práce, práce, jejíž ironickou nesmyslnost on jediný mohl ocenit. Strhávali tu řadu ohyzdných starých domů, aby udělali místo nějaké nové budově, která nebude nikdy postavena. V této vzdálenosti od Nultého bodu byli sice mimo okruh úplné zkázy, ale ani zde nezůstane po výbuchu a požárech stát mnoho domů… Spěchal dál, nevšímaje si ani světel, ani dělníků, a znovu se dal do klusu. Někdo zavolal: „Haló, vy tam!“

A potom to zadunělo, a když vyděšeně vzhlédl, viděl, jak se nad ním naklání cihlová zeď a při pádu se bortí. Padala zdánlivě s mučivou pomalostí, ale uniknout se jí nedalo.

Nepozbyl vědomí, nemohl se však pohnout a cítil úpornou bolest. Nezdálo se, že by měl polámané kosti, ale tuny kamení mu svíraly nohy a na prsou mu leželo obrovské břemeno. Nezasahovalo ho plnou tíhou, ale měl tělo ohnuté dozadu přes těžkou dřevěnou kládu.

Mlhavě vnímal směsici hlasů, tváří, světel kolem sebe. Ruce se ho marně snažily vyprostit zpod dřeva a kamení.

„Bože, ten člověk nedával vůbec pozor…“

„Nestůjte tady, doneste hever!“

„Hlídejte to, kdyby se to trochu prohnulo…“

Visel tam ve světle reflektorů, jako by ho přidržovaly prsty obrovské ruky. Stačilo, aby se prsty jen maličko pohnuly, hromada kamení nad ním povolila o jeden dva couly, a zlomí mu to vaz.

Pokoušeli se ho všelijak vypáčit, ale on tak křičel, že toho museli nechat.

„Počkejte!“

„Zavolal někdo záchrannou četu?“

Siréna zaječela a utichla. Ještě víc světel. Blíží se další siréna. Mlhavě rozeznával uniformy, znaky strážců města.

Zalapal po dechu a zaječel: „Blázni! Nejste nic než atomy, ubohé atomy!“

„Chudák, blouzní.“

„Zůstaňte tam, nechoďte sem.“

Znovu zaječel: „Já vím, co chce, ale já ne…“

„Jen klid, chlapče, my…

„Já nechci…“ Kámen nad ním se pohnul o zlomek coule a hlas se mu přetrhl jako struna. Upíral zrak někam mimo tváře a světla a zaúpěl. „Ne, ne. Řeknu to, všechno řeknu!“

„Jen klid…“

„Blázni!“ vydechl. A pak jim to všechno řekl krátkými, přiškrcenými větami, mezi nimiž těžce lapal po dechu. Řekl jim, co je v zamčené sklepní místnosti, jak ji najdou a zneškodní to aby zabránili výbuchu.

Mnoho času už nezbývalo.

Poslouchali ho zděšeně. „Možná že se zbláznil… ale s takovou věci se nežertuje. Máte adresu? Pamatovali jste si to všechno?“

Nablízku se ozýval z megafonu jasný, rychlý hlas odpovídající na vzrušené dotazy. V dálce, v ohroženém středu města, ožívaly sirény jedna po druhé a ječivě uháněly nocí.

„Tak, mládenci, a teď do toho. Podejte sem ten hever!“

Ale zarachotilo to a převislá stěna se začala sesouvat. Jeden coul, dva, tři… Okolostojící se celou svou silou vzepřeli proti kameni, ale marně. Uvězněný ještě jednou zaječel strašným vysokým hlasem a utichl.

Muži si bezmocně pohlédli do bledých tváří.

Město bylo neúprosné.

CLIFFORD D. SIMAK – Pokolení, které dosáhlo cíle

Panovalo naprosté ticho – po mnoho generací. Pak ticho skončilo.

Dunění se ozvalo za „svítání“.

Lidé se probudili zachumlaní ve svých postelích a naslouchali mu.

Netradovalo se snad, že jednoho dne Dunění přijde? A že Dunění bude začátkem Konce?

Probudil se Jon Hoff a probudila se i jeho manželka Mary Hoffová.

Byli ve své kajutě sami dva, protože neměli děti. Nedostali ještě povolení mít dítě. Aby si mohli pořídit dítě a byl pro ně dostatek místa, musel nejprve zemřít obstarožní Joshua, a oni vědomi si této skutečnosti čekali na jeho smrt a cítili se provinile za svou nevyslovenou modlitbu, aby zemřel co nejdřív – přáli si jeho smrt, aby mohli mít dítě.

Dunění se ozvalo a rozlehlo se celou Lodí. Pak se postel, v níž Jon a Mary leželi, vymrštila z podlahy vzhůru a narazila na stěnu, takže je přišpendlila pod vibrující kov, zatímco všechen ostatní nábytek – prádelník, židle i stůl – se zřítil z podlahy na stěnu a zůstal tam ležet, jako by se stěna náhle změnila v podlahu a podlaha ve stěnu.

Svatý obrázek visel ze stropu, který ještě před okamžikem byl druhou stěnou, chvíli zůstal na místě, pohupoval se ze strany na stranu a pak se také zřítil.

V tom okamžiku Dunění ustalo a znovu zavládlo ticho – ne však stejné ticho jako dřív, protože se sice neozývaly žádné zvuky, které by člověk dokázal označit a identifikovat, nahradilo je však mnoho dalších zvuků – spíš tušené než doopravdy registrované zvuky kypící energie, starých strojů probouzejících se znovu k životu, starého pořádku, dlouho dřímajícího a nyní se opět vracejícího.

Jon Hoff se částečně vykroutil zpod postele, vzepřel se na rukou a postel zády nadzdvihl, aby mohla vylézt i jeho žena. Když se osvobodili, zůstali stát na zdi, která se stala podlahou, a hleděli na rozházený nábytek, který nesloužil jen jim, ale který používaly a předávaly si dál mnohé generace před nimi.

Nic totiž nepřišlo nazmar, nic se nevyhazovalo. Zákon jeden z mnoha zákonů – nařizoval, že ničím nesmíte plýtvat, nic nesmíte vyhazovat. Všechno, co jste měli, jste využívali, dokud to jen šlo. Konzumovali jste jen dostatečné množství potravy – ne méně a ne víc. Pili jste jen dostatečné množství vody – ne méně a ne víc. Znovu a znovu jste dýchali tentýž vzduch – doslova tentýž vzduch. Vaše tělesné výměšky putovaly do konvertoru, který je proměnil v něco, co jste mohli vy sami nebo někdo jiný znovu použít. Platilo to dokonce i pro mrtvé – i mrtví se znovu používali. A za všechny ty dlouhé generace od Prvopočátku bylo mnoho mrtvých. V nadcházejících měsících, možná už některého nepříliš vzdáleného dne, se měl k mrtvým připojit i Joshua, jehož tělo pak bude předáno do konvertoru ve prospěch jeho bližních a který tak konečně a neodvolatelně vrátí i to poslední, co si od komunity vzal, splatí tak poslední ze všech svých dluhů – a poskytne Jonovi a Mary právo mít dítě.

Protože dítě musí přijít, pomyslel si Jon stojící uprostřed té spouště – musí přijít dítě, kterému by mohl předat Dopis a Čtení.

Také na Čtení existoval zákon. Lidé nečetli, protože čtení bylo hříšným uměním, jehož kořeny tkvěly v Počátku, a protože Lidé v době Velkého probuzení, kdysi v temnu Dávné minulosti, toto zlo vypátrali spolu s mnoha dalšími zly a prohlásili je za zakázané.

Byla to tedy hříšná věc, kterou byl povinen předat dál, hříšné umění; přesto se však musel řídit povinností a slibem – povinností, kterou mu uložil jeho dávno mrtvý otec, a slibem, jímž se on sám zavázal. A bylo v tom ještě něco jiného: vtíravý pocit, že se zákon mýlí.

Jenže zákony se nikdy nemýlily. Všechny měly svůj důvod. Důvod pro způsob jejich života, důvod pro existenci Lodě, pro její sestrojení a pro lidi tvořící její posádku.

Když o tom tak přemýšlel, napadlo ho, že možná nebude muset Dopis předávat dál. Možná bude tím, kdo ho otevře, protože na obálce bylo napsáno, že má být otevřen v nouzové situaci. A tohle, uvažoval Jon Hoff, možná je nouzová situace – když bylo ticho přerušeno Duněním, podlaha se změnila ve stěnu a stěna v podlahu.

Teď se začaly ozývat hlasy z dalších kabin, vyděšené volající hlasy, jiné ječící hrůzou a tenké, vysoké hlásky plačících dětí.

„Jone,“ ozvala se Mary Hoffová, „to bylo Dunění. Teď přijde Konec.“

„To nevíme jistě,“ odporoval Jon. „Musíme počkat a uvidíme. Nevíme, jak Konec vypadá.“

„Říká se…“ pokračovala Mary a Jon si pomyslel, že takhle je tomu odjakživa.

Říká se. Říká se. Říká se.

Všechno se tradovalo ústně. Nic se nečetlo ani nepsalo.

A znovu slyšel, jak k němu promlouvá jeho mrtvý otec; vzpomněl si, co mu před tou dávnou dobou říkal.

Tvůj mozek i tvá paměť tě ošálí, protože paměť různé věci zapomene a zkomolí. Psané slovo však zůstane navždy v té podobě, v jaké bylo napsáno. Nezapomíná a nemění svůj smysl. Na psané slovo se můžeš spolehnout.

„Říká se,“ přesvědčovala ho Mary, „že až uslyšíme Dunění, bude vzápětí následovat Konec. Že hvězdy se přestanou pohybovat a místo toho se v temnotě nehybně zastaví; to bude jasný signál, že se blíží Konec.“

Jenže konec čeho, napadlo ho. Náš konec? Konec Lodě? Konec samotných hvězd? Nebo snad konec úplně všeho, Lodě, hvězd i velké temnoty; v níž se hvězdy otáčejí?

Při pomyšlení na konec Lidí a Lodě mu přeběhl mráz po zádech; ani mu tolik nevadilo, že by měla skončit Loď nebo že by měli skončit Lidé, ale spíš to, že by měl skončit ten báječný, výkonný a dokonale vyvážený řád, v němž žili. Bylo totiž fantastické, jak každá funkce byla tak dokonale organizovaná, že vždy byl dostatek všeho, co Lidé potřebovali k životu, a nikdy nic nepřebývalo. Neexistovaly přebytky potravy, vody ani vzduchu a nemohl existovat ani přebytek samotných Lidí, protože jste nemohli mít dítě, dokud nezemřel někdo, kdo byl pro narození tohoto dítěte určen.

Na chodbě před kajutami se ozval dusot běžících nohou a vzrušené výkřiky; někdo jim náhle zabušil na dveře.

„Jone! Jone!“ zavolal něčí hlas. „Hvězdy se zastavily!“

„Já to věděla!“ vyjekla Mary. „Říkala jsem ti to, Jone. Je to tak, jak bylo předpovězeno.“

Bušení na dveře!

A dveře byly tam, kde logicky být měly, kde by logicky měly být každé dveře, kde jste jimi mohli vyjít přímo na chodbu, místo abyste šplhali po nyní nepotřebném žebříku, směšně k nim vedoucím ze stěny, která bývala podlahou.

Jak to, že mě to nenapadlo už dávno, ptal se sám sebe. Proč jsem neviděl, že je nesmysl šplhat ke dveřím, které se otevírají do stropu?

Možná, pomyslel si – možná to takhle mělo být celou dobu. Možná to doposud bylo špatně. Stejně jako je možné, že jsou špatné zákony.

„Už jdu, Joe,“ zavolal.

Přešel ke dveřím, otevřel je a spatřil, že co do té doby bylo stěnou chodby, je nyní její podlahou, mnohé dveře že se do chodby otevírají přímo z kajut, lidé pobíhají oběma směry sem a tam a pomyslel si: Teď budeme moci žebříky zlikvidovat, protože už nám nejsou k ničemu. Můžeme jimi nakrmit konvertor a to nám dá přebytek, jaký jsme nikdy neměli.

Joe ho popadl za paži. „Pojď se mnou,“ vyzval ho.

Došli do jedné vzhůru nohama otočené pozorovací bubliny. Hvězdy se nehýbaly.

Přesně jak bylo předpovězeno, hvězdy se nehýbaly.

Byl to děsivý pohled, protože teď bylo zřetelně vidět, že hvězdy nejsou prostě rotujícími světélky, která se zdánlivě pohybují na pozadí ploché, smolně černé clony, ale že visí v prázdnotě, při pohledu na niž se vám dělá špatně od žaludku, takže lapáte po dechu a zoufale visíte na kovových průzorech, snažíte se udržet rovnováhu, snažíte se zahnat závrať, která se vás zmocnila, když jste pohlédli do propasti přesahující vaše chápání.

Toho „dne“ nebyly žádné hry, žádné výlety, ve společenské místnosti se nekonala žádná oslava.

Scházely se jen hloučky vyděšených diskutujících lidí. Lidé se modlili v kapli, kde visel největší ze Svatých obrázků, znázorňující Strom, Květiny, Řeku a na vzdáleném horizontu Dům, s Oblohou, která byla poseta Oblaky, a s Větrem, který jste neviděli, věděli jste jen, že tam je. Uklízeli a dávali do pořádku kajuty, připravovali je na „noční“ spánek a znovu věšeli na stěny Svaté obrázky, které byly tím nejcennějším, co v každé kajutě bylo. A demontovali žebříky.

Mary Hoffová vytáhla Svatý obrázek z trosek na podlaze, Jon přistavil ke stěně, která dříve bývala podlahou, jednu ze židlí, pověsil ho na ni a přemýšlel přitom, jak je možné, že každý Svatý obrázek je trochu jiný než všechny ostatní. A bylo to poprvé, co ho něco takového napadlo.

Na jejich Svatém obrázku byl také Strom, pod Stromem se pásly Ovce a byla tam Ohrada a Potok; v rohu celého výjevu pak bylo několik drobných Květin a samozřejmě Tráva, která nahoře splývala s Oblohou.

Když obrázek pověsil a Mary odešla do jiné kajuty na jakousi babskou sedánku s několika dalšími vyděšenými ženami, vyšel Jon ven na chodbu a zamířil pryč co možná nenuceným krokem, aby si ho nikdo nevšiml a nezpozoroval na něm žádnou známku spěchu.

Ve skutečnosti však měl naspěch – byl to jakýsi náhlý a strašlivý spěch, který se ho pokoušel postrkovat kupředu, jako by se mu někdo opíral oběma rukama do zad.

Snažil se tvářit, jako by nedělal nic jiného než afektovaně zabíjel čas. Bylo to snadné, protože celý svůj život nedělal nic jiného, nikdo z nich nikdy nedělal nic jiného. Až na pár výjimek, na pár šťastlivců či naopak nešťastníků, podle toho, jak jste se na to dívali, kteří plnili svá dědičná poslání – starali se o hydroponické zahrady, o stáje s dobytkem nebo o chov drůbeže.

Jenže většina z nich, uvažoval Jon, když nonšalantně kráčel chodbou, se nestala ničím jiným než odborníky na umění, jak zabíjet čas. Jako on sám a Joe s jejich nekonečnými šachovými partiemi a pečlivými záznamy, které si vedli o každém tahu, o každém tahu a každé hře. A s hodinami, které strávili analýzou své hry ze záznamů, v nichž puntičkářsky označovali každý rozhodující tah. A proč ne, ptal se sám sebe – proč by svoje partie neměli zaznamenávat a komentovat? Co jiného měli dělat? Co asi?

V tomto sektoru chodby nežili žádní lidé a bylo tu větší šero, protože tu už jen sem tam svítila žárovka, která rozptylovala temnotu. Dlouhá léta krádeží žárovek pro potřeby obytných kajut zanechala Loď téměř ve tmě.

Došel k jedné z pozorovacích bublin a nenápadně do ní zabočil, přikrčil se těsně za dveřmi, trpělivě čekal a díval se zpět směrem, odkud přišel. Čekal na svého potenciálního pronásledovatele, přestože věděl, že se nikdo neobjeví; někdo ho ale přece jen mohl sledovat, a takové riziko si nemohl dovolit.

Nikdo se neobjevil, takže znovu vyrazil na cestu, dospěl k porouchaným pohyblivým schodům vedoucím do centrálních pater, a zjistil, že i tady se něco změnilo. Pokaždé, když předtím stoupal z patra do patra, neustále ztrácel váhu, přestával cítil sílu, která ho přitahovala k zemi, takže k centru Lodě spíš připlouval než přicházel. Tentokrát se však žádná ztráta tíže neprojevila, tentokrát nemusel plavat. Pachtil se po jednom porouchaném eskalátoru za druhým celých šestnáct pater.

Šel už úplně potmě, protože tady nezbývala jediná žárovka; všechny v průběhu mnoha let buď praskly, nebo je někdo odnesl. Postupoval po hmatu vzhůru, přidržoval se rukama ochranného zábradlí a cítil průvan z chodeb, které se táhly celou délkou velké Lodě.

Konečně dorazil na správné patro a pokračoval po hmatu dál, dokud nedospěl ke své skrýši, k ošetřovně, kde u jedné stěny stála skříňka s léky.

Nahmatal tu pravou zásuvku, otevřel ji, jeho ruka v ní zašmátrala a našla tři předměty, o nichž věděl, že tam budou Dopis, Knihu a žárovku.

Přejížděl rukou po stěně, dokud nenašel objímku; když ji konečně nahmatal, zašrouboval do ní žárovku a v malé místnůstce se rozsvítilo. Světlo ozářilo prach usazený na podlaze i na pultech, ukázalo mu umyvadlo, výlevku a prázdné skříňky s nedbale otevřenými dvířky.

Položil Dopis lícem vzhůru pod světlo a přečetl si slova, napsaná na něm hůlkovým písmem:

OTEVŘÍT POUZE V NOUZOVÉ SITUACI

Dlouhou dobu zůstal stát na místě a uvažoval. Ozvalo se Dunění. Hvězdy se zastavily.

Nouzová situace, pomyslel si. Tohle je nouzová situace.

Nebylo snad předpovězeno, že až zazní Dunění a hvězdy se zastaví, bude to znamenat blížící se Konec?

A jestliže se blíží Konec, tohle je nouzová situace.

Vzal Dopis do ruky a váhavě ho držel. Pokud ho otevře, všechno skončí. Nebude mít co dál předat – žádný Dopis, žádné Čtení. Tohle byl totiž okamžik, k němuž Dopis směřoval svou poutí časem, od otce k synovi po mnohé generace.

Pomalu Dopis otočil a přejel nehtem přes okraj pečeti; vyschlý vosk se rozlomil a chlopeň obálky se otevřela.

Sáhl dovnitř, vytáhl zprávu, rozložil a uhladil ji na pultě pod lampou. Rty se mu při čtení pohybovaly a tvořily šeptaná slova; četl jako někdo, kdo si musí význam čtených slov pracně vyhledat v prastarém slovníku.

Mnohonásobnému potomku mých potomků:

Určitě ti řekli – a možná už tomu teď sám věříš – že loď sama o sobě reprezentuje životní styl, že byla počata v mýtu a směřuje k legendě a že v její existenci nelze hledat žádný smysl a žádné poslání.

Bylo by zbytečné, kdybych se ti snažil smysl či poslání lodě vysvětlit, protože tato slova jsou sice sama o sobě pravdivá, sotva však převáží nad zkomolením pravdy, které v okamžiku, kdy čteš tyto řádky, už možná bylo povýšeno na náboženství.

Vaše loď ovšem má svoje poslání, přestože už teď, kdy tento dopis píšu, se zmíněné poslání ztrácí z dohledu, a jak bude pokračovat v cestě, zůstane nejen ztraceno, ale navíc pohřbeno pod tíhou lidské racionalizace.

V den, kdy čteš tento dopis, budou mnozí vysvětlovat existenci lodě a lidí, kteří jsou v ní, velmi různě, ale tato vysvětlení nebudou podložena vědomostmi.

Má-li být loď dovedena k cíli své cesty, budete vědomosti potřebovat. Existuje způsob, jak je získat. Já, který už budu mrtvý, jehož tělo se vrátilo do dávno zkonzumované rostliny, do dávno obnošeného kusu látky, do molekuly kyslíku či špetky hnojiva, jsem pro tebe tyto vědomosti uchoval. Na druhém listu mého dopisu najdeš instrukce, jak je získat.

Ukládám ti, aby sis tyto vědomosti osvojil a použil jich, aby duše a životy lidí, kteří vaši loď vypravili na cestu, dalších, kteří zabezpečovali její pouť, a dokonce i těch, kteří dnes přebývají v jejím nitru, nepřišly nazmar, aby jejich oběť nebyla zbytečná, aby sen lidstva neskonal někde daleko mezi hvězdami.

V den, kdy čteš tyto řádky, už jsi jistě pochopil, dokonce mnohem lépe, než to dnes chápu já, že nic nesmí přijít nazmar, nic se nesmí vyhodit, že všechno je třeba chránit a opatrovat pro případ budoucí potřeby.

I to, že kdyby loď nedosáhla svého cíle, kdyby neměla splnit své poslání, byla by to ztráta vymykající se lidské představivosti. Bylo by to strašlivé promarnění tisícovek životů, promarnění vědomostí a naděje.

Mé jméno ti nic neřekne, protože v době, kdy čteš tento dopis, už je ztraceno v minulosti i s rukou, která teď vede pero, moje slova však budou žít dál a v nich i potřebné vědomosti a tvoje povinnost.

To stvrzuji svým podpisem, tvůj předek.

Následovalo naškrábané jméno, které Jon nebyl schopen rozluštit.

Upustil Dopis na zaprášený pult a slova jeho textu mu bušila v hlavě.

Loď, která byla počata v mýtu a směřuje k legendě. Jenže Dopis tvrdil, že to není pravda. Měla svoje poslání a měla svůj cíl.

Cíl? Co to vlastně je? Kniha, napadlo ho – Kniha ti řekne, co je to cíl.

Třesoucíma se rukama vytáhl Knihu ze zásuvky, otevřel ji u písmene C a nejistým prstem přejížděl po sloupcích textu: cikáda, cikán, cikorka, cíl…

CÍL (m). Místo n. předmět, k němuž směřuje pohyb někoho n. něčeho, jehož se někdo snaží dosáhnout; závěr, k němuž směřuje nějaké konání, snažení.

Loď měla nějaké určení. Někam směřovala. Jednou přijde den, kdy dosáhne místa, k němuž má namířeno. A to bude samozřejmě znamenat Konec. Loď někam směřovala. Ale kam? Pohybovala se snad?

Nevěřícně zavrtěl hlavou. Nemohl uvěřit tomu, že by se Loď pohybovala. Byly to přece hvězdy, které se pohybovaly, ne Loď.

Určitě existuje nějaké jiné vysvětlení, pomyslel si.

Zdvihl druhý list Dopisu a přečetl si ho, vůbec mu ale nerozuměl, protože jeho mozek byl unavený a zmatený. Uložil Dopis, Knihu i žárovku zpět do zásuvky.

Zavřel ji a utekl.

V nižším patře si jeho nepřítomnosti nikdo nevšiml; vmísil se mezi ně a snažil se být znovu jedním z nich, snažil se najít svůj starý dobře známý plášť a zahalit jím svou náhlou nahotu – jenže nebyl jedním z nich.

Vědomí strašlivé skutečnosti ho vyčlenilo z jejich středu vědomí toho, že Loď má svoje poslání a svůj cíl, že byla odněkud vyslána a někam směřuje a že až dospěje k místu svého určení, bude to Konec, ne konec Lidí, ne konec Lodě, ale jen konec Cesty.

Zamířil do společenské místnosti a na okamžik zůstal stát ve dveřích. Joe hrál šachy s Petem; při pomyšlení, že je Joe ochoten hrát s někým jiným, jím otřásl náhlý záchvat vzteku, protože Joe dlouhá, dlouhá léta šachy nehrál s nikým jiným než právě s ním. Jeho vztek však rychle opadl, když se poprvé podíval na šachové figurky, poprvé si je doopravdy prohlédl a spatřil, že jsou to pouhé kousky vyřezávaného dřeva, které v tomto novém světě Dopisu a Poslání nemají místo.

George seděl stranou od ostatních a vykládal si pasiáns a několik dalších lidí hrálo poker s kovovými známkami, kterým říkali „peníze“, přestože nikdo z nich by nebyl schopen vysvětlit, proč se jim tak říká. Je to prostě jméno, řekli by, stejně jako Loď je jméno pro loď a Hvězdy se zase říká hvězdám. V jednom koutě seděly Louisa s Irmou a poslouchaly téměř vyšeptalou nahrávku staré písně; zpěvaččin pronikavý a lehce zkomolený hlas se skřípavě rozléhal celou místností:

Můj drahý odlétl ke hvězdám,

dlouho a dlouho bude pryč…

Jon vešel dovnitř a George zdvihl hlavu od karet. „Hledali jsme tě.“

„Šel jsem na procházku,“ vysvětloval Jon. „Na dlouhou procházku. Až do centrálních pater. Je tam hrozný zmatek. Jdete nahoru a ne dovnitř. Celou cestu stoupáte.“

„Hvězdy se za celý den nepohnuly,“ poznamenal George.

Joe otočil hlavu a vmísil se do hovoru. „Už se ani nepohnou. Stalo se, jak bylo předpovězeno. Je to začátek Konce.“

„Co je to Konec?“ zajímal se Jon.

„To nevím,“ odpověděl Joe a vrátil se ke hře.

Konec, pomyslel si Jon. A nikdo z nich neví, co Konec bude znamenat, právě tak jako nevědí, co je to loď, co jsou to peníze nebo hvězdy.

„Svolali jsme shromáždění,“ oznámil George. Jon přikývl.

Mohlo ho napadnout, že svolají shromáždění. Sejdou se, aby získali pocit klidu a bezpečí. Budou si znovu vyprávět Příběh a modlit se před Obrázkem. A co já, pomyslel si? Co budu dělat já?

Prudce se otočil, vyšel ven na chodbu a přemýšlel o tom, že by snad bylo lepší, kdyby neexistoval žádný Dopis a žádná: Kniha, protože pak by byl stále jedním z nich a ne nahým a osamoceným cizincem, nebyl by člověkem rozervaným úvahami o tom, kde je pravda – v Příběhu, nebo v Dopise?

Našel svou kajutu a vešel dovnitř. Mary tam ležela na posteli s polštáři podloženými pod hlavou a s rozsvícenou matnou žárovkou. „Tak tady jsi,“ přivítala ho.

„Šel jsem se projít,“ vysvětloval Jon.

„Zmeškal jsi jídlo,“ poznamenala Mary. „Tady ho máš.“

Spatřil jídlo ležet na stole, přešel k němu a přitáhl si židli. „Díky,“ řekl.

Zívla. „Byl to únavný den,“ prohlásila. „Všichni z toho byli celí pryč. Svolali shromáždění.“

Na stole byl proteinový kvásek, špenát, zelený hrášek, tlustý krajíc chleba a miska s chutnou polévkou, plnou hub a bylinek, A láhev s pečlivě odměřenou dávkou vody.

Naklonil se nad polévkovou misku, vzal lžíci a pustil se do jídla.

„Tebe to nevzrušuje, miláčku. Ne jako ty ostatní.“

Zdvihl hlavu a pohlédl na ni. Najednou ho napadlo, jestli by jí o tom všem nemohl povědět, rychle však tu myšlenku zaplašil v obavách, že ve své touze po lidském porozumění jí to doopravdy prozradí. Musím se hlídat, pomyslel si.

Kdyby to totiž prozradil, prohlásili by to za kacířství, za popření Příběhu, Mýtu a Legendy. A jakmile by si to vyslechla, stejně jako všichni ostatní by se od něj odtáhla a v jejích očích by spatřil nenávist.

V jeho případě tomu bylo jinak, protože žil na samotné hraně kacířství prakticky celý život, už ode dne, kdy si s ním promluvil otec a pověděl mu o Knize. Protože samotná Kniha byla součástí bludu.

„Přemýšlel jsem,“ ozval se.

„Co je tady k přemýšlení?“ podivila se.

A měla samozřejmě pravdu. Nebylo o čem přemýšlet. Všechno bylo vysvětlené, všechno bylo nalinkované a jasné. Příběh vyprávěl o Počátku i o začátku Konce. A neexistovalo nic, absolutně nic, o čem by bylo třeba přemýšlet.

Kdysi na celém světě panoval chaos a z tohoto chaosu se zrodil řád v podobě Lodě; mimo Loď stále vládl chaos. Pouze uvnitř Lodě byl zaveden pořádek, efektivnost a zákon – či spíše mnohé zákony, zákon nařizující ničím neplýtvat a po ničem netoužit a všechny ostatní. Měl přijít Konec, jenže Konec byl něčím, co bylo dosud zahaleno tajemstvím, přestože ještě přetrvávala určitá naděje, protože společně s Lodí byly zrozeny Svaté obrázky a ty byly samy o sobě symbolem této naděje; znázorňovaly totiž symbolické hodnoty jiných uspořádaných míst (možná větších Lodí) a všechny tyto symbolické hodnoty měly svá jména, jako třeba Stromy a Potok, Obloha a Oblaka a další věci, které jste sice neviděli, věděli jste ale, že tam jsou, například Vítr a Sluneční svit.

Počátek se odehrál v pradávné minulosti, před tolika generacemi, že pověsti, výmysly a zkazky o mocných mužích a ženách z oněch dávno ztracených časů splývaly s matnými představami jiných mužů a žen, také zahalených stíny minulosti.

„Nejdřív jsem měla strach,“ prohlásila Mary, „teď už se ale nebojím. Stalo se to tak, jak bylo předpovězeno, a my s tím nic nenaděláme; víme jen, že je to pro naše dobro.“

Pokračoval v jídle, naslouchal zvukům kráčejících nohou hlasům míjejícím jejich dveře. Kroky už nezněly uspěchané a v hlasech nezazníval děs. Netrvalo to dlouho, pomyslel si, a Lidé se zase uklidnili. Loď byla převrácená vzhůru nohama, ale bylo to pro jejich dobro.

A napadlo ho, jestli koneckonců nemají pravdu – jestli se Dopis nemýlí.

Měl strašnou chuť otevřít dveře a pozdravit někoho z těch kdo kolem nich procházeli, aby si s ním popovídal, jenže n celé Lodi nebyl nikdo (dokonce ani Mary ne), s kým by si mohl promluvit.

Leda snad s Joshuou.

Seděl, jedl a přemýšlel o Joshuovi v hydroponických zahradách, jak pomaličku chodí sem a tam a pečuje o své rostliny.

Jako malý kluk tam chodíval s jinými kluky, s Joem, Georgem, Herbem a všemi ostatními. Joshua tehdy byl muž ve středních letech, který pro ně pokaždé měl nějakou historku a nějakou moudrou radu a který hladovému chlapci potají strčil rajče nebo ředkev. Jon vzpomínal, že mluvil tichým laskavým hlasem, měl upřímné oči a jeho chování se vyznačovalo jakousi neotesanou, ale podmanivou dobráckostí.

Uvědomil si, že už je to dávno, co Joshuu naposledy viděl. Řekl si, že to má možná na svědomí pocit provinilosti.

Jenže právě Joshua byl člověk, který by té provinilosti porozuměl. Už jednou to totiž dokázal.

Byli to právě on a Joe, vzpomínal si Jon, kteří tam potají proklouzli a právě kradli rajčata, když je zahradník nachytal a udělal jim přednášku. Kamarádili se s Joem od nejútlejšího dětství. Byli neustále spolu. A kdykoli někde došlo k nějaké vylomenině, bylo naprosto jisté, že jsou do ní oni dva zapleteni.

Možná že Joe… Jon zavrtěl hlavou. Joe ne, pomyslel si. Přestože to byl jeho nejlepší přítel, přestože spolu kamarádili jako malí kluci, přestože byli jeden druhému za svědka na svatbě, dokonce i přesto, že spolu už víc než dvacet let hráli šachy – přes to všechno nebyl Joe tím pravým, komu by o tom pověděl.

„Pořád ještě přemýšlíš, miláčku,“ ozvala se Mary.

„Už toho nechám,“ ujistil ji Jon. „Pověz mi, cos celý den dělala.“

Dala se do vyprávění. Co řekla Louisa, co řekla Jane, jak je Molly hloupá. Vyprávěla o divokých pověstech a hrůze i o tom, jak hrůza pomalu vyprchala, když si lidé uvědomili, že ať přijde cokoli, bude to pro jejich dobro.

„Naše Víra,“ prohlásila, „je pro nás v takovéhle chvíli oporou, Jone.“

„Jistě,“ přitakal Jon, „opravdu velkou oporou.“

Vstala z postele. „Zajdu se podívat za Louisou,“ oznámila. „Ty zůstaneš tady?“ Sklonila se a políbila ho.

„Půjdu se před shromážděním projít,“ řekl.

Dojedl, pomalu vypil vodu a vychutnával každou kapku; pak vyšel ven.

Zamířil k hydroponickým zahradám. Joshua tam byl, o něco starší, s vlasy o něco bělejšími, s krokem ještě o něco šouravějším, ale se stejnými laskavými vráskami kolem očí, se stejným váhavým úsměvem ve tváři.

A pozdravil ho stejným starým žertem. „Přišels ukrást pár rajčat?“

„Tentokrát ne,“ ujistil ho Jon.

„Ty a ten druhý.“

„Jmenuje se Joe.“

„Už si vzpomínám. Sem tam něco zapomenu. Stárnu a občas zapomínám.“ Jeho úsměv byl vyrovnaný. „Už to nebude dlouho trvat, chlapče. Nenechám tě a Mary čekat.“

„Na tom teď tak nezáleží,“ prohlásil Jon.

„Bál jsem se, že po tom, co se stalo, za mnou přestaneš chodit.“

„To je zákon,“ povzdechl si Jon. „Vy, já ani Mary jsme s tím neměli nic společného. Zákon má pravdu. A my ho nemůžeme změnit.“

Joshua natáhl ruku a položil ji Jonovi na paži. „Podívej se na nová rajčata,“ vyzval ho. „Nejlepší, jaká jsem kdy vypěstoval. Právě připravená ke sklizni.“ Jedno z nich, to nejzralejší a nejčervenější, utrhl a podal Jonovi.

Jon promnul jasně rudý plod mezi prsty; cítil jeho hladkou teplou slupku, cítil, jak pod slupkou prýští šťáva.

„Těsně po utržení chutnají nejlíp. Tak do toho, sněz ho.“

Jon zdvihl rajče k ústům, zakousl se do něj a vychutnával jeho čerstvě utrženou chuť, pocit, jak mu měkká dužina klouže do krku.

„Něco jsi říkal, chlapče.“

Jon zavrtěl hlavou.

„Od té doby, co se to stalo, jsi za mnou nebyl,“ pokračoval Joshua. „Z toho, že musím zemřít, než ty budeš mít dítě, ses cítil tak provinile, že jsi nedokázal přijít. Uznávám, že je to těžké – těžší pro tebe než pro mě. Nepřišel bys, kdyby nešlo o něco důležitého.“

Jon neodpovídal.

„Dnes večer,“ ujal se znovu řeči Joshua, „sis vzpomněl, že se mnou se dá mluvit. Chodívals sem často a povídal sis se mnou, protože sis pamatoval, co jsem ti řekl, když jsi byl ještě kluk.“

„Porušil jsem zákon,“ zamumlal Jon. „Přišel jsem sem krást rajčata, já a Joe, a vy jste nás chytil.“

„Já jsem zrovna teď taky porušil zákon,“ připomněl mu Joshua. „Dal jsem ti rajče. Nebylo moje, takže jsem ti ho neměl dávat. A nebylo tvoje, takže sis ho neměl brát. Porušil jsem ale zákon proto, že zákon není ničím jiným než určitým principem, a když ti dám jedno rajče, principu to neublíží. Každý zákon musí mít svoje odůvodnění, jinak by byl k ničemu. Nemá-li zákon odůvodnění, je špatný.“

„Ale porušovat zákony je nesprávné.“

„Poslyš,“ usmál se Joshua, „vzpomínáš si na dnešní ráno?“

„Samozřejmě.“

„Podívej se na tyhle kolejnice, na ty ocelové pásy zapuštěné hluboko do kovu, co běží po stěně nahoru.“

Jon zdvihl oči a spatřil je.

„Tahle stěna,“ vysvětloval Joshua, „byla až do dnešního rána podlahou.“

„Ale co nádrže! Ty přece…“

„Přesně tak,“ přikývl Joshua. „Přesně to mě taky napadlo. Byla to první věc, na kterou jsem pomyslel, když mě to vyhodilo z postele. Moje nádrže, říkal jsem si. Všechny moje překrásné nádrže. Budou tam teď viset na stěně. Připevněné k podlaze a teď visící na stěně. Bude z nich vytékat voda. Rostliny z nich budou vypadávat ven. Všechny ty chemikálie přijdou nazmar. Jenže se nic takového nestalo.“

Vztáhl ruku a poklepal Jonovi na prsa.

„Nic takového se nestalo – ne kvůli nějakému konkrétnímu zákonu, ale z konkrétního důvodu. Podívej se na podlahu, na které stojíš.“

Jon sklopil oči a spatřil kolejnice, pokračování kolejnic táhnoucích se vzhůru po stěně.

„Nádrže jsou k těmhle kolejnicím připevněné,“ vysvětloval Joshua. „A uvnitř těch kolejnic jsou zabudovaná kolečka. Když se podlaha proměnila ve stěnu, nádrže sjely po kolejnicích dolů, přejely na stěnu, která se proměnila v podlahu, a všechno bylo s pořádku. Trochu vody se rozlilo a pár rostlin se poškodilo, ale ne moc.“

„Bylo to tak naplánované,“ vydechl Jon. „Loď…“

„Musí existovat důvod, opravňující existenci každého zákona,“ pokračoval Joshua. „Tady existoval důvod a existoval i zákon. Zákon však byl pouhou připomínkou toho, abychom neporušili jeho odůvodnění. Kdyby existoval pouze důvod, třeba bychom na něj zapomněli, postavili se proti němu nebo prohlásili, že už zastaral. Zákon je však podepřen autoritou a lidé zákony poslouchají i tehdy, nejsou-li ochotni naslouchat jejich důvodům.

Zákon nařizoval, že kolejnice ve stěně, tím myslím ve staré stěně, je třeba udržovat volné a promazávat. Občas jsme se divili, proč tomu tak je, protože nám tenhle zákon připadal jako nesmyslný. Ale právě proto, že to byl zákon, jsme se jím slepě řídili, takže když přišlo Dunění, kolejnice byly volné a promazané a nádrže po nich sjely. Nic jim v tom nezabránilo, jak by se mohlo stát v případě, že bychom se zákonem neřídili. Řídíme-li se totiž zákonem, řídíme se i jeho důvodem, a je to právě důvod a ne zákon, na čem záleží.“

„Něco se mi snažíte říct,“ poznamenal Jon.

„Snažím se ti vysvětlit, že každý zákon musíme slepě poslouchat, dokud nezjistíme jeho smysl. A když ho zjistíme, pokud se nám to vůbec podaří, musíme být schopni posoudit, jestli je jeho důvod nebo smysl správný. Pokud je špatný, musíme mít odvahu to říct. Je-li totiž špatný důvod zákona, je špatný i zákon samotný, protože zákon není ničím jiným než pravidlem formulovaným z určitého důvodu nebo pro naplnění určitého poslání.“

„Poslání?“

„Samozřejmě, chlapče, poslání. Nějaké poslání přece musí existovat. Nic tak dokonale naplánovaného jako Loď nemůže být bez poslání.“

„Samotná Loď? Myslíte, že Loď má nějaké poslání? Říká se přece…“

„Já vím, co se říká. Všechno, co se stane, musí být pro naše dobro.“ Zavrtěl hlavou. „Muselo existovat nějaké poslání, dokonce i pro Loď. Kdysi dávno muselo být to poslání jasné a srozumitelné. Jenže jsme na něj zapomněli. Musí existovat určitá fakta a vědomosti…“

„Vědomosti byly v knihách,“ skočil mu do řeči Jon, „jenže knihy jsme spálili.“

„Byly v nich i jisté nepravdy,“ připustil staroch. „Nebo tvrzení, která jako nepravdy vypadala. Nemůžeš ale posoudit pravdu, pokud nemáš fakta, a já pochybuju, že jsme fakta měli. Existovaly i jiné důvody, jiné faktory.

Žiju tady jako samotář. Mám svoji práci a nechodí mě navštěvovat moc lidí. Mou pozornost nerozptylují žádné povídačky, i když Loď je povídaček plná. A tak přemýšlím. Hodně jsem toho napřemýšlel. Uvažoval jsem o nás a o Lodi. Uvažoval jsem o zákonech a o smyslu toho všeho.

Uvažoval jsem o tom, co nutí rostlinu růst a proč ke svému růstu potřebuje vodu a chemikálie. Přemýšlel jsem o tom, proč musíme rozsvěcet lampy přesně na stanovený počet hodin – je snad v těch lampách něco, co rostlinám pomáhá růst? Jenže když lampy zapomeneš rozsvítit, začne rostlina umírat, takže vím, že lampy jsou nezbytné, že rostliny nepotřebují jen vodu a chemikálie, ale taky lampy.

Přemýšlel jsem o tom, proč rajčata rostou vždy z rajčatových sazenic a okurky vždy z okurkových sazenic. Z okurkové sazenice nikdy nevyroste rajče, a i to musí mít svůj důvod.

I za tak jednoduchou věcí, jako je pěstování rajčat, se musí skrývat obrovská spousta důvodů, jistých základních fakt. A my tato fakta neznáme. Nemáme potřebné vědomosti.

Přemýšlel jsem o tom, jak je možné, že se lampa rozsvítí, když otočíš vypínačem.

Přemýšlel jsem o tom, co dělají naše těla s potravou. Jak tvoje tělo zužitkuje to rajče, co jsi právě snědl? Musíme jíst, abychom zůstali naživu? Proč potřebujeme spát? Jak jsme se naučili mluvit?“

„O tom všem jsem nikdy nepřemýšlel,“ přiznal se Jon.

„Tys totiž nepřemýšlel vůbec o ničem,“ ušklíbl se Joshua, „nebo skoro o ničem.“

„Nikdo o tom nepřemýšlí,“ ohradil se Jon.

„A to je právě problém Lodě,“ přikývl staroch. „Nikdo nikdy nepřemýšlí. Všichni jen ubíjejí čas. Nikdy se nezajímají o důvody. Ani nejsou zvědaví. Ať se stane cokoli, musí to být pro jejich dobro, a to jim úplně stačí.“

„Já jsem zrovna začal přemýšlet,“ ujistil ho Jon.

„Něco jsi po mně chtěl,“ připomněl mu staroch. „To, žes přišel, mělo taky důvod.“

„Na tom teď nezáleží,“ zavrtěl hlavou Jon. „Už jste mi odpověděl.“

Vracel se zpátky chodbičkami mezi nádržemi, čichal vůni zelených rostlin, naslouchal klokotání vody protékající čerpadly. Procházel znovu dlouhými chodbami, kam průzory v pozorovacích bublinách dopadalo světlo teď klidných a nehybných hvězd.

Smysl, říkal Joshua. Existuje smysl a poslání. A přesně tatáž slova byla i v Dopise – smysl a poslání. A kromě pravd budou v knihách i nepravdy a člověk potřebuje určité vědomosti, aby něco posoudil a řekl, je-li to pravdivé nebo ne.

Narovnal ramena a kráčel dál.

Shromáždění už dávno začalo, když došel do kaple, tiše vešel do jejích dveří a našel tam Mary. Postavil se vedle ní; uchopila ho za ruku a usmála se.

„Jdeš pozdě,“ zašeptala.

„Promiň,“ omluvil se také šeptem a pak zůstali stát bok po boku, drželi se za ruce a pozorovali blikotání dvou svící po stranách obrovského Svatého obrázku.

Jon si pomyslel, že Obrázek ještě nikdy předtím nevypadal tak skvěle a že ho ještě nikdy tak dobře neviděl; bylo mu jasné, že zapálení svíček znamená, že jde o zvláštní příležitost.

Rozpoznal muže, kteří seděli pod Obrázkem – svého přítele Joea, Georga a Franka. A byl hrdý na to, že jedním z těch tří sedících pod Obrázkem je jeho přítel Joe, protože tam směli sedět jen lidé zbožní a vážení.

Skončili s odříkáváním Počátku a Joe nyní vstal a začal jim předříkávat Ukončení.

„Směřujeme ke Konci. Vyskytnou se určitá znamení, která příchod Konce předpovědí, ale o samotném Konci nemůže nikdo nic vědět, protože zůstal neodhalen…“

Jon zaregistroval, že se Maryina ruka pevněji přimkla k jeho, opětoval její gesto a ve stisku ruky pocítil oporu manželky a Víry, pocítil bezpečí plynoucí ze sounáležitosti všech Lidí.

Byla to opora, jak prohlásila Mary, zatímco on jedl večeři, kterou pro něj uschovala. Máme oporu ve Víře, řekla. A měla pravdu. Nacházeli oporu ve Víře, ve vědomí, že všechno bylo předem naplánováno, že je to pro jejich dobro, že dokonce i Konec poslouží jejich dobru.

Pomyslel si, že nějakou oporu potřebují. Potřebovali oporu víc než cokoli jiného. Byli tak sami, obzvlášť sami od okamžiku, kdy se hvězdy přestaly pohybovat a zůstaly stát na místě, kdy jste se mohli zastavit u průzoru a vyhlédnout do prázdnoty ležící mezi hvězdami. Jejich osamělost ještě prohlubovala neexistence nějakého poslání, neexistence vědomostí, i když bylo uklidňující vědět, že vše se děje pro jejich dobro.

„Ozve se Dunění a hvězdy se zastaví ve své rotaci a zůstanou stát nahé, osamělé a zářící v hlubinách temnoty, věčné temnoty, která pokrývá všechno s výjimkou Lidí uvnitř Lodě…“

A to je přesně ono, pomyslel si Jon. Ten zvláštní dar, který jim poskytoval úlevu. To zvláštní vědomí, že ze všeho, co existuje na celém světě, jsou to právě oni, kdo jsou ukryti a chráněni před věčnou nocí. I když, napadlo ho, odkud se to zvláštní vědomí vzalo? Z jakého zdroje vědomostí pramenilo? Z jakého zjevení? A v okamžiku, kdy ho tyto myšlenky napadaly, si je vyčítal, protože mu nepřipadalo správné přemýšlet o takových věcech při shromáždění v kapli.

Říkal si, že je jako Joshua. Všechno zpochybňuje. Přemýšlí o věcech, které celý svůj život považoval za samozřejmé, které se bez výhrad považovaly za samozřejmé po všechny předchozí generace.

Zdvihl hlavu a podíval se na Svatý obrázek – na Strom a na Květiny, na Řeku a na vzdálený Dům, na Oblohu, která byla pokrytá Oblaky, a na Vítr, který jste sice neviděli, věděli jste ale, že tam je.

Bylo to hezké – bylo to přímo nádherné. Byly tam barvy, jaké neviděl nikde jinde než na Obrázcích. Uvažoval o tom, jestli nějaké takové místo skutečně existuje. Nebo je to jen symbolika, jen idealizace toho nejlepšího, co pro Lidi představuje esenci snů lidí uvězněných v Lodi?

Uvězněných v Lodi! Došlo mu, že to byla jeho vlastní myšlenka. Uvězněných! Ne uvězněných. Naopak chráněných. Chráněných, ukrytých a zabezpečených před újmou, izolovaných od všeho ostatního, co leží ve stínu věčné noci. Sklonil hlavu v modlitbě, v kajícné a sebeodsuzující modlitbě. Jak ho mohlo napadnout něco takového!

Cítil Maryinu ruku ve své a pomyslel na dítě, které budou mít, až Joshua zemře. Pomyslel na šachové partie, které sehrál s Joem. Pomyslel na dlouhé noci, které strávil v temnotě s Mary po boku.

Pomyslel na svého otce a mozkem se mu rozlehla dávno mrtvá slova. A pomyslel na Dopis, který mluvil o vědomostech a cíli a který obsahoval slovo poslání.

Co mám dělat, ptal se sám sebe. Kterou cestou se mám dát? Co je Smysl a co je Konec?

Odpočítával dveře, nalezl ty pravé a vešel dovnitř. Místnost byla plná prachu, žárovka však dosud svítila. V protější stěně byly dveře, o nichž se zmiňoval instrukční list připojený k Dopisu – dveře s číselníkem zabudovaným uprostřed. V instrukčním listu stálo, že se za nimi nachází trezor.

Přešel podlahu, na níž zanechal v prachu svoje stopy, a poklekl přede dveřmi. Rukávem košile otřel prach ze zámku a přečetl si čísla, která na něm byla. Položil list na podlahu a chopil se volicího kotouče. Otočil indikátor nejprve na šestku, pak na patnáctku, zpátky na osmičku, pak na dvaadvacítku a konečně na trojku. Řídil se instrukcemi a opatrně to provedl; když konečně otočil na trojku, zaslechl tlumené cvaknutí ocelových jazýčků zapadajících do sebe.

Popadl kliku dveří, zatáhl za ni a dveře se díky své váze jen pomalu otevřely. Vešel dovnitř, zmáčkl vypínač, rozsvítila se světla a všechno bylo přesně tak, jak stálo v instrukčním listu. Byla tam postel, vedle postele nějaký přístroj a v jednom koutě velká ocelová schránka.

Vzduch uvnitř byl ohavně zatuchlý, nebyl tam však žádný prach, protože trezor nebyl napojen na klimatizační systém, který po staletí roznášel prach do všech ostatních místností.

Když tam tak samotný stál ve světle žárovky s postelí, přístrojem a velkou ocelovou schránkou před sebou, zmocnila se ho hrůza, sžíravá hrůza, která jím otřásala, přestože se snažil stát vzpřímeně a napjatě, aby ji zahnal – byla to náhlá připomínka strachu nashromážděného po mnoho generací nevědomosti a nezájmu.

Vědomosti –jenže vědomostí se lidé báli, protože byly něčím, co sloužilo zlu. Ti, kteří rozhodovali za celou Loď, o tom rozhodli před dávnými lety, vyhlásili zákon proti Čtení a spálili knihy.

V Dopise stálo, že vědomosti jsou nezbytné.

A Joshua, který stál vedle nádrže s rajčaty umístěné mezi ostatními nádržemi a tím, co v nich rostlo, tvrdil, že to všechno musí mít nějaký smysl a že vědomosti tento smysl odhalí.

To mu však říkali pouze Dopis a Joshua – jen dvě tvrzení proti všem ostatním, jen dvě tvrzení proti rozhodnutí, které bylo přijato před mnoha generacemi.

Ne, přesvědčoval sám sebe, ne, nejsou to jen ti dva – je tu i můj otec, předtím jeho otec a všichni další otcové před nimi, kteří si předávali Dopis, Knihu a umění číst. A věděl také, že kdyby on sám měl jednou dítě, předal by mu Dopis i Knihu a naučil by je číst. Dokázal si to představit – jak se oba krčí v nějaké zastrčené skrýši pod matným světlem žárovky a pracně studují, jak se spojují jednotlivá písmena, aby z nich vznikla slova, věnují se zakázané činnosti, pokračují v kacířském řetězci, který se jako had plazí mezi Lidmi po mnohé generace.

A tady byl konečně poslední článek tohoto řetězce – postel, přístroj a velká ocelová schránka. Tady byla konečně ta věc, k níž to všechno směřovalo.

Zamířil k posteli a blížil se k ní váhavě, jako by v ní mohla být skrytá nějaká past. Opatrně ji ohmatával a zkoumal, byla to však jen postel a nic jiného.

Obrátil svou pozornost od postele k přístroji a pečlivě ho prohlédl; překontroloval kontakty drátů, jak stálo v instrukcích, nalezl helmu, objevil oba spínače, zkontroloval ostatní životně důležité prvky. Našel dva uvolněné kontakty, které přitáhl; nakonec po chvilce váhání otočil prvním spínačem, jak mu nařizovaly instrukce, a rozsvítila se červená kontrolka.

Byl tedy připraven.

Vylezl na postel, uchopil helmu, posadil si ji na hlavu a otáčel s ní tak dlouho, dokud mu pevně neseděla. Pak si lehl, natáhl ruku, otočil druhým spínačem a ozvala se ukolébavka.

Ukolébavka, zpěv, melodie pronikající mu do mozku a pocit jemného houpání a ospalosti.

Jon Hoff usnul.

Probudil se a vědomosti byly na světě.

Pomalá, bolestná identifikace místa, kde se nacházel, stěny bez Svatého obrázku, podivný přístroj, divné masivní dveře, helma na hlavě.

Vztáhl obě ruce, sejmul si helmu z hlavy, držel ji před sebou a upřeně na ni hleděl, až si pomalu uvědomil, co to je. Bolestivě, krůček po krůčku se na všechno upamatoval, na to, jak našel správnou místnost, otevřel trezor, překontroloval přístroj a položil se na postel s helmou pevně nasazenou na hlavě.

Vědomí toho, kde se nachází a proč se tam nachází – a spolu s tím i další vědomosti. Znalost věcí, které předtím neznal. Děsivých věcí.

Upustil helmu do klína, prudce se posadil a rukama se pevně chytil pelestí postele.

Vesmír! Prázdnota! Obrovská prázdnota, naplněná hořícími slunci, jimž se říkalo hvězdy. A tímto vesmírem, prostorem příliš obrovitým na to, aby se dal měřit v mílích, tak rozlehlým, že ho bylo možno měřit pouze světelnými roky, tedy vzdáleností, kterou za jeden rok urazí světlo, se řítila věc zvaná loď ne Loď, žádná Loď s velkým L, ale prostě loď, jedna z mnoha lodí.

Loď z planety Země – ne ze samotného slunce, ne z hvězdy, ale z jedné z mnoha planet, které kolem této hvězdy obíhaly.

To není možné, přesvědčoval se. To prostě není možné. Loď se přece nemůže pohybovat. Nemůže existovat žádný vesmír. Nemůže existovat prázdnota. Nemůžeme být pouhým zrnkem prachu, ztraceným a zatoulaným smítkem v nekonečnu univerzální prázdnoty, drobečkem mezi hvězdami svítícími za průzorem pozorovací bubliny.

Protože kdyby tomu tak skutečně bylo, nic by neznamenali. Byli by ve vesmíru jen náhodným faktorem. Ještě méně než náhodným faktorem. Méně než ničím. Zatoulanou jiskřičkou náhodného života, ztracenou mezi nesčetnými hvězdami.

Shodil nohy z postele na zem, zůstal sedět a prohlížel si přístroj.

Plný uložených vědomostí, pomyslel si. Tak to alespoň stálo v instrukčním listu. Vědomostí uložených na cívkách pásků, vědomostí pumpovaných do jeho mozku, předávaných, implantovaných a vrývaných do paměti spáče.

A tohle všechno byl pouhý začátek. Jen první lekce. Byl to pouhý úvod do dávno mrtvých vědomostí nashromážděných před tak dlouhou dobou, vědomostí uschovaných pro případ potřeby, pečlivě ukrytých. A teď byly jeho. Byly uloženy na cívkách, byly uloženy v helmě. Mohl si je vzít a použít je – ale za jakým účelem? Protože nebylo třeba mít vědomosti, které by neměly žádný účel.

A je to vůbec pravda? To byla nejdůležitější otázka. Jsou vědomosti pravdivé? Jak člověk pozná pravdu? A jak nepravdu?

Neměl samozřejmě možnost to posoudit – neměl zatím možnost poznat pravdu. Vědomosti lze posoudit jen ve světle jiných vědomostí a on jich měl jen velmi málo – víc, než jich po dlouhá léta měli v lodi všichni ostatní, přesto však dosud zoufale málo. Věděl totiž, že někde musí existovat vysvětlení pro hvězdy a pro planety kroužící kolem nich, pro vesmír, v němž se tyto hvězdy nacházejí – a pro Loď řítící se mezihvězdným prostorem.

V Dopise se psalo o poslání a psalo se v něm o cíli, a právě to byly dvě věci, které nutně potřeboval zjistit – poslání a cíl.

Uložil helmu zpět na místo, vyšel z trezoru a zamkl za sebou dveře; vydal se na cestu poněkud jistějším krokem, na ramenou ho však stále tížil pocit viny. Teď už se totiž provinil nejen proti duchu zákona, ale i proti jeho liteře – porušoval zákon z určitého důvodu a měl tušení, že důvod a účel tento zákon zlikvidují.

Scházel po dlouhých pásech eskalátorů do nižších pater.

Ve společenské místnosti našel Joea upřeně hledět na šachovnici s rozestavenými figurkami.

„Kdes byl?“ zajímal se Joe. „Čekám tu na tebe.“

„Jen tak jsem bloumal,“ odpověděl Jon.

„Už jsou to tři dny,“ poznamenal Joe, „co jen tak bloumáš.“ Tázavě se na Jona podíval.

„Vzpomínáš, co jsme se navyváděli za rošťárny?“ zeptal se. „Jak jsme kradli a lumpačili?“

„Vzpomínám si, Joe.“

„Vždycky ses tvářil tak nějak zvláštně, těsně než jsme vyrazili za nějakou vylomeninou. Teď se tváříš stejně.“

„Neplánuju žádnou vylomeninu,“ bránil se Jon. „Nechystám se nic ukrást.“

„Jsme přece přátelé už dlouhá léta,“ přesvědčoval ho Joe. „Něco ti dělá starosti…“

Jon k němu shlížel a snažil se v něm vidět toho malého kluka, jenže ten už byl pryč. Místo něj tu seděl muž, který měl své místo pod Obrázkem, muž, který předčítal Ukončení, zbožný a dobrý muž, pilíř komunity Lodě.

Zavrtěl hlavou. „Je mi líto, Joe.“

„Jen jsem chtěl pomoct.“

Kdyby ale věděl, o co jde, nechtěl by pomáhat. Hleděl by na mne s hrůzou v očích, nahlásil by mě kapli a jako první by mě obvinil z kacířství. Protože tohle bylo kacířství, o tom nebylo sebemenších pochyb. Bylo to popření Mýtu, bylo to odervání bezpečnostního příkrovu nevědomosti, bylo to odmítnutí víry, že vše, co se děje, je pro jejich dobro, bylo to tvrzení, že nemohou nadále sedět se založenýma rukama a spoléhat se na plánovaný řád Lodě. „Zahrajeme si,“ prohlásil rozhodně.

„Opravdu to tak chceš, Jone?“ zeptal se zkoumavě Joe.

„Opravdu to tak chci.“

„Tak začni,“ vyzval ho Joe.

Jon pohnul královniným pěšcem. Joe na něj upřeně zíral. „Ty přece vždycky začínáš královým pěšcem.“

„Změnil jsem názor,“ odsekl Jon. „Tohle mi připadá jako lepší zahájení.“

„Jak myslíš,“ přikývl Joe.

Hráli a Joe bez problémů vyhrál.

Konečně, po mnoha dnech proležených s helmou na hlavě, po mnoha uspávacích ukolébavkách a probuzeních s novými vědomostmi, znal Jon celý příběh.

Dozvěděl se o Zemi a o tom, jak pozemšťané postavili jejich loď a vyslali ji ke hvězdám, a pochopil i něco z té touhy dosáhnout hvězd, která lidstvo přiměla výpravu naplánovat.

Dozvěděl se o výběru a výcviku posádky i o pečlivé selekci, která předcházela volbě předků budoucích kolonistů, o biologických doporučeních, která determinovala jejich manželské svazky tak, aby v době, kdy čtyřicátá generace konečně dorazí ke hvězdám, byli otužilou a výkonnou rasou, připravenou vyrovnat se s problémy, které ji tam budou čekat.

Dozvěděl se o organizaci vzdělávání a o knihách, které měly zachovat vědomosti neporušené, a lehce nahlédl i do psychologie, z níž celý projekt vycházel.

Někde se však stala chyba. Nebyla to chyba lodě, ale lidí v ní.

Knihy byly naházeny do konvertoru. Objevil se Mýtus a Země byla zapomenuta. Vědomosti byly ztraceny a jejich místo zaujala legenda. V průběhu čtyřiceti generací se ztratil původní plán a zapomnělo se na poslání lodě, takže příslušníci Lidí žili po celý svůj život v bezpečné a rozumné víře, že jsou soběstační, že Loď je počátkem i koncem všeho, že byla i se svou posádkou stvořena nějakým nadpřirozeným zásahem a jejich uspořádané životy jsou řízeny nějakým předem vypracovaným plánem, podle něhož vše, co se stane, musí sloužit jejich dobru.

Hráli šachy a karty, poslouchali starou hudbu a nikdy je ani na okamžik nenapadlo zamyslet se nad tím, kdo karty nebo šachy vynalezl a kdo složil hudbu. Zabíjeli ne hodiny, ale celé životy zdlouhavým klábosením, vyprávěli staré historky a bavili se starými zkazkami dávných generací. Neměli však historii, nebyli zvědaví a nehleděli kupředu – protože všechno, co se mělo stát, mělo být pro jejich dobro.

Bezduché roky ubíhaly, a Loď byla tím jediným, co znali. Ještě předtím, než vymřela první generace, se Země stala vzdálenou mlhavou vzpomínkou, ztracenou nejen v čase a prostoru, ale i v paměti. Neexistovala žádná náklonnost vůči Zemi, která by vzpomínku na ni udržovala při životě. A neexistovala ani loajalita vůči Lodi, protože Loď loajalitu nepotřebovala.

Loď pro ně byla matkou a oni si v ní vybudovali pohodlnou existenci. Loď je krmila, poskytovala jim přístřeší a chránila je před nebezpečím.

Nebylo kam jít. Nebylo co dělat. Nebylo o čem přemýšlet. A oni se přizpůsobili.

Děti, pomyslel si Jon Hoff. Nemluvňata choulící se v matčině náručí. Batolata žvatlající staré dochované říkanky na podlaze jeslí. A v některých z těch říkanek bylo víc pravdy, než všichni tušili.

Bylo předpovězeno, že až se ozve Dunění a hvězdy se zastaví, bude to znamenat blížící se Konec.

A to byla naprostá pravda; hvězdy se totiž pohybovaly proto, že se Loď otáčela kolem své podélné osy a vytvářela tak umělou gravitaci.

Když se však přiblížila k cíli, otáčení se automaticky zastavilo a Loď pokračovala v normálním letu, při němž vytváření gravitace převzaly takzvané gyroskopy.

I v tomto okamžiku se Loď řítila směrem k hvězdě a ke sluneční soustavě, k níž byla vyslána. Řítila se k ní, pokud totiž – a Jona Hoffa při té myšlence polil pot – pokud už určený bod neminula.

Protože lidé se sice možná změnili, ale Loď ne. Loď se nepřizpůsobila. Pamatovala si, i když její cestující zapomněli. V souladu s nahranými instrukcemi, které do ní byly vloženy před více než tisíci lety, se držela svého kurzu, pamatovala si své poslání, dolétla včas na místo určení a právě teď se blížila k cíli.

Automaticky, nikoli však stoprocentně.

Nebyla schopna zaujmout oběžnou dráhu kolem cílové planety bez pomoci lidského mozku, bez lidské ruky, která by jí předala potřebné instrukce. Po tisíc let se dokázala obejít bez člověka, v závěrečném okamžiku ho však pro úspěšné dokončení svého poslání bude potřebovat.

A tím člověkem, pomyslel si Jon Hoff, jsem já.

Jeden člověk. Může to jeden člověk zvládnout?

Pomyslel na ostatní. Na Joea, Herba, George a všechny zbývající a nenašel mezi nimi nikoho, komu by mohl důvěřovat, nikoho, za kým by mohl jít a svěřit se mu s tím, co udělal.

Představil si v duchu Loď. Znal teorii a princip jejího ovládání, obával se však, že bude třeba víc než jen teorie, víc než jen znalost principu. Možná bude potřebovat výcvik, aby získal rutinu. Člověk se možná musí s Lodí sžít, než ji dokáže řídit. A on na to, aby se s ní sžil, nebude mít čas.

Stál vedle přístroje, který mu předal veškeré znalosti a jehož cívky se už všechny přetočily, takže konečně splnil svoje poslání, stejně jako své poslání splnil Dopis a stejně jako měli své poslání splnit Lidé a Loď, bude-li mít dostatečně jasnou mysl a pevnou ruku. A bude-li mít dostatečné vědomosti.

Zbývala ještě schránka stojící v koutě. Tu teď otevře – a konečně se tím všechno uzavře. Všechno, co pro něj ti druzí mohli udělat, bude hotovo a ostatní bude záležet na něm.

Pomalu před schránkou poklekl a otevřel víko.

Byly v ní svitky papíru, mnoho svitků, a pod papírem knihy, celé tucty knih, a v jednom rohu pouzdro ze sklovité hmoty obsahující jakýsi mechanismus; věděl, že to nemůže být nic jiného než pistole, přestože v životě pistoli neviděl.

Sáhl po sklovitém pouzdru, uchopil je a spatřil, že pod pouzdrem leží obálka nadepsaná jediným slovem: KLÍČE.

Vzal obálku do ruky, roztrhl ji a našel v ní dva klíče. Na přívěsku jednoho z nich stálo ŘÍDICÍ KABINA, na přívěsku druhého STROJOVNA.

Uložil si klíče do kapsy a popadl sklovité pouzdro. Rychlým otočením ruky je rozlomil na dvě poloviny. Ozvalo se tiché zasyčení, když do vakua uvnitř trubice pronikl vzduch, a pistole mu ležela v rukou.

Nebyla těžká, byla však dost masivní na to, aby působila autoritativně. Vyvolávala dojem síly a neúprosné krutosti. Uchopil ji za pažbu, zdvihl ji a zamířil; pocítil v sobě atavistický příval zuřivé síly – síly zabijáka jménem člověk – a zastyděl se.

Uložil pistoli zpět do schránky a vytáhl jeden z papírových svitků. Papír protestoval hlasitým šustěním, když ho opatrně rozbaloval. Byl to nějaký výkres a Jon se k němu sklonil ve snaze zjistit, co představuje, a pracně luštil psaná slova, která doprovázela jeho linie.

Ničemu nerozuměl, takže ho opět odložil a papír se sám svinul do role, jako by obživl.

Vytáhl další svitek, roztáhl ho a zjistil, že tentokrát je to plán jedné z částí Lodě.

Ještě jeden a ještě jeden a i tentokrát to byly další části Lodě – chodby a eskalátory, pozorovací bubliny a kajuty.

A konečně rozvinul jeden svitek, který znázorňoval samotnou Loď, přesněji řečeno její průřez se všemi kajutami i hydroponickými zahradami na správných místech. Úplně vpředu byla řídicí kabina a úplně vzadu strojovna.

Roztáhl plán, pozorně ho studoval a připadalo mu, že neodpovídá skutečnosti, dokud mu nedošlo, že kdyby od něj odstřihl řídicí kabinu a strojovnu, byl by v pořádku. A tak to také má být, přikývl v duchu, protože někdo před dávnou dobou řídicí kabinu i strojovnu zamkl, aby je uchránil před poškozením aby v bezpečí přetrvaly právě pro tento den.

Z hlediska Lidí řídicí kabina ani strojovna prostě neexistovaly; a to byl také důvod, uvažoval, proč mu výkres připadal nesprávný.

Nechal svitek, aby se sám znovu stočil do ruličky, vytáhl další a tentokrát narazil na plán strojovny. Studoval ho se staženým obočím, snažil se přijít na to, co všechno obsahuje, a přestože tam byla některá zařízení, jejichž účel dokázal vytušit, byla tam i mnohá další, která mu neříkala vůbec nic.

Našel konvertor a udiveně uvažoval o tom, jak je možné, že se nachází v zamčené strojovně, když ho celá ta dlouhá léta používali. Nakonec si však všiml, že konvertor má dva otvory – jeden za hydroponickými zahradami a druhý uvnitř v samotné strojovně.

Upustil výkres a ten se stejně jako všechny ostatní sám znovu sroloval. Přikrčeně tam dřepěl, nepatrně se pohupoval na prstech nohou, díval se na výkresy a uvažoval: Pokud jsem potřeboval nějaký další důkaz, který by mě přesvědčil, tak prostě leží přede mnou.

Plány a výkresy lodě. Plány, které vymysleli lidé a nakreslily lidské ruce. Sen o dosažení hvězd, nakreslený na listu papíru. Žádný nadpřirozený zásah. Žádný mýtus. Jen obyčejné lidské plánování.

Vzpomněl si na Svaté obrázky a přemýšlel o tom, co na nich je. Že by se také… mohly se snad i Svaté obrázky tak lišit od skutečnosti jako příběh Mýtu? Pokud ano, připadalo mu, že je to škoda. Byly jim takovou oporou. A totéž platilo pro Víru. I ta jim byla oporou.

Krčil se ve stísněném prostoru trezoru vedle přístroje, postele a schránky se srolovanými výkresy u nohou, zdvihl obě paže k hrudi a objal se v gestu téměř bezbřehého zoufalství.

Litoval, že s tím vůbec začínal. Přál si, aby nikdy nebyl existoval žádný Dopis. Přál si vrátit se k nevědomosti a k bezpečí. Hrát zase šachy s Joem.

V tu chvíli se Joe ozval ode dveří. „Tak tady ses celou dobu schovával.“

Spatřil Joeovy nohy stojící na podlaze a pomalu přejížděl pohledem vzhůru přes jeho tělo, až se mu konečně podíval do obličeje. Úsměv, který Joe nasadil, ztuhl. Byl to úsměv, který se zarazil v polovině, když Joeova tvář zkameněla.

„Knihy!“ vydechl Joe.

Vyznělo to jako nějaká odpornost. Ve způsobu, jakým to Joe vyslovil, zazníval hnus, jako by někoho přichytil při nějaké nevýslovné zvrácenosti, překvapil ho s otevřenou myslí plnou vulgárních myšlenek.

„Joe…“ vyhrkl Jon.

„Nechtěls mi nic prozradit,“ přerušil ho Joe. „Říkals, že nestojíš o mou pomoc. Není divu, žes ne…“

„Joe, poslouchej…“

„Schovával ses tady s knihami,“ vyštěkl Joe.

„Poslyš, Joe. Všechno je jinak. Tuhle loď vyrobili stejní lidé jako my. A ta loď někam letí. Vím, jaký je význam Konce…“

Úžas i hrůza už se z Joeova obličeje vytratily. Proměnil se ve zcela bezvýraznou tvář, v tvář soudce. Ta se nad ním tyčila a nebyl v ní sebemenší náznak milosrdenství – dokonce ani soucitu ne.

„Joe!“

Joe se prudce otočil a vyrazil ke dveřím.

„Joe Počkej chvilku!“ Ale Joe byl pryč.

Donesl se k němu dusot jeho nohou, dusot nohou ubíhají cích chodbou a mířících k eskalátoru, který ho dovede dolů do obytných pater.

Běžel zpět a mířil dolů zavolat smečku pronásledovatelů. Poslat je, aby s vyplazenými jazyky prohledali celou loď a dostihli Jona Hoffa. A až Jona Hoffa chytí…

Kdyby Jona Hoffa chytili, znamenalo by to Konec jednou provždy. Znamenalo by to, že z Konce se doopravdy stane onen neznámý Konec, o němž se káže v kapli. Nebyl by totiž nikdo jiný – nikdy by se nenašel nikdo další, kdo by se seznámil se Smyslem, Posláním a Cílem.

A to by znamenalo, že tisíce mužů a žen zemřely zbytečně. Úsilí, genialita a touha lidí, kteří loď vyslali na její cestu, to vše by přišlo nazmar.

Byla by to strašlivá ztráta. A plýtvání bylo nezákonné. Ničím se nesmí plýtvat. Nic se nesmí vyhazovat. A to platilo nejen pro potraviny a vodu, ale i pro lidské životy a sny.

Jon vztáhl ruku a popadl pistoli; jeho prsty se kolem ní sevřely ještě pevněji, když v něm vzkypěl vztek, vztek zoufalství a poslední naděje, okamžité, téměř slepé šílenství člověka, který vidí, jak mu někdo záměrně vytrhuje zpod nohou koberec jeho života.

I když tady nešlo jen o jeho život, ale také o životy všech ostatních – o život Maryin, Herbův, Louisin i Joshuův.

Už v okamžiku, kdy vyrazil ze dveří, utíkal maximálním tempem, jakého byl schopen, a uklouzl, když vybíral ostrou zatáčku doprava do chodby. Tryskem zamířil k eskalátoru, cítil ve tmě jeho stupně pod nohama a vydechl tichou děkovnou modlitbu za to, jak častokrát chodil ž obytných prostor do středu Lodě a hledal potmě cestu. Teď se totiž ve tmě cítil jako doma a v tom byla jeho výhoda, protože Joe podobné zkušenosti neměl.

Úprkem pádil dolů po schodech, klouzal se a hnal se chodbou, našel druhé schodiště – a před sebou zaslechl klopýtavé kroky muže, který běžel před ním.

Věděl, že v následující chodbě funguje jen jediná žárovka, matně svítící na samotném jejím konci. Kdyby se tam dokázal dostat včas…

Sbíhal po stupních eskalátoru s jednou rukou na zábradlí, aby neupadl, a jeho nohy se sotva dotýkaly schodů, takže spíš plachtil, než běžel.

Dopadl na podlahu v přikrčené poloze, sehnul se k zemi a ve světle chabě pomrkávající žárovky spatřil siluetu běžícího muže. Zdvihl pistoli a stiskl spoušť; pistole mu poskočila v rukou a chodba se náhle naplnila plameny.

Světlo ho na okamžik oslepilo, takže zůstal skrčený u země a v hlavě mu zvučela jediná myšlenka: Zabil jsem Joea, svého přítele.

Až na to, že to nebyl Joe. Nebyl to ten kluk, s nímž společně vyrůstal. Nebyl to ten muž, který proti němu sedával u šachovnice. Nebyl to Joe, jeho přítel. Byl to někdo jiný – muž s tváří soudce, muž, který běžel vypustit smečku, muž, který by byl schopen je všechny odsoudit k neznámému Konci.

Něco mu říkalo, že si počínal správně, přesto mu však přejel mráz po zádech.

Když se mu vrátil zrak, spatřil na podlaze ležet černou zhroucenou hromádku.

A teď se mu roztřásly i ruce; krčil se nehybně na podlaze a cítil, jak se mu zdvihá žaludek a celého jeho těla se zmocňuje slabost.

Ničím se nesmí plýtvat.

Nic se nesmí vyhazovat.

Tak pravil zákon. Existovaly však i jiné zákony, o nichž se nikdy nemluvilo, protože nebylo třeba o nich mluvit. Nemluvilo se o tom, že nesmíš druhému přebrat manželku, nemluvilo se o tom, že nesmíš podat falešné svědectví, nemluvilo se o tom, že nesmíš nikoho zabít – protože to byly zločiny, které byly totálně potřeny dávno předtím, než se jejich kosmická loď odlepila od Země.

Byly to zákony slušnosti a dobrého vkusu. A on teď jeden z nich porušil. Zabil svého bližního. Zabil svého přítele.

Až na to, připomněl si znovu, že to nebyl můj přítel. Byl to nepřítel nás všech.

Jon Hoff se postavil zpříma a donutil své tělo, aby se přestalo třást. Zastrčil si pistoli za opasek a prkenně prošel chodbou k hromádce na podlaze.

Temnota mu to trochu usnadnila, protože to, co tam leželo, neviděl tak zřetelně, jako kdyby se svítilo. Tvář byla přimáčknutá k podlaze, takže do ní neviděl. Horší by bylo, kdyby vzhlížela vzhůru k němu.

Stál na místě a uvažoval. Bude trvat jen chviličku, než Lidé zjistí, že Joe zmizel, a začnou ho hledat. A nesmějí ho najít. Nikdy nesmějí zjistit, co se stalo. Představa zabíjení už byla z jejich mysli dávno vymazána; nic jim ji nesmí znovu připomenout. Jestliže totiž jeden člověk zabil – bez ohledu na to, jak a proč – mohli by se najít další, kteří by byli ochotní zabíjet. Jestliže jeden člověk zhřešil, musí být jeho hřích utajen, protože první hřích by mohl vést k dalším hříchům, a až se dostanou na nový svět, až (a pokud) se dostanou na planetu svého určení, budou potřebovat veškerou svou vnitřní sílu, veškerý pocit sounáležitosti a společného bezpečí, který v sobě dokážou zmobilizovat.

Nemohl tělo ukrýt, protože neexistovala žádná skrýš, v níž by nebylo nevyhnutelně objeveno. Nemohl ho hodit do konvertoru, protože ten byl mimo jeho dosah. Aby se k němu dostal, musel by projít hydroponickými zahradami.

Ale ne, samozřejmě že by nemusel. Ke konvertoru se mohl dostat i jinou cestou – přes strojovnu.

Poklepal si na kapsu a nahmatal klíče. Sehnul se, uchopil Joea a při kontaktu s jeho stále ještě teplým tělem ucukl a ustoupil. Přitiskl se ke kovové stěně a zůstal nehybně stát; obracel se mu žaludek a v hlavě mu dunělo provinilé pomyšlení na to, čeho se dopustil.

Pomyslel na to, jak k němu tehdy promlouval otec – starý muž s tváří jakoby vytesanou z žuly – a pomyslel na muže, který kdysi v dávné minulosti napsal Dopis, pomyslel na všechny ty ostatní, kteří ho předávali dál a dál a dopouštěli se kacířství v zájmu pravdy, v zájmu vědomostí a spásy.

Vynaložili na to příliš mnoho vynalézavosti, příliš mnoho odvahy a rizika, příliš mnoho osamělých nocí strávili přemýšlením, jestli to, co dělají, je správné, než aby to vše teď bylo ztraceno kvůli jeho skrupulím a pocitu provinilosti.

Odlepil se od stěny, popadl tělo a přehodil si je přes rameno.

Viselo na něm a vydalo jakýsi bublavý zvuk. Po zádech mu stékalo něco mokrého a teplého.

Stiskl pevně zuby, aby se mu nerozcvakaly. A pak se se svým břemenem klopýtavě vydal na cestu, šplhal po dávno zastavených eskalátorech, hlasitě dusal chodbami a mířil ke strojovně.

Konečně dorazil k jejím dveřím, složil svůj náklad na podlahu a šmátral po klíčích. Našel je, vybral ten správný, otočil jím v zámku, a když se opřel o dveře, pomalu se otevřely. Vyrazil z nich závan teplého vzduchu, který jako by mu dal políček do tváře. Zářila tam jasná světla, zaznívala tam tlumená píseň energie a skřípot rotujícího kovu.

Sehnul se, znovu zdvihl Joeovo tělo, vešel dovnitř a zavřel za sebou. Stál a díval se do dlouhých uliček, táhnoucích se mezi obrovskými stroji.

Byl tam jeden točivý stroj, který poznal – gyroskop, stabilizátor upevněný v kardanových závěsech a tiše si hučící sám pro sebe.

Jak dlouho, napadlo ho, jak dlouho bude trvat, než se člověk naučí všemu, co potřebuje o těchto obrovských a složitých strojích vědět? Nakolik jsme zaostali za vědomostmi, známými před tisíci lety?

A ta věc, kterou nesl, se mu pohupovala na rameni a slyšel pomalé, vytrvalé odkapávání teplé a lepkavé tekutiny, rozlévající se po podlaze.

Hrůza a zvídavost – návrat zpět. Návrat tisícovkou let zpět ke znalostem, na jejichž základě bylo možno konstruovat takovéhle stroje. A návrat do mnohem vzdálenější minulosti až k nerovnováze lidských emocí, která dokázala jednoho člověka přimět k tomu, aby zabil druhého.

Musím se ho zbavit, pomyslel si hořce Jon Hoff. Musím se ho zbavit, ale nikdy se mi to nepodaří. I když zmizí, i když se promění v něco jiného, než čím je teď, i když se jeho látková podstata promění v něco jiného, stejně se ho nezbavím. Nikdy!

Našel vstupní otvor konvertoru a zastavil se před ním. Zatáhl za dvířka. Chvíli se mu vzpírala, ale když jimi pořádně škubl, otevřela se. Zel před ním jícen konvertoru, dost velký pro lidské tělo; za tlumicími přepážkami slyšel hučení energie a zdálo se mu, že zahlédl i pekelný plamen vyhladovělého ohně. Nadhodil si mrtvolu na rameni, co nejjemněji ji nechal sklouznout dolů a zasunul ji do jícnu. Naposledy do ní strčil, zavřel dvířka a rozhodně sešlápl páku podavače.

Konečně bylo po všem.

Odvrátil se od konvertoru, otřel si čelo a uvědomil si, že jeho břímě sice zmizelo, dosud ho ale tíží. A bude mě tížit navždy, pomyslel si. Navždy.

Ozvaly se za ním kroky, neotočil se však, aby jim čelil, protože věděl, čí kroky to jsou – přízračné kroky, které ho budou pronásledovat celý život, kroky viny, kráčející v jeho mysli.

„Cos to provedl, chlapče?“ ozval se hlas.

„Zabil jsem člověka,“ odpověděl Jon. „Zabil jsem svého přítele.“ A otočil se směrem ke krokům a k hlasu, protože nic z toho nepatřilo přízraku.

„Měls pro to nějaký důvod, chlapče?“ zajímal se Joshua.

„Měl jsem důvod,“ ujistil ho Jon Hoff. „Důvod a poslání.“

„Potřebuješ přítele,“ prohlásil Joshua. „Potřebuješ přítele, chlapče můj.“

Jon přikývl. „Zjistil jsem poslání Lodě. A její cíl. Nachytal mě při tom. Chtěl mě udat. A já… já…“

„Zabils ho.“

„Jeden život nebo všechny, uvažoval jsem. Já zabil jen jednoho člověka. On by nás zabil všechny.“

Dlouhou chvíli stáli a hleděli na sebe.

„Zabít někoho není správné,“ prohlásil konečně stařec. „Není to správné ani zákonné.“

Jeho podsaditá postava, rýsující se na pozadí motorů, působila lhostejně, bylo v něm však něco vitálního, stejně jako v motorech se v něm skrývala jakási utajená energie.

„Jenže také není správné,“ pokračoval, „odsoudit Lidi k osudu, který jim nebyl předurčen. Není správné díky liknavosti a nevědomosti se zpronevěřit svému poslání… A co poslání Lodě?“ zeptal se nakonec. „Je to dobré poslání?“

„Nevím,“ zavrtěl hlavou Jon. „Nedokážu to posoudit. Ale je to alespoň nějaké poslání. A jakékoli poslání je lepší než vůbec žádné.“ Zdvihl hlavu a odhrnul si vlasy, které měl přilepené k čelu potem. „Tak dobrá,“ přikývl, „půjdu s tebou. Zabil jsem jednoho člověka a nikoho dalšího už nezabiju.“

„Ne, chlapče,“ opravil ho tiše a jemně Joshua. „Já naopak půjdu s tebou.“

Dívat se do oné bezedné hloubky prázdnoty, v níž zářily hvězdy jako maličké věčné strážní ohně, bylo dost strašné i z průzoru pozorovací bubliny. Vidět to z řídicí kabiny, v níž se obrovská skleněná obrazovka otevírala přímo do kosmu, bylo ještě mnohem horší.

Člověk se mohl dívat níž a ještě níž a nespatřil žádné dno, mohl se dívat nahoru nebo před sebe a nic jeho pohled nezastavilo; v jednom okamžiku by byl přísahal, že určitá hvězda je tak blízko, že by se mohl natáhnout a utrhnout ji, a v příštím okamžiku byla tak daleko, že si tu vzdálenost vůbec nedokázal představit.

Hvězdy byly daleko.

Všechny až na jednu. A ta jedna hvězda zářila jako žhnoucí slunce kousek vlevo od nich.

Jon Hoff koutkem oka pohlédl na Joshuu a spatřil, že starcův obličej je ztuhlý v masce nevěřícnosti, strachu a něčeho, co se blížilo bezbřehému děsu.

Já to věděl předem, pomyslel si. Věděl jsem, jak by to mohlo vypadat. Měl jsem o tom jistou představu. On neměl vůbec žádnou.

Odtrhl oči od obrazovky a zadíval se na řady přístrojů; při tom pohledu se mu žaludek stáhl úzkostí a prsty jako by mu zdřevěněly.

Nebudu mít čas na to, abych se s Lodí sžil, napadlo ho. Abych ji poznal v její skutečné podobě. To, co bylo třeba udělat, musel dokázat jen pomocí intelektu, pomocí těch útržkovitých vědomostí, které byly vloženy do jeho mozku – do mozku, který nebyl vyškolený ani připravený, který nebude vyškolený ani připravený ještě dlouhá léta.

„Co si počneme?“ zašeptal Joshua. „Co si jen počneme, chlapče?“

A Jon Hoff si pomyslel: Co si jen počneme?

Pomalu vykročil kupředu a vyšel po schodech ke křeslu, na němž byl zezadu nápis NAVIGÁTOR.

Pomalu se do křesla posadil a připadalo mu, že sedí na samotném okraji vesmíru, že sedí nad propastí na římse, z níž může každým okamžikem sklouznout a zřítit se do kosmu.

Opatrně položil ruce na opěrky křesla, stiskl je, pevně je svíral a zoufale se snažil zorientovat, připomenout si, že sedí v křesle navigátora, před sebou že má páky, které může přepínat, a tlačítka, která může mačkat, a že to přepínání a mačkání bude vysílat signály do pulzující strojovny.

„Tamhleta hvězda,“ ukázal Joshuovi. „Ta velká vlevo od nás. Ta zářící hvězda…“

„Všechny hvězdy září.“

„Já ale myslím tamhletu. Tu velkou…“

„To je hvězda, ke které jsme před tisíci lety zamířili,“ vysvětloval Jon. A doufal, že je to opravdu ona. Chtěl si být jistý.

Ještě to ani nedomyslel a v mozku se mu rozezněl poplašný signál. Něco tady nesouhlasilo. Něco bylo strašně v nepořádku.

Pokoušel se přemýšlet, jenže blízkost vesmíru mu přemýšlení znemožňovala, vesmír byl příliš velký a prázdný a přemýšlet nemělo smysl. Na vesmír se nedalo vyzrát, nedalo se s ním bojovat. Byl příliš velký a příliš krutý. Vesmíru na ničem nezáleželo, nebyla v něm ani špetka soucitu. Bylo mu lhostejné, co se stane s Lodí a s lidmi v ní.

Jedinými lidmi, jimž na něčem záleželo, byli ti, kteří tehdy na Zemi Loď vypustili, a krátkou chvíli pak ještě Lidé, kteří v ní cestovali. A zůstali jen on a jeden stařík. Oni dva proti celému vesmíru. Jediní dva, jimž ještě na něčem záleželo.

„Je větší než ty ostatní,“ poznamenal Joshua. „Jsme k ní blíž.“

To bylo to, co mu nesouhlasilo! Proto mu v mysli začal bít zvon na poplach! Ta hvězda byla příliš blízko!

Odtrhl oči od kosmu, podíval se na řídicí panel a nespatřil nic než směsici ovládacích prvků, které mu nic neříkaly.

Díval se na řídicí panel a jeho mysl se v něm pomalu začínala orientovat, nacházet v něm určitý smysl, pomalu se začínaly uplatňovat vědomosti, které do něj přístroj nacpal. Díval se na číselníky a jejich údaje mu začínaly být povědomé. Našel určité ovládací prvky, které nutně potřeboval. V mozku se mu bez jeho vlastní vůle jako noční můra roztančily matematické vzorce.

Je to marné, přesvědčoval se. Byl to dobrý nápad, ale neosvědčil se. Člověka nelze vzdělat jen přístrojem. Nelze do něj napumpovat vědomosti, které potřebuje, aby byl schopen navigovat loď.

„Nedokážu to, Joshuo,“ prohlásil zoufale. „To prostě není možné.“

Kde jsou planety, napadlo ho. Jak najde planety? A až je najde, pokud vůbec, co potom?

Loď padala ke slunci.

Nevěděl, kde má hledat planety. A letěli příliš rychle – nesrovnatelně rychleji, než by měli. Na čele se mu zaperlil pot, stékal mu po tvářích a odkapával z podpaždí.

„Uklidni se, chlapče. No tak.“

Byl by se rád uklidnil, ale nešlo to. Sáhl dolů a otevřel malou zásuvku pod řídicím panelem. Byl tam papír a tužky. Vytáhl list papíru a jednu z tužek. Poznamenal si údaje z číselníků: absolutní rychlost, zrychlení, vzdálenost od hvězdy, úhel přiblížení k hvězdě.

Byly tam ještě další údaje, ty však nebyly podstatné, nepatřily k těm opravdu důležitým.

A z paměti se mu vynořila jistá poučka, jediná poučka, která byla zdůrazňována znovu a znovu: Navigovat loď neznamená směřovat s ní k určitému bodu, ale vědět, kde se bude nalézat v libovolném okamžiku bezprostřední budoucnosti.

Dal se do výpočtů; pracně se přitom rozpomínal na potřebné matematické vzorce. Dokončil výpočty, nakreslil si graf, pak se natáhl, jednu z řídicích pák postrčil o dva zoubky dopředu a doufal, že si počíná správně.

„Už tomu začínáš rozumět?“ zeptal se Joshua.

Jon zavrtěl hlavou. „To se teprve dozvíme – dozvíme se to od nynějška za hodinu.“

Nepatrné zesílení tahu motorů, které zabrání tomu, aby se Loď dostala do přílišné blízkosti slunce. Musí kolem slunce proletět a stočit se zpět pod vlivem jeho přitažlivosti, opsat v kosmu dlouhou a širokou smyčku a zamířit pak zpátky k němu. Tak to mělo fungovat – a doufal, že to tak bude. Tak mu to alespoň sdělil přístroj.

Ochable seděl v křesle a přemýšlel o tom zvláštním přístroji, uvažoval, nakolik se může spolehnout na pásek převíjející se na cívce a na helmu nasazenou na hlavě.

„Asi tu budeme dlouho,“ ozval se Joshua.

Jon přikývl. „Obávám se, že ano, Joshuo. Tohle zabere hodně času.“

„V tom případě,“ pokračoval stařec, „dojdu pro něco k jídlu.“ Zamířil ke dveřím a pak se otočil.

„Co Mary?“ zeptal se.

Jon zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Nechme je na pokoji. Kdybychom to nezvládli…“

„Zvládneme to.“

„I když to zvládneme,“ prohlásil ostře Jon, „bude lepší, když nebudou nic vědět.“

„Máš asi pravdu,“ přikývl stařec. „Dojdu pro jídlo.“

O dvě hodiny později Jon věděl, že Loď do slunce nenarazí. Přiblíží se k němu, proletí téměř nebezpečně blízko – ve vzdálenosti pouhého asi jednoho milionu mil – bude však mít tak velkou rychlost, že se kolem něj prosmekne a unikne zpět do kosmu, tažena k jedné straně sluneční gravitací, protlačí se přitažlivostí žhoucí hvězdy a na své cestě vzhůru a ven bude ztrácet rychlost.

Až slunce stočí její letovou dráhu zpět k sobě, usadí se na oběžné dráze – na vysoce nebezpečné oběžné dráze, protože bez jeho dalšího zásahu by se při příštím průletu kolem zřítila do slunce.

Věděl, že mezitím, co mine slunce a otočí se znovu zpět k němu, musí se s Lodí naučit zacházet, důležité ale bylo, že získal trochu času. Byl si jistý, že bez těch dvou přidaných zoubků rychlosti by Loď buď vletěla přímo do slunce, nebo by se usadila na stále se zmenšující oběžné dráze, z níž by ji nevysvobodila ani fantastická síla jejích obrovských motorů.

Měl čas, měl určité vědomosti a Joshua odešel pro jídlo. Měl čas a potřeboval toho času využít. Měl vědomosti, zasuté někde v hloubi mozku, kam byly vloženy, a potřeboval se k nim propracovat a aplikovat je na úkol, pro který byly určeny.

Byl teď už klidnější a pociťoval o něco větší sebedůvěru. A ve své vlastní nejistotě přemýšlel o tom, jak je možné, že se lidé, kteří vypustili Loď ze Země, a lidé, kteří ji opatrovali a starali se o ni před Nevědomostí, trefili tak blízko cíle. Snad to byla jen náhoda, protože jistě nebylo myslitelné vypustit střelu na tisíc let dlouhou cestu k tak drobounkému cíli a udržet ji ve správném kurzu – nebo snad ano?

Automatika… automatika… automatika… to slovo mu burácelo v mozku. Jediné znovu a znovu se opakující slovo. Loď byla automatická. Sama se řídila, sama se opravovala, sama si zajišťovala vlastní údržbu, sama se naváděla na správný kurz. Potřebovala jen lidskou ruku a lidský mozek, aby jí sdělily, co má dělat. Udělej tohle, nařídily jí ruka a mozek člověka, a Loď to udělala. Nic jiného nepotřebovala – jen prosté zadání instrukcí.

Problém byl v tom, jak jí ty instrukce zadat. Co jí nařídit a jak. A v komunikaci s lodí byly jisté aspekty, které ho děsily.

Opustil navigátorovo křeslo a přecházel po kabině. Všechno bylo pokryto tenkou vrstvou jemného prachu, když však přejel po povrchu kovu rukávem, zaleskl se stejně jasně jako v den, kdy byl instalován.

Nacházel různé věci, některé z nich poznával a identifikoval, zatímco jiné mu neříkaly vůbec nic. Ze všeho nejdůležitější však bylo, že našel teleskop a po několika pokusech a omylech se upamatoval, jak se s ním zachází. Teď už věděl, jak najít planety – pokud ovšem tohle byla cílová hvězda a pokud kolem ní nějaké planety kroužily.

Uplynuly tři hodiny a Joshua se nevracel. Na to, aby jen přinesl trochu jídla, to bylo nějak moc dlouho. Jon přecházel sem a tam po kabině a přemáhal strach. Něco se muselo stát, starce určitě postihla nějaká nehoda.

Vrátil se k teleskopu a pustil se do hledání planet. Byla to těžká a zpočátku bezvýsledná práce, jak však pohyboval ovládáním teleskopu, pomalu mu začala do vědomí prosakovat potřebná fakta.

Nalezl první planetu – a ozvalo se zaklepání na dveře.

Vstal od teleskopu a přešel ke dveřím.

Chodba byla plná lidí, všichni na něj jeden přes druhého křičeli a metali po něm nenávistná slova; jek jejich hlasů byl vlnou zloby a odsouzení, která ho donutila o krok ustoupit.

Vpředu stáli Herb a George a za nimi byli namačkaní všichni ostatní muži i ženy. Hledal pohledem Mary, ale nespatřil ji.

Dav se začal tlačit dopředu a v jeho tvářích byla nenávist a odpor; vyzařovala z něj atmosféra strachu, která pronikla hluboko do Jona Hoffa.

Zajel rukou k pasu, sevřel prsty kolem pistole a vytáhl ji. Naklonil ji hlavní k podlaze a jediným krátkým a lehkým dotekem stiskl spoušť. Vyšlehla záře, která zaplnila celé dveře, a dav se dal na překotný ústup. Dveře samotné byly zčernalé a ve vzduchu visel pach spálené barvy.

Jon Hoff promluvil klidným hlasem. „Tohle je pistole,“ vysvětloval. „A tou pistolí vás můžu zabít. Zabiju vás, budete-li strkat nos do toho, do čeho vám nic není. Ustupte. Vraťte se tam, odkud jste přišli.“

Herb postoupil o krok kupředu a zastavil se. „To ty strkáš nos do věcí, do kterých ti nic není,“ zavrčel. Postoupil o další krok.

Jon zdvihl pistoli a namířil na něj.

„Jednoho člověka už jsem zabil,“ prohlásil, „a klidně zabiju dalšího.“ Je tak snadné mluvit o zabíjení, pomyslel si, o zničení lidského života. Je tak snadné to udělat poté, co jsem už jednou zabil.

„Joe se ztratil,“ oznámil Herb. „Hledáme ho.“

„Tak už ho hledat nemusíte,“ odpověděl Jon.

„Joe ale byl tvůj přítel.“

„Stejně jako ty jsi můj přítel,“ přikývl Jon. „Jenže poslání je na přátelství příliš velké. Jsi buď se mnou, nebo proti mně. Žádná střední cesta neexistuje.“

„Vyobcujeme tě z kaple.“

„Vyobcujete mě z kaple,“ opakoval po něm posměšně Jon.

„Odsoudíme tě k vyhnanství v centru Lodě.“

„Všichni jsme prožili ve vyhnanství celý svůj život,“ prohlásil Jon. „Bylo tomu tak po mnoho generací. A ani jsme o tom nevěděli. Říkám vám, že jsme o tom nevěděli. A protože jsme o tom nevěděli, vymysleli jsme si báječnou historku. Vymysleli jsme si ji, sami sebe jsme přesvědčili o její pravdivosti a žili jsme podle ní. A když teď přijdu a ukážu vám, že to nebylo nic víc než báječná historka, smyšlená, protože nějakou jsme potřebovali – slyšíte, že říkám potřebovali – hned byste mě chtěli vyobcovat z kaple a poslat do vyhnanství. Budeš muset přijít s něčím lepším, Herbe. S něčím mnohem lepším.“

Poklepal na pistoli. „Já už něco lepšího mám.“

„Jsi šílenec, Jone.“

„A ty jsi hlupák,“ odsekl Jon.

Zpočátku měl strach, později se rozčilil, teď už však cítil pouze opovržení – jen opovržení těmi, kdo se krčili v chodbě a křičeli na něj ubohé hrozby.

„Co jste provedli s Joshuou?“ zeptal se.

„Spoutali jsme ho,“ odpověděl Herb.

„Tak běžte zpátky, rozvažte ho a pošlete mi něco k jídlu,“ nařídil Jon.

Zaváhali. Výhružně na ně zamával pistolí. „Běžte,“ rozkázal.

Rozutekli se.

Zabouchl za sebou dveře a vrátil se k teleskopu.

Objevil šest planet a dvě z nich – druhá a pátá – měly atmosféru. Pohlédl na hodinky a zjistil, že uběhlo několik hodin. Joshua se stále ještě neobjevil. Neozvalo se žádné zaklepání na dveře. Nikdo nepřinesl jídlo ani vodu. Vylezl znovu po schodech ke křeslu navigátora.

Hvězda byla daleko za zádí. Rychlost se zřetelně snížila, stále ještě však byla příliš vysoká.

Přitáhl páku zpět k sobě a sledoval, jak indikátor rychlosti klesá. Doufal, že je to bezpečné. Loď byla vzdálena třicet milionů mil od planety, takže snížení rychlosti bylo teoreticky bezpečné.

Prohlížel si řídicí panel, který mu teď připadal jednodušší a srozumitelnější – bylo na něm víc věcí, v nichž se vyznal. Není to tak těžké, pomyslel si. Nebude to tak těžké. Máš čas. Spoustu času. Musíš si naplánovat, co budeš dělat, máš na to ale čas.

Prohlížel si řídicí panel a našel počítač, který předtím přehlédl, malý kovový mozek – a to byla cesta, jak dávat Lodi instrukce. To bylo to, co předtím nenašel – to, co si neuměl vysvětlit – jak s Lodí komunikovat. A komunikovalo se s ní takhle. Příkazy se zadávaly tomuhle malému mozku.

To jedno slovo – automatika – ho neustále pronásledovalo. Našel knoflík, pod nímž byl nápis teleskop, další s nápisem oběžná dráha a ještě jeden s nápisem přistání.

Tak takhle je to, pomyslel si. Po všech těch obavách, po všem tom strachu je to tak dokonale jednoduché. Protože to byl princip, jímž se lidé kdysi tam na Zemi museli řídit, když Loď stavěli. Musela být jednoduchá. Neuvěřitelně jednoduchá. Tak jednoduchá, aby s ní dokázal přistát každý hlupák. Prostě kdokoli, kdo umí zmáčknout tlačítko. Určitě se totiž museli obávat toho, co se na Lodi po několika generacích stane, nebo s tím i počítat. Museli vědět, že Země bude zapomenuta a že na Lodi dojde k přizpůsobení kultury. Obávali se toho, nebo s tím počítali – nebo to tak sami naplánovali? Byla snad kultura Lodě součástí základního plánu? Dokázali by Lidé přežít tisícovku let, kdyby znali svoje poslání a cíl?

A vtírala se mu odpověď, že by to nedokázali, protože by si byli připadali oloupení a podvedení, byli by zešíleli z vědomí, že nejsou ničím jiným než nositeli života, že jejich vlastní životy i životy mnoha následujících generací mají být obětovány v zájmu toho, aby po četných generacích jejich potomci mohli dorazit k cílové planetě.

Existoval jen jeden způsob, jak se s touto situací vypořádat – a tím bylo zapomenout, o co vlastně jde. A to se také stalo a bylo to v jejich zájmu.

Lidé po několika prvních generacích prožívali své bezvýznamné životy v bezvýznamném kruhu kultury, kterou si sami vytvořili, a to jim stačilo. Poté už těch tisíc let nic neznamenalo, protože o nich nikdo nevěděl.

A Loď zatím celou tu dobu uháněla vesmírem, mířila ke svému cíli a ani na okamžik se neodklonila od svého kurzu.

Jon Hoff sešel dolů k teleskopu, namířil ho na pátou planetu a nastavil radarové ovladače, které ji měly udržet v jeho ohnisku. Pak se vrátil k počítači a zmáčkl tlačítko s nápisem teleskop i druhé s nápisem oběžná dráha.

Potom se posadil a čekal. Nic jiného už udělat nemohl.

Pátá planeta byla smrtící pastí.

Prozradil mu to analyzátor. Atmosféra byla z převážné části tvořena metanem, gravitace byla třicetkrát vyšší než na Zemi, tlak pod vířícími metanovými mračny dosahoval téměř tisíce atmosfér. A byly tu i další faktory. Jenže kterýkoli z těch prvních tří sám o sobě stačil.

Jon Hoff vyvedl Loď z její oběžné dráhy a zamířil blíž k slunci. Vrátil se k teleskopu, našel druhou planetu, zaměřil se na ni, připojil se k počítači a znovu se posadil a čekal.

Měli ještě jednu šanci – a tím to končilo, protože ze všech planet jen dvě měly atmosféru. Musela to být druhá planeta nebo nic.

A kdyby se i druhá planeta ukázala být smrtícím peklem, co pak?

Nabízela se jediná odpověď. Žádná další neexistovala. Zamířit s Lodí k jiné hvězdě, zvýšit rychlost a doufat – doufat, že za několik dalších generací najdou Lidé planetu, na které by mohli žít.

Měl hlad – žaludek se mu svíral a bolel. Našel chladič vody, v němž dosud zbývalo několik šálků čisté kapaliny, poslední zbytky však dopil před dvěma dny.

Joshua se nevrátil a ani Lidé o sobě nedávali vědět. Dvakrát otevřel dveře a vyšel na chodbu, připraven bleskově vyrazit ven a sehnat si potravu a vodu, pokaždé si to však rozmyslel a vrátil se dovnitř. Nemohl riskovat. Nemohl na sebe vzít riziko, že ho někdo zpozoruje, že ho uženou jako štvanou zvěř a nedovolí mu vrátit se do řídicí kabiny.

Věděl však, že zanedlouho přijde čas, kdy to riziko bude muset podstoupit – kdy bude muset vyrazit ven. Nebude totiž možná trvat ani jeden den, než bude na takovou výpravu příliš slabý, a do příletu k druhé planetě zbývá ještě mnoho dnů.

Přijde čas, kdy nebude mít na vybranou. Jinak není možné, aby to vydržel. Pokud si neopatří jídlo a vodu, bude z něj v době, kdy se dostanou k planetě, vyčerpaná a mátožná troska bez jakýchkoli fyzických či duševních sil.

Vrátil se k řídicímu pultu a obhlédl situaci. Všechno se zdálo být v pořádku. Loď stále ještě zvyšovala rychlost. Monitor počítače modře pomrkával a tiše si pro sebe broukal: Všechno v pořádku, všechno v pořádku.

Pak sešel znovu po schodech dolů a zamířil do kouta, kde spával. Lehl si na podlahu a stočil se do klubíčka, přičemž se snažil zmáčknout žaludek tak, aby necítil jeho protesty. Zavřel oči a pokoušel se usnout.

S uchem přitisknutým ke kovové podlaze slyšel pulzování motorů daleko vzadu ve strojovně – píseň energie, která vibrovala celou Lodí. A vzpomněl si, jak přemýšlel o tom, že je možná třeba se s Lodí sžít, aby ji člověk dokázal řídit. Dopadlo to ale jinak, i když byl schopen si představit, jak se někdo může naučit s Lodí sžít, jak se loď může stát součástí jeho samotného.

Na chviličku si zdříml, probudil se a znovu si zdříml – a tentokrát zaslechl, jak ho volá něčí hlas a jak někdo buší na dveře.

Jediným pohybem se vymrštil, rozběhl se ke dveřím a klíč, který už měl připravený v ruce, zastrčil do zámku. Trhnutím dveře otevřel a dovnitř klopýtavě vrazila Mary. V jedné ruce měla velkou hranatou plechovku a v druhé naditý vak; v patách jí chodbou směrem ke dveřím uháněl rozzuřený dav, křičící a mávající holemi.

Jon se sehnul, zatáhl Mary dovnitř, přirazil dveře a zamkl je. Slyšel, jak do nich narazila běžící těla, slyšel, jak na ně dopadají rány holí, a slyšel ječení davu.

Sklonil se ke své manželce. „Mary,“ zašeptal a hlas mu zadrhl a hrdlo se mu stáhlo. „Mary.“

„Musela jsem přijít,“ zamumlala a rozplakala se. „Ať jsi provedl cokoli, musela jsem přijít.“

„To, co jsem udělal, jsem udělal pro dobro všech. Bylo to součástí Plánu, Mary, o tom jsem přesvědčen. Součástí Základního plánu. Všechno to kdysi naplánovali lidé na Zemi. Já jsem jen náhodou tím, kdo…“

„Jsi kacíř,“ prohlásila. „Zničil jsi naši Víru. Přiměls Lidi k tomu, že spolu navzájem bojují. To tys…“

„Znám pravdu,“ oznámil jí. „Znám poslání Lodě.“

Vztáhla k němu ruce, uchopila jeho obličej do dlaní, přitáhla si jej dolů a přitiskla se k němu.

„Je mi to jedno,“ prohlásila. „Úplně jedno. Už mi to vůbec nevadí. Nejdřív mi to vadilo. Měla jsem na tebe vztek, Jone. Styděla jsem se za tebe. Málem jsem umřela hanbou. Když ale zabili Joshuu…“

„Cože?“

„Zabili Joshuu. Utloukli ho. A nebyl to jen on sám. Našli se i další, kteří za tebou chtěli jít a nabídnout ti pomoc. Bylo jich ale jen pár a oni je taky zabili. Loď je plná zabíjení. A nenávisti. A podezřívavosti. A všech možných ošklivých povídaček. Nikdy nic takového nepamatuju. Aspoň do té doby, než jsi zbořil Víru.“

Kultura v troskách, pomyslel si. V troskách za jedinou hodinu. Víra rozmetaná na padrť ve zlomku vteřiny. Následovalo šílenství a zabíjení. Pochopitelně.

„Mají strach,“ vysvětloval. „Ztratili pocit bezpečí.“

„Snažila jsem se přijít už dřív,“ vyprávěla Mary. „Věděla jsem, že musíš mít hlad, a bála jsem se, že nebudeš mít vodu. Musela jsem ale počkat, dokud mě nikdo nesledoval.“

Pevně ji přitiskl k sobě a oči se mu lehce zamžily.

„Máš tady jídlo,“ ozvala se, „a vodu. Přinesla jsem všechno, co jsem pobrala.“

„Moje žena,“ vydechl. „Moje drahá žena…“

„Máš tu jídlo, Jone. Proč se nenajíš?“

Vstal a zvedl ji.

„Za chviličku,“ odpověděl. „Jen chviličku a hned se najím. Nejdřív ti ale chci něco ukázat. Chci ti ukázat Pravdu.“

Vedl ji nahoru po schodech.

„Podívej se tam ven,“ vyzval ji. „Tam máme namířeno. Tady jsme celou dobu byli. Ať jsme si namlouvali cokoli, tam venku je Pravda.“

Druhá planeta byla ztělesněním všech Svatých obrázků. Byly na ní Stromy a Potoky, Květiny a Tráva, Obloha a Oblaka, Vítr a Sluneční svit.

Mary a Jon stáli vedle křesla navigátora a dívali se prostřednictvím obrazovky ven.

Analyzátor tiše zavrněl a vyplivl hlášení. Bezpečné pro lidské osídlení, stálo na potištěném kousku papíru a následovala spousta dalších informací o složení atmosféry, množství bakterií, intenzitě ultrafialového záření a mnoha dalších věcech. Tento jediný závěr však byl dostatečný. Bezpečné pro lidské osídlení.

Jon natáhl ruku a sáhl po hlavním spínači uprostřed řídicího pultu. „Tak to je ono,“ poznamenal. „Takhle končí tisíciletá pouť.“

Otočil spínačem a všechny číselníky rázem ukázaly nulu. Všechny ručičky se ustálily přesně uprostřed ciferníků. Píseň energie v Lodi umlkla a zavládlo staré dobře známé ticho – ticho dávné minulosti, kdy hvězdy byly rozmazanými šmouhami a stěny byly podlahou.

A pak to zaslechli – naříkající lidské hlasy, podobné zvířecímu vytí.

„Mají strach,“ konstatovala Mary. „Jsou k smrti vyděšení. Nevyjdou ven z Lodě.“

A Jon si uvědomil, že má pravdu. To bylo něco, s čím nepočítal – že nebudou chtít opustit Loď.

Byli s ní svázaní po dlouhé generace. Spoléhali se na to, že jim poskytuje útulek a bezpečí. Obrovitost vnějšího světa, nekonečnost Oblohy, neexistence jakýchkoli hranic, to vše pro ně muselo být nečekaně hrůzné.

Tak či onak bude třeba je vyhnat z Lodě ven – doslova je z ní vyhnat a Loď pevně uzavřít, aby neměli možnost probojovat se do ní zpět. Protože Loď představovala nevědomost a ustrašenost, byla to skořápka, která ztratila svou původní funkci, bylo to lůno, z něhož se měla zrodit nová rasa.

„Co nám udělají?“ zeptala se Mary. „Na to jsem vůbec nepomyslela. Nemůžeme se před nimi schovat a nemůžeme…“

„Nic nám neudělají,“ uklidňoval ji Jon. „Vůbec nic. Alespoň dokud mám tohle.“ Pleskl rukou do pistole u boku.

„Ale, Jone, všechno to zabíjení…“

„Žádné další zabíjení nebude. Budou se bát a strach je přinutí udělat, co je třeba. Po nějaké době, možná to bude trvat dlouho, se zase vzpamatují a pak všechen strach zmizí. Do nového začátku tady ale bude třeba…“ V jeho mozku se rozvířily potřebné vědomosti, které mu předal ten podivný přístroj. „Vůdce,“ dořekl. „To je to, co budou potřebovat – někoho, kdo by je vedl, kdo by jim řekl, co mají dělat, kdo by jim pomohl spolupracovat.“

Myslel jsem, že už je po všem, pomyslel si hořce, jenže nic neskončilo. Dovést Loď k přistání nestačilo. Musím pokračovat dál. Ať udělám cokoli, nebudu od toho všeho mít pokoj, dokud budu naživu.

Čekal je úkol zabydlet se tady a znovu se začít učit. Vzpomněl si, že ve schránce jsou knihy, víc než polovina je napěchovaná knihami. Možná to jsou základní učebnice. Knihy, které budou potřebovat do nového začátku.

A nebudou tam i nějaké instrukce? Instrukce ponechané spolu s knihami pro někoho, jako je on, aby si je přečetl a řídil se jimi?

INSTRUKCE, JIMIŽ JE TŘEBA SE ŘÍDIT PO PŘISTÁNÍ. Tak nějak nebo velice podobně bude asi znít nápis na obálce, a on tu obálku roztrhne a najde v ní složené listy papíru.

Už jednou, v jiném dopise, byly přeložené listy papíru.

Že by existoval ještě druhý dopis? Byl si jistý tím, že najde i druhý dopis.

„Všechno to bylo naplánované ještě na Zemi,“ vysvětloval. „Naplánované krok za krokem. Naplánovali to velké zapomnění jako jediný způsob, jak mohou lidé přežít celý let. Naplánovali i to kacířství, kterým se dál předávaly vědomosti. Dali Lodi takovou jednoduchost, že si je s ní schopen poradit kdokoli – absolutně kdokoli. Dívali se dopředu a viděli, co se nevyhnutelně musí stát. Byli ve svých plánech pořád o krůček před námi.“

Díval se na obrazovku a pozoroval zemi kolem sebe, Stromy, Trávu a Oblohu. „Nijak by mě nepřekvapilo,“ dodal, „kdyby měli vymyšlené, jak nás dostat z Lodě.“

Ozval se reproduktor a jeho hlas pronikal celou Lodí, takže ho slyšeli úplně všichni. Teď dobře poslouchejte, vyzvala je jen nepatrně zkreslená stará nahrávka. Dobře poslouchejte. Během následujících dvanácti hodin musíte Loď opustit. Po uplynutí této lhůty bude v Lodi vypuštěn smrtící plyn.

Jon vztáhl ruku k Mary. „Měl jsem pravdu,“ přikývl. „Měli to naplánované až do samotného konce. Pořád ještě jsou o ten krůček před námi.“

Stáli tam, sami dva, a přemýšleli o lidech, kteří vše tak dokonale naplánovali, kteří viděli tak daleko dopředu, předvídali problémy a naplánovali jejich řešení.

„Tak pojď,“ vyzval ji. „Jdeme.“

„Jone?“

„Ano?“

„Můžeme teď mít děti?“

„Ano,“ přitakal. „Můžeme mít děti. Může je mít každý, kdo je chce. Na Lodi nás bylo hodně. Teď na téhle planetě je nás málo.“

„Je tu dost místa,“ přisvědčila Mary. „Spousta místa.“

Odemkl dveře řídicí kabiny a pečlivě je za sebou zamkl. Vykročili do temných chodeb.

Reproduktor se znovu ozval: Teď dobře poslouchejte. Dobře poslouchejte. Během následujících dvanácti hodin…

Mary se k němu přitiskla a Jon cítil, že se celá chvěje.

„Jone. Už jdeme ven? Hned teď?“

Měla strach. Pochopitelně, že měla strach. On sám měl taky strach. Ani ve světle pravdy ze sebe nedokážou úplně setřást obavy celých generací.

„Ještě ne,“ upokojil ji. „Nejdřív se musím po něčem podívat.“

Zanedlouho ale přijde okamžik, kdy budou nuceni Loď opustit, budou nuceni čelit té děsivé obrovitosti planety – nazí a vystrašení, zbavení bezpečí uzavřené skořápky, která už jim nebude patřit.

Až ale ten okamžik přijde, bude vědět, co dělat.

Byl si tím jistý.

Když totiž lidé na Zemi všechno tak dokonale naplánovali, určitě nezapomněli ani na poslední opatření, určitě někde nechali dopis s instrukcemi pro nový začátek.

ARTHUR C. CLARKE – Nemesis

Hory se začaly otřásat hřměním, jaké dovede způsobit jen člověk. Tady se válka sice zdála ještě velmi vzdálená, neboť nad věkovitým Himalájem visel úplněk a váleční běsové zůstávali dosud skrytí za okrajem světa, ale nezůstanou tam dlouho. Generalissimus věděl, že i poslední zbytky jeho vzdušných flotil jsou sráženy k zemi, že se kolem jeho pevnosti stahuje smrtící kruh.

Nanejvýš v několika hodinách zmizí Generalissimus i jeho sny o velké říši v malströmu minula. Národy ještě sice budou proklínat jeho jméno, ale nebudou se už před ním chvět. Později pak pomine i nenávist a nebude znamenat víc, než pro svět znamenají Hitler nebo Napoleon nebo Čingischán. Podobně jako oni i on se stane pouhou mlhavou postavou daleko v hlubinách nekonečné chodby času, ztrácející se v zapomnění. Na čas zůstane ještě jeho jméno v nejistém pomezí dějin a bájí; a pak na něj přestane svět nadobro vzpomínat. Splyne s oněmi bezejmennými legiemi, jež zemřely, aby naplnily jeho vůli.

Daleko na jihu náhle olemoval horu fialový plamen. Celou věčnost trvalo, než se balkon, na němž Generalissimus stál, otřásl nárazem záchvěvu letícího skálami v hlubinách. A ještě později se donesla vzduchem ozvěna mamutí exploze. Nemohou přece už být tak blízko! Generalissimus zadoufal, že to bylo jen zbloudilé torpédo, které proniklo stahující se frontou. Jestli tomu tak ovšem nebylo, pak zbývalo ještě mnohem míň času, než se obával.

Náčelník štábu vykročil z přízemí a postavil se vedle něho k zábradlí. Maršálova tvrdá tvář – druhá nejnenáviděnější na světě – byla vroubena a poseta krůpějemi potu. Celé dny už nespal a uniforma, kdysi tak okázalá, na něm zplihla. Jen jeho oči, třeba nevýslovně unavené, byly ještě i za porážky rozhodné. Stál mlčky, očekával poslední rozkaz. Nic jiného mu už nezbývalo.

Třicet mil odtud zaplál věčně sněhový chochol Everestu ponurým purpurem, odrazem záře jakéhosi obrovitého požáru někde pod obzorem. Stále ještě se však Generalissimus nepohnul ani nedal žádný pokyn. Teprve když se jim vysoko nad hlavami s démonickým jekem přehnala salva torpéd, otočil se posléze a s jediným ohlédnutím na svět, který už neměl spatřit, sestoupil do hlubin.

Zdviž poklesla o tisíc stop a rachot bitvy odumřel v dáli. Když vykročil ze šachty, Generalissimus se na okamžik zastavil a stiskl skrytý spínač. Maršál se dokonce usmál, když uslyšel burácení skal řítících se vysoko nahoře a když, jak věděl, byly pronásledování i únik stejnou měrou znemožněny.

Jako za starých časů vyskočila hrstka generálů do pozoru, když Generalissimus vstoupil do místnosti. Přeběhl očima kolem stolu. Byli tu všichni, ani v poslední chvíli nebylo zrádců. Mlčky kráčel na své obvyklé místo, obrňuje se v nitru pro poslední a nejtvrdší projev, jaký mu kdy bylo proslovit. Cítil pohledy mužů, které vedl do zkázy, jak se mu vpalují do duše. S nimi a za nimi viděl i čety, divize, armády, jejichž krev potřísnila jeho ruce. A ještě strašlivější byly přízraky těch národů, které se už nikdy nemohou narodit.

Konečně promluvil. Jeho hlas měl tutéž hypnotickou sílu jako vždycky, a po několika slovech se stal ještě jednou oním dokonalým neúprosným strojem, jehož posláním byla zkáza.

„Toto, pánové, je poslední ze všech našich schůzek. Není třeba už dělal plány, studovat mapy. Někde nad našimi hlavami bojuje svůj poslední boj vzdušná flotila, kterou jsme budovali s takovou pýchou a péčí. V několika minutách nezůstane ze všech těch tisíců strojů na obloze ani jediný.

Jsem si vědom toho, že pro nikoho z nás tady není myslitelné vzdát se, i kdyby to bylo vůbec možné, takže v této síni je vám souzeno vbrzku zemřít. Sloužili jste naší věci dobře a zasloužili jste si lepší úděl, ale nemělo tomu tak být. Přeji si však, abyste si nemysleli, že jsme zcela ztroskotali. V minulosti, jak jste mnohokrát viděli, jsem měl vždy připraven plán pro jakoukoli eventualitu, jež mohla nastat, ať by byla sebe nepravděpodobnější. Nepřekvapí vás proto jistě ani to, že jsem se připravil i pro případ porážky.“

Stále ještě to byl onen jedinečný řečník, odmlčel se a s neskrývaným zadostiučiněním pozoroval zvýšený zájem, náhlou pozornost na unavených tvářích svých posluchačů.

„S vámi je mé tajemství zcela bezpečné,“ pokračoval, „neboť nepřítel tuto skrýš nikdy neodhalí. Vchod je už zavalen mnoha sty krychlovými metry kamene.“

Stále ještě ani hnutí. Jen šéf propagandy náhle zbledl, rychle se opět vzpamatoval – ne však tak rychle, aby unikl očím Generalissima. Ten se jen v duchu usmál nad opožděným potvrzením svých dávných pochybností. Málo už na tom teď záleželo; věrní, nevěrní, všichni teď společně zemřou. Všichni – až na jednoho.

„Před dvěma lety,“ pokračoval pak, „když jsme prohráli bitvu o Antarktidu, věděl jsem, že si vítězstvím už nemůžeme být jisti. Začal jsem se proto připravovat na dnešní den. Nepřítel přísahal mou smrt. Nemohl bych se skrýt nikde na zemi, a ještě méně naděje bych měl na obnovení našich pozic. Existuje však ještě jedna, třebaže zoufalá cesta.

Před pěti lety jeden z našich vědců zdokonalil techniku transponovaného oživování. Zjistil, že poměrně jednoduchými prostředky lze zastavit veškeré životní pochody na neomezenou dobu. Chci použít tohoto objevu k úniku z přítomnosti do budoucnosti, kdy už budu zapomenut. A potom budu moci začít svůj boj znovu, ovšem nikoli bez jistých projektů, které by nám byly mohly vyhrát tuto válku, kdyby nám bylo dáno více času.

Sbohem, pánové. Přijměte ještě jednou mé díky za všechnu vaši pomoc a mou soustrast s vaší zlou sudbou.“ Zasalutoval, otočil se na podpatku a byl pryč. Kovové dveře za ním pádně zaduněly. Rozlilo se ledové ticho; pak se šéf propagandy vyřítil k východu, hned však s poděšeným výkřikem odskočil. Ocelové dveře už byly tak žhavé, že nebylo možné se jich dotknout. Nehnutě tkvěly přivařené ke zdi.

Ministr války první vytáhl automatickou pistoli.

Generalissimus už neměl naspěch. Jakmile opustil poradní síň, zapojil tajným spínačem svářecí obvod. Tím současně otevřel panel ve stěně chodby, za nímž se objevil nevelký okrouhlý tunel stoupající vzhůru. Zvolna se po něm vydal.

Každých několik set stop tunel zabočoval v ostrém úhlu, aniž přestával zdolávat svah. Za každým ohbím se Generalissimus zastavil, zapojil další spínač a pokaždé se ozvalo hřmění padajících skal, jak se řítil další úsek chodby.

Pětkrát změnil průlez směr, než skončil v kulovité místnosti s kovovými stěnami. Mnohonásobné dveře měkce zapadly do gumového těsnění a za nimi se zhroutila poslední sekce tunelu. Teď už nebude Generalissimus rušen ani nepřáteli, ani přáteli.

Rychle se rozhlédl po místnosti, aby zjistil, zda je všechno připraveno. Přešel pak k jednoduchému ovládacímu panelu a zapojoval jeden po druhém, řadu neobyčejně masivních spínačů. Ovládaly nevelké proudy, ale byly konstruovány tak, aby vydržely. A podobně bylo zařízeno i všechno ostatní v onom podivném pokojíčku. I stěny byly z kovů daleko méně pomíjivých, než je pouhá ocel.

Zanaříkala čerpadla, odsávala z komory vzduch a nahrazovala ho sterilním dusíkem. Generalissimovy pohyby se teď zrychlily, přešel k pružnému lůžku a položil se na ně. Zdálo se mu, že přímo cítí, jak se houpe v baktericidních paprscích zářičů nad ním, ale to byla ovšem jen pouhá představa. Z výklenku pod lůžkem vzal injekční stříkačku a vpravil si do žíly na ruce dávku mléčné tekutiny. Pak se uložil a čekal.

Bylo už velice chladno. Brzy sníží chladicí stroje teplotu hluboko pod bod mrazu a udrží chlad po mnoho hodin. Pak opět teplota stoupne na normál, ale tou dobou už bude proces dokončen, všechny bakterie budou usmrceny a Generalissimus bude moci nezměněn spát navždycky. Jeho plán byl jednoduchý, počkat jedno sto roků. Déle se probuzení odkládat neodvážil, neboť až procitne, bude musit zvládnou všechny proměny ve vědě i společnosti, jež přinesou míjející léta. I pouhé století může změnit tvář civilizace tak, že jí nebude schopen porozumět, ale to bylo nezbytné riziko, které musel podstoupit. Méně než století by nebyla lhůta dostatečně bezpečná, jelikož svět bude ještě plný hořkých vzpomínek.

Zataveny ve vakuu pod jeho lůžkem byly tři elektronické počítače, ovládané termočlánky stovky stop odtud vzdálenými, na východním srázu hory, kde se nikdy neudrží sebemenší hrstka sněhu. Každý den je vycházející slunce uvede v činnost a počítače přijmou do svých zásobníků další jednotku. Tak bude příchod úsvitu zaznamenáván v temnotách, kde dříme Generalissimus.

Až kterýkoli z oněch tří počítačů dosáhne součtu třiceti šesti tisíc, spojí se kontakty a do místnůstky se opět vřine kyslík. Teplota stoupne a automatická injekční stříkačka, připoutaná ke Generalissimově paži, mu vstříkne propočtenou dávku roztoku. Probudí se, a jen počítače mu prozradí, že už skutečně uplynulo století. Vše, co mu pak zbude učinit, bude stisknout tlačítko, jímž náloží odpálí svah hory, a získá tak volný průchod do venkovního světa.

Na všechno bylo pamatováno. K selhání nemůže dojít. Veškerá zařízení byla ztrojnásobena a byla tak dokonalá, jak jen to věda mohla zajistit.

Generalissimova poslední myšlenka, ještě než odplynulo jeho vědomí, neplatila jeho minulému životu, ani matce, jejíž naděje tak zklamal. Nezvána a nevítána mu vytanula v mysli slova dávného básníka:

„Spát, možná i snít –“

Ne, nechce, neodváží se snít. Bude jen spát. Spát – spát –

Dvacet mil odtud spěla ke konci bitva. Nezbýval už ani celý tucet Generalissimových letounů, beznadějně bojujících proti palbě přesily. Akce by už byla dávno skončila, kdyby byly útočící síly nedostaly rozkaz neriskovat žádný letoun v nějakém zbytečném dobrodružství. Rozhodující slovo mělo mít dalekonosné dělostřelectvo. A tak tedy velcí obrněnci, létající bitevní lodi onoho věku, ležely za clonou stíhačů v skrytu za horami a pálily salvu za salvou do odsouzených formací.

Na palubě vlajkového letounu nařídil mladý indický dělostřelecký důstojník s nekonečnou přesností nóniové škály a nohou lehce stiskl pedál. Zachvěl jím ten nejslabší otřes, to opouštěla řiditelná torpéda svá lože a vyřítila se proti nepříteli. Mladý Ind v napětí seděl a čekal, zatímco chronometr odtikával vteřiny. Tohle, pomyslel si, je asi poslední salva, kterou jsem odpálil. Nepociťoval nic z očekávaného nadšení; dokonce si s překvapením uvědomoval jistou neosobní sympatii k svým k smrti odsouzeným protivníkům, jejichž životy se teď vytrácely s každou odměřenou vteřinou.

V dálce nad pohořím vykvetla koule fialového ohně, někde mezi rozlétajícími se tečkami nepřátelských letounů. Dělostřelecký důstojník se napjatě předklonil a odpočítával. Jedna druhá – třetí – čtvrtá – pátá, pětkrát nastala ta prazvláštní exploze. Pak se obloha rozjasnila. Poletující tečky z ní zmizely.

Do deníku zaznamenal důstojník stručně: 0124 hod. Odpálena salva číslo dvanáct. Torpéda jedna až pět vybuchla mezi nepřátelskými letouny, byly zničeny. Torpédo šest selhalo. S rozmachem záznam podepsal a odložil pero. Ještě chvíli seděl a zíral na známou hnědou obálku deníku, popálenou na kraji cigaretami a poznamenanou nevyhnutelnými kolečky, jak se na ni otiskovaly nedbale postavené šálky a sklenky. Bez spěchu zalistoval sešitem a ještě jednou si prohlížel rukopisy svých předchůdců. Jako už mnohokrát předtím rozevřel deník na známé stránce, kde se muž, který býval jeho přítelem, začal podpisovat, avšak nežil dost dlouho, aby mohl podpis dokončit.

S povzdechem deník sklapl a zamkl ho. Bylo po válce.

Daleko v horách torpédo, které selhalo, stále ještě nabíralo rychlost, hnáno svými raketami. Teď už to byla sotva viditelná světlá čárka řítící se mezi stěnami odlehlého údolí. Laviny probuzené jekem jeho průletu se začaly řítit po horských úbočích.

Z údolí nebylo úniku: bylo uzavřeno strmou stěnou dobře tisíc stop vysokou. Tady našlo torpédo, které minulo svůj cíl, cíl daleko větší. Generalissimova hrobka byla příliš hluboko v horách, než aby jí mohla exploze třeba i jen otřást, ale stovky tun řítícího se kamení smetly tři drobounké přístroje a jejich spojení. A taky budoucnost, jež mohla nastat, s nimi odešla v zapomnění. První paprsky vycházejícího slunce budou stále ještě dopadat na rozdrásanou tvář skalní stěny, ale počítače čekající na svůj třicetišestitisící úsvit budou stále ještě čekat, až už nebudou ani úsvity, ani soumraky.

V tichosti hrobky, jež nebyla tak zcela hrobkou, o tom Generalissimus nevěděl pranic a jeho tvář byla klidnější, než si zasluhoval. Století tak minulo, jak zněl jeho plán. Nebylo pravděpodobné, že i při všem zlém géniu, kterým byl obdařen, a se všemi tajemstvími, která s sebou pohřbil, byl by býval Generalissimus schopen dobýt té civilizace, která na Zemi vzkvetla poté, co byla nad střechou světa vybojována ona poslední bitva. To nemůže říci nikdo, leda by byla pravda, že čas se nekonečně větví a všechny představitelné vesmíry leží vedle sebe a noří se jeden do druhého. Snad by byl Generalissimus v jednom z oněch světů mohl triumfovat. Jediné, co víme, je, že dřímal dál, ač minulo století a mnohem a mnohem víc než století.

Potom, co by podle některých měřítek mohlo být jen chvílí, usoudila zemská kůra, že nesla tíhu Himaláje už dost dlouho. Pohoří zvolna pokleslo a zároveň zdvíhalo jižní indické pláně k obloze. A nastal okamžik, kdy se nejvyšším bodem zemské koule stala cejlonská plošina a oceán nad Everestem byl hluboký pět a půl míle. Avšak Generalissimův spánek byl stále bez snů a nerušen.

Zvolna, trpělivě splývaly nánosy ze strmých výšek oceánů dolů do trosky Himaláje. Přikrývka, která se jednoho dne měla stát křídou, začínala tuhnout rychlostí jednoho až dvou palců za každé století. Kdo by se byl na ona místa vrátil o něco později, byl by shledal, že mořské dno už není pět, ani čtyři, ani tři míle hluboko. Pak se země opět zbortila a na místech, kde se prostíral kdysi Tibetský oceán, vyvstalo mohutné vápencové pohoří. Ale Generalissimus nevěděl o tom všem nic, pranic, ani ho to nerušilo v jeho spánku, když se to dálo všechno znovu – zas a zas – a opět znovu.

A teď deště a řeky smývaly právě křídu a odnášely ji do cizích, nových oceánů a povrch se snižoval až dolů, k skryté hrobce. Zvolna byly odvívány míle skal, až konečně se hrobka, která chovala Generalissimovo tělo, vrátila opět na světlo dne – ovšem dne mnohem delšího a temnějšího, než bývaly dny, v nichž Generalissimus zavřel oči.

Ani ve snách by byla Generalissimovi nevyvstala v mysli lidská planeta, která vzkvétala a vymírala po onom časném jitru světa, v němž se odebral k svému dlouhému spánku. Ono ráno už bylo nesmírně vzdálené a stíny už se prodloužily na východ: Slunce zmíralo a svět byl velmi starý. Stále ještě však vládly jeho mořím a oblohám děti Adamovy a plnily pláně a údolí a lesy slzami a smíchem, jež byly ještě starší než přeskupující se horstva.

Víc než polovinu onoho spánku beze snů už měl Generalissimus za sebou, když se mezi pádem devadesáté sedmé dynastie a rozkvětem pátého Galaktického impéria narodil filozof Trevindor. Stalo se tak na světě od Země velmi vzdáleném, neboť málo bylo těch, kdo kdy vkročili nohou na půdu pradávného světa svých předků, nyní tak vzdáleného od bušícího srdce vesmíru.

Dopravili Trevindora na Zemi, když nastal nevyhnutelný konec jeho krátké srážky s Impériem. Zde stanul před soudem lidí, proti jejichž ideálům se postavil, a zde také rozvažovali, jaký další osud mu určit. Jeho případ byl jedinečný. Zjemnělá kultura filosofů, která nyní ovládala celou Galaxii, se nikdy předtím nesetkala s opozicí ani na úrovni čistého intelektu, a tak jí ušlechtilý, avšak nesmiřitelný konflikt protichůdných vůlí vážně otřásl. Pro členy Rady bylo příznačné, že když nemohli sami dospět k rozhodnutí, obrátili se o pomoc k Trevindorovi samému. V bělostné zářící Síni spravedlnosti, kam nevkročil nikdo snad po celý milion let, stál Trevindor hrdě tváří v tvář mužům, kteří se ukázali být silnější než on. V tichu vyslechl jejich žádost; pak se mlčky zamyslel. Jeho soudcové trpělivě čekali, dokud nepromluvil.

„Navrhujete mi, abych přislíbil, že se už nikdy proti vám nepostavím,“ začal, „jenže já neučiním žádný slib, který bych nebyl s to dodržet. Naše názory se příliš rozcházejí, a dřív nebo později se musí opět střetnout.

Bývaly doby, kdy byste byli měli snadnou volbu. Byli byste mě mohli poslat do vyhnanství nebo na smrt. Jenže dnes – na kterém z vesmírných světů je ještě planeta, kam byste mě mohli schovat, kdybych si to nepřál? Pamatujte, že mám mnoho žáků rozptýlených po všech šířkách a délkách Galaxie.

Zůstává jen druhá možnost. Nebudu vám naprosto mít za zlé, jestliže oživíte starobylý zvyk poprav, abyste se mohli vyrovnat s mým případem.“

Radou to uraženě zašumělo a její předseda odpověděl ostře, zvyšuje hlas: „Vkus té poznámky je na pováženou. Žádali jsme tě o vážný návrh, nikoli o připomínku – byť míněnou žertem barbarských zvyků našich dávných předků.“

Trevindor přijal pokárání s úklonou. „Zmiňoval jsem se jen o všech možnostech. Napadly mě ještě další dvě. Nebyl by problém změnit mou mysl a přizpůsobit ji vašim názorům, takže by v budoucnu jakýkoli nesouhlas byl vyloučen.“

„O tom jsme už uvažovali. Byli jsme nuceni opustit tuto eventualitu, jakkoli se nám zdála lákavá, neboť zničení tvé osobnosti by se rovnalo vraždě. V celém vesmíru je jen patnáct intelektů silnějších, než je tvůj, a my nemáme právo pohrávat si s ním. A jaký je tvůj poslední návrh?“

„Třebaže mě nemůžete odeslat do žádného vyhnanství v prostoru, zůstává ještě poslední možnost. Řeka času se prostírá před námi tak daleko, kam až naše myšlení může dosáhnout. Pošlete mě dolů po tomto proudu do věku, o němž si budete jisti, že v něm už tato civilizace přestane existovat. To, pokud vím, můžete pomocí Rostonova časového pole dokázat.“

Nastala dlouhá pauza. Mlčky postupovali členové Rady svá rozhodnutí složitému analytickému stroji, jenž je vzájemně zváží a dospěje k rozsudku. Konečně promluvil předseda.

„Souhlasíme. Pošleme tě do věku, kdy Slunce bude ještě dostatečně teplé, aby dovolilo existenci života na Zemi, ale už tak vzdálené, že jakákoli stopa naší civilizace nemá naději přežít. Zásobíme tě vším potřebným pro tvou bezpečnost a přiměřené pohodlí. Smíš nás teď opustit. Zavoláme tě opět, až budou všechny přípravy skončeny.“

Trevindor se uklonil a opustil mramorovou síň. Nesledovala ho žádná stráž. Nebylo, kam by prchal, i kdyby si to přál, v onom vesmíru, jejž velké vesmírné lodi dokázaly překonat za jediný den.

Poprvé a naposled stál Trevindor na pobřeží, jež kdysi bývalo pacifické, a naslouchal, jak vítr vzdychá v listoví stromů, které kdysi bývaly palmami. Několik málo hvězd takřka prázdné oblasti prostoru, kterou nyní Slunce procházelo, zářilo klidným světlem skrze suchý vzduch stárnoucího světa. Trevindor zachmuřeně uvažoval, jestli ještě budou svítit na obloze, až na ni opět pohlédne, v budoucnu tak vzdáleném, že samo Slunce se už bude nořit do hlubin smrti.

V komunikátoru na jeho zápěstí cinklo. Otočil se k oceánu zády a rozhodně kráčel vstříc svému osudu. Než ušel tucet kroků, uchopilo ho časové pole a jeho myšlenky ztuhly v okamžiku, jenž zůstane nezměněn, zatímco oceány se budou zmenšovat, až zmizí, zatímco pomine Galaktické impérium a velké hvězdné shluky se rozdrobí v nicotu.

Ale pro Trevindora neuplynul zatím ani okamžik. Věděl jen to, že při jednom kroku měl pod nohama vlhký písek, a při druhém už do tvrda spečenou skálu, rozpraskanou vedrem a suchem. Palmy zmizely, šum moře utichl. Jediný pohled mu prozradil, že i vzpomínka na moře už před dávným časem vymizela z toho zprahlého, umírajícího světa. Až k dalekému obzoru se prostírala neporušená velká poušť narudlého pískovce, neosvěžená jedinou rostlinou. Nad hlavou zářil podivně změněný disk oranžového Slunce, obloha však byla tak tmavá, že bylo jasně vidět i mnoho hvězd.

A přece se zdálo, že v tomto zestárlém světě je nějaký život. Směrem na sever – jestli to byl dosud sever – se chmurné světlo blyštělo na jakési kovové konstrukci. Bylo to jen pár set yardů daleko, a když k ní Trevindor vykročil, uvědomoval si zvláštní lehkost, jako by byla zeslábla i gravitace.

Nedošel ještě příliš daleko, když spatřil, že se blíží k nízké kovové budově, která jako by byla na planinu spíš posazena než na ní vybudována, neboť byla poněkud nachýlena. Trevindor se podivil nad neobyčejným štěstím, které mu dovolilo najít civilizaci tak snadno. Další tucet kroků, a už věděl, že to nebyla náhoda, nýbrž úmysl, který sem tuto stavbu tak příhodně umístil, a že byla v tomto světě právě tak cizí, jako byl on sám. Nebyla pražádná naděje, že by mu kdokoli vyšel vstříc, když k ní kráčel.

Kovová deska nad vchodem přidala už jen málo k tomu, co vytušil. Stále ještě nová a neomšelá, jako by byla právě vyryta což v jistém smyslu byla – přinášela mu tato zpráva naději a hořkost zároveň.

Trevindorovi pozdrav Rady!

Tato budova, kterou jsme ti poslali skrze časové pole, ukojí všechny tvé potřeby po libovolnou dobu.

Nevíme, zda v čase, kde se nacházíš, existuje ještě jakákoli civilizace. Člověk již tou dobou vyhyne, neboť chromozom K-hvězda-K u něho převládne a celé plemeno se snad změní v něco, co už nebude lidské. Je na tobě, abys to vypátral.

Jsi nyní v soumraku Země a naše naděje je, že snad nejsi sám. Je-li to však tvůj osud, aby ses stal posledním žijícím tvorem na onom kdysi tak krásném světě, pamatuj, že sis tuto možnost sám zvolil. Buď pozdraven!

Dvakrát pročetl Trevindor poselství a s lítostí shledal, že nikdo jiný nemohl napsat ona poslední slova než jeho přítel, básník Cintillarne. Duši mu zaplavil příval osamělosti a odloučenosti. Posadil se na kámen a zabořil tvář do dlaní.

Po dlouhé době vstal a vstoupil do budovy. Cítil víc než vděčnost k dávno už mrtvé Radě, že se k němu zachovala tak rytířsky. Považoval technický výkon vyslání celé budovy na cestu časem za nadměrný pro možnosti jeho věku. Projela mu hlavou náhlá myšlenka a znovu pohlédl na vyrytý nápis, poprvé si všímaje jeho data. Bylo o pět tisíc let mladší než doba, kdy stál tváří tvář vládcům v Síni spravedlnosti. Padesát století uplynulo a jeho soudcové znovu vážili svůj slib učiněný člověku, který byl pro ně stejně jakoby dávno mrtvý. Ať chybovala Rada čímkoli, její poctivost dosahovala stupně zcela nepochopitelného předchozím věkům.

Mnoho dní uběhlo, než Trevindor opět vyšel z budovy. Nic nebylo opomenuto: byly tu i jeho milované snímky myšlenek. Dál bude moci studovat povahu reality a budovat nové filozofie až do konce vesmíru, jakkoli planá to bude činnost, když jeho mysl zůstane tou poslední na světě. Je pramalé nebezpečí, pomyslel si hořce, že by moje úvahy o smyslu lidské existence znovu vedly ke konfliktu se společností.

Teprve když si důkladně prohlédl budovu, obrátil Trevindor pozornost znovu k vnějšímu světu. Prvořadým problémem byl styk s civilizací, pokud ještě nějaká existuje. Byl vybaven mohutným přijímačem a po dlouhé hodiny putoval spektrem záření v naději, že objeví nějakou stanici. Vzdálený praskot statických výbojů se ozýval z přístroje a jedenkrát se rozbouřil aparát něčím, co mohl být jazyk, ovšem zdaleka ne lidský. Hledání však zůstalo bez výsledku. Éter, jenž po dlouhé věky věrně sloužil člověku, byl konečně opět němý.

Malé automatické letadlo bylo Trevindorovou poslední zbývající nadějí. Měl před sebou to, co zbývalo z věčnosti, a Země nebyla velká planeta. Bude ji moci prozkoumat celou nanejvýš za několik let.

Míjely měsíce a vyhnanec začal s metodickým zkoumáním světa, znovu a znovu se vraceje do svého domova v poušti rudého pískovce. Všude nacházel stejný obraz zpustošení a zkázy. Nedokázal ani odhadnout, jak dávno už zmizela moře, ale zanechala ve svém umírání nekonečné slané pouště a pláně a hory pod příkrovem špinavé šedi. Trevindor byl rád, že se nezrodil na Zemi a nepoznal nádheru jejího mládí. Třebaže tu byl cizincem, osamělost a pustota tohoto světa ho mrazila v srdci; kdyby tu býval kdysi žil, byl by smutek, jenž Zemi zavalil, nesnesitelný.

Tisíce čtverečních mil pouští probíhaly pod Trevindorovým křižujícím letounem, jak prohledával svůj svět od pólu k pólu. Jen jedenkrát našel známky toho, že na Zemi kdysi bývala civilizace. V hlubokém údolí blízko rovníku objevil zříceniny městečka z podivného bílého kamene a ještě podivnější architektury. Budovy byly dokonale zachovány, i když je napůl zasul navátý písek, a na okamžik pocítil příval ponuré radosti nad poznáním, že člověk přece jen zanechal nějakou stopu své práce na světě, jež býval jeho prvotním domovem.

Ten pocit však neměl dlouhé trvání. Budovy byly podivnější, než si Trevindor napoprvé uvědomil, neboť do nich člověk nikdy nemohl vstoupit. Jejich jedinými otvory byly široké vodorovné štěrbiny nízko u země; nikde žádná okna. Trevindorova mysl zakolísala, když se snažil přestavit si tvory, kteří asi tyto budovy obývali. Navzdory rostoucí osamělosti, kterou pociťoval, byl rád, že obyvatelé tohoto nelidského města vyhynuli už tak dávno před touto chvílí. Nezdržel se tam, neboť ho už téměř dostihla nevlídná noc a údolí ho naplňovalo tísní, jež neplynula zcela z rozumných úvah.

A náhle skutečně objevil život. Křižoval nad dnem jednoho z dávno ztracených oceánů, když jeho oko upoutal záblesk barvy. Pahorek, který ještě nezavalily písečné duny, byl pokryt řídkou pružnou trávou. To bylo vše, ale pohled na to mu vehnal slzy do očí. Přistál se strojem a vykročil opatrně, aby nezničil ani jediný z lístečků zápolících o život. Něžně hladil rukou ošumělý kobereček, jenž byl teď už jediným životem, který Země znala. Než ho opustil, pokropil půdu veškerou vodou, kterou mohl postrádat. Bylo to marné gesto, ale cítil se šťastnějším, že je vykonal.

Pátrání bylo nyní takřka skončeno. Trevindor už se dávno vzdal vší naděje, ale nezlomný duch ho dál hnal k poutím nad tváří světa. Nedokázal ustat, dokud si neověří to, čeho se až dosud jen obával. A tak nakonec dospěl až ke Generalissimově hrobce, matně se lesknoucí v slunci, které jí bylo tak dlouho odpíráno.

Generalissimova mysl se probudila dřív než jeho tělo. Jak ležel bez vlády, neschopen ani zdvihnout víčka, vlévala se mu zpátky paměť. Sto let bylo bezpečně za ním. Jeho hazard, nejriskantnější, jaký kdy který člověk zahrál, byl úspěšný! Přemohla ho nezměrná únava a po chvíli ho vědomí opět opustilo.

Pak se mlhy opět rozplynuly a cítil se silnější, třebaže ještě příliš sláb na to, aby se mohl pohybovat. Ležel ve tmě, sbíraje síly. Uvažoval, s jakým světem se shledá, až vykročí bokem hory opět na světlo dne. Bude schopen uskutečnit-? Co to bylo? Křeč čirého strachu otřásla samými základy jeho mysli. Něco se tu pohybovalo vedle něho, zde v hrobce, kde se nemělo pohybovat nic než on sám.

Pak mu hlavou projela klidná a jasná myšlenka a na okamžik utišila obavy, jež ji hrozily rozvrátit.

„Ničeho se nestrachuj. Přišel jsem ti na pomoc. Jsi v bezpečí a všechno bude v pořádku.“

Generalissimus byl příliš ohromen, než aby byl s to odpovědět, avšak jeho podvědomí zřejmě nějakou odpověď vytvořit muselo, neboť ta myšlenka se opět vrátila.

„Tak je to lépe. Jsem Trevindor, podobně jako ty, jsem i já vyhnancem v tomto světě. Nehýbej se, pověz mi, jak ses sem dostal, jaké jsi rasy, neboť jsem se s podobnou dosud nesetkal.“

A nyní se strach a obezřetnost opět vplížily do Generalissimovy mysli. Co je to za tvora, že dokáže číst myšlenky, a co tu dělá v jeho tajné kulovité skrýši? Opět se mu v mozku ozvala ta jasná, chladná myšlenka, jako by zvonil umíráček.

„Znovu ti říkám, že se nemáš čeho obávat. Proč jsi tak vyděšený, že mohu nahlédnout do tvé mysli? Na tom přece není nic zvláštního.“

„Nic zvláštního!“ zvolal Generalissimus. „Co jste zač, proboha?“

„Člověk jako ty. Ale tvé plemeno muselo být vskutku primitivní, je-li pro tebe čtení myšlenek zvláštností.“

Strašné podezření se počalo rozjasňovat v Generalissimově mozku. Odpověď přišla ještě dřív, než vědomě zformuloval otázku.

„Spal jsi nekonečně déle než sto let. Svět, který jsi znal, přestal existovat před časem delším, než jsi vůbec schopen si představit.“

Generalissimus už neslyšel. Opět se nad ním snesla temnota a klesl do milosrdného bezvědomí.

Trevindor stál mlčky vedle lůžka, na němž spočíval Generalissimus. Byl naplněn nadšením, které pro tu chvíli vyvažovalo jakékoli zklamání, jež snad pociťoval. Alespoň nebude čelit budoucnosti sám. Všechen strach z osamělosti Země, který mu tak těžce doléhal na duši, vmžiku zmizel. Nebude sám… Nebude sám! Převládajíc nad vším ostatním bušila mu tato myšlenka v mozku.

Generalissimus se začal opět pohybovat a do Trevindorovy mysli pronikly útržky jeho myšlenek. Obrazy starého světa, který Generalissimus znal, se začaly vytvářet i v pozorovatelově mozku. Zprvu se v nich Trevindor nedokázal vyznat, pak však přeházené zlomky náhle zapadly na svá místa a všechno bylo jasné. Vlna hrůzy ho zavalila nad úděsným pohledem na boj národů s národy, na města planoucí v zkáze a na lidi hynoucí v agónii. Co bylo tohle za svět? Mohl snad člověk klesnout tak hluboko po mírumilovném věku, jaký znal Trevindor? Existovaly legendy o časech neuvěřitelně vzdálených, jež vyprávěly o takových událostech v raném úsvitu dějin Země, ale ty člověk opouštěl zároveň s dětstvím. Nemohly se přece vrátit!

Potrhané představy byly teď živější, a tím i strašnější. Byl to vskutku svět noční můry, odkud přišel tento vyhnanec – a není divu, že z něho prchal!

Náhle se začala v Trevindorově mysli rozjasňovat pravda, jak s ochrnutým srdcem pozoroval příšerní scény v mozku Generalissima. Toto nebyl jen vyhnanec hledající spásu před světem hrůz! To byl sám tvůrce onoho věku, který vyplul na řeku Času s jediným úmyslem – šířit zkázu dál, do pozdějších let!

Vášně, jaké si Trevindor nikdy nedovedl představit, se začaly rozvíjet před jeho očima: ctižádost, chtivost moci, krutost, nesnášenlivost, nenávist. Pokusil se uzavřít mysl, ale shledal, že ztratil sílu učinit to. Neřízen se řítil proud zla dál, potřísňuje kdekterou vrstvu vědomí. S výkřikem úzkosti Trevindor vyběhl ven do pouště a zpřetrhal pouta, jež ho vázala k té zlovolné mysli.

Byla noc, bylo nesmírné ticho, neboť Země byla už příliš unavena, než aby vyloudila i pouhý vítr. Temnota všechno ukryla, ale Trevindor věděl, že nestačí skrýt myšlenky onoho druhého mozku, s nímž je mu nyní sdílet svět. Kdysi tu byl sám a domníval se, že nic nemůže být strašnějšího. Avšak teď už věděl, že jsou věci ještě horší než osamělost.

Noční ticho a jas hvězd, jež kdysi bývaly jeho přáteli, vnesly do Trevindorovy duše klid. Zvolna se obrátil a vracel se po svých stopách, kráčeje ztěžka, neboť se připravoval k činu, jaký nižádný člověk jeho druhu předtím nevykonal.

Generalissimus stál, když Trevindor znovu vstoupil do koule. Snad mu v mysli vytanul náznak toho, co bylo úmyslem návštěvníka, neboť silně zbledl a rozechvěl se slabostí, jež byla víc než tělesná. Trevindor se přiměl, aby znovu upřeně pohleděl do Generalissimova mozku. Jeho mysl ucukávala před chaosem protichůdných citů, jimiž nyní probleskovaly odpudivé zášlehy strachu. Z onoho víru vyvstala jediná souvislá chvějivá myšlenka.

„Co chcete dělat? Proč se na mě takhle díváte?“

Trevindor neodpověděl, chránil si mysl před potřísněním, a zvládl svou rozhodnost a svou sílu.

Zmatek v Generalissimově mozku rostl a sílil. Na okamžik tato rostoucí hrůza vyvolala cosi jako lítost v ušlechtilém Trevindorově duchu a jeho vůle zakolísala. Ale pak se opět vrátil obraz zničených a spálených měst, a jeho nerozhodnost zmizela. Uší silou svého rozumu, vyvinutého za sta tisíciletí rozvoje lidského myšlení, vyrazil proti muži před sebou. Generalissimovu mysl zaplavila jediná myšlenka, zahlazující všechno ostatní – myšlenka smrti. Na okamžik stál Generalissimus bez hnutí, divoce rozevřenýma očima zíral před sebe. Dech se zastavil, jak přestaly pracovat plíce; krev v jeho žilách, jež byla na tak dlouhou dobu uspána, nyní ztuhla navěky. Generalissimus se bez hlesu zřítil a zůstal nehnutě ležet.

Trevindor se velmi pomalu obrátil a vykročil ven do noci. Ticho a samota světa se na něho snesly jako rubáš. Písek, tak dlouho zadržovaný, začal vát otevřenou bránou do Generalissimovy hrobky.