LitRGP v nakladatelství

FANTOM Print

Vasilij Mahaněnko

Úkol přežít

Kartosský gambit *

Michael Atamanov

Sektor Osm *

* Připravujeme

V. Mahaněnko

ÚKOL PŘEŽÍT

CESTA ŠAMANA

KNIHA 1.

Originally published in English under the title Survival Quest by Magic Dome Books, 2015

Copyright © V. Mahanenko 2015

Cover Art © V. Manyukhin 2015

English Translation © Natalia Nikitin 2015

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN 978-80-7398-388-8

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

1. kapitola

Úvod

„… shledal obžalovaného Daniela Mahana vinným z nabourání se do bezpečnostního systému městských kanalizací, což vyústilo v zastavení programu, a odsoudil ho k odnětí svobody v nápravné kapsli, jako pracovníka sběru surovin na dobu osmi let, dle článku 637, sekce 13 trestního zákoníku. Místo výkonu trestu bude obžalovanému přiděleno. Pokud vězeň splní podmínky předepsané v článku 78 sekce 24 trestního zákoníku, dostane nabídku přenést svou postavu do hlavního herního světa. Soud stanovuje obžalovanému následující vlastnosti: rasa – člověk, třída – šaman, hlavní profese – klenotník. Filtry smyslového vnímání budou po celou dobu trestu vypnuty. Podmíněné propuštění je možné, pokud obžalovaný zaplatí částku sto milionů zlaťáků v herní měně. Rozsudek je konečný a není možné se odvolat.“

~

Říkají, že Bůh je Pravda. Opravdu nevím. Možná to tak je. Nikdy jsem to neověřoval, takže se nebudu hádat. Ale všechny hádky jsou zlé, velmi zlé. A to je Pravda, o které se nelze hádat. Slovní hříčka, chcete-li.

Dovolte, abych se představil. Jmenuji se Daniel Mahan, jak už bylo zmíněno. Je mi třicet let a pracuji jako bezpečnostní IT specialista. Jsem freelancer, pravidelně najímaný korporacemi. Vyhledávám možné zneužití chyb ve virtuální hře Barliona. Ta hra prostoupila celý svět, pro některé už žádný jiný svět neexistuje. Netvrdím o sobě, že jsem nejlepší bezpečnostní specialista, ale nejsem ani nejhorší. Něco mezi geniálním a naprosto neschopným. Lehce nadprůměrný.

Všichni specialisté na hledání chyb v Barlioně musí být každoročně rekvalifikováni. Zůstalo pro nás záhadou v čem. Pro některé z nás bylo hledání chyb ve hře jediným zdrojem obživy. Ale korporace má striktní požadavky. Pokud chcete hledat slabá místa ve hře, aniž byste porušili zákon, musíte být vyškolen. Mimoto se rekvalifikace týkaly pouze nových zákonů. Opět se zpřísnily tresty. Nikdy nám neukázali nové metody nebo snad nástroje, jak chyby hledat. Korporace přísně držela celé know-how pod pokličkou, aby neprosáklo do světa, nebo nedej bože padlo do rukou nám. Dnes jsme možná čestní a dodržujeme pravidla, ale zítra se může kdokoli z nás změnit ve zlomyslného hackera snažícího se napadnout Barlionu.

Na jedné rekvalifikační schůzi jsem seděl vedle docela atraktivní dívky a pustil jsem se s ní do řeči. Bohužel byla taky freelancer. Takhle se označovali všichni, ať už byli někde zaměstnáni nebo ne. Chtěl jsem ji oslnit svými znalostmi a terminologií. Čekal jsem, že mi dívka, ohromená mou genialitou, padne do náruče. Nemohl jsem být dál od pravdy. Marina se ukázala být chytrou a dostatečně zkušenou. Pracovala jako bezpečnostní specialistka městských kanalizací. Hledání chyb ve hře byl jen její koníček.

No, nikdy neříkejte dívce, především chytré, že její práce není hodna freelancera. Začali jsme se dohadovat a po chvíli jsem vytasil smrtící argument, proč by neměla pracovat u kanalizací, který mi připadal jako eso v rukávu: „Smrdí to tam!“

Asi už byla na takové komentáře alergická. Natolik alergická, že odešla od mého stolu a ukončila tím naši rozvíjející se známost. Škoda. Už jsem začal spřádat jisté plány. Nedá se nic dělat. Plně jsem se pohroužil do dalšího reportu o prodloužení trestů za háčkování. No teda! Teď už hrozí osm let. To už je vážné. V přestávce mezi semináři si Marina sedla zpátky ke mně.

„Takže říkáš, že práce, jako je ta moje, je dobrá leda pro začátečníky?“ pronesla podrážděným tónem, zatímco jsem cítil, jak se okolo nás shromažďuje zástup zvědavců.

„Poslyš, nikdy jsem nic takového neřekl. Neřekl jsem, že jsi amatérka. Řekl jsem, že taková práce není hodna profesionálky tvého kalibru.“

„To je jinými slovy totéž. Pokud tam pracuji, nejsem dostatečně kvalitní, abych mohla pracovat jinde. Podle tebe jsem hloupá a nemám nadání.“ Nemá smysl dohadovat se s rozčilenou dívkou. O své pravdě ji nepřesvědčíte a před ostatními budete za hlupáka.

„Pojďme mluvit o něčem jiném. Je to moje chyba. Omlouvám se za špatně zvolená slova. Zvu tě na šálek čaje, kávy nebo čehokoli jiného a nabízím příměří. Nechci se přít s tak hezkou a okouzlující slečnou,“ snažil jsem se Marinu odzbrojit. Bude lepší, když bude pobouřená mými komplimenty, než komentáři k její práci.

„Jsi ženatý nebo máš přítelkyni?“ Otřesený tímto výpadem jsem automaticky zakroutil hlavou. Vypadá to, že Marina přechází do útoku, aby odzbrojila ona mě. Moje myšlenky potvrdila následující otázka.

„Šel bys se mnou rande? Líbím se ti?“ Sakra, co to s těma ženskýma poslední dobou je? Samy se teď na chlapy vrhaji. Na druhou stranu musím přiznat, že se mi takové „útoky“ líbí. Marina je atraktivní, s mírně zvednutým nosem, takže jsem bezmyšlenkovitě přikývl.

„Všichni poslouchejte!“ vykřikla najednou Marina. „Pokud do týdne Daniel prolomí bezpečnostní systém, který jsem nainstalovala pro místní kanalizace, tak slavnostně slibuju, že s ním budu aspoň měsíc chodit. Nedám na sobě znát, že mi to není po chuti. Ale pokud systém neprolomí, bude celý měsíc pracovat jako čistič kanalizace. Takže, plácneme si? Byl by pro tebe připravený testovací server s přesnou kopií funkčního systému. Tvoje háčkování bude vedené jako test naší bezpečnosti. Do zítřka obdržíš veškeré dokumenty potvrzující, že touto činností neporušuješ žádný zákon,“ řekla Marina a natáhla ke mně ruku.

Nutil mě někdo vsázet se? Mohl jsem odmítnout a celou záležitost zamést pod koberec. Zašli bychom na skleničku a už bychom se nepotkali. Ale ne, její oči mě provrtávaly takovou silou, že jsem její rukou potřásl.

„Skvěle! Zítra ti pošlu žádost, abys prověřil náš bezpečnostní systém a jeho virtuální adresy. A přesně za týden tu budu stát znovu. Buď s nabídkou práce, nebo připravena na naše rande. Čas utíká, hrdino!“

Ze zástupu zvědavců jsem zaregistroval souhlasné zvuky. Marina odešla a mě obklopili známí i cizí lidé. Plácali mě po zádech, třásli mi rukou a nabízeli své služby. Když dívka, jako je ona, vsadila celý měsíc, musí všichni nabídnout pomocnou ruku. A kdybych úkol nezvládl, mohli se mi celý měsíc smát, až budu pracovat jako čistič kanalizací.

Pro každého by prý měl být zdravý rozum ten nejvzácnější přítel. Proč jsem mu přestal naslouchat? Ale už není cesty zpět. Strávil jsem dva dny sběrem informací o „II“ městských kanalizací i o Marině, pak jsem se dal do práce.

Jasně, nazvat program Imitace Intelektu „II“ je dost přestřelené. Každý si hned pomyslí, že je to umělá inteligence. Začne se bít do prsou a křičet, že něco takového se nemůže v našem světě podařit. A pokud by se podařilo, lidstvo se obejde bez takových „výhod“, protože stroje začnou nahrazovat občany a postupně vymřeme… Nesmíme si plést pojmy s dojmy, to bychom stejně dobře mohli srovnávat nesrovnatelné. Imitační programy neobsahují žádné matice osobnosti. Přirozeně, pokud je správně naprogramujete, budou předvádět emoce, charakter a další. Můžete je dokonce naprogramovat tak věrohodně, že si sami nebudete jistí, zda to nejsou živé bytosti. Programům však chybí nejdůležitější část: sebeuvědomění. Program se netrápí dotazy: „Kdo jsem? Proč jsem tady? Kolik dostanu zaplaceno? Kdy mám dovolenou?“ Prostě ho to trápit nebude, pokud k tomu, samozřejmě, nebude od začátku naprogramován. To znamená, že nebude znepokojen svým postavením ve světě a provede instrukce do posledního písmene. Postupem času se Imitátoři, jak se programům začalo říkat, propracovali do všech oblastí lidského života a v mnoha odvětvích byli těmito programy nahrazeni lidé. A nejen lidé. Také mazlíčci. Roboti, které byste nerozeznali od živých zvířat, se stali rysem našeho světa. Samozřejmě se našli lidé, kteří vytrvale lpěli na starých časech a nedali dopustit na chlupaté miláčky, ale každým rokem bylo podobných hlasů méně. Chtěli byste, aby váš milovaný mazlíček zároveň fungoval jako budík, vysavač, žehlička, aby chránil byt, aniž by pouštěl chlupy, dělal hromádky nebo ničil nábytek? Pořídili byste si něco takového? Robot je k nerozeznání od kočky, ať už jde o vzhled, chování či na dotek. V tom případě nám zavolejte… Kruci, odbočuju.

Někteří lidé jsou toho názoru, že s vytvořením Imitátorů jsme jediný krok od vytvoření umělé inteligence. Plnohodnotná robotická mysl. Jde o něco víc než jen o řeči snílků? Existují fámy, že umělá inteligence byla už dříve vytvořena někde hluboko ve vojenských laboratořích. Je plně funkční a velmi užitečná. Zkrátka, se vznikem Imitátorů začal být život šťastný a bezstarostný. Avšak následná nezaměstnanost nikomu moc radosti nepřinesla. Napětí ve společnosti neustále rostlo.

Zase se nechávám unést. Zpět k tématu.

Sázku jsem vyhrál. Díky internetu jsem během dvou dnů získal veškeré informace o Marinině vzdělání, navštěvovaných seminářích a školeních. Cokoli naprogramovala, pocházelo z nastudovaných materiálů. Nesnažila se znovu vynalézt kolo. Koupil jsem si nový počítač, abych udržel svůj milovaný notebook z dosahu obranných systémů, které důrazně napadaly počítače nešťastných hackerů. Zaútočil jsem. Ani jsem se nepokoušel schovat za řetězec serverů, jak je při háčkování zvykem. Proč bych to dělal? Pracoval jsem přesně dle zadání a pouze Marina mohla sledovat moje aktivity na testovacím serveru. Byl jsem přesvědčený, že stráví celý týden v práci a bude čekat na můj útok. Takže nebyl důvod cokoli šifrovat. Prolomení mi zabralo pár hodin. Měl jsem pravdu, použila velmi vzácný a přitom efektivní obranný systém. Naivka. Právě tenhle systém vytvořil jeden můj známý. Když jsem ho kontaktoval a popsal situaci, řekl mi, jak systém obejít. Nejen to, ale také kde mám začít sbírat informace.

„Obrana je spolehlivá, ale záleží na nastavení přístupu,“ říkal můj kamarád. „Ve velkých městech vzniká problém, pokud má několik pitomých nadřízených různé požadavky. Všechno může být v pořádku při počátečním spuštění, ale jakmile začne ostrý provoz, objeví se problémy, „mrtvé duše“. Nepoužívané účty s právy k přístupu. S tím si klasický správce neporadí. V tak velké organizaci je hlídání všech účtů nad jeho schopnosti!“

Nakonec vše proběhlo tak, jak mi řekl. Po několika hodinách analýzy mi program na vyhledávání děr v systémech ukázal několik účtů, se kterými jsem mohl pracovat. Zalitoval jsem nákupu nového počítače. Chybně jsem předpokládal, že vše bude velmi komplikované a nebezpečné. Dva dny jsem připravoval útok na heslo a nepřipouštěl si jakýkoli nezdar.

Někdo chytrý kdysi řekl, že ďábel dlí v maličkostech. Ukázalo se, že ve velmi dlouhém názvu serveru bylo několik čísel zaměněno (346.549.879.100011.011101.011011.110011). Není jasné, kdo udělal chybu. Zda Marina, když mi posílala údaje k serveru, nebo já, když jsem je zadával. Ve skutečnosti jsem neútočil na testovací systém, ale na hlavní systém ovládající a kontrolující městskou kanalizaci.

Proto právě teď u soudu poslouchám, jak mi předčítají rozsudek.

Prolomil jsem ochranu a dostal se k serveru. Důsledkem bylo naprosté zborcení Imitátora hlídajícího kanalizace. V té chvíli se velké jezero ležící přesně ve středu města naproti radnici proměnilo v nesnesitelně páchnoucí bažinu. Neuvěřitelné se stalo skutečností, správce Imitátora byl vypnut a z toho důvodu došlo k přetlakům v podzemním potrubí, které se na několika místech roztrhlo. Jestliže trhliny pod zemí zůstaly většinou lidí nepovšimnuty, páchnoucí jezero přimělo davy demonstrujících, kteří se normálně shromaždovali před městskou radnicí a vyžadovali zákaz Imitátorů, vzpomenout si, že mají bezodkladné záležitosti mimo město. To samé platilo pro zaměstnance radnice. Z ničeho nic byli všichni obyvatelé města puzeni silnou touhou navštívit rodinu na venkově, kde byl vzduch tak čistý a příjemný.

Tento případ získal velkou publicitu a většina lidí se shodla, že šlo o teroristický útok. Zvedl se protest vyžadující ukončení Imitátorů a vyšetřovatelé pracovali na obžalobě.

Pracoval jsem bez zakrytí přístupů, takže by mě bez problému našli. Nesnažil jsem se schovávat. Sám jsem se přiznal policii, která zahájila pátrání po viníkovi. Nemohl jsem uvěřit, že mě čeká tak vysoký trest. Očekával jsem pokutu nebo pokárání. Nic víc.

Chyba lávky. Policie nashromáždila spousty materiálů. Při jejich čtení jsem se nestačil divit. Kdosi kvůli zápachu onemocněl a zažaloval město. Někomu se nelíbil vzhled jezera, které jsem „zmodernizoval“, a zažaloval město. Několik dalších prostě jen zažalovalo město, aby se necítili odstrčeni od společnosti. Po sečtení mi byla předložena k uhrazení celá částka, o kterou město přišlo. Asi sto milionů. Snažil jsem se obhajovat potvrzením, že jsem byl k této práci najatý, ale právníci městské kanalizace rozbili veškeré mé naděje. Papír byl neplatný, protože ho podepsal zaměstnanec, který neměl dostatečné oprávnění k najímání externích specialistů. Což znamenalo, že jsem ve skutečnosti provedl hackerský útok se vším všudy. K tomu se pojily závažné důsledky. Znamenalo to, že mi přišili veškeré škody a navrch přidali obvinění za háčkování. Během vyšetřování jsem, jako člověk, který se přiznal, zůstal doma a podepsal závazek, že se nebudu vyhýbat výkonu trestu. Hledal jsem způsoby, jak bych si mohl v Barlioně přilepšit. Ale čím více jsem o hře přečetl, tím víc jsem chápal, že nenajdu nic, co by mi pomohlo. Vůbec nic.

Správa věznic byla pro Vládu příliš nákladná. Ano, mám na mysli pouze jednu Vládu. V určité chvíli dospěla územní roztříštěnost naší planety ke svému konci. Sjednocení proběhlo před mým narozením. Z lekcí dějepisu jsem se dozvěděl, že šlo o společnou vůli všech spoluobčanů světa. To určitě, společná vůle všech spoluobčanů. Spíš se političtí hlavouni dohodli a předložili to lidem jako fakt. No co. Tohle už není důležité. Ale nezaměstnanost od zavedení Imitátorů stoupala a věznice se plnily neskutečnou rychlostí. Vláda čelila celosvětovému problému. Jak vyřešit potíže s veřejným pořádkem a s narůstajícím počtem vězňů? Bylo potřeba nalézt řešení.

Tehdy Vládě navrhl Peter, johnson svůj nápad. Byl vlastníkem firmy na výrobu kapslí umožňujících hrát hry ve virtuální realitě. Jedna z her se jmenovala Barliona. Šlo o běžnou hru zasazenou do středověku. Klasický fantasy styl. Žádné střelné zbraně či spalovací motory, zato kouzla, orkové, trpaslíci, elfové, draci a spousta dalších bytostí a věcí, které v reálném světě neexistují. Barliona vás pohltila, což bylo umocněno kapslí na virtuální realitu. Kapsle vyráběla Jonsonova firma. Uvnitř kapsle se hráčovo tělo spojilo s tělem jeho postavy ve hře a hráč cítil vše, co cítila jeho postava. Chuť, tvar předmětů, radost, únavu i bolest. Avšak regulační úřady požadovaly filtrování pocitů. Museli jste podstoupit psychologické vyšetření a testování stupně citlivosti, pokud jste chtěli zrušit filtry. Vyšetření následně určilo rozsah pocitů, které v kapsli můžete prožít. Korporace si svých hráčů hleděla. Každý hráč měl kapsli unikátně kalibrovanou. Byl zásoben vším potřebným po dlouhou dobu. Živiny, trénink svalů pomocí elektrických impulzů. Hráči mohli vevnitř strávit měsíce či dokonce i roky, aniž by po odchodu z kapsle cítili jakékoli nepohodlí.

Jak zněl návrh pana, johnsona? Nabídnul, že za nízký poplatek umístí vězně díky kapslím do hry, kde budou trávit čas sbíráním surovin. Vládu návrh zaujal a po ročním experimentu s virtuální věznicí koupila k Barlioně veškerá práva. Jmenovala, johnsona generálním ředitelem nové státní korporace. Byly schváleny veškeré potřebné zákony, aby se Barliona stala první státem provozovanou hrou. Vláda fungovala jako garant hry a zajišťovala bezplatné směňování herní měny za reálné peníze. Následovala reklamní kampaň a do hry přitékaly finance. Prakticky kdokoli, kdo nebyl spokojený se svým reálným životem, se zapojil do hry, aby podojil Vládu. Plněním úkolů, zabíjením potvor nebo sbíráním materiálu si vydělal nějaké peníze a mohl žít téměř bezstarostně. Dětská naivita. Plnění úkolů a další aktivity přinášely zlaťáky, které se vyměňovaly za reálné peníze, to bylo pevně dané. Avšak veškeré herní aktivity musel hráč zaplatit, i když šlo o nízké částky. Máte chuť zastavit se v hostinci? Zaplaťte. Potřebujete nějaké nářadí? Zaplaťte. Jeden z nejdůležitějších vynálezů, jak získat peníze od hráčů, byly Banky.

Pokud vaše postava zemře, ztratí polovinu všech peněz. Tak znělo jedno z hlavních pravidel Barliony. Pokud zemřete znovu, opět půlku ztratíte. Zabila-li vaši postavu potvora, našli jste své peníze ležet na zemi, vedle rychle chladnoucího těla. Pokud je do té doby nenašel jiný hráč. Obvykle hráči nemají problém zabíjet potvory, problém je však potkat jiného hráče, který vás chce zabít. Takový hráč zabitím druhého oslabí svou postavu po dobu osmi hodin. Nemůže získávat zkušenosti. Ostatní hráči jej můžou beztrestně zabít a navíc získat odměnu od šerifa. Nicméně se našli hráči, kterým se líbilo zabíjet ostatní, i když jen v herním světě. A to je důvod, proč se objevily banky. Pokud hráč získal nějaké peníze, mohl si je v bance uložit. Jednorázovou platbou si zaplatil kartu, která mu zaručovala unikátní přístup ke svým penězům. A za udržování tohoto účtu bance hráč platil jednou měsíčně 0.1% celkové uložené částky. Vypadá to málo, ale i jedna tisícina celkového obratu Barliony bylo neskutečné množství peněz. Z tohoto důvodu korporace nikdy nezakázala hráčům zabíjet ostatní.

Další zisk korporaci plynul z prodeje surovin, které posbírali vězňové. Volné vytváření surovin nebo předmětů bylo přísně zakázáno. Speciální výbory kontrolovaly, že k takovým zásahům zvenčí nedochází. Avšak prodej nasbíraných surovin byl naprosto odlišný případ. Za surovinami stála skutečná práce. Během posledních patnácti let, kdy byla Barliona provozována státem, panovala s tímto uspořádáním všeobecná spokojenost. Hráči si užívali perfektní hru, korporace vydělávala nemyslitelné sumy peněz, neustále hru upravovala a vězňové shromažďovali suroviny ve svých speciálně vytvořených lokacích. Aktuálně hrála Barlionu přibližně čtvrtina celé populace Země starší čtrnácti let a každý rok přibývali další a další hráči. Postavy měly jediné omezení: dokud hráč nedovršil osmnáct let, nemohl bojovat proti ostatním hráčům a ostatní na něj nemohli zaútočit. Na tomto pravidle korporace přísně trvala.

K vězňům v Barlioně se váže ještě další skutečnost. Asi sedm let po spuštění hry skupina výtržníků zbila a znásilnila dívku jménem Elena. Její příjmení znělo, johnsonová, její otec se jmenoval Peter. Byla to dcera generálního ředitele. Se svými přáteli se jela projet do nebezpečné části města. Bydleli tam zarytí odpůrci Imitátorů, kteří neměli v úmysl zapojit se do Barliony. Najednou jim došlo palivo, jak už to v takových případech bývá.

Pachatelé byli okamžitě dopadeni a sám, johnson zasahoval do soudního procesu. Ne, nesnažil se narafičit nehodu v kapsli. Udělal něco jiného. Brzy po procesu byl přijat zákon, který těmto konkrétním vězňům odblokoval pocitové filtry. Jiným vězňům byly přidělovány klasické blokované kapsle, ale útočníkům na, johnsonovu dceru byly veškeré filtry odblokovány. Nevím, jaké výsledky změna přinesla, ale přibližně za rok byl zákon rozšířen i na další vězně. Od té doby měli odsouzení v kapslích vypnuté pocitové filtry. Míra kriminality prudce klesla. Neexistovali téměř žádní recidivisté. Vyhlídka na nutnost sbírat suroviny s vypnutými filtry byla v potírání trestné činnosti velmi efektivní.

Takže teď už víte vše. Povím vám něco o svojí přidělené postavě.

Rasa: Člověk. Člověk byl první vytvořenou rasou ve hře. Jako jediný nemá žádné další bonusy, kromě rychleji získávané reputace s NPC – naprogramovanými postavami, které zadávají úkoly či prodávají hráčům různé předměty. Člověk neumí zatvrdit svou kůži jako trpaslíci, nemá ostrý zrak a lepší ovládání luku jako elfové. Jen tu reputaci. Třída šaman je navíc jednou z nejslabších v Barlioně. Šaman je univerzální, umí bojovat i léčit. Bohužel v boji jeden proti jednomu prohrává doslova se všemi ostatními postavami. Vyvolávání duší trvá prostě moc dlouho. Profese klenotník přináší pramálo užitku. Jen ti nejbohatší hráči si můžou dovolit trávit čas a utápět prostředky ve zdokonalování této profese. Všechny věci vyrobené klenotníkem – ozdoby, prsteny, náhrdelníky, dekorační předměty – mohou být jednoduše koupeny od NPC prodejců. Řezání drahých kamenů je jediné, na co je klenotník opravdu potřeba. A přesto se řezání drahokamů nevyplatilo. Drahé kameny mají vysokou cenu, ale abyste získali materiál na jejich výrobu, musíte měsíce těžit a zpracovávat rudu. I kdybyste získali potřebný materiál, existovala vysoká šance, že se drahokam zkazí. Můžete se zdokonalovat v jiných profesích, kterých bylo nepočítané, ale s tím se pojilo vážné omezení. Žádná z dalších profesí nemohla překročit hlavní povolání o více než deset zkušenostních bodů. Hloupé omezení, ale nedá se nic dělat.

Bohužel přijdu o svého lovce. Strávil jsem jeho vylepšováním spoustu času a investoval jsem do něj moře peněz. Ale v Barlioně mohl mít jeden hráč pouze jednu postavu. Po vypršení trestu jste si mohli svou postavu z vězení ponechat, ale téměř nikdo si ji nenechal. Bylo to psychicky ubíjející. Alespoň mi vrátí veškeré vybavení a peníze z bývalé postavy, až opustím vězení. Buď po osmi letech bouchání krumpáčem, nebo i dříve, pokud mi dovolí si část trestu odpykat mimo vězení. Občas bývá kriminálníkům dovoleno, většinou kvůli systémové chybě, přesunout se do hlavního světa. Musí vládě odevzdat 30 % peněz, které do té doby vydělali. Následně už nejsou nijak limitováni. Můžou postavu vylepšovat, sbírat zkušenosti a potkávat se s ostatními hráči. Červená čelenka je jediným znakem vězně. Některé NPC s vámi kvůli tomu nebudou komunikovat. Pokud chcete čelenku odstranit, musíte vládě zaplatit milion zlatých. Takže čelenka zůstává.

Nejhorší je, že se Marina vůbec neukázala! Nepřišla k soudu, ani ke mně domů, když jsem čekal na ukončení vyšetřování. Vypadalo to, jakoby zmizela. Stálo osm let za takovou povrchní holku? Neřekl bych.

„No tak, skoč dovnitř!“ Smál se technik, když mě strkal do kapsle. Vtipálci. Všechny městské noviny mi jednohlasně přezdívaly „Ničitel kanalizace,“ což byla asi nejmírnější přezdívka, jakou jsem za tu dobu dostal. Především jsem však nestál o to, aby se na mě tahle přezdívka přilepila ve vězení. Před očima mi šlehl blesk a zůstal jsem na chvíli ochromený.

„Pozor! Probíhá vstup do Barliony! Vězeňská kapsle TK3. 687PZ-13008/LT12.“ Ocelově chladný hlas byl doprovázen bílým ubíhajícím textem na obrazovce. Hlas bez emocí působil nepříjemně. To bylo cílem. Věděl jsem, že stejný hlas může být i jemný a uklidňující. „Počáteční parametry byly nastaveny a nemohou být změněny. Pohlaví: Muž. Rasa: Člověk. Třída: Šaman. Vzhled: totožný se subjektem. Skenování subjektu dokončeno. Synchronizace fyzických dat s vlastnostmi vybrané rasy implementována. Fyzická data nastavena. Počáteční lokace zvolena. Místo trestu: Měděný důl Pryke. Účel trestu: těžba měděné rudy. Zahájeno vytváření postavy.“

Objevil jsem se na obrazovce, oblečený do pruhované róby označené číslem 193 753 482. Vypadá to, že za posledních 15 let prošlo Barlionou dost vězňů. Róba byla doplněna pruhovanými vězeňskými kalhotami a botami. Pruhovaný vzor prozrazoval celkovou hodnotu. I boty byly pruhované, což mě rozesmálo. Vypadal jsem jako nějaký druh zebry. Byl jsem vystrojený dle posledního výkřiku módy. Krumpáč v mé ruce doplňoval můj bezútěšný obraz. Předesílal, čemu se budu v následujících letech věnovat. Vděčně jsem zaregistroval, že nebyl pruhovaný.

„Zadejte jméno. Pozor: jména vězňů nesmí být kombinovaná.“

No, technik mi zvedl náladu, protože mi z nějakého důvodu dovolil vybrat si jméno. Jména v Barlioně byla částečně unikátní. V jednom herním světě jste mohli potkat tři sta hráčů pojmenovaných: „Králíček“, „Kotě“ a nepočítané „Pwnerů“, ale unikátnost byla zajištěna kombinací slov. Například jste mohli vidět vedle sebe stát Pwnera Velikého a Pwnera Krásného, ale nepotkali jste nikdy dva Pwnery Veliké. Vězni však neměli dovoleno vybírat si kombinovaná jména, která byla většinou náhodně vygenerována. Ale pokud už smazali mého lovce…

„Mahan,“ řekl jsem. Pokud je lovec smazaný a nikdo jiný si doteď mé jméno nezabral, tak by mělo být volné. No a co, že se mi líbí? Už jsem si na něj zvykl i přes to, že to bylo jen mé příjmení. Navíc můj lovec měl jen jedno jméno, které jsem koupil od jiného hráče za téměř deset tisíc zlaťáků, a nechtěl jsem, aby přišly vniveč.

„Výběr přijat. Vítejte ve světě Barliony, Mahane. Uživatelé připojující se z vězeňských kapslí nemají přístup do úvodní tréninkové oblasti. Budete přenesen přímo do Měděného dolu Pryke. Přejeme vám příjemnou hru!“ Objevil se další záblesk a svět okolo mě se naplnil barvami. Ale z nějakého důvodu mezi ostatními převládala šedá.

2. kapitola

Důl Pryke. Začátek

Přede mnou se rozkládal důl Pryke v celé kráse. Nejméně sto metrů vysoké skály ohraničovaly důl jako přírodní plot. Vrcholky ohnuté směrem dovnitř tvořily příkrov. Jako střecha stadionu, blesklo mi hlavou. Římsy rozmístěné po stěnách téměř zvaly, ať je kdokoli zkusí zdolat, ale ani nejlepší lezec by to nezvládl. Zajímavé. Přemýšlel jsem, zda je důl obklopený skálami i hluboko v zemi. Musím se na to někoho zeptat, třeba by se mezi ostatními uchytil nápad prokopat se pryč. Na mysl mi přišla další důležitá myšlenka. Je důl nějak propojený s hlavním světem, nebo korporace servery oddělila? Mohl jsem se prokopat pryč, ale nikam bych se vlastně nedostal. Důl byl zasazen do příjemně vypadajícího údolí o rozloze několika kilometrů čtverečních převážně hrbolatého povrchu. Vratký dřevěný plot rozděloval údolí na dvě části. V té menší jsem zahlédl několik budov. Poznal jsem jen kovárnu, zbytek budov sloužil pravděpodobně jako vězeňské ubikace. Druhá část údolí ukrývala samotný důl. Odtud zněl křik vězňů a tupé nárazy krumpáčů. Takže tam budu pracovat. Ohromný mrak šedého prachu blokoval výhled. To bylo divné. Mrak jsem viděl, ale prach ve vzduchu cítit nebyl. Asi šlo jen o grafický efekt spjatý s dolem, aby vypadal uvěřitelněji.

Nedaleko stála osamocená budova. Na budově jsem spatřil ceduli s nápisem: „Vítejte v Měděném dolu Pryke.“ Aha, tohle bude zdejší administrativní kancelář. Tam bych měl najít strach nahánějícího předáka, který má pravomoc přesunout mě do hlavního světa.

Ano, přístup do hlavního světa. Těsně před umístěním do kapsle jsem si vyhledal obsah článku 78 sekce 24, který zmiňoval soudce, když mluvil o možnosti přístupu do hlavního světa. Během přípravy na trest jsem tuto část nějak přehlédl. „Pokud vězeň získá přízeň dozorců na místě svého trestu, může být přeložen do hlavního světa.“ Další část nařizovala strávit šest měsíců od počátku v přiděleném táboře, i pokud získáte přízeň strážných druhý den po příchodu do dolu. Navíc musíte odevzdat třicet procent všech vydělaných peněz. Zbytek nařízení si už nepamatuju, ale hlavní věc je, že mám šanci dostat se do hlavního herního světa.

Mým hlavním cílem bylo získat respekt a zalíbit se vedoucímu dolu. Nebo se nejdřív zalíbit a pak si získat respekt. Nezáleželo na pořadí, hlavně, abych odsud zmizel. Skvělé, jsem tu jen pár minut a už osnuju plány, jak zmizet.

Teď potřebuju zjistit jen to, s čím budu pracovat, hrát a vlastně i žít následujících osm let. Musím se dobře podívat na svou postavu, její vlastnosti a popis. Když jsem se chystal do vězení, nepředstavoval jsem si, že dostanu přiděleného šamana, protože na všech diskusních fórech psali, že vězňům jsou vybíráni válečníci nebo lupiči. Takže jsem si o těch dvou třídách zjistil vše, co šlo a v podstatě jsem se na ně stal odborníkem. Ani jeden z těch bastardů nepsal nic o tom, že by vězeň dostal postavu, která umí čarovat. No toto! Ani nevím, jak se čaruje, a může být velmi složité zjišťovat to sám bez trenéra.

Zobrazil jsem si tabulku s popisem postavy:

Statistiky hráče Mahana

Zkušenosti

1

ze

100

Další vlastností

Rasa

Člověk

Třída

Šaman

Útok silou

11

Hlavní profese

Klenotník

Útok kouzlem

3

Úroveň postavy

1

Zdraví

40

Odolnost proti síle

6

Mana

10

Odolnost proti kouzlu

0

Energie

100

Odolnost proti ohni

0

Vlastnosti

stupnice

základ

+vybavení

Odolnost proti mrazu

0

Výdrž

0%

4

4

Odolnost proti jedům

0

Hbitost

0%

1

1

Síla

0%

1

1

Inteligence

0%

1

1

Šance vyhnutí se útoku

0,60%

Nevybráno

Šance na kritický zásah

0,40%

Nevybráno

Nevybráno

Nevybráno

Volné body vlastností

0

Profese

Klenotník

0%

0

0

Rasový bonus: o 10% vyšší zisk reputace u kterékoli frakce.

To jsou teda „úžasné“ statistiky. Virtuální srdce mě zabolelo, když jsem porovnal přiděleného šamana s lovcem na úrovni 87. Vedle mé bývalé postavy vypadal šaman žalostně. Ach jo…

Energie. Hlavní problém všech vězňů. V hlavním světě energii neřešíte. Postava bez energie se prostě na chvíli zastaví, na několik minut si odpočine a po chvíli pokračuje v plnění hráčových příkazů. Ve vězení to prý tak jednoduché není. Když se vám sníží energie, budete doopravdy cítit únavu a klesne vám úroveň zdraví. Nenadálý propad energie může vést dokonce až ke smrti postavy. Musím tuhle vlastnost vyzkoušet detailněji, protože s lovcem jsem jí nevěnoval žádnou pozornost.

Výdrž. Ta určuje úroveň zdraví v poměru jedna ku deseti, čím vyšší výdrž, tím se postava pomaleji unavuje. Poměr rychlosti únavy si nepamatuju, ale vím, že ve hře existuje. Musím zlepšit svou výdrž, jak jen to půjde, protože je nezbytná k přežití.

Síla. To je nejdůležitější vlastnost pro těžbu rudy. Nevím, jestli má nějaký vliv na vytěženou rudu jako takovou, o tom jsem nic v manuálech nenašel. Síla taky určuje razanci mého fyzického útoku. Jelikož má třída není vhodná na fyzické útoky, je propočet docela jednoduchý: Útok silou = Síla + poškození zbraní. Žádné modifikátory. Bez těch se budu muset obejít.

Hbitost. Hm… S lovcem jsem ji znal dopodrobna, ale nevím, jak ji využívá šaman. V mém případě hbitost jen určovala šanci vyhnutí se útoku nepřítele a šanci na kritický zásah. Takže pokud se neocitnu v boji tváří v tvář, nemám pro ni žádné využití.

Inteligence. Lovci, válečníci, lupiči a několik dalších tříd tuto vlastnost postrádali. Místo inteligence se jim v charakteristice zobrazoval vztek. Inteligence určuje, kolik má postava many na čarování v poměru jedné ku deseti a tempo regenerace. Na přesný vzorec si nevzpomenu. Inteligence také určuje razanci mých útoků kouzlem. Tady už modifikátor využiju: Útok kouzlem = 3 x Inteligence. Nemám nejmenší představu jak čarovat, přestože jsem viděl několik šamanů, jak rozezněli tamburínu, tancovali a zpívali divné písně. Asi nekřepčili bezdůvodně.

Nevybráno. To je hlavní překážka, na kterou doslova všichni hráči Barliony nadávali. Nadávali, ale nepřestali hrát. Ano, spálili se, reptali, ale pořád pokračovali. V Barlioně jste kromě čtyř standardních herních vlastností mohli zvolit další čtyři doplňkové. Nemáte možnost vybrat si z nějakého seznamu, ale museli jste ve hře provést určitou činnost, díky které vám hra nabídla konkrétní vlastnost. Například když jsem hrál lovce, potřeboval jsem Přesnost, abych měl jistotu, že zasáhnu soupeře za trojnásobek svého normálního útoku. Dopředu jsem věděl, že musím nějaký čas cvičit střelbu do figuríny, než mi systém nabídne si Přesnost zvolit. Doplňkové vlastnosti je nutné volit uvážlivě, protože si můžete vybrat maximálně čtyři. Samozřejmě bylo možné se některé z nich zbavit, když jste si špatně vybrali. Systém sice tvrdil, že to možné není, ale jedna cesta existovala. Pouze Císař měl pravomoc odebrat vlastnost, ale pro klasického hráče bylo téměř nemožné získat audienci. Pokud jste ji přece jen získali, museli jste za privilegium odstranění jedné vlastnosti zaplatit dvacet tisíc zlatých. Takže hráči psali rozezlené zprávy na diskusní fórum hry a vyhrožovali, že přestanou hrát. Ale po nějakém čase prostě smazali postavu s neefektivními vlastnostmi a založili si novou. Hra vás lákala a vábila.

A pak tu máme klenotníka. Úroveň nula u profese znamenala, že i když postavě byla přidělena od začátku, musí být aktivována u trenéra. To nebylo až tak důležité, kde jinde bych našel trenéra, když ne v dole.

Ve zkratce vám povím, jak zvýšit úroveň vlastností. S každou vyšší úrovní postavy získáte pět bodů. Body můžete investovat do kterékoli vlastnosti, čímž zvyšujete její účinek. Ale to není všechno. Některé činnosti procentuálně zvyšují úroveň dané vlastnosti i samy od sebe. Například když lukem zastřelím potvoru, nedostanu jen zkušenosti za její zabití, ale i nějaké procento hbitosti. Až se dostanu na sto procent, zvýší se úroveň hbitosti o jeden bod, procenta se resetují a proces se opakuje. Takže čím víc potvor zabiju lukem, tím vyšší bude moje hbitost. Tady v dole je tou hlavní vlastností Síla, která se bude zvyšovat rychleji než cokoli jiného.

Náhle mě kdosi vytrhnul z mých myšlenek.

„Tak tam jen tak nestůj! Pohni se!“ Přísný křik dozorce mě vrátil do „reality“. Podle manuálů byli všichni dozorci NPC, ale jejich naprogramované chování bylo plně v rukou programátorů odpovědných za výstavbu lokací. Dozorci mají nastavenou odpovídající povahu, protože nikdo nemá rád vězně. Tohle všechno mi rychle proběhlo hlavou, když jsem rozhozen opouštěl vzdušný zámek svých myšlenek na svobodu, který jsem zatím teprve začínal stavět.

„Hybaj, hybaj! Šéf nemá rád, když ho někdo nechává čekat,“ zopakoval dozorce a hrubě mě postrčil směrem k administrativní budově.

Vnitřek budovy mi připadal překvapivě příjemný a tichý. Měl jsem pocit, jako bych se objevil v úplně jiném světě. Znamenité sochy, malby na stěnách, velký křišťálový lustr, koberce, dřevořezby a na tváři jsem cítil jemný vánek. Tohle všechno tvořilo harmonický celek, který připomínal spíše venkovskou rezidenci bohatého aristokrata než úřední budovu dolu plného vězňů. Guvernér dolu seděl ve vlastní kanceláři za přepychovým stolem. Byl to obrovský ork, dva metry vysoký, zelený a hrozivý jako všichni zástupci jeho rasy.

„Šaman Mahan,“ guvernérův tichý hluboký hlas zazněl pokojem, když si četl v nějakých papírech. Pravděpodobně můj spis. Orkův vzhled mi někoho připomínal, ale nemohl jsem si vzpomenout koho. Guvernér byl klidný a důstojný jako Sněhová královna, ačkoli si nebyli nijak podobní. Ale koho mi teda připomínal? „Odsouzen k osmi rokům za zločin hacknutí kontrolního systému městské kanalizace vedoucí k selhání systému. Byl to tvůj nápad, nebo tě k tomu někdo přiměl?“ ork položil otázku prakticky bez náznaku jakékoli emoce. Taková hra intonací, nebo spíše jejich celková nepřítomnost, vás neinspirovala k „zazpívání“. Píseň. A teď zazpívám svou poslední píseň… Akéla!

To je ono! Ork mi připomíná Akélu, vlka samotáře a učitele Mauglího z Kiplingovy Knihy džunglí. Obraz majestátního vlka sedícího na skále se mi zjevil před očima. Tak jsem si ho pamatoval ze starodávných animovaných filmů. Je to tak, pokud by byl vlk zelený, čenich zaražený až k očím a vyceněné tesáky, byl by věrnou podobou guvernéra Měděného dolu Pryke. Vlastně ne, pro dokonalou podobu byste museli zabarvit vlkovy oči do červena.

„Takže ty se mnou nebudeš komunikovat. Dobře, dobře. Je to tvá volba,“ řekl guvernér, zatímco jsem ho v myšlenkách nadšeně oblékal do vlčí kůže. Náhle mě zasáhl pocit obrovské tíhy. Nohy vypověděly službu a padl jsem na zem, aniž bych z orka spustil oči. A před nimi se objevil zářící nápis:

Vaše reputace u dozorců Měděného dolu Pryke klesla o deset bodů. Jste 990 bodů daleko od statutu: Nedůvěryhodný.

Pozor! Rasový bonus neplatí na území Měděného dolu Pryke.

„Opakuji svou otázku!“ Ork věděl, jak zvýšit hlas. A dařilo se mu to. Zamrazilo mě v zádech a byl jsem připravený vše povědět. Tomu říkám vliv, Asi mu úroveň charisma vycvičili na maximum. „Zničil jsi Imitátora sám, nebo tě k tomu někdo přiměl?“

Tělo mi připadalo těžké jako z olova, ale něco mi blesklo hlavou a vrátila se mi schopnost uvažovat logicky. Ležet na podlaze byla shodou okolností ideální pozice pro přemýšlení. Tuhle techniku bych měl v budoucnu přidat mezi své schopnosti. Mám na výběr dvě možnosti, zůstat potichu nebo prozradit celý příběh. První možnost mi velice pravděpodobně odebere další reputaci, než budu poslán makat do dolu. Druhá možnost znamená, že jednomu Imitátorovi řeknu, jak jsem zničil jiného Imitátora. Tím bych opět o reputaci přišel, kdo ví, jak orka naprogramovali. Měl bych očekávat to nejhorší. Takže ztratím, ať udělám cokoli. Sakra, nic jiného mi nezbývá, musím mu něco říct.

„Nezničil jsem Imitátora. Najali mě k provedení bezpečnostní kontroly, což jsem udělal.“ Snažil jsem se mluvit klidným hlasem, ale pod orkovým tvrdým pohledem ze mě vyšel jen šepot. „Těžko mě můžou vinit za tak špatně chráněného Imitátora. Prostě jsem provedl to, k čemu mě najali,“ zopakoval jsem. Zkusil jsem napnout všechny svaly, aby se mi podařilo vstát nebo si alespoň kleknout, ale mé paže odmítly spolupracovat a padl jsem zpět na podlahu.

„Úkol…,“ řekl ork zamyšleně. Ano, když jste se opravdu snažili, zvládli jste v jeho hlase nějaké emoce rozeznat. Schovávaly se však hodně hluboko. „Dobře. Podle tebe to byl úkol. Takže poslouchej, najatý zabijáku Imitátorů. Teď půjdeš za Rinem, kde dostaneš profesi hornictví a základní pytel na sbírání rudy. Pak ti ukáže tvé pracovní místo. Stejná pravidla pro všechny. Musíš splnit denní kvótu. Deset kusů rudy za každou úroveň hornictví. Cokoli nad tuto kvótu můžeš prodat Rinovi. Jídlo je dvakrát denně, ráno a večer. Vodu najdeš v dole. Otázky? Žádné otázky! Můžeš jít.“

Těžkost ze mě spadla a byl jsem opět pánem svého těla. Vstal jsem, podíval se na orka, který už zapomněl, že tam stojím, a studoval další dokument. Kruci, nemůžu ukončit konverzaci takovým způsobem. Musím se ho na něco zeptat, ale na co? Něco o dolu? To mě hned pošle za Rinem. Nebo jak se odsud dostat? Řekne mi, že je to možné, pokud zaplatím sto milionů zlatých. Na co se ho tak můžu zeptat? Aha, počkejte chvíli, vždyť jsem Klenotník!

„Když najdu drahokam, komu ho mám dát? Můžu ho zpracovat sám?“ zeptal jsem se guvernéra, když mě dozorce začal tlačit ven z místnosti. Má hloupá otázka prozrazovala, že o hornictví téměř nic nevím. Programátoři Barliony si z Klenotníků vystřelili. Neořezané drahé kameny nebyly k dostání u NPC prodavačů. Ti prodávali pouze opracované kameny. Měli jste malou šanci objevit drahokam jako odměnu za zabití potvory, jinak mohly být získány pouze kopáním rudy nebo jejím zpracováním. Žádný další způsob neexistoval. Několikrát jsem během hry s lovcem spatřil, jak někdo získal za odměnu rubín nebo topaz z potvory na vysoké úrovni. Takové potvory v dole nepřebývaly a netušil jsem, jak rudu zpracovávat, pravděpodobně potřebuji nějaké nástroje. Avšak získat drahý kámen přímo z rudné žíly mi připadalo docela dobře proveditelné. Alespoň z mého pohledu laika.

Ticho dopadlo na celý pokoj. I můj dozorce přestal dýchat a podíval se na svého šéfa.

„Máme hodně kamenů, jak sis jistě všiml,“ odpověděl a já přemýšlel, zda je možné guvernéra rozzuřit. Vypadal klidný jako krajta. Náhle se usmál, jakoby slyšel mé myšlenky. „Pokud najdeš drahý kámen, tak ti za každý osobně zaznamenám splnění denní kvóty. Jeden kámen – jedna kvóta. A co se týká zpracování, jsi klenotník, takže když najdeš drahý kámen, dostaneš recept, ať víš jak ho zpracovat. Nebo můžeš jít za Rinem, který ti za drahokam nabídne slušnou cenu. Takže, horníku Mahane, přemožiteli Imitátorů a lovce drahých kamenů, běž na to. Vše je ve tvých rukou a krumpáči.“ Ork se uvelebil v křesle, které velmi připomínalo trůn, a nepřestal se usmívat.

Před očima se mi objevila zpráva:

Vaše reputace u dozorců Měděného dolu Pryke stoupla o deset bodů. Váš statut: Neutrální.

Fuj, cítil jsem se sklíčeně, když mi před tím sebrali těch deset bodů. Přivodit si takovou ztrátu hned první den bylo hodně hloupé, když vezmu v úvahu své plány opustit důl. Musím si víc dávat pozor s Rinem, nechci ztratit další body. Otočil jsem se a dozorce mě dovedl k Rinovi.

Rine byl trpaslík zpracovávající kladivem kus železa v blízké kovárně. Měřil asi metr dvacet, podsaditý, pevný, silné paže, husté obočí, které spadalo nad jiskřivé oči, a nos připomínající bramboru. Typický trpaslík, kterých jsem potkal v Barlioně nepočítané. Když jsem se blížil k Rinovi, v duchu jsem se zasmál. Čemu jinému se může trpaslík věnovat než kování nebo kutání rudy.

„Vidím, že dorazily posily,“ řekl Rine věcně, měře si mě od hlavy k patě. „To je dobře, začínají nám chybět ruce. Chceš se naučit, jak udeřit krumpáčem a náhodou si při tom neurazit nohy?“

Poučen krutou zkušeností s guvernérem jsem ihned odpověděl.

„Tak jest, vážený mistře Rine. Budu horníkem následujících osm let, takže bych byl vděčný za špetku vaší moudrosti a hornických zkušeností,“ řekl jsem tak šarmantně, jak jsem dovedl.

„Mám dost zkušeností, jak jsi řekl,“ zamumlal potěšeně trpaslík. „Naučit tě kutat nebude složité, jen si zapamatuj, že se krumpáčem nesmíš trefit do nohy. Zbytek je snadný. Podívej, tady máš zrovna žílu plnou měděné rudy, kterou musíš vykutat.“ Náhle se vedle trpaslíka objevil kamenný blok obsahující hrudky mědi.

„Popadneš krumpáč a začneš kopat,“ pokračoval trpaslík. „Tak tam jen tak nestůj! Zvedni krumpáč a začni do toho bušit.“

„Co se stane těm, kteří odmítají pracovat? Nebo těm, kteří nezvládnou splnit denní kvótu a jen sedí a odpočívají?“ zeptal jsem se, zatímco jsem kráčel k žíle.

„S těmi je jednoduchá práce. Nesplní denní kvótu – nedostanou najíst. Když celý den nedostaneš najíst, začne tvé tělo trávit samo sebe. Jen málokdo dokáže snést tak strašnou bolest. Pak umřeš a objevíš se zpátky tady v dole. A to se opakuje, dokud vězeň nezačne pracovat jako ostatní. Pokud mě paměť nešálí, tak nejtvrdší vězeň vydržel umřít čtyřikrát. Pak ho to zlomilo. Říkají, že zážitek vlastní smrti není nic k smíchu. Chceš zkusit hladovku? Ne? Tak popadni krumpáč, jak jsem řekl, a začni kutat rudu,“ řekl trpaslík suše.

Přišel jsem k metr vysokému bloku kamení. Z nějakého důvodu to trpaslík nazýval měděná žíla. Zvedl jsem krumpáč nad hlavu a zasáhl jsem blok vší silou poháněnou zlostí. Snažil jsem se rozbít celý blok na jedno kopnutí. Zásah provázela sprška jisker, krumpáč se odrazil od kamenů a bolestivě mě udeřil do nohy. Měděná žíla na sobě neměla ani známku zásahu, jen tam stála a byla svědkem mé hornické neschopnosti.

„Mizerný krumpáč,“ ulevil jsem si od bolesti, „to zabolelo!“ Na okraji zorného pole se objevila zpráva:

Zranění. Zdraví sníženo o pět bodů: 11 (útok zbraní + síla) – 6 (zbroj). Dohromady 35 ze 40.

„Ehm…,“ odkašlal si trpaslík. „Vidím, že ti to moc nejde, co? Tvůj krumpáč ti dal co proto. Nenech se moc unést, když kopeš rudu. Není to mithril, stačí kopnout menší silou. Musíš se trefit mezi kameny, jaký má smysl kopat přímo do kamene? Pokračuj pomalu ale jistě, kousek po kousku.“

Takže hornictví není až tak jednoduché. V minulosti, jak označuju dobu, kdy jsem hrál za lovce, jsem většinu času strávil střílením potvor, ne sběrem surovin. Málokdo sbíral suroviny, protože všechno potřebné obstarali vězňové. Někteří kutali rudu, jiní sbírali byliny, další dělali něco jiného. Většina vězňů je takhle zaměstnána. Prakticky devadesát procent všech surovin Barliony je nasbíráno vězni.

Takže musím mířit mezi kameny a nemlátit přímo do nich, ne plnou silou, ale zase ne moc slabě. Dobrá, jdu to zkusit.

Znovu jsem zvedl krumpáč a odhalil místo, kde se dotýkaly dva kameny. Udeřil jsem. Tentokrát můj výpad zasáhl cíl, krumpáč se neodrazil, zasekl se pevně mezi kameny.

„To je ono,“ řekl potěšeně trpaslík. „Teď už víš, co jsem měl na mysli. Dobrá práce, hochu. Teď musíš kámen povolit a pokračovat tak, jak jsi začal.“

S obtížemi jsem vytáhl krumpáč a pokračoval v kopání. Prvních třicet úderů bylo jednoduchých. Jsem kopáč, skutečný horník! Denní kvótu splním hned teď a zbytek bude můj. Natěžím si peníze, získám respekt a brzo budu bohatý a volný! Dalších třicet úderů nebylo tak snadných, ale pořád jsem pracoval s vidinou úspěšného horníka. Ale mé plány na zbohatnutí zamávaly bílou vlajkou a v hlavě mi zůstala jen pohřební píseň.

Po přibližně dvou stech úderů se mi povedlo odlomit pouze několik kamenů a pochopil jsem, že těžbou rudy si dostatek peněz nevydělám. Většina bloku stála pořád přede mnou. Do konce jsem potřeboval jen dalších čtyři sta úderů, pokud se trpaslík nespletl. Jenom! Ruce se mi třásly tak, že jsem v nich krumpáč téměř neudržel. Pot oslepoval, nohy se podlamovaly, ale pořád byla přede mnou spousta práce. Začalo mě otravovat neustálé blikání zpráv na boku, tak jsem si je posunul, ať vím, o co jde. Donutily mě k zamyšlení.

Jste unavený. Aktuální úroveň energie: 35 ze 100.

Zdraví sníženo o 4. Dohromady 31 ze 40.

„Nejsi ještě unavený, že ne?“ zeptal se mě pobaveně trpaslík. „To je normální. Podívej, kolik jsi toho už udělal. Na, napij se.“ Podal mi veliký hrnek vody. Hrnek měl nejlepší léta za sebou, byl špinavý a pokrytý různými fleky, ale přijal jsem ho a opatrně ochutnal tekutinu, abych nepopudil Rina. Jako by mnou po prvním loku proletěl elektrický proud. Voda mě osvěžila, ochladila a obnovila moji chuť dál kopat. Celý hrnek jsem vypil skoro Najednou a překvapilo mě, že i obyčejná voda může být zdrojem potěšení. Dříve jsem musel pít nekřesťansky drahé elixíry, abych dosáhl stejného výsledku. Ale tady byla prostě voda. Jako bonus se objevila zpráva:

Zdraví doplněno. Dohromady 40 ze 40.

Energie doplněna. Dohromady 100 ze 100.

Tak jsem pokračoval v práci, kopal krumpáčem a pil vodu. Po třech hodinách práce byl blok rozebraný. Na místě zůstalo jen několik nevelkých načervenalých kamenů. Takže tohle je měděná ruda.

„Konečně,“ zamumlal trpaslík. „Skoro jsem tady usnul. Tohle je tvá ruda. Jak vidíš, získal jsi pět kousků, což je polovina tvé denní kvóty. Čím víc rudy nakutáš, tím rychleji se ti bude zvyšovat profese a každá rudná žíla ti zabere méně času. Takže odteď jsi opravdový horník a uvidíš, kolik rudy v žíle zbývá, to je dobré vědět. Tady máš pytel, abys měl rudu do čeho dát. Je možná malý, ale na začátek úplně stačí.“

Ihned jsem uviděl další zprávu:

Přibyla vám profese: Hornictví. Aktuální úroveň 1.

Získal jste předmět: Malý pytel na rudu. (Osmimístný. Aktuálně volných 8 míst).

Pozor! V Měděném dole Pryke nemůžete získat žádné Úspěchy.

Hodil jsem pytel přes rameno a šel do dolu, kde mi Rine ukázal přidělené místo. Alespoň mám možnosti si prohlédnout okolí bez mračna prachu. Plot oddělující důl od kasáren byl na několika místech průchozí, aby se pracovníci dostali na určená místa. Oblast pokrývala čtvercová pracovní pole o rozloze dvacet metrů čtverečních. Z jedné strany se nacházel vstup a podél ostatních stran byly navršeny metr a půl vysoké kameny. Přelézat přes ty kameny by nebylo tak úplně snadné. Mezi sekcemi vedly chodníčky a dozorci po nich pomalou chůzí procházeli tam a zpět. Později jsem zjistil, že přidělené oblasti byly přístupné jen vězňům a také komukoli, koho pozvali. Nikdo další tam nemohl vstoupit. Když jsme procházeli směrem k mému pracovišti, míjeli jsme vězně, kteří si mě měřili pohledem. S překvapením jsem si uvědomil, že z jejich očí necítím agresi nebo pohrdání. Divné, vězňové se takhle normálně nechovají. Něco tu nebylo v pořádku. Řekl jsem si, že tomu přijdu na kloub. Má sekce byla umístěna úplně na konci dolu, ale obsahovala celých 20 měděných žil. Přemýšlel jsem, zda je to hodně, nebo málo.

„Tady budeš pracovat,“ řekl trpaslík. „Dvacet žil ti vydrží docela dlouho. Žíly každý den obnovujeme, takže tu máš dost práce na celý rok. Voda je támhle,“ ukázal Rine někam doprostřed dolu. „Tví sousedé tě nebudou rušit, všichni jsou tu slušně vychovaní. Myslím, že jsem ti řekl vše, co na začátek potřebuješ. Ale pokud máš nějaké otázky, tak se ptej. Mohl jsem na něco zapomenout.“

Netoužil jsem ptát se na cokoli dalšího ohledně kopání rudy (přijdu na to při práci), ale na něco jsem se zeptat musel. „Vážený mistře Rine,“ začal jsem, snaže se naplnit svůj hlas úctou a respektem. „Byla mi určena profese klenotník. Rád bych věděl, zda máte někoho, kdo by mě v této profesi vyučil, aby nepřišla nazmar.“

„Klenotník, říkáš?“ trpaslík se zasmál. „Pracovali u nás řemeslníci, umělci, sochaři, foukači skla, dokonce je u nás i řezbář, ale ani jeden klenotník. Už jsi viděl doupě našeho šéfa, že? Bylo vyzdobeno místními vězni. Můžu tě naučit základní klenotnické umění, ale prozatím na to zapomeň. Nebudu to dělat zadarmo a ty nemáš žádné peníze. Můžeme si promluvit, jakmile si začneš pravidelně vydělávat. Mimochodem, vykupuju jednu rudu za deset měďáků a na zakoupení nejlevnějšího receptu pro klenotníky potřebuješ deset stříbrných. Jistě si to spočítáš sám. Nezapomeň: aby ses vůbec mohl stát klenotníkem, musíš tu profesi nejdříve odemknout, což stojí dalších dvacet stříbrných. A potřebné nástroje tě vyjdou na celý zlaťák, nejsou zrovna levné. Teď už máš asi představu, jak dlouho potrvá stát se klenotníkem. Už půjdu, strávil jsem s tebou víc než dost času. Dnes nepotřebuješ jíst, takže ti doporučuju si dobře odpočinout. Následujících osm let si odpočinku moc neužiješ. A ráno nezaspi, snídaně se podává jen dvě hodiny po budíčku.“

Budíček?

3. kapitola

Důl Pryke. První den

TA-DÁ! TA-DÁ! TA-DÁ!

Vyskočil jsem z postele a v panice se rozhlížel okolo sebe. Co? Kdo? Kde? Jak? Požár! Musím utéct! V uších mi zvonilo z toho hukotu, který se z nenadání rozezněl. Nohy mi vypověděly službu. Věděl jsem, že se musím nějak zachránit, proto jsem začal pobíhat okolo postele. Podivné, mozek mi fungoval bez problému, ale tělo se pohybovalo naprosto nezávisle na něm. Takže tohle je panika! Ani oči mi pořádně nesloužily. Ostatní vězňové poklidně pokračovali v oblékání, jako by si toho hrozného hluku ani nevšímali.

„Sedni si, zavři oči a snaž se uvolnit. To přejde,“ zaslechl jsem hlas vedle sebe. „Asi tě zapomněli varovat před naším budíčkem. Budík působí jen na nováčky. Jakmile se naučíš vstávat ve správný čas, tak už ho neuslyšíš. Ale teď se snaž uklidnit, čím víc budeš rozrušený, tím hůř se pak budeš cítit.“

Takže tohle jsou ty nezmiňované detaily mého uvěznění, pomyslel jsem si. Není potřeba o nich mluvit, jen ať jsou vězňové překvapení! Sedl jsem si na postel, zavřel oči a snažil se uvolnit. Moc se mi to nedařilo. Pořád jsem se cítil napjatý, jako by se mi hlava měla rozskočit, a zvonění v uších by mohlo hlasitostí konkurovat nejednomu zvonu.

Potřebuji se rozptýlit, abych se uvolnil. Musím donutit mozek k nějaké činnosti. Co byla první věc, kterou musím udělat? Musím si vytvořit plán na dnešní den, na tento týden a na celý rok. Takže, pokud mám plánovat, musím se zaměřit na dlouhodobé výsledky.

Pojďme na to. Dneska budu potřebovat:

1. seznámit se s místními zvyklostmi a lidmi,

2. prozkoumat své šamanské schopnosti,

3. splnit denní kvótu,

4. volitelný úkol: pokusit se přesáhnout denní kvótu alespoň o kousek a odhadnout možnosti přivýdělku.

To by mělo pro dnešek stačit. A teď plán na tento týden:

1. zjistit možnosti vylepšování svých schopností a pochopit, jak rychle se rozvíjí,

2. získat kvalitnější oblečení,

3. vydělat dvacet stříbrných, abych se mohl stát klenotníkem.

Pak tu máme ještě plán na rok. Ten je jednoduchý:

1. přežít a nezbláznit se,

2. nalézt drahokam,

3. volitelný: dostat se z dolu do hlavního herního světa.

Vytvořil jsem si plán na nejbližší budoucnost a utřídil jsem si myšlenky. Otevřel jsem oči, konečně jsem spatřil dalšího vězně sedícího na posteli vedle té mé. Se zájmem na mě hleděl. Člověk. Byl to určitě člověk, protože jestli ne, tak už nerozpoznám žádnou rasu. Ale byl velmi podobný trpaslíkovi. Byl docela malý, podsaditý a měl bystré, pronikavé oči. Nebylo v nich ani za mák agrese, jak jsem si uvědomil. Vyčetl jsem z nich zájem, snad i trochu soucitu. Cokoli kromě agrese.

Pomyslel jsem si, že něco není s vězni v pořádku. Možná kopou špatný druh rudy.

„Už je ti líp?“ zeptal se a z jeho hlasu jsem poznal, že to byl on, kdo mi pomohl vzpamatovat se z prožitku s budíkem.

„Obleč se, měli bychom se jít najíst. Nebude z tebe pořádný pracant, pokud se nenajíš. Vem si krumpáč i pytel, zpátky se vrátíme až večer.“

„D-díky, Kartalonie,“ řekl jsem, ale vyslovit jeho jméno, které lehce zářilo nad jeho hlavou, mi dalo docela zabrat. Rychle jsem vklouzl do čisté róby. Vypadá to, že vězení mělo alespoň nějaké výhody. Oblečení se čistilo samo! Paráda. Vzal jsem krumpáč a vyšel za Kartaloniem.

„Říkej mi Kart,“ zasmál se. Otočil se a zpomalil na mou rychlost. „Je to docela problém pokaždé vyslovovat ten jazykolam, takže Kart bude stačit. Už jsem si na to zvykl. Koneckonců jsem tu už jedenáct let. A ještě mám čtyři roky před sebou,“ dodal smutně po krátké odmlce. „Ale nebuďme negativisti. Budeme žít vedle sebe, tak od začátku vykročme pravou nohou. Doufám, že nejsi moc cholerik. Dneska ráno jsi pobíhal okolo postele tak rychle, že to vypadalo jako by ses několikrát kopl krumpáčem do nohy. Taky jsi řval: ‚Hoří! Zachraň se, kdo můžeš!‘“

Cítil jsem, jak se mi krev valí do tváře. Takže jsem i křičel? Pro ostatní muselo mé pobíhání vypadat opravdu hloupě. Spolkl jsem od srdce míněnou nadávku na chytráky, kteří vymysleli takový budíček, a podíval jsem se na Karta. Takže tenhle malý chlapík nebyl zdaleka prostoduchý. Patnáct let nedostanete jen tak za nic, to už se musíte opravdu snažit.

„Moc se tím netrap,“ usmál se Kart, když uviděl mou reakci. „Tohle není jen tak ledajaký důl, nenajdeš tu normální vězně. Sem posílají hlavně podvodníky a defraudanty. Máme dokonce jednoho únosce. Žádné násilnické typy, aspoň zatím. Řekl ti guvernér, co se stane, když porušíš pravidla?“

Zavrtěl jsem hlavou a v duchu zaškrtl políčko, že NPC v dole jsou opravdoví bastardi.

„Pravidlo je docela jednoduché. Jakmile někomu schválně ublížíš, ať už to bude rukou, krumpáčem nebo kamenem, tvoje energie se okamžitě sníží na nulu a ty spadneš na zem, naprosto vyčerpaný. Když jsi bez energie, zdraví klesá každých pět sekund o jeden bod, ale energie se ti nedoplňuje. Takže pokud ti někdo nedá co nejrychleji napít, budeš do několika minut mrtvý. A můžu ti hned říct, že smrt je hodně nepříjemná zkušenost. Hlavně proto, že smrtí přijdeš o veškerá vylepšení svých profesí a levely postavy. Takže proto je náš důl speciální. Pro většinu vězňů je představa, že přijdou o všechny levely, daleko bolestivější než smrt jako taková. Na nízkých úrovních profesí je navíc vyrábění věcí strašně zdlouhavé. A vylepšování stojí dost peněz.“

Vyrábění věcí? O čem to mluví?

„To je jen dobře, že to tady tak funguje. Já osobně se držím pravidla žít a nechat žít. Ale řekni mi, proč jsem tu v dole zatím nezahlédl ani jeden nepřátelský pohled?“ ukázal jsem na gnóma, který okolo nás prošel a vesele mrknul na Karta. „Působí to, jako když tu nepracujou vězňové, ale normální najatí dělníci. Až si udělají své, půjdou si domů sednout na pohodlný gauč a popíjet studené pivo. To jen přemýšlím nahlas! Ale v každém případě to takhle normálně nefunguje! Může to být virtuální realita, ale místní lidé jsou opravdoví a všichni z nich jsou odsouzenci. Pozorujou tě jako tanečníky na plese. Se zájmem, skoro s nadšením. Takové pohledy jsem v reálném světě nezažil, zatímco tohle je prostě vězení, ať už se na to podíváš z jakéhokoli úhlu pohledu. Tak v čem to vězí?“

„Výborně, dostal ses hned k jádru věci!“ poznamenal Kart, stojící na konci řady k výdeji jídla.

„Hele, tohle je Altarionus, neboli Alt,“ řekl, když poplácal muže stojícího před námi po rameně. „Čau Alte, už se ti podařilo koupit nějakou zelenou barvu na svoje plátno?“

I přes takový nešetrný pozdrav se Alt otočil a místo hádky se na nás usmál.

„Ale ahoj, Karte! Ne, ještě jsem to nekoupil. Ta zpropadená věc stojí skoro pět zlatých a já mám jen něco málo přes tři. Můžeš makat, jak jen umíš, ale stejně si nevyděláš víc než dvacet stříbrňáků za den. Takže guvernér dostane svůj obraz až za několik týdnů. Ale ruce už mě svrbí, rád bych to dodělal. Začnu lézt po zdi, pokud se do toho co nejrychleji nepustím. Zkusil jsem dokonce zapůsobit na Rinovy city, aby mi dal nějakou slevu, protože mi chybí na pátou úroveň umělectví jen pět procent, ale ten trpaslík je hrozně tvrdohlavý. Je fakt, že je jednoduší smlouvat se zdí než s trpaslíkem. A co ty, mladej, jaká je tvoje profese?“

V tu chvíli mi to došlo. Luxusní interiér v kanceláři, nepřítomnost nepřátelských pohledů od spoluvězňů a Kartova slova, že se nacházíme v unikátním dole, kam se nedostane jen tak někdo. Tvůrčí lidé se nechovají k ostatním nepřátelsky! Dostal jsem se do dolu pro řemeslníky, kterým byla přidělena k rozsudku i profese. Takže proto je to tu tak klidné. Proto se chová Kart přátelsky a Alt je tak hovorný. Když jste strávili posledních deset let tvůrčí činností, ztratíte dříve či později všechny negativní myšlenky. Takže jsme v nějaké zóně, kde se vězňové rehabilitují, převychovávají a nekopou jen rudu. Mohl jsem skončit na daleko horším místě!

„Jsem klenotník,“ zamumlal jsem trochu zklamaně a podíval se na vězně okolo nás. V dole žilo asi dvě stě vězňů. Lidé, gnómové, trpaslíci, a dokonce jeden ork. Byli tu sochaři, sklenáři a i jeden řezbář, jak mi říkal Rine. Řezbář byl nejspíš ork stojící o několik míst v řadě před námi, který v rukou otáčel kouskem dřeva.

„No, to je docela vzácná profese!“ zvolal Kart nadšeně. „Během svého trestu jsem nepotkal ani jednoho klenotníka! Dám ti jednu radu. Nedívej se na mě tak podezřívavě, ode mě uslyšíš jen dobré rady. Zapomeň na únavu a nakopej víc, než je denní kvóta. Tvůj hlavní cíl je vydělat peníze a odemknout hlavní profesi. Jakmile zvýšíš úroveň své profese… Ale ne, to ti nebudu prozrazovat, uvidíš sám. Mimochodem, čím víc něčeho vyrobíš, tím víc budeš mít peněz. Čím víc peněz, tím bude tvůj život tady jednodušší. Je to tak, Alte?“

Alt souhlasně zakýval.

„A co ty? Na co se specializuješ?“ zeptal jsem se Karta a už jsem si ho zařazoval jako sochaře.

K mému překvapení Kart neodpověděl a zatvářil se sklíčeně. Pak se odvrátil a zadíval se na vrcholek vzdálené hory.

„Uviděl z ničeho nic draka? Nebo jsem nakousl něco nepříjemného?“

„Naši věznitelé si z Karta dost ošklivě vystřelili. Jeho povolání je ještě vzácnější než to tvoje. Je totiž informátor,“ odpověděl Alt za Karta. „Kart ti to neřekl, ale já ti to povím. Podívej, čím vyšší úroveň profese, tím větší máme, jak to říct, potěšení nebo uspokojení, chceš-li. Proto se všichni snaží dosáhnout co nejvyšší úrovně. Všichni kromě Karta. Aby zvýšil úroveň svojí profese, musí guvernérovi donášet na ostatní vězně. Schválně si všimni, že za víc jak deset let uvěznění má úroveň profese informátor pořád nula. Takže vidíš, jak často se svou profesí zabývá. Až zvýšíš svou úroveň klenotníka alespoň jednou, pochopíš, o co přichází.“

„Promiň, Karte, to jsem nevěděl,“ zamumlal jsem smutně.

„To je v pořádku, už jsem si na to zvykl. Ale místo toho mám úroveň osmnáct v upovídanosti. I taková vlastnost existuje, věřil bys tomu? To mě drží nad vodou. Mimochodem, za náš rozhovor jsem si upovídanost zvýšil o půl procenta, a to jsme si ještě ani pořádně nepromluvili. Brzo zjistíš, že se mě jen tak jednoduše nezbavíš.“

Teď už chápu, proč se o mě Kart zajímal. Byl jsem naivní, když jsem si myslel, že šlo o pouhou dobrotu a vzájemnou pomoc. Všechno jsou to zištné vztahy založené na dávání a přijímání.

Během našeho rozhovoru jsem si ani nevšiml, jak jsme se posunuli až k výdeji jídla. Je umístěný u kovárny poblíž jednoho vchodu do dolu, včera jsem si toho vůbec nevšiml. Nedalo se snad ani mluvit o místě. Na zemi byl postavený přibližně metr vysoký sud, z něhož jeden dozorce rozděloval jídlo vězňům. To bylo vše. Žádné ohně, stany, přístřešky nebo cokoli jiného. Čisté talíře ležely na hromadě na zemi před kotlem. Vězňové si vzali talíř, ke kterému byla na pružině připevněná lžíce, a šli si pro svou porci. Talíře se lžícemi vypadaly jako dětská chrastítka. A kam mizely špinavé talíře? Nikde jsem neviděl žádný odkládací pult. Uvidím, co udělá Kart se svým, a napodobím ho.

Jakmile mi přistálo jídlo na talíři, pomyslel jsem si, že TOHLE teda jíst nebudu. To se prostě nestane. To, co mi dozorce plácnul na talíř, se nedalo za žádných okolností nazývat jídlem. Jednotvárná, blátu podobná světle zelená hmota. Na jejím povrchu se postupně objevovaly bubliny. I když jídlo v sudu vypadalo, jako že je v kapalném stavu, nebylo tekuté. Na talíři se zpevnilo v hnusnou jednolitou hmotu. Bylo dobře, že nebylo ničím cítit, protože jinak bych se hned na místě pozvracel.

„Vem si to a vypadni,“ řekl dozorce se samolibým výrazem, když viděl jak se nad jídlem tvářím. „Není to tu žádný hotel. Takže buď sníš svoji kaši, nebo umřeš hlady. Takže?“ a vrazil mi znovu talíř do rukou.

Vzal jsem si ho a odešel jsem. Rozhlédl jsem se okolo a k mému překvapení všichni ostatní poklidně jedli svou porci bez ohledu na vzhled jídla. Takže si buď už z čirého zoufalství zvykli, nebo jim to tak ani nepřijde, pomyslel jsem si zmateně. Všichni máme na výběr. Buď zamkneme svůj pocit odporu hluboko v sobě a sníme to, nebo si užijeme nezapomenutelný zážitek, jak se náš žaludek pokouší sníst sám sebe. Vývojáři jsou fakt svině!

Bylo to opravdu divné. Když jsem hrál za lovce, nevšiml jsem si, že by se postava bez jídla cítila nějak špatně. Pokud jste dlouho nic nesnědli, tak jste začali být pomalejší a snížily se i zkušenosti, které jste získávali. Nicméně vám nehrozila smrt nebo jiné katastrofické zážitky. Ani v nejhorší noční můře jsem si nedokázal představit, jaký to musí být pocit, když žaludek tráví sám sebe. Že by nějaká další nezdokumentovaná vlastnost vězení? Nebo hráči v hlavním světě hrají zjednodušenou verzi, zatímco my musíme fungovat v těch nejnáročnějších podmínkách? Nebo se mě snaží jen ošidit a vlastně by se mi vůbec nic nestalo? Z toho vodopádu myšlenek mě rozbolela hlava. Teď jsem litoval, že jsem si dopředu nezjistil více informací o pobytu ve vězení.

Musím se rozhodnout, ať už chci, nebo ne. Byl jsem ochoten to risknout a ověřit informaci, že bez jídla postava zemře? Zahanbeně jsem uznal, že na tohle připravený nejsem. I když jen ve hře, nejsem odhodlaný zemřít. Se svým lovcem jsem během svých 87 levelů zemřel jen několikrát, než jsem na třicátém levelu získal schopnost ovládat nepřátele. Od té chvíle jsem hrál jako Kostěj Nesmrtelný¹. Pousmál jsem se nad vzpomínkou, jak Chytrá Marya (Marina) zabila mého lovce (Kostěje). Navíc když jsem byl volný, byly smyslové filtry vypnuté a musel jsem se na pár hodin z Barliony odhlásit. No tak budu muset jíst, pomyslel jsem si a podíval se nenávistným pohledem na talíř. Kaše nepřestávala probublávat. Přenesl jsem se přes nechuť, pomalu vsunul do úst první lžíci a po očku sledoval ostatní. Ze začátku jsem v ústech cítil jemné chvění, jako bych snědl šumivý bonbon. Ke svému překvapení jsem zjistil, že má kaše nějakou chuť, a to dokonce příjemnou. Když chvění v ústech přešlo v čirou euforii celého těla, rychle jsem kaši dojedl. Měl jsem takovou radost, že jsem ani nebyl překvapený, když jsem uviděl zprávu o získaném bonusu:

Bonus: Síla +1, snižování energie redukováno o 50%. Trvání – 12 hodin.

Hned, jak jsem zprávu přečetl, mi talíř zmizel z ruky. Skvělé, škoda že to podobně nefunguje i v reálu. Dojíte a špinavé nádobí navždy zmizí. Nahodil jsem si krumpáč na rameno a připojil se k houfu lidí směřujících do dolu. Byl přede mnou můj první den.

Pracoviště mě přivítalo grafickým efektem prachu, žhnoucím sluncem a absencí sebemenšího vánku.

Měl jsem jenom první úroveň hornictví. To znamenalo, že bez ohledu na to, o kolik bodů hornictví dnes vylepším, musím posbírat a odevzdat přesně deset kousků rudy. Kvóta se počítala při příchodu do dolu, ne při odchodu, alespoň pokud jsem Rinovi správně rozuměl. Myslel jsem na to, že chci nakopat víc, než mi udává kvóta. Chtěl jsem získat dvacet kusů. Tak vzhůru do toho! S tou myšlenkou jsem hodil pytel na zem, přehodil krumpáč do pohodlného držení a začal jsem kopat do žíly.

Ani moc silně, ani moc slabě. Mířit mezi kameny, ne do nich. Hlavou mi během práce prolétala spousta myšlenek. Musím si hlídat energii, dýchání. Kopnu mezi kameny. Není to divný, že má medvěd rád med? Zajímalo by mě proč? Kopnu mezi kameny. Vykládá králík na stůl všechny karty, nebo si něco schovává na horší časy? Sleduju energii. Sakra, mávat tím zatraceným krumpáčem je děs…

Asi po hodině jsem se rozhodl udělat si přestávku. Ukazatel odolnosti žíly se zastavil na šedesáti procentech. Takže jsem musel kopat minimálně další dvě hodiny. Tímhle tempem vykopám dneska maximálně tři žíly. To není moc. Musím si pohnout!

Energie se snížila na 43 bodů, zdraví na 35. Rozhodl jsem se zajít si pro vodu, abych si obojí doplnil. Taky jsem chtěl zjistit, jak to funguje u místní „osvěžovny“.

Vodní zdroj byl přímo uprostřed dolu a rozkládal se asi na dvaceti metrech čtverečních. Bylo to tu podobné místům, kde pracovali vězňové, ale po obvodu nebyly navršené kameny. Na místě jsem uviděl šest malých hlubokých studní asi půl metru širokých. Ani jedna studna neměla poklici. Jen jednoduché díry v zemi obložené kamením. Byl tam jen jeden hrnek na nabírání vody a ležel jen tak na zemi. Jak nehygienické! Ještě že ve virtuálním světě neexistujou mikroby. Ale stejně je to drsný. Jeden hrnek pro dvě stovky vězňů, to je až nehumánní. Momentálně žádný vězeň v osvěžovně nebyl, tak jsem si vzal hrnek, nahnul se do studny a nabral jsem si vodu. Kterého chytráka napadlo umístit do tak velkého dolu jen jeden zdroj vody? Navíc ještě takhle špatně umístěné. Napil jsem se vody, která nechutnala tak dobře jako ta, kterou mi dal Rine, ale obnovila mi energii i zdraví. Přede mnou se objevila divná zpráva:

Vypita voda. Trvání – 6 hodin.

Neměl jsem přístup k vlastnostem a popisu účinku, tak jsem se rozhodl zprávu neřešit a vrátil jsem se na své místo.

Následující hodinu jsem bezmyšlenkovitě kopal do žíly. Odolnost žíly se snížila na čtyřicet procent a za chvíli na dvacet procent. Už jen kousek, kousíček! Kousnul jsem se do rtu, napjal svaly a kopal do žíly celou silou. Přemýšlel jsem, jak dlouho bych takhle dokázal kopat v reálu. Asi bych už touhle dobou padnul únavou. Už chybělo jen posledních deset procent! Najednou mi krumpáč vypadl z rukou a já upadl na zem.

Jste unavený. Energie: 10 ze 100.

Vaše zdraví bylo sníženo o 30. Dohromady 10 ze 40.

Tak to mě podrž. Jak jsem mohl zapomenout na energii? Otevřel jsem nastavení hry a určil jsem si, aby mi hra oznámíla, když energie klesne na 30 bodů a méně. Teď byl hlavní úkol doplazit se k vodě a snažit se cestou neumřít. Podivná zpráva nezmizela, jen se snížilo trvání.

Vypita voda. Trvání – 4,5 hodiny.

Jakmile jsem se dostal k vodě, popadl jsem hrnek a několika loky ho vyprázdnil. Cítil jsem, že mě únava opouští, a nechápavě jsem četl novou zprávu:

Vypil jste vodu podruhé během 6 hodin.

Trest: Zkušenostní body sníženy o 10%. Následující snížení: 20%. Pozor, dosud jste nezískal žádné zkušenostní body. Celkový trest: 0.

Doplnil jste zdraví. Dohromady 40 ze 40.

Doplnil jste energii. Dohromady 100 ze 100.

I přes znovunabytí energie jsem neměl sílu ani chuť nadávat nebo jakkoli vyjádřit nelibost. Zvedl jsem se a sklesle mířil zpátky na své pracoviště. Denní kvóta musela být splněna tak či tak a musel jsem počkat další čtyři a půl hodiny, než se budu moct znovu napít. Teď už mi bylo naprosto jasné, že tohle místo je vězení a ne rekreační park volnočasových aktivit.

Žíle zbývalo pouhých pět procent odolnosti, takže jsem automaticky popadl krumpáč a postupně kopal, nevšímaje si okolí.

Po několika minutách ukazatel výdrže naposled zablikal a žíla zmizela. Zanechala po sobě šest kusů rudy. V rychlosti jsem se podíval na novou zprávu a smazal ji. Posbíral jsem vykopanou rudu do pytle a začal pracovat na druhé žíle.

Získaná zkušenost: +1. Body zbývající do další úrovně: 99.

Zvýšení schopností:

+50% Hornictví. Dohromady 50%.

+10% Síla. Dohromady 10%.

+5% Výdrž. Dohromady 5%.

Takže dostanu jen jednu zkušenost za celou žílu. Kop. Musím rozbít dalších 99 žil, abych si zvýšil level. Kop. Tři až čtyři žíly denně. Kop. Minimálně měsíc, než ten level získám. Kop. Já tady umřu. Kop. Minimálně to, co zbude z mého ducha.

Během hodiny, kterou jsem strávil kopáním druhé žíly, spadla její odolnost na 65% a má energie na třicet. Ukazatel napití vody mi sděloval, že napít se můžu až za další dvě hodiny, tak jsem si lehl do stínu, který házela žíla. Zavřel jsem oči a představil jsem si sám sebe jak plavu ve studené vodě, jak ji cítím na obličeji a pomalu piju tu sladkou, chladnou a osvěžující tekutinu.

Tiché zakvičení mi v uších zaznělo jako zahřmění za jasného letního dne. Utopilo v sobě všechny ostatní zvuky dolu a donutilo mě rychle se probrat, vyskočit na nohy a rozhlédnout se, odkud ten zvuk přichází.

Pozorovala mě veliká krysa. Stála na jedné žíle přibližně ve výšce mých kolen. Hleděl jsem na krysu omámeně a chvíli jsme spolu soutěžili, kdo dřív uhne pohledem. Co tu dělá krysa? Jsou tu přece jen kameny a skály. Čím se tu může živit? Jsou vězňové součástí jejich menu? Tyto otázky zůstaly nezodpovězeny, ale jedno bylo jasné. Byla tu krysa a se zájmem mě pozorovala. Po chvíli jako by došla k nějakému rozhodnutí, začenichala několikrát okolo, seskočila z měděné žíly a zmizela z dohledu.

Ještě nějakou chvíli jsem hleděl na místo, kde před několika vteřinami seděla.

Krysa v dole! To je nemožné! To jsou zkušenosti zdarma! Zkušenosti, které nejsou nijak svázané s kopáním rudy! A pokud se dostanu na další úroveň, přidám všechny body do… Dobrá, musím si ze svého pracovního místa vytvořit krysí safari. Když jsem se rozhodl ulovit krysu, vzpomněl jsem si na Kartovu radu ohledně pravidel dolu. Pokud někomu vědomě způsobíte zranění, energie vám spadne na nulu a vy bez pomoci zemřete. Platí to pravidlo i na krysy? Musím to od někoho zjistit, abych tak neskončil.

K mému překvapení se během mého odpočinku a snění o krysím safari energie doplnila na 80, zdraví se obnovilo úplně a ukazatel pití značil méně než hodinu do konce. Popadl jsem krumpáč a rozhodl se, že budu kopat, dokud energie nespadne na 30, pak počkám, až se budu moct napít, a půjdu ke studním. Najdu dozorce a zeptám se ho, zda je povoleno lovit krysy.

Myšlenky na budoucí lov nebo možná získaná zkušenost z kopání mě natolik inspirovaly, že jsem ve chvíli, kdy energie spadla na 30, měl žílu zpracovanou tak, že jí chybělo pouze patnáct procent odolnosti. Ukazatel pití zmizel, tak jsem se hned toužebně vydal pro vodu.

Tentokrát byly studny v obležení dalších vězňů, asi vypršel ukazatel i mnoha dalším lidem. Snažil jsem se najít Karta, ale nikde jsem ho neviděl. Ani Alta jsem nezahlédl. Takže po zvážení všech pro a proti jsem vydal za dozorcem.

Přemýšlel jsem, kde dokázali vývojáři najít předlohu pro tak pohrdavý pohled, kterým si mě dozorce měřil. Takový pohled se snad ani nedal vytvořit nebo naučit. S ním jste se museli narodit. Opravdu mě tím vyváděl z míry, cítil jsem se malý a nějak nezpůsobný.

„Co je?“ štěknul na mě dozorce a vypadalo to, že ozvěna proletěla celým dolem.

„Je nějaký trest za zabíjení krys?“ položil jsem rychle svou otázku s tím, že zdvořilost bude vůči dozorci asi k ničemu.

„Krys? Cha! Takže ty ses rozhodl, že budeš lovec krys, jo?“ zasmál se dozorce. „Kromě toho, že pro ně budeš chutná svačinka, žádný trest neexistuje. Ale stejně je nikdy svýma tlustýma nohama nedohoníš! Můžeš je maximálně trefit z dálky, ale čím? Kamenem? Tak přestaň slintat nad krysama a vrať se zpátky do práce!“

Tak jo. Kromě Pohledu dostali dozorci do vínku i andělské chování. Alespoň jsem se dozvěděl to hlavní. Krysy můžu lovit bez postihu. Pokud neexistuje postih, musím situaci překovat v příležitost.

„Stát!“ zakřičel na mě dozorce, když jsem začal odcházet. „Pokud se ti nějak podaří krysu zabít, Rine tě odmění. Krysy ho štvou ještě víc než tebe kopání. Nezapomeň přinést krysí ocas jako důkaz!“

Zpráva pro hráče!

Pokud zabijete krysu, přineste její ocas obchodníkovi a Rine Vám za každý dá odměnu:

10 měďáků,

+2 reputace u dozorců Měděného dolu Pryke.

Když jsem se vrátil na své místo, rozhodl jsem se rychle dokopat druhou žílu, načnout třetí a ve chvíli, kdy mi energie opět spadne na 30%, začít lovit krysu. Další příležitost, jak vydělat nějaké peníze a zvýšit si reputaci. To se neodmítá! Myšlenky se mi točily jen okolo lovu, tak jsem si ani nevšiml, že ukazatel odolnosti najedou zablikal a zmizel.

Získaná zkušenost: +1. Body zbývající do další úrovně: 98.

Zvýšení vlastností:

+50% Hornictví. Dohromady 100%. Hornictví zvýšeno o 1. Dohromady: 2.

+10% Síla. Dohromady 20%.

+5% Výdrž. Dohromady 10%.

Rychle jsem si přečetl zprávu a hned jsem ji smazal, abych mohl co nejdříve začít kopat třetí žílu, ale v tu chvíli…

Lehounký, opravdu příjemný pocit, jako sklenice studeného piva, kterou vypijete po chvíli strávené v horké sauně, mě pohltil od hlavy k patě. Bylo to tak neočekávané a stejně tak i příjemné, že jsem chtěl skákat, zpívat a někoho obejmout. Kde jsi, kryso? Miluju tě!

Ten pocit nevydržel dlouho, ale hluboce mě poznamenal. Ano, za takový pocit stálo dřít se dvanáct hodin denně. Nemohl jsem si ani představit, jak se budu cítit, až zvýším úroveň některé ze svých hlavních vlastností nebo až se mi podaří být klenotníkem. Alespoň existovala nějaká výhoda toho, že měly kapsle vězňů vypnuté smyslové filtry. Alt měl pravdu, je to nezapomenutelný pocit.

Získal jsem dalších šest kousků mědi z druhé žíly, což mi dovolilo zapomenout na denní kvótu a otevřelo cestu k výdělku. Takže jak jsem na tom? Energie: 95. Hornictví: 2. Odolnost žíly: 100% a zbývá asi 5 hodin do konce pracovního dne. Tak vzhůru do práce!

Zpráva, kterou jsem si nastavil, aby se objevila na 30% energie, mi před očima zablikala asi po hodině práce. Posadil jsem se na zem a s úsměvem jsem si uvědomil, že s druhou úrovní hornictví je práce o něco příjemnější a dokonce žíle zbývalo už jen něco okolo 45% odolnosti. A to jsem se ani moc nesnažil!

Teď se ale musím rozhodnout, jak budu lovit. Nemůžu za krysou běhat, na to nemám dostatek energie ani výdrže. Hbitost asi moc nevyužiju, mám jen první úroveň, takže bych spíš ublížil sám sobě než kryse. Možná můžu položit nějaké pasti? Vypadá to, že na tom budu muset ještě zapracovat.

Krysí populace byla v mé části dolu docela početná. Napočítal jsem pět krys. Jako všechna zvířata v základních lokacích nebyly krysy agresivní a měly 30 bodů zdraví. Ty čiperné potvory pobíhaly mezi kameny a jen zřídkakdy se odvážily na pár sekund proběhnout volným prostranstvím, což mi docela hatilo plány. Vybral jsem si jednu z krys a nechal jsem si vypsat její vlastnosti.

Krysa v dole Pryke. Popis: toto mrštné zvíře se objevilo v dole Pryke přesně ve chvíli jeho otevření a od té doby je zdrojem potíží a problémů pro správce dolu. Za zabitou krysu můžete získat odměnu. Zdraví: 30. Útok: 10. Obrana: 2. Obrana proti kouzlům: 2.

Neobjevil jsem žádný očividný způsob, jak na ně. Proto jsem intenzivně pročítal své schopnosti a vlastnosti a hledal jakoukoli možnost, jak krysy lovit.

Rasa: Člověk. První rasa v Barlioně. Hlavní město: Anhurs… Hledám dál… Hornictví – profese umožňující sběr rudy. Při zvyšování úrovně se snižuje nutná energie ke kopání. Dál. Třída: Šaman. Duchovní vůdce, který má možnost komunikovat s duchy a přivolat si je na pomoc. Přivolaní duchové mohou šamana chránit, nebo ho a jeho spolubojovníky léčit. Mistři šamanismu mohou… Dál. Počkat! Tohle je důležité!

Šamani mohou využít duchy. Proč mi to myslí tak pomalu? Nedal jsem si ráno za úkol zjistit víc o své třídě?

Dalo mi docela dost práce pochopit, jak otevřít svou knihu kouzel. Po nějaké době se mi to podařilo a hned jsem ji začal studovat. Našel jsem v ní pouze dvě kouzla, ale ta stála za to!

Vyvolání nižšího léčícího ducha. Žádáte svět duchů, aby vám poskytl nižšího léčícího ducha, který nabízí část své léčivé síly zraněným. Síla ducha a efektivita léčení závisí na úrovni inteligence. Rituál Kamlanie (vyvolávání): 2 sekundy. Cena vyvolání (před zasvěcením): úroveň postavy = počet bodů zdraví. Cena léčení: úroveň postavy *4 many. Vyléčí: inteligence*3 zdraví.

Vyvolání nižšího ducha blesků. Žádáte svět duchů, aby vám poskytl nižšího ducha blesků, který zaútočí na vašeho nepřítele. Síla ducha a jeho útoků závisí na úrovni inteligence. Rituál Kamlanie (vyvolávání): 5 sekund. Cena vyvolání (před zasvěcením): úroveň postavy = počet bodů zdraví. Cena útoku: úroveň postavy*4 many. Síla útoku: inteligence*3 bodů. Vzdálenost: 20 metrů.

Teda! Ten popis jsem si musel přečíst několikrát, abych ho pochopil. Je to popsané dost složitě. Navíc to mají vychytrale vymyšlené. Je možné duchy vyvolat, i pokud ještě nejste zasvěceným šamanem, ale musíte zaplatit vlastním zdravím. Čím vyšší úroveň, tím víc to zabolí. Docela kruté. Hlavně musím přijít na to, jak duchy vlastně vyvolat. Speciálně slovo Kamlanie pro mě zůstávalo záhadou. Zaznamenal jsem ho poprvé v životě. Co to je, proč to musím dvě sekundy provádět? Dobrá, tak to vyzkoušíme. Prohlédl jsem si místo, kudy krysy nejčastěji probíhají, a všiml jsem si jednoho hlodavce sedícího na kupě kamení. Pozoroval mě. Připomínal jsem mu snad kus sýra nebo něco jiného? No nic, klidně tam zůstaň sedět, já si zatím…

„Útok bleskem!“ vykřikl jsem a zamířil rukama na krysu.

Můj výkřik krysa ohodnotila zakroucením knírů, rozhlédla se, jako by se nic nestalo. Zůstala sedět a pozorovala mě. To bylo teda fiasko!

„Vyzývám Nižšího ducha blesků, aby zničil tuto krysu! Zaútoč!“ opět jsem rukama ukázal na krysu.

„Duchu! Vyvolávám tě! Zabij to!“ pokračoval jsem v pokusech, ale už mi začínalo svítat. Něco tu není v pořádku. Čarování nebo vyvolávání bylo zpravidla vysvětleno v základním tréninku, ale vězni nic takového k dispozici neměli. Jediná magie, kterou jsem s lovcem provozoval, bylo čtení kouzelných svitků. Sakra, kdybych jenom mohl nahlédnout do herního návodu, ale kdo by mi to ve vězení dovolil?

Možná byl problém v knize kouzel? Lehce jsem se dotknul obrázku, kde byl namalovaný malý duch blesků, a myslel jsem si, že se nic hrozného stát nemůže. Ale najednou se mi v ruce objevil zářící kříž. Byl malý, nic nevážil a vypadalo to, že je nějak s mou rukou spojený. Když jsem roztáhl prsty, zůstal ležet na dlani. I když jsem rukou zatřepal, abych ho setřásl, držel se jako klíště. Tak to je něco. Ale jak to kouzlo spustím? Sevřel jsem ruku v pěst a snažil se kříž rozmáčknout, ale najednou se objevila zpráva.

Chcete přidat kouzlo Vyvolání nižšího léčícího ducha do rychlého výběru?

Ano chci! Ale jak?

Vyvolání nižšího léčícího ducha bylo přidáno do rychlého výběru. Pro vyvolání vyberte cíl léčení, myšlenkami aktivujte vyvolávání a předveďte šamanistický rituál (Kamlanie) po dobu dvou sekund. Dokud nejste zasvěcený šaman, můžete místo tamburíny použít jakýkoli předmět. Pozor! Kvůli restrikcím této lokace je zakázáno léčit sám sebe!

V rychlém výběru zbývá 7 volných míst z osmi celkem.

Takže Kamlanie se musí dělat s tamburínou? Takže abych léčil nebo útočil, musím nejdříve tancovat s tamburínou, nebo prozatím s nějakou náhradou tamburíny, dokud se nestanu šamanem? Teď už chápu, proč je tahle třída neoblíbená. Jen málo lidí si užívá tancování, při kterém vypadá jak mumlající idiot. Když jsem hrál s lovcem, viděl jsem čaroděje, jak potichu stojí, natahují paže k nepříteli a střílejí ohnivé koule, ledové šipky nebo blesky. To byla opravdová magie. Žádné tance s tamburínou. Najednou jsem se cítil sklíčeně. Vzpomněl jsem si na šamany, které jsem dříve potkával. Bylo to tak, opravdu vypadali jako tancující, mumlající idioti. Já navíc tady ani nemůžu léčit sám sebe. Zdraví se snižovalo, když klesala energie, tak by bylo hezké mít možnost ho opět doplnit. Zase jen zbytečně sním. Ale tak alespoň mám ducha blesků!

Dotknul jsem se obrázku k vyvolání nižšího ducha blesků, čekal jsem, že opět uvidím kříž ve své dlani, ale najednou se objevila zpráva:

Na území Měděného dolu Pryke není možné vyvolat nižšího ducha blesků, dokud není vaše reputace u dozorců dolu Pryke na úrovni Přátelský nebo vyšší. Aktuální reputace: Neutrální.

Klesl jsem k zemi naprosto deprimovaný. Jak je to možné? Takže kouzla mám, ale nemůžu je použít. Proč jsem je teda vůbec dostal? No, pane kryso, teď můžete slavit. Budete žít dlouho a v míru, pomyslel jsem si nakvašeně. Sbohem reputace, sbohem peníze. Přitom už to vypadalo, že mám štěstí na dosah ruky.

S hlubokým povzdechem jsem se zvedl, hodil krumpáč na rameno a posunul se do stínu, abych doplnil energii. Zklamaně, beznadějně a stejně tak i naštvaně z pohledu, kterým si mě krysa měřila, jsem se podvědomě na krysu zaměřil, popadl krumpáč, zmáčkl ikonu ducha léčení v rychlé volbě a představil jsem si, jak tancuju dokola a klepu přitom do krumpáče, jako do tamburíny a mumlám začátek první písničky, která mi přišla na mysl.

Jó šamani tři ruce maj, hou hou hou…

Jen si to užij, ty šedivá chlupatá potvoro, přestaň se na mě dívat a chcípni.

Krysa divně vypískla a utekla, ale toho jsem si nevšímal. Četl jsem novou zprávu.

Zvýšení vlastnosti:

+10% Inteligence. Dohromady: 10%

Vaše zdraví bylo sníženo o 1. Dohromady 29 ze 40.

Našel jsem další cestu, jak svou postavu vylepšovat! Byl jsem štěstím bez sebe a ten pocit byl natolik silný, že jsem si nevšiml rychlé šedé šmouhy, která na mě vyskočila zpoza jedné žíly.

Zranění! Zdraví sníženo o 4. 10 (krysí kousnutí) – 6 (odolnost). Dohromady 25 ze 40.

Pozor! Doporučujeme vypnout detailní popis zranění a útoků během souboje!

Noha mě neskutečně bolela. Blbá kryso, přeskočilo ti? Já tě léčím a ty za to na mě zaútočíš? Čtyři body zdraví za krysí kousnutí. To by mě za chvíli mohla ukousat k smrti! Zapomněl jsem na krumpáč a vší silou jsem do krysy kopnul nohou. Moc zdraví ji to neubralo, ale odrazil jsem krysu dál od sebe. Aspoň jsem měl chvíli čas, abych popadl dech. Vzal jsem si krumpáč a čekal jsem na další útok. Chceš válku? Budeš mít válku!

Jako lovec jsem získával nové úrovně zabíjením potvor, takže jsem nepanikařil a měl jsem jasnou představu, co musím s krysou udělat. Možná nemám luk, ale mám spoustu zkušeností z boje, které mi nikdo jen tak nevezme. Krysa se z mého útoku rychle probrala, místo kousání do nohy se přikrčila a s rozběhem vyskočila přímo proti mému krku. Máchl jsem krumpáčem a zasáhl ji v polovině letu. Odrazil jsem ji na druhou stranu. Drtivý zásah! Krysí tělo se rozpadlo a zmizelo. Na zemi po ní zůstala jen odměna.

Získané zkušenosti: +4 zkušenosti, zbývající body na následující úroveň: 94.

Zvýšení vlastnosti:

+20% Síla. Dohromady 40%.

+10% Výdrž. Dohromady 20%.

+5% Hbitost. Dohromady 5%.

Konečně alespoň trochu rychlejší postup! Tolik věcí vylepšuju Najednou, ale hlavně získám čtyři zkušenosti za každou krysu! Takže pokud zabiju alespoň pět krys a vykopu pět až šest žil, získám denně alespoň pětadvacet zkušeností. Což znamená, že do týdne bych se dostal na druhou úroveň. Nová úroveň by mi dala body, které můžu investovat do vlastností. Můj život má nějaký smysl! Ale nejdřív musím zjistit, proč na mě krysa zaútočila. Nelíbilo se jí, když jsem ji léčil? Třeba to ty potvory nějakým způsobem chápou jako útok. Musím zjistit, jak to přesně funguje.

Sebral jsem ze země zbytky z krysy: ocas, maso a kožešinu. Rozhodl jsem se, že si zasloužím chvíli odpočinku. Do konce dne zbývaly asi tři hodiny a potřeboval jsem dokončit třetí žílu. Až se mi obnoví zdraví, chci „vyléčit“ další krysu.

Ve zbytku dne jsem zvládl rozkopat třetí žílu (+5 kusů měděné rudy, +1 zkušenost, +10% síla, +5% výdrž, +50% hornictví) a následně i čtvrtou (+5 kusů měděné rudy, +1 zkušenost, +10% síla, +5% výdrž a +1 úroveň hornictví). Takže jsem dosáhl v hornictví na třetí úroveň. Opět jsem prožil nádherný pocit při vylepšení povolání, stejně jako prve. Pevně jsem se rozhodl, že co nejdříve chci vylepšit jednu ze svých hlavních vlastností, abych zjistil, zda ucítím ještě silnější pocit.

Zvládnul jsem zabít už jen jednu další krysu. Dvakrát jsem zpíval a tancoval, takže vlastně léčil krysu, a rychle jsem ji sprovodil ze světa a dovolil jí jen jeden útok (+4 zkušenosti, +20% inteligence, +20% síla, +5% hbitost a +10% výdrž). Avšak krysa vytěžila ze svého útoku maximum a hryzla mě za 10 bodů zdraví. Další krysy jsem už neviděl, asi se raději schovaly. Ani mi to tak nevadilo, během prvního dne jsem toho zvládl víc než dost.

Zazněla siréna a ohlásila konec pracovního dne. Zvedl jsem těžký pytel a vyrazil k východu. Zařadil jsem se do fronty, která vedla k Rinovi, abych mohl odevzdat denní kvótu a prodat zbytek. Nakopal jsem docela velké množství rudy. Taky jsem musel vymyslet, co udělám s ocasy z mrtvých krys. Počkal jsem, až na mě přijde řada, všechno jsem položil na lavici a vychutnal jsem si Rinovo překvapení z mých úlovků.

„To není špatné na první den v práci,“ překvapeně prohodil Rine. „Dobrá, deset kousků si vezmu, to je denní kvóta. Nezapomeň, že zítra to bude třicet. A co ten zbytek? Jak už jsem říkal, tak ti za každý další kus dám deset měďáků. Máš dvanáct kousků, takže dostaneš dva stříbrné a dvacet měďáků. Tady je máš.“ Rine položil mince na lavici.

Aha, zapomněl jsem vám říct, jak fungují poměry mezi měďáky, stříbrňáky a zlaťáky. V Barlioně se poměr počítá jedna ku padesáti. Takže za jeden stříbrný dostanete padesát měďáků a jeden zlatý rozměníte na padesát stříbrných. Můžete vyměnit i měďáky za zlaťák, ale budete jich potřebovat fakt hodně, takže kdo by se tím zdržoval?

„Co se týká úlovku z krys, tak ti můžu dát měďák za každé maso a po třech měďácích za kožešiny, může být?“

„To není moc,“ slyšel jsem se překvapeně říkat, protože jsem nikdy před tím nesmlouval. Vždy jsem zaplatil požadovanou cenu.

„No, tak jen proto, že jsi nový, a taky proto, že máš i ocasy – k těm se brzo dostaneme – ti nabídnu dva měďáky za maso a pět měďáků za kožešinu. Dohodneme se?“

Vtom se objevila nová zpráva:

Odemkl jste novou profesi: Obchodování. Čím vyšší úroveň Obchodování, tím lepší ceny získáte při nákupu či prodeji věcí. Také máte šanci, že vám prodejci nabídnou podpultové zboží.

Vaše reputace u dozorců dolu Pryke se zvýšila o 1. Aktuální úroveň: Neutrální. Potřebujete dalších 999 bodů na úroveň: Přátelský.

Zvýšení vlastnosti:

+10% Obchodování. Dohromady: 10%.

Samozřejmě jsem souhlasil. Takže abych zvýšil svou úroveň v obchodování, musím co nejčastěji smlouvat. Nejsem ve smlouvání expert, ale jsem schopný se to naučit. Taky jsem byl rád, že prodejem kořisti jsem získal reputaci, i když jen nepatrně.

Předal jsem maso a už jsem chtěl předat i kožešiny, když mě zastavil výkřik.

„Mahane, počkej!“

Překvapeně jsem se otočil. Přibíhající člověk mi svým nápadným plnovousem, zvednutou bradou a pološíleným výrazem ve tváři živě připomínal Salvadora Dalího.

„Mahane, zaslechl jsem, že chceš prodat kožešiny tomuto váženému trpaslíkovi,“ řekl a uklonil se Rinovým směrem. „Ale každý v dole ví, že Batiranikaus, říkej mi prostě Bat, by byl nadmíru potěšen, kdybys je prodal raději mu jeden za patnáct měďáků. Dohodneme se?“

„Patnáct měďáků? Ale s tímhle váženým trpaslíkem,“ napodobil jsem jeho tón. „Jsem se dohodl na dvaceti měďácích za kus. A protože jsme se už dohodli, nechci riskovat náš vztah za méně než pětadvacet měďáků za kus,“ mrknul jsem na trpaslíka, který s úsměvem sledoval náš rozhovor.

„Pětadvacet? Bohové. No dobře, dám ti pětadvacet měďáků za každou kožešinu. Tady máš,“ udivila mě rychlost, s jakou Bat souhlasil s mou cenou, ale ihned mi podal jeden stříbrňák. „Teď mi dej ty kožešiny.“

Zvýšení vlastnosti:

+ 10% Obchodování. Dohromady 20%.

„Vezmi si je,“ ukázal jsem na kožešiny ležící na lavici a otočil jsem se k Rinovi, abychom mohli probrat krysí ocasy. Ale byl jsem přerušený hlasitým výkřikem.

„Stráže!“ Bat křičel, jakoby ho na nože brali. „Dozorci, Mahan mě ošidil o peníze! Je to podvodník! Požaduji ochranu!“

Ihned se okolo nás seběhl dav, kterým se k nám blížili dozorci.

„Co se tu k sakru stalo?“ zeptal se jeden z nich hlubokým hlasem.

„Milý pane strážný, tento nedůstojný muž,“ ukázal na mě Bat, „využil mé naivity a ošidil mě o dva stříbrňáky.“

„Je to pravda?“ otočil se na mě dozorce.

„Samozřejmě že ne, já jsem…“

„On vyhrožoval Batovi, viděl jsem to na vlastní oči!“ přerušil mě kdosi z davu. „Říkal, že Bata zabije, pokud mu nedá ty peníze!“

„Nechte ho o hladu!“

„Jen ať skučí!“ ozývali se výkřiky z davu a já jsem se nechápavě rozhlížel, co se to děje. Všichni se na mě dívali přívětivě a Bat, který stál nejblíže, se dokonce tvářil snad až přátelsky, ale při tom vykřikoval, že jsem parchant, co ho ošidil. Připadalo mi, že jsem se zbláznil, protože jsem absolutně nechápal, co se to tu děje.

„Ticho,“ zavrčel přísně dozorce. „Teď se dozvíme, jak to bylo doopravdy!“

Něco zamumlal pod vousy a objevil se hologram, kde bylo vidět, jak mi Bat předává peníze. Dal mi je a já jsem mávl rukou směrem k lavici, kde byly kožešiny, ale to gesto klidně mohlo znamenat: „Vypadni odsud.“ A pak jsem se otočil od Bata, jakoby tím naše konverzace byla ukončena. Fakt to z jiného úhlu pohledu nevypadalo nejlíp jako bych byl nějaký vyděrač. Hologram zmizel a já zůstal mlčky hledět na strážného.

„Rozsudek zní následovně,“ zavrčel znovu dozorce. „Mahan okamžitě dá Batiranikausovi zpátky jeden, opakuji, jEDEN stříbrňák. Protože je tu nový a je to jeho první prohřešek, nebude nijak trestán. Pokud se to ale bude opakovat, budou mu sebrány všechny zkušenosti a úrovně, které do té doby získal. To je všechno. Teď už se všichni rozejděte na ubikace!“

„Díky!“ řekl usmívající se Bat, když ládoval kožešiny do svého pytle. „Pokud budeš mít další, určitě se zase zastav.“

Ještě jednou se na mě usmál a odešel.

Zůstal jsem vedle Rina stát jako ochromený. Vůbec jsem nechápal, co se právě stalo. Jak je možné, že lidé, kteří se na mě tváří tak hezky, neustále se usmívají a zdraví mě, dokážou být tak krutí a takoví podrazáci? Vždyť jsou to přece kreativní osoby. Jak dokážou někoho takhle nenávidět? A ty výkřiky: „Nechte ho shnít, viděl jsem, jak vyhrožoval…“ Proč?

„Proč zdržuješ frontu?“ Rinův hlas mě vytrhl z myšlenek. „Podíváme se na ty krysí ocasy, nesnáším ty šedé potvory.“

„Ano, samozřejmě,“ zamumlal jsem a otočil se zmateně zpátky k Rinovi. Musím se vzchopit. No tak jsem ztratil kožešiny, příště musím být chytřejší a předat je z ruky do ruky.

„Dobrá, za každý ocas obvykle platím deset měďáků. Tady jsou peníze a už běž, ta fronta se sama nezmenší!“

Vaše reputace u dozorců dolu Pryke se zvýšila o 4 body. Aktuální úroveň: Neutrální. Potřebujete dalších 995 bodů na úroveň: Přátelský.

Když jsem dojedl večeři, vydal jsem se zpátky na ubikaci. Neměl jsem chuť se bavit s ostatními vězni a dlouho jsem nemohl usnout. Převracel jsem se z jedné strany na druhou, ale nemohl jsem zahnat ten skličující pocit křivdy.

„Už se nevrť, nebo do té postele vyvrtáš díru. Ostatní kvůli tobě nemůžou spát. Stalo se ti něco?“ uslyšel jsem vedle sebe Kartův hlas.

Popsal jsem mu, co se mi dnes přihodilo, a během toho jsem vstal z postele, ale Kart se najednou rozesmál. Co? Tak já mu vyprávím, jak jsem byl nespravedlivě odsouzený a on se mi směje? Už jsem se chtěl do něho rozhořčeně pustit, ale Kart mávnul rukou, odkašlal si a začal mi vysvětlovat.

„Tak to jsi mě, kámo, opravdu rozveselil! Už dlouho jsem se tak dobře nezasmál! Co ti na to mám říct? Gratuluju, rozpoznal jsi druhou zvláštnost našeho dolu. Nováčci to většinou tak rychle nepochopí. Pokud tomu dobře rozumím, tak jsi ještě nepřišel na to, co se tu opravdu děje, že?“ Když viděl, že jsem zakroutil hlavou, tak pokračoval. „Dám ti několik nápověd. Zaprvé. Dneska jsi nejspíše zvýšil úroveň hornictví a cítil jsi, jak to na tebe působí co? Ano? Dobře, Zamysli se nad tím. Zadruhé. Existuje obrovské množství doplňkových vlastností, které může postava odemknout. Z těch mnoha je docela dost vlastností netypických, nejsou očividné, ale tak jako tak si můžeš vybrat jen čtyři. Jak už víš, já mám málo známou vlastnost Upovídanost. Dostávám zkušenosti, když se s ostatními bavím. Už tomu rozumíš?“

Myslel jsem si, že jsem buď hloupý, nebo Kart mluví cizím jazykem. Prostě jsem nechápal, co se mi snaží říct. Co měla Upovídanost, doplňkové vlastnosti a potěšení ze zvýšení úrovně společné?

„Dobrá, už tě nebudu trápit, alespoň získám nějaké další zkušenosti. Nejdřív si uvědom, co se stalo ráno. Anebo ne, začnu tím nejdůležitějším. Už jsi ucítil úžasný pocit zvýšení úrovně povolání a určitě se ti to hodně líbilo. S pocitem při zvýšení nějaké hlavní vlastnosti se to ale nedá srovnat. Takže určitě chápeš, jak je to návykové, a taky chceš častěji zažívat něco tak skvělého. Nastavené je to tak, že čím vyšší úroveň máš, tím těžší je dostat se na tu další. Proto hráči zmizí, když se dostanou na dvanáctou úroveň, což je maximální možná úroveň v našem dole Pryke. Netuším, kam odchází, takže se mě na to neptej. Ale ten pocit je hlavní rozdíl mezi normálními hráči a vězni. Normální hráči tohle nezažijí, mají zapnuté smyslové filtry a ty prakticky nelze vypnout. Teď k tomu, co jsi viděl ráno. Téměř všichni v dole chodí a usmívají se od ucha k uchu, každý je k druhému uctivý z jednoho hlavního důvodu. Vlastnost Přívětivost. Na začátku stačí, když se budeš na každého jenom usmívat, ale od šesté úrovně a výš už opravdu musíš být přesvědčený, že tu osobu máš z hloubi srdce rád, nesmíš cítit žádnou faleš nebo předstírání. Jedině tak získáš další zkušenosti. Pamatuju si na jednoho vězně, který se dostal až na úroveň třicet dva. Jelikož to není jedna z hlavních vlastností, můžeš se dostat až na úroveň sto.“

Kart na chvíli zmlknul, pořádně se nadechnul a pokračoval v monologu.

„A co se týká dnešního večera, lidé často zjišťují, že nejjednodušeji se jim vylepšuje vlastnost, kterou se zabývali i v reálném životě. Tím se často na povrch vyplavuje vlastnost Podlost. Takže většina vězňů v našem dole zároveň vylepšuje přívětivost i podlost. Proto na tebe nikdo nezaútočí přímo, ztratili by tím zkušenosti v přívětivosti, ale můžou na tebe zahrát nějaký špinavý trik. Proto je většina lidí zatraceně vynalézavá v tom, jak tě podrazit. Jsi tu nový, takže na tebe budou zkoušet nejzákladnější triky jako to, co jsi zažil večer. Postupně ale přitvrdí a vymyslí nové způsoby. Už teď je mi tě líto, každý si tím musel projít. Jak řekl jeden chytrý muž, který byl propuštěný na čestné slovo do hlavního herního světa: „Náš důl by se měl přejmenovat na Pokrytecký důl nebo Důl pokrytců.“ Takže asi tak to tady chodí.“

Na mysl se mi draly pouze nadávky, ale udržel jsem se. Pane bože, kde jsem to skončil?

4. kapitola

Důl Pryke. První týden

TA-DÁ! TA-DÁ! TA-DÁ!

Už je to tu zase. Začátek druhého dne. Zdál se mi opravdu zajímavý sen, než mi ho budíček přerušil. Stál jsem vedle žíly, snažil se do ní kopat, ale vůbec mi to nešlo, protože přede mnou utíkala na malých nožkách po celé pracovní ploše a házela po mě krysy. Krysám upadávaly ocasy, které se pak po zemi za mnou plazily. Takový nesmysl!

Ačkoli se mi dobře leželo, byl čas vstávat, práce volá. Hodil jsem pohledem po oblékajícím se Kartovi. Položil jsem mu otázku, která mi už dlouho ležela na srdci.

„Karte, můžeš mi něco říct? Už jsi tu strávil deset let a jsem si jistý, že na tebe ostatní vězňové ušili spoustu triků. Co můžu čekat? Nechci být pro ostatní jen cvičný panák, aby ze mě získávali snadné zkušenosti. Rád bych jim to přinejmenším nějak vracel.“

„Oblíbená činnost všech, kteří si vybrali podlost, je donutit někoho dalšího, aby jim způsobil záměrně nějakou bolest. Grázlík se zraní a nějaký čas trpí, ale ten člověk, co mu to zranění způsobí, spadne bez energie na zem a během pár minut zemře. Čím vyšší level postavy, která zemře, tím víc zkušeností dostane ten grázl. Takže spousta lidí se spojuje do skupin, aby měli alespoň nějakou ochranu. Bat, kterého jsi včera potkal, je kápo největší party, kterou tu máme. Je v ní skoro osmdesát lidí. On sám dosáhl na nejvyšší úroveň podlosti ze všech vězňů. Jsi tu nový, takže nemá cenu tě hned zabíjet, ale je docela nenáročné tě nějakým způsobem podvést.“

„Ty jsi taky v nějaké partě?“

„Já? Ne, nejsem. Nemám zájem. Mým cílem je odkroutit si trest a do Barliony se znovu nevrátit. Ti, co si zvyšují podlost, pokračují v hraní i po skončení trestu.“

„Ale v čem ti ta vlastnost pomáhá? Například inteligence ti dává manu a urychluje její obnovu, ale podlost? Nechápu, proč si ji hráči vyberou.“

„Nevím to určitě, ale podle toho, co mi říkali ostatní, si vybírají podlost, protože to je nejjednodušší vlastnost na získávání zkušeností. Přidej písek někomu do jídla a získáš vyšší úroveň. Aspoň máš představu, jak to funguje. Podlost má největší potenciál v herním světě, v našem dole ji moc nevyužiješ. Každý nechce být hrdina a zabiják draků. Spousta hráčů se vydá temnější cestou. Stanou se z nich zloději a zabijáci. Pro ty je podlost užitečná. I když přesně nevím, v čem jim pomáhá.“

„Aha, už tomu trochu rozumím. Kvůli čemu jsi vlastně ve vězení ty? Určitě jsi nedostal patnáct let za krádež lízátek,“ zeptal jsem se a všimnul jsem si, jak se Kartovo tělo napjalo. Rychle jsem mu vysvětlil, proč se ptám. „Podívej, rád poznávám lidi, se kterými trávím čas. Ze všech vězňů jsi se mnou normálně mluvil zatím jen ty. Tak jsem se rozhodl, že tě chci líp poznat. Nebo je ta otázka moc osobní?“

„To ne, jde o to že… víš… No, co už. Asi se mi nic nestane, když ti povím svůj příběh. V reálném světě jsem byl velmi blízký kolega jednoho opravdu mocného a vlivného člověka. Znal jsem skoro všechna jeho tajemství. Když pak zbankrotoval, nabídli mi dvě možnosti. Buď prozradím vše, co o něm vím, nebo mě odsoudí k nejvyššímu trestu. Patnáct let zavřený v kapsli. Nepodařilo se jim mě zlomit, tak mě zavřeli sem. Dokonce mě „odměnili“ adekvátní profesí: Informátor. Pokud bych začal zvyšovat úroveň své profese, mohl bych se během šesti měsíců dostat do stavu, kdy bych musel prozradit informace svého bývalého šéfa, abych postoupil na vyšší úroveň. To jsem nechtěl. I když to nebyl úplný anděl, tak se vždy postavil za své lidi. Snažil se jim v těžkých časech pomoct. Takže bylo lepší rozhodnout se…“

Náhle se Kart začal třást, spadl na svou postel a okolo jeho postavy se objevila světlá záře. Netrvalo to dlouho a Kart se postavil a spokojeně se na mě podíval.

„Vím, proč tě mám rád,“ usmál se. „Už přes půl roku jsme neměli v dole nováčka. Díky tobě se mi zase začala zvyšovat úroveň upovídanosti, protože žádný jiný vězeň si se mnou zadarmo povídat nechce.“

„Zadarmo?“

„Nemysli si, lidi dokážou uvažovat dost rychle, když vyčenichají možnost, jak si vydělat. Abych si mohl zvyšovat úroveň upovídanosti, tak mi musí aktivně naslouchat, když jim něco povídám. Tímhle způsobem se ze mě snaží získat nějaké peníze.“

„Pokud to není tajemství, jaké jsou tvé další vlastnosti? Touhle dobou už máš asi vybraný všechny čtyři, ne?“

„Já? Aktuálně mám upovídanost na devatenácté úrovni. Přívětivost na osmičce, to je nutnost. Tu si zvyšuje každý, tak jsem se přidal. Zvýšil jsem si kování na čtvrtou úroveň, ale pak jsem toho nechal. Na kování potřebuješ spoustu rudy a já všechno, co vykopu, předám jako denní kvótu. V hornictví jsem se dostal na desátou úroveň a dál to nejde, protože mám jako informátor pořád nula. Takže musím každý den odevzdat sto kusů rudy. Jo, kování není vlastnost, to je profese. Jinak mám třetí úroveň přesnosti a devátou v odolnosti. Teď už docela lituju, že jsem si je zvolil. V dole nejsou žádní skuteční nepřátelé jen krysy. Lov krys je jednou z mých nejhorších nočních můr. Za každý ocas sice získáváš reputaci, ale i tak zabere moře času nějakou trefit. Musím po nich házet krumpáčem a neminout! Nic jiného na ně nefunguje. Zkoušel jsem po nich hodit misku, měděnou cihličku, dokonce i botu, ale všechno jen krysou proletělo, jako by tam ve skutečnosti nestála. Krumpáč se navíc může odrazit a riskuješ, že vletí do cizího pracoviště. A co když zasáhnu někoho jiného? To bych byl během mrknutí oka vyřízený. Proto si hledím svého a na krysy ani nemyslím. Přesto mě svrbí ruce, jak rád bych ty neřády lovil. Spousta bodů reputace tu pobíhá okolo přímo pod naším nosem, ale nemůžeš se jich dotknout. A to mi už chybí jen kousek, abych dosáhl statusu respektovaný.“

„Proč bys měl být vyřízený? Vrátíš se přece na prvním levelu, všechny vlastnosti ti resetují na nulu a začneš znovu od začátku. V čem je problém?“

„Problém je, že hra si pamatuje parametry každého hráče. Když si vězeň zvyšuje úrovně, tak se mu to líbí a chce víc a víc. Když zemře, ztratí všechny body vlastností a profesí. Dokud se znovu nepropracuje na předešlou úroveň, na kterou dosáhl, než zemřel, neucítí při postupu žádný příjemný pocit. Takže pokud zemřu, je v podstatě konec. Během dalších let už nikdy neucítím ten krásný pocit ze zvyšování upovídanosti. Samozřejmě se budu pár měsíců snažit, ale po nějakém čase mě to přejde. Začnu být apatický. Už jsme tu takové lidi měli. Měl jsem spoustu příležitostí pozorovat vězně, který postupně upadá do apatie. Takový člověk přestane pracovat a přesunou ho pryč odtud. Tak to prostě funguje. Četl jsem, že návyk na příjemný pocit zvyšování úrovně vede mezi vězni až k vytvoření závislosti, která se po propuštění z vězení léčí v rehabilitačních centrech. Každý tam musí po ukončení trestu jít, je to povinné. Proto lidi, co získají zpátky svoji svobodu, dělají všechno, co můžou, aby se do Barliony nemuseli vracet. Dostali by totiž stejnou třídu, stejné profese, stejné vlastnosti a systém si pořád pamatuje na zvyšování úrovní v dole. Můžeš vytvořit a smazat stovky postav, ale systém si bude pořád pamatovat, že jsi byl vězeň. Začal bys zase na první úrovni, ale než bys ucítil další potěšení, musel by ses dostat na předchozí úrovně ve všech vlastnostech a profesích. To je hodně složité. Spousta lidí to nezvládne, křičí a útočí na další hráče nebo upadají do apatie. Proto bývalí trestanci pokračují ve svých postavách, se kterými začali ve vězení, aby nebyli znovu odsouzeni a nemuseli začínat od začátku. Podlost jim pomáhá najít v Barlioně své místo.“

„Jak zvládáš nedat se nachytat Batem a dalšími? Tvoje postava je na jedenáctém levelu, to je nejvíc ze všech našich vězňů, ne? Kdyby tě někdo donutil umřít, získal by pár hezkých úrovní.“

„Je to jednoduchý. Zvýšil jsem reputaci u dozorců na přátelský. Když se mě někdo snažil podvést, tak guvernér všechny svolal a řekl jim, že by byl dost naštvaný, pokud by se mi něco stalo. Takže od posledního incidentu uplynuly asi tři měsíce… Měli bychom jít, aby na nás zbylo nějaké jídlo. Úplně jsem ztratil pojem o čase, jak tu spolu mluvíme.“

„Počkej, ještě jedna věc. Zjistil jsem, že můžu vyvolávat léčivá kouzla, ale můžu léčit pouze někoho jiného a ne sebe. Vadilo by ti, kdybych tě každé ráno a večer vyléčil? Jen mi prosím slib, že se mi nebudeš smát, protože to vyvolávání vypadá trochu směšně.“

„To není problém, mohlo by to být i docela zajímavé. Nikdo se mě za celých deset let nepokoušel léčit, většina spíš dělala opak. Taky jsem ještě neviděl šamana provádět rituál Kamlanie, takže mě čeká opravdu zajímavá podívaná.“

Vyvolal jsem pro Karta dvakrát ducha léčení, čímž jsem si vyplýtval veškerou manu. Objevila se známá zpráva.

+20% Inteligence. Dohromady 50%.

Vaše zdraví bylo sníženo o 2. Dohromady 38 ze 40.

A co bylo tohle?

Pozor, vyléčil jste jiného hráče. Odemknul jste novou vlastnost: Léčení. Čím vyšší úroveň léčení, tím méně many je po třeba na vyvolání léčivých kouzel a kouzla jsou silnější. Máte šanci kouzlit bez použití many.

Přijímáte? Pozor, v budoucnu nemůžete zrušit dříve vybranou vlastnost.

Ne, opravdu jsem nechtěl léčení, ani v dole, ani mimo něj. Ne, děkuji.

„No teda,“ řekl Kart, když mu světelný efekt mého kouzla rozčísl vlasy. „Víš, trochu to lechtá a je to osvěžující. Kdykoli, když budeš mít dostatek many, čaruj. Tancoval jsi docela hezky,“ řekl Kart s úsměvem.

Při snídani jsem poznal další podlý trik. Kartova předpověď se ukázala jako pravdivá, opravdu jsem měl v jídle písek. Jak jsem si mohl nevšimnout Bata, který se ke mně přitočil a jakoby zakopnul, aby mi do jídla vhodil hrst písku?

„Jejda, jsem to ale nešika. Tohle nebudeš jíst, co? Dej mi svůj talíř, přinesu ti novou porci,“ předváděl Bat starostlivost.

„Ne díky, zajdu si tam sám. Díky za nabídku,“ Batovo předstírané přátelství mi přišlo krajně znepokojující.

„Ne, ne, to nebude žádný problém. Nebylo to hezké, co jsem ti včera provedl. Impulzivně jsem tak zareagoval na tvou vysokou cenu za kožešiny. Dej mi možnost ti to vynahradit. Příměří?“

„Mír, Bate.“

„Mír.“

„Ale to jídlo si půjdu vyměnit sám, bez ohledu na mír.“

Přišel jsem zpátky k dozorci, který rozdával jídlo, a ukázal jsem mu svou porci plnou písku. Požádal jsem ho o novou porci.

„Vypadni! Každý vězeň má nárok na dvě jídla, jedno ráno a jedno večer, pokud splní kvótu. Ty už jsi svůj ranní příděl dostal. To, že máš v jídle písek, je jenom tvůj problém. Sněz si to, jak to máš.“

Takže pokud bych dal Batovi svůj talíř… To je ale blbec.

Otočil jsem se a spatřil, jak se Bat směje a krčí rameny, jakoby chtěl naznačit, že mě tentokrát nedostal, ale najde si někoho dalšího. Já toho vola zabiju.

Písek dodal kaši nezapomenutelnou chuť. Mohl jsem to jíst, ale bylo to vážně hnusné.

Pozor, snědl jste zkažené jídlo. Bonus: ztráta energie snížena o 25%. Trvání 12 hodin. Negativní efekt: rychlost získávání zkušeností snížena o 50%. Trvání 12 hodin.

Ne, nejdřív ho budu mučit, pak ho zkopu a nakonec ho zabiju…

~

Moje pracoviště vypadalo stejně jako včera. Žíly, prach a okolo se plížily krysy. Což bylo dobře, získávání inteligence se hodí, a navíc je tu i reputace.

Bylo o dost těžší kopat rudu jen s polovičním bonusem a bez přidaného bodu do síly. Když se objevila zpráva, že mi energie klesla na 30 bodů, žíle stále zbývalo 40% odolnosti. To je špatné, hodně špatné. Nedá se nic dělat, zítra musím být opatrnější. Než jsem si zašel pro vodu, ulovil jsem dvě krysy (+2 kožešiny, +2 masa, +2 ocasy), „léčením“ jsem je rozzlobil (+10% inteligence, +8 zkušeností, +10% síla, +10% výdrž). Popravdě mě druhá krysa skoro dostala, když jsem ji netrefil krumpáčem. Po boji mi zbyly jen tři body zdraví. Naštěstí jsem v tuhle chvíli víc nepotřeboval, protože jsem se šel napít. Po čase jsem dokopal první žílu (6 kusů rudy, +1 zkušenost, +5% síly, +19% hornictví, +2% výdrž). Zbývala mi polovina energie, tak jsem se rozhodl ukázat místním krysám, kdo je tu pánem. Další krysa (+5% inteligence) naplnila má očekávání.

Získaná zkušenost: +4 zkušenosti, na další úroveň chybí: 75.

Zvýšení vlastností:

+5% síly. Dohromady 100%. Síla zvýšena o 1. Dohromady 2.

+5% výdrž. Dohromady 57%.

To mě naprosto dostalo. Celé tělo se naplnilo horkostí, kterou jsem cítil i v hlavě, jako bych právě vypil celou láhev vodky. Začal jsem se třást. Cítil jsem se, jako bych byl pohlcen v naprosté extázi. Prostoupen tím pocitem jsem klesnul na kolena a nekontrolovatelně se třásl. Takže tohle je místní svatý grál.

Do konce dne se už nic zajímavého nestalo. Ulovil jsem dalších šest krys. Celkem jsem jich dnes zabil devět (+30% inteligence, +30% výdrž, +30% síla) a vykopal šest žil (36 kusů rudy, +30% síla, +12% výdrž, +113% hornictví). Zítra budu muset odevzdat celých čtyřicet kusů rudy. Pokud se dobře najím, neměl by to být tak velký problém. Měla by se mi taky zvýšit inteligence a síla. Docela jsem se na to těšil.

Večer jsem byl svědkem dalšího podrazu. Když se rozdávalo jídlo, tak se Bat přimotal k jednomu z vězňů. „Ahoj, pusinko,“ řekl mu a začal po něm divoce šmátrat. Vězeň, překvapený Batovým chováním, ho odstrčil a zasypal ho nadávkami. Ale odstrčil Bata tak, že ten narazil na zeď, kde visely krumpáče. Bat na ně narazil, zařval a ubylo mu asi dvacet bodů zdraví. Druhý vězeň, který ho strčil, padl na zem jako podťatý a do minuty zmizel. Zbyla po něm jen hromádka peněz. Objevil se guvernér, pustil si hologram, podíval se na spokojeného Bata, otočil se a beze slova zmizel. Bat posbíral mince a odešel s doprovodem vězňů za zády. Hezky to v našem dole funguje. Jsou mazaní!

Ubíhal den po dni. Léčil jsem Karta, devíti krysám denně jsem zatancoval a následně je připravil o život, kopal jsem rudu a každý den zvyšoval svou reputaci u dozorců o 19 bodů prodejem přebytků a krysích ocasů. Dával jsem si pozor, aby nikdo nestál blízko mě. Nikdo se nesnažil být příliš dotěrný, a tak se mi nic nestalo…

Ke své radosti se mi podařilo našetřit nějaké peníze. Nebylo to moc, asi dvaadvacet stříbrných za pět dnů, ale někde jsem začít musel. Čím víc peněz, tím líp se mi bude dařit. Těmito myšlenkami jsem se zabýval každý den, když jsem odcházel kopat rudu. Během posledních dnů jsem zažil pár dalších příjemných pocitů. Zvýšil jsem sílu na čtvrtou úroveň, inteligenci na třetí a výdrž na šestou. Snažil jsem se co nejvíc pracovat na své postavě. V pytli jsem měl asi padesát krysích kožichů, ale neplánoval jsem je hned prodat, kdo ví, jaké materiály budu potřebovat na klenotnictví. Co kdybych potřeboval kožichy, které teď prodám? Nejdřív jsem se musel stát klenotníkem a teprve potom se rozhodnout, co prodat a co si nechat.

Dnešek byl výjimečný. Rozhodl jsem se zeptat se Rina, zda nemá něco na prodej. Předal jsem rudu a prodal přebytky. Počkal jsem na vhodnou chvíli, kdy nebyl příliš vytížený, a zašel jsem za ním. Co když se mi podaří získat něco užitečného? Neměl jsem v plánu sehnat si lepší šaty? Měl! Plány se musí plnit.

„Dobrý večer, Rine,“ začal jsem, když jsem přišel k trpaslíkovi. Bylo nutné chovat se ke všem NPC v dole co nejzdvořileji, abych na přátelský status dosáhl co nejdříve. To jsem se naučil ještě během hraní s lovcem, nikdy nevíte, jak vám NPC můžou pomoct, když jste k nim laskaví. Někteří vám nabídli další úkol, jiní slevu na své zboží a vzácně jste od nich dostali zdarma nějaký užitečný předmět.

„Tobě taky. Denní kvótu jsi splnil a prodal mi přebytky, co pro tebe můžu ještě udělat?“ zeptal se Rine překvapeně.

„No, našetřil jsem si nějaké peníze a rozhodl jsem se, že zjistím, co má tak pozoruhodný trpaslík na prodej. Možná něco koupím.“

„V takovém případě jsou ti mé dveře vždy otevřeny!“ Rine byl kromě jiného i docela dobrý obchodník. „Jen se podívej. Mám různé svitky pro všechna možná povolání, každý za deset stříbrných. Můžeš si vybrat svitek pro kuchaře, koželuha, kováře i klenotníka, ale ty mi pořád musíš zaplatit dvacet stříbrných za odemknutí své profese. Můžeš si vybrat cokoli! Jeden svitek, deset stříbrných. Kolik by sis jich přál?“

„Žádný, potřebuju něco důležitějšího. Nové šaty nebo nový krumpáč. S tím, který jsi mi dal do začátku, není příjemná práce.“

„Ano, samozřejmě mám krumpáče. Docela velký výběr, který ukojí všechny chutě, i různé barvy a vůně. No vůně možná ne. Však se podívej,“ Rine mi začal předvádět různé krumpáče. „Tento je silnější, jedenáct bodů útoku, tento má dvanáct a tento třináct…“

Rine mi předvedl dohromady deset krumpáčů s různou silou útoku. Pokud jsem tomu dobře rozuměl, tak čím vyšší síla, tím rychleji vykopete rudu. Takže bych si měl vybrat co nejsilnější, ale zároveň takový, na který bude stačit má síla.

„Nic silnějšího než ten krumpáč s útokem dvacet nemáš? Nebo ještě přede mnou nějaké schováváš?“ zkoušel jsem trpaslíka.

„Samozřejmě mám i silnější, ale na ten nemáš zdaleka dost peněz. Můžu ti ho ukázat, pokud chceš,“ Rine chvíli hledal ve svém batohu a vytáhl jeden krumpáč. Obrátil ho v rukách a podal mi ho.

No tak tohle je něco! Kdybych měl takový krumpáč od začátku, mohl bych mít vykopané všechny rudy z dolu!

Krumpáč horníka Rine. Útok: 25. +1 hornictví. Energie ztracená při kopání snížena o 10%. Třída předmětu: Neobyčejný. Omezení levelu: žádné.

Málem jsem si poslintal hábit.

„Kolik stojí tenhle krasavec?“ nic víc jsem ze sebe nedostal.

„Jak jsem řekl, nemáš na něj dost peněz. Stojí třicet zlatých a ty jsi zatím nevydělal ani jeden.“

„To máš pravdu, Rine, takový mistrovský nástroj je mimo mé možnosti. Dobrá, kolik stojí ten slabší? Ten co má útok dvacet?“

„Ten je docela levný, jen deset zlatých,“ řekl Rine a potutelně se na mě díval.

„Rine! To je loupež za bílého dne! Vždyť ten krumpáč má jen dvojnásobnou sílu, než ten co mám u sebe, a ty za něj chceš deset zlatých?“

„Co čekáš? S tím krumpáčem budeš pracovat dvakrát tak rychle. Pokud tolik nemáš, nemusíš ho kupovat. K ničemu tě nenutím.“ Alt měl pravdu, když říkal, že co se týká peněz, tak se trpaslík proměnil v nejdrsnějšího obchodníka, s takovým ani nehnu. Učiněný žralok.

„Rine, to je moc. Kolik chceš za ten krumpáč s útokem patnáct? Ten už tak drahý snad není.“

„Jasně, že ne. Ten stojí jen tři zlaté. Prakticky je dávám darem.“

„A co mi můžeš prodat za dvacet stříbrných?“ pochopil jsem, že nemá cenu chodit za Rinem s tak málo penězi.

„Za dvacet stříbrných ti můžu nabídnout tento krumpáč s útokem dvanáct. To je vše. Tady ho máš,“ Rine mi podával zmíněný krumpáč.

„Počkej ještě, Rine. Chvíli vydrž. Řekněme, že bych si vzal ten krumpáč s útokem patnáct za dvacet stříbrných, ale domluvíme se, že hned začnu šetřit na ten krumpáč, co stojí třicet zlatých. A dám ti za něj ne třicet, ale čtyřicet zlatých. Prostě ho musím mít. Nemáš co ztratit, teď mi dáš slevu a později vyděláš extra. Zavazuji se, že splním, co jsem slíbil. Potřebnou sumu našetřím během dvou měsíců. Ve chvíli, kdy ho od tebe koupím, vrátím ti ten, který od tebe získám dneska. Co říkáš na takový nápad?“ Myšlenkou jsem překvapil sám sebe, ale jazyk byl rychlejší než mozek.

„Závazek říkáš? Co když ho nedodržíš?“ zeptal se trpaslík.

„Nic neriskuješ. Pokud ho nedodržím, tak si můžeš vzít ten to krumpáč za dva měsíce zpátky a nastavíš pro mě trojnásobné ceny, přičemž budeš moje přebytky vykupovat za polovic.“

Trpaslík vypadal, že ho nápad zaujal a pořádně nad ním přemýšlí, zvažuje pro a proti, škrábe se na bradě a něco si mumlá pod vousy. Stál jsem tam, modlil se, ať to přijme. Hodně by mi to pomohlo zrychlit kopání o polovinu. Vydělat čtyřicet zlatých za dva měsíce se zdálo být proveditelné.

„Tak jo, vezmi si ho,“ vzdal se Rine a podal mi krumpáč se silou patnáct. „A naval peníze.“

Zvýšení vlastnosti:

+1 Obchodování. Dohromady: 2.

Získán předmět: Horníkův krumpáč. Útok: 15.

Rychle jsem předal Rinovi peníze, aby si to nerozmyslel, a šel jsem se posadit ke kovárně. Teď si můžu trochu oddychnout. Přemýšlel jsem, jestli by mi Rine nedal hned ten krumpáč s bonusem ke kopání. Mohl jsem se ho zkusit zeptat. To jsem prokoučoval. Ale co teď? Všiml jsem si, že u mé postavy přibyl nějaký ukazatel času, tak jsem se na něj lépe podíval.

Závazek vůči Rinovi. Obstarat čtyřicet zlatých na nákup krumpáče. Vyprší za: 60 dnů.

Tak teď už na to nezapomenu, ani kdybych chtěl. Systém mi to bude neustále připomínat.

Neměl jsem co dělat, tak jsem se opřel o zeď a zavřel oči. Brzo se dostanu na druhý level. Reputace pomalu ale jistě stoupá, takže zatím vše běží podle plánu. Mohl bych zkusit odhadnout, za jak dlouho se dostanu z dolu. Každý den získám 19 bodů reputace. Teď už mám 99 bodů z tisíce potřebných, abych se dostal na status přátelský. Což je dalších padesát dnů. To není tak hrozné. Na status respektovaný mi po dosažení přátelského budou chybět další tři tisíce bodů. To je přibližně sto šedesát dnů. Takže po půl roce se můžu dostat do hlavního herního světa. Je divné, že Kart mluvil jen o jednom jediném člověku, kterému se podařilo z dolu odejít. Pokud je získávání reputace tak snadné, proč se o ni nesnaží více vězňů? Nebo se tady ostatním líbí? Musím z Karta dostat nějaké další informace.

Kart. Pokud jsme se nestali dobrými přáteli, tak jsou z nás alespoň kamarádi. Kart mi pověděl všechno o místních zvycích, pravidlech a spoustu dalších informací. Zvyšoval si díky tomu i úroveň upovídanosti. Za poslední týden dokázal vystoupat až na dvacátou úroveň, což ho dost potěšilo. Taky mi poradil, jak se chovat v různých situacích, obzvlášť když je poblíž Bat a jeho parta.

Kdy už mluvíme o Batovi, za poslední týden na mě nezkoušel žádnou botu, takže jsem čekal, že připravuje podvod obrovských proporcí. O opaku mě nepřesvědčily ani milé pohledy, kterými mě spoluvězňové častovali. Kart se od ostatních nic nedozvěděl, takže mi nezbývalo než čekat. Řekl bych, že časem zjistím, co se chystá. Pokud se mě Bat pokusí políbit, tak mu to můžu oplatit a budu sledovat jeho reakce.

„Mahane, pozor!“ Otevřel jsem oči, když ke mně dolehl Kartův výkřik a viděl jsem hornický vozík. Vysokou rychlostí se ke mně přibližoval. Vevnitř seděl Bat a něco hlasitě křičel. Pokud mě ten povoz zasáhne, tak je se mnou amen, pomyslel jsem si. Uvědomil jsem si, že není v mých silách se vozíku vyhnout, tak jsem jen upřeně hleděl, jak se ke mně rychle blíží. Jak to říkal Rine, velmi nepříjemný zážitek? Taky si myslím, že není nijak příjemné nechat se rozplácnout po zdi. Tak sbohem zkušenosti…

Najednou se k vozíku s divokým výkřikem vrhnul Kart a narazil plnou rychlostí do jeho boku. Převrátil ho a celá skupina zahrnující vozík, Bata a Karta prosvištěla blátem nedaleko místa, kde jsem seděl. Po chvíli se zastavili. Viděl jsem Bata vstávat. A co Kart? Co se mu stalo? Ale ne! Vždyť právě zranil jiného vězně!

Vyskočil jsem na nohy a podíval se na Bata. Pád mu sebral 80% zdraví. Ten bastard je ale odolný. Kart se svalil na zem. Nutně potřeboval vodu, bez ní nepřežije. Kartovo zdraví pomalu mizelo. Do prdele! Rychle jsem vyvolal léčivého ducha a utíkal jsem pro vodu.

Zvýšení vlastnosti:

+5% Inteligence. Dohromady: 70%.

Vaše zdraví sníženo o 1. Dohromady 49 z 50.

Neotravuj, teď na to nemám čas, zahnal jsem rukou zprávu.

Ke studním jsem se dostal za několik sekund, ale zjistil jsem, že tam není žádný hrnek. Ti budižkničemové ho ukradli. Voda mi protékala mezi prsty, tak jsem si svlékl róbu, celou ji namočil a rychle utíkal zpátky. Hygiena musí počkat, nejdůležitější je přežít.

Okolo Karta se sešel veliký zástup vězňů. Prodral jsem se doprostřed, uviděl Bata, jak klečí u Karta a s úšklebkem mu říká:

„Říkal jsem ti, že tě jednou dostanu. Nikdo nemůže říct, že bych tě vyprovokoval. Na guvernérova oblíbence jsem se ani nezamračil.“

Z Karta místo odpovědi vyšlo jen zasípání. Jeho zdraví kleslo už na 28%. K ďasu! Rychle jsem Karta dvakrát vyléčil.

Zvýšení vlastnosti:

+10% Inteligence. Dohromady 80%.

Vaše zdraví sníženo o 2. Dohromady 47 z 50.

„Buďte potichu, nebo si mě nepřejte!“ Otevřel jsem Kartova ústa a rychle jsem nad nimi vyždímal róbu. Voda začala kapat na Karta, ale netrefil jsem se do úst. Jako by nějaká neviditelná sféra zablokovala Kartovu pusu a všechny kapky vody se od ní odrážely. To snad není pravda.

„Aha, Kartův pomocník se tu objevil. Víš, příteli, akorát prodlužuješ jeho trápení. Vodu mu donést nedokážeš, nemáš nic, do čeho bys ji nalil,“ užíval si svou vysněnou chvíli Bat.

Podíval jsem se na lidi okolo, ačkoli nazývat tento dav zlomyslných vězňů lidmi bylo možná příliš. Usmívali se a pokukovali po Batovi.

„Bate, naval zpátky ten hrnek! Vždyť on umře!“

Bat pokrčil rameny, jakoby chtěl vyjádřit, že každého to jednou čeká a není jeho problém, když někdo umře o něco dřív.

„Do prdele, Bate! Dám ti padesát krysích kožichů a budu ti dávat dalších devět každý den příští měsíc. Zadarmo, rozumíš? Zadarmo! Dej mi ten hrnek, ty svině!“

„Ty naivko, v dole jsem skoro stejně tak dlouho jako Kart a za tu dobu jsem zvýšil úroveň svého kožařství na maximum. Teď už ty kožichy kupuju jenom proto, abych je upravil a prodal dráž. Vyměnit možnost zničit Karta za pár mincí mi vůbec nestojí. V dole jsou jen tři lidé, kteří nezemřeli: Kart, já a ty. Tak se připrav, budeš další. Ale nemusíš se hned děsit, nemá smysl se tě ani dotknout, dokud nejsi alespoň druhý level. Ale Kart je level jedenáct a to za to stojí. Má ze všech vězňů nejvyšší level a udělá takovouhle chybu. To je jako bych vyhrál v loterii.“

Cítil jsem se bezmocně. Vyvolal jsem posledního léčivého ducha, abych Karta několik desítek sekund udržel při životě. Něco musím udělat, ale co?

„Podívej… se… do… mého… batohu. Dal… jsem… ti… přístup. Rychle…“ zasípal téměř neslyšně Kart.

Rychle jsem popadl jeho batoh a snažil jsem se nebýt překvapený tím, co jsem v něm našel. Na to nebyl čas, i když ten obsah byl obdivuhodný. Zaprvé byl ten batoh obrovský. Měl čtyřicet míst. Když jsem to srovnal se sým osmimístným pytlem, tak jsem se měl co divit. Našel jsem několik měděných cihel, několik divných zařízení, která jsem nerozpoznal, ale hlavně jsem tam našel měděný talíř. Kart měl talíř z mědi! A to říkal, že lituje investice do kování. Na světě neexistují žádné náhody.

Kartovo zdraví se zvedlo zpátky na 35% a to mě donutilo zabrat ze všech sil. Všechny jsem odstrčil a jako blesk jsem doběhl ke studni. Ponořil jsem talíř do vody a běžel zpátky. Voda v talíři zůstávala. Musím to stihnout! Musím zachránit Karta!

Když jsem přiběhl nazpět, nemusel jsem se ani ke Kartovi prodírat. Vězni mi sami uhýbali z cesty. Všiml jsem si Batova zklamaného výrazu a nadšeně jsem se přiřítil ke Kartovi. Zvedl jsem mu hlavu a opatrně přiložil talíř ke rtům. Dokázal jsem to. Zbývalo mu 10% zdraví! Kart začal hltat vodu z talíře a postupně se mu zdraví obnovovalo, s ním i energie. Bude žít!

Po pár sekundách se Kart postavil, podíval se na mě a nic neříkal. Nebylo potřeba, vše bylo řečeno beze slov.

Najednou se vedle nás zjevil guvernér. Obrovský ork se nad námi klenul, jako bychom my ostatní byli jen malými rozjívenými dětmi.

„Co se tu stalo?“ jeho dotaz, pronesený naprosto klidným hlasem, nás všechny donutil padnout na zem.

„Nakládali jsme rudu. Serk a Brick mi házeli rudu do vozíku, kde jsem ji skládal,“ začal Bat vysvětlovat. „Pak se něco přihodilo a vozík se dal zničehonic do pohybu. Zarážka asi vypadla zpod kola. Seděl jsem vevnitř a vozík nabíral pořád vyšší a vyšší rychlost a mířil ke kovárně. Chtěl jsem vyskočit, když vtom do vozíku narazil Kart a převrátil nás. Ještě jsme daleko letěli po zemi a já jsem skoro umřel. Ale to se mu nepodařilo. Naštěstí mám dostatek zdraví – celých sto dvacet! Ubral mi sto jedna bodů, ale já jsem přežil. A Kart padnul na zem, což musí znamenat provinění proti pravidlům, když někoho záměrně zranil. Dívali jsme se, jak umírá, ale tenhle blbec,“ kývnul mým směrem, „našel někde talíř a přinesl mu vodu. Teď je Kart naživu a v pořádku a já nevím, co mám dělat. Zákon je zákon, kdokoli někoho zraní, má zemřít, ale teď se nám to celé zamotalo.“

„Zákon je zákon, souhlasím,“ řekl ork a rukou si přivolal holografickou projekci celé události.

***

„Vy neschopné pytle kostí, pohněte si s nakládáním. Může se kdykoli zvednout a odejít na ubikace. Máme skvělou šanci to s ním skoncovat,“ řekl Bat, zatímco seděl ve vozíku a díval se kamsi dozadu. „Zkontrolovali jste všechno? Trefím se do něj?“

„Neměl byste ho minout, šéfe. Je to namířené přímo na Mahana. Ale šéfe, neumřeme? Vždyť je to záměrný ublížení jinýmu hráči,“ řekl jeden z Batových pomocníků, vypadalo to na Serka.

„Uklidni se. Proto jsme vzali ten hrnek. Ty vyrazíš kladivem zarážku kola, bez energie padneš na zem a Brick ti dá napít. Rozumíš tomu, Bricku? Jen při tom Serka tou vodou nezlij, znáš se. Dobře, jste připraveni? Tak teď!“ nařídil Bat.

„Šéfe, proč vlastně jedete v tom vozíku?“ zeptal se Serk, připravený vyrazit zarážku.

„Chci na vlastní oči vidět, jak se rozplácne po té zdi, a chci být co nejblíž. Chci vidět strach v jeho očích, překvapení, bolest a samozřejmě chci být první, kdo ho bude litovat, hladit jeho mrtvé tělo a možná mi ukápne slza, když na to přijde. Můžu při tom přece zvyšovat i jinou vlastnost. Tak už to vyraž!“

Serk mohutným úderem vyrazil zarážku a vozík se rozjel.

„Mahane, pozor!“ zakřičel Kart a pak do vozíku narazil a z Bata, Karta a vozíku se stala jedna velká koule valící se po prašně zemi.

Konec záznamu.

***

„Karta jsem se ani nedotknul, to on mě napadl,“ zamumlal Bat, který vypadal, jako by pod orkovým pohledem už nebyl tak sebejistý.

„Zákon je zákon,“ řekl uvážlivě ork. „Za záměrné zranění jiného hráče je Kart odsouzen k odejmutí všech zkušeností a levelů. Karte, vstaň.“

Mrtvolně bledý Kart se zvednul a podíval se orkovi přímo do očí. Takhle hleděli jeden na druhého několik sekund a pak se stalo něco, co jsem nečekal: ork uhnul pohledem.

„Pravidla jsou pravidla, Karte,“ zopakoval ork. Vytáhl svůj meč a připravoval se, aby Kartovi usekl hlavu.

K čertu s vámi. Proč nemůžou žít lidé v míru. Proč aby jeden žil, musí druhý zemřít?

„Počkejte!“ zakřičel jsem. „Kart mi zachraňoval život, když narazil do toho vozíku. Batovi nezpůsobil přímé zranění, takže nebylo žádné pravidlo porušené. A pokud někdo musí přijít o všechny zkušenosti, tak se dobrovolně hlásím místo Karta. Zabijte raději mě, je to moje chyba, že se Kart takhle zachoval.“

Vaše reputace u dozorců dolu Pryke se zvýšila o 100 bodů. Jste 801 bodů od přátelského statutu.

K čertu se reputací, odmávl jsem pryč novou zprávu. Jaký to má smysl, když i na přátelské úrovni někomu useknou hlavu, místo aby mu pomohli?

„Hm,“ zamyslel se ork. „Dobrá nabídka. Smrt za smrt. Ale Kart porušil pravidla, takže to on musí pykat. Proč to udělal, to už je čistě jeho problém. Karte, jsi připraven?“

„A-ano,“ řekl Kart srozuměným hlasem.

Ork seknul mečem a přesně zasáhl. Vedle Kartova mrtvého těla se na pár sekund objevil malý obláček a po chvíli se rozplynul. Po Kartovi už zbyla jen hromádka peněz. Všichni tu hromádku pozorovali, ale dokud tu byl guvernér, tak se nikdo neodvážil vzít si je.

„Budu velmi rozčilený, pokud se někdo jen dotkne Kartových peněz. Kart si je posbírá sám,“ zdůraznil ork, otočil se a zmizel.

Najednou se Bat rozzářil, zavyl, padnul na kolena a začal vzdychat. Okolo něj se objevilo malé tornádo, rozfoukalo prach a Bat se na chvíli ztratil všem z očí. Když se prach usadil zpátky na zem, všichni spatřili ležícího Bata, jak se směje na celé kolo.

„Dvě úrovně! Jen si to představte! Získal jsem dvě celé úrovně podlosti za oddělání Karta!“ křičel Bat a pomalu vstal. „Bylo to, bylo to božské.“ Bat se na mě otočil. „Můžeš být v klidu, Mahane. Než se dostaneš na čtvrtý level, tak tě nechám být, ale potom…“

Kart bude zdrcený. Ztratil všechny zkušenosti, úrovně. To je konec. Jak sám řekl, za několik měsíců zchřadne a pošlou ho pryč. Co mám teď dělat? Jaký má smysl získávat vyšší levely, když vím, že na čtvrtém se taky dostanu do léčky, zabijí mě a budu začínat zase od začátku? Díval jsem se na Batův usmívající se obličej a viděl jsem, že mu zbývá jen I 9 bodů zdraví. Postupně se mi v hlavě vynořoval plán.

Co to Bat říkal? „V dole jsou jen tři lidé, kteří nikdy neumřeli: Kart, já a ty.“ Kart už umřel a já ho budu brzo následovat. Tak proč na to čekat?

Podíval jsem se na Bata a začal jsem plánovat, jak to provedu. Energie se po zranění jiného vězně nesnížila na nulu hned, ale přibližně po dvou sekundách. Nejdřív musím zaútočit zezadu a krumpáčem ho praštit zeshora. Velká část energie mi zmizí. Druhý útok musím vést zdola nahoru, abych dostal krumpáč zpátky nad hlavu. Potom už mi energie zmizí a já se svalím na zem jako pytel brambor. Oprava, při druhém útoku se musím nahnout, abych padal dopředu. Na Bata. Krumpáč by ho měl zasáhnout při mém pádu. 19 bodů zdraví. Krumpáč by měl dohromady mít sílu útoku 19, ale kolik může mít Bat obranu? Škoda, že z večeře nemáme nějaký bonus k síle, teď by se setsakramentsky hodil. Bat umí zpracovávat kůže, takže určitě nemá oblečené hadry jako já. Mohl by docela dost velkou sílu útoku odblokovat.

Bat se otočil a obklopen svými kumpány se vydal k ubikacím. Výborně, teď si mě nevšímají. Myslí si, že mě můžou jen tak odepsat. Tak to se spletli!

Míň myslet, víc dělat! Když Bat odejde, půjde celý můj plán k šípku a už nikdy bych ho nedokázal porazit. Vzal jsem do ruky krumpáč a uchopil ho tak, abych mohl útočit celou svou silou. Rozběhl jsem se za Batem. Najednou mi v hlavě zazněla Kipelovova písnička.

Ticho nade mnou…

Doběhl jsem k Batovi. Zvedl jsem krumpáč a spustil jej na Batovu hlavu. Energie začala mizet a ostatní vězni mě ohromeně pozorovali. To je dobře, aspoň se mezi nás nikdo nebude plést.

Způsobeno zranění. 6: 19 (útok krumpáče+síla) – 13 (obrana).

To je teda obrana, ale hlavně se teď nesmím zastavit!

Obloha plná deště…

Rychle jsem změnil směr krumpáče a zaútočil na Bata zespodu. Bat něco křičel, lidé okolo také něco křičeli, ale na ničem už nezáleželo. Věděl jsem, že je tohle můj konec, ale musel jsem vzít Bata s sebou.

Způsobeno zranění. 6: 19 (útok krumpáče+síla) – 13 (obrana).

Zpozoroval jsem, že mi zbývá 5 bodů energie. Nohy vypovídaly službu. Bat padal na zem, což bylo dobře. Musel jsem se nad něj nahnout, abych dopadl na něj. Dalších 6 bodů nebude stačit. Sakra, jsem tak blízko…

Kapky deště mnou prolétají…

~

Vyčerpaně jsem padal a zasáhl Bata potřetí. Zeshora. Prosím, ať je to kritický úder!

Způsobeno zranění. 6: 19 (útok krumpáče+síla) – 13 (obrana).

Tak to je konec. Ten hajzl to přežil.

Ale žádnou bolest necítím…

Ale co to je? Ležím hlavou dolů na něčem měkkém. Země to není. Něco oslepovalo mé oči a nedokázal jsem ani zvednout hlavu. Zkusím ještě něco, třeba to bude fungovat.

Způsobeno zranění. 1 (kousnutí).

Batovo tělo se zamihotalo a zmizelo. Už byl opravdu konec. Mohl jsem zemřít i já. Nikdo jiný v dole nezbyl, kdo by alespoň jednou nezemřel. No, ještě jsem tu já, ale to je jen otázka času. Nejdůležitější bylo, že mě napadlo, co budu dělat s Kartem, aby neupadl do letargie.

Vtom jsem ucítil obrovskou bolest. Přestal jsem vnímat okolí i své myšlenky. Svět přestal existovat, prostoupila ho čistá bolest. Trhala mě zevnitř, sžírala mou kůži a propichovala mě skrz naskrz. Byl jsem bolestí a bolest byla mnou. Asi jsem řval, sípal, skučel, ale bolesti jsem se nezbavil. Zdálo se, že byla čím dál tím intenzivnější. A najednou byla pryč.

„… znovu se ptám. Mahane, co se tam stalo?“ Vzduch! Bylo nepředstavitelně složité nadechnout se. Guvernérův hlas mi připadal jako jemné bublání potoka. Byl jsem pořád živý, nic mě nebolelo. To je báječné. Soustředil jsem se na orka. Tak co, prodere se na povrch konečně nějaká emoce, ty bastarde? Právě jsem zabil člověka a ork tady jen stojí a klidně se ptá, co se děje! Sněží, co jiného by se dělo.

„Odplata. Odplata se tu děje. Ta se bude dít každému, kdo si znovu něco dovolí na mě nebo na Karta.“

„Byl sis vědom toho, jaké následky poneseš?“ zeptal se ork. Co to? Postřehl jsem v jeho tváři záblesk satisfakce? Nebo už mám vidiny?

„Ano, byl. Následky jsem už pocítil sám na sobě.“

„To je dobře.“

Ork znovu vytáhl meč a vrazil mi ho do hrudi. Cítil jsem rychlý záblesk bolesti, který nebyl ničím oproti tomu, čím jsem si prošel před chvílí, a svět okolo potemněl.

Tak to by bylo. Zkušenosti jsou pryč.

Nevím, kolik času uběhlo. Před očima mi zablikal nějaký zdroj světla a objevil jsem se opět na stejném místě jako tenkrát, když jsem do dolu přišel poprvé.

Ahoj, Měděný dole Pryke! Jsem zpátky. Vydal jsem se směrem k ubikaci, ale najednou jsem padl na kolena a s otevřenou pusou jsem četl zprávu, která se zničehonic objevila:

Úkol přijat: „Odplata v dole!“ Popis: Promluvte si s guvernérem.

Typ úkolu: Unikátní.

Pozor: Z důvodu smrti a nastavení této zóny jste přišel o všechny zkušenostní body, levely, úrovně vlastností a profesí. Přejeme příjemnou hru!

Já téhle hře prostě nerozumím! Jaký úkol?

5. kapitola

Důl Pryke. První měsíce. Část první

„Hni sebou, Mahane, šéf na tebe čeká,“ zahřměl dozorce, který se ještě před týdnem jen s obtížemi udržel, aby mě nenakopal. Ačkoli bylo trochu přehnané použít slovo „udržel“. Administrativní budova se od minulého týdne vůbec nezměnila. Na zdech visely stejné obrazy, vyřezávaný nábytek stál na svém místě. Závan chladného čerstvého vzduchu mě donutil k zamyšlení. Jak dovnitř dostanou tak osvěžující vzduch? Najali si snad mága specializujícího se na ledová kouzla?

„Posaď se, Mahane!“ orkův hluboký hlas se rozlehl po kanceláři. Posadil jsem se do křesla a zamyslel jsem se nad tím, kolik lidí v guvernérově přítomnosti sedělo. Mám snad jen štěstí? Při mé první návštěvě guvernéra tu žádné křeslo rozhodně nestálo.

„Takže si projdeme fakta. Především jsi provedl předem promyšlenou vraždu. Žádná taková situace se nám za celou historii dolu ještě nepřihodila. Dosud jsme tu měli jen zranění, nehody, ale žádnou vraždu. Snažil ses ochránit osobu, která ti předtím zachránila život, dokonce ses nabídl, že mám zabít raději tebe místo něj. Sebeobětování je velmi vysoce ceněno vyšetřovací komisí, která vraždu zkoumala.“ Komise? Jaká komise?

„Komise dnes zasedala, aby vyšetřila okolnosti zabití jiného vězně. Padlo rozhodnutí, že osoba, kterou znáš pod jménem Bat, je vinna z přípravy vraždy. Ty jsi byl zproštěn viny a bylo rozhodnuto, že jsi měl právo pomstít Karta. To a také pokus o obětování svého života místo přítele ti vynesly odměnu. Tady ji máš,“ ork mi něco podal. Vzal jsem si ten kousek látky a přede mnou se objevila zpráva.

Úkol: „Odplata v dole!“ splněn.

Odměna: Horníkův plášť. +1 Síla. +1 Výdrž. Třída předmětu: Neobyčejný. Omezení levelu: Žádné.

Vaše reputace u dozorců dolu Pryke zvýšena o 1000 bodů. Aktuální status: Přátelský. Potřebujete dalších 2801 bodů na dosažení statusu Respektovaný.

Získané zkušenosti: +600 zkušeností.

Vyšší level!

Vyšší level!

Vyšší level!

Body k dosažení dalšího levelu: 400.

Volné body k rozdělení: 15.

Tak to mě… Chtělo se mi skákat radostí, ale udržel jsem se. Pokud se guvernér chová klidně, musím následovat jeho příkladu. No tohle, to je bezvadné! Tři levely prakticky za nic! Dostal jsem i plášť, který je pro hráče na nízkém levelu velice vzácný. Tisíc bodů reputace však stojí nad všemi odměnami! Nečekaná situace mi razantně změnila plány na opuštění dolu, zčistajasna se zdály být daleko reálnější. Navíc tři levely! To je ohromné!

„Tím máme vše vyřízené. Pokud se chceš na něco zeptat, nadešla tvá chvíle. Pokud se nepletu, miluješ pokládání otázek,“ řekl ork a lehce se přitom usmál. Aha, konečně se někam dostáváme!

„Neřekl bych, že to přímo miluju, ale i tak se zeptám. Proč se v dole tolik daří podlosti? Vždyť důl má fungovat především jako nápravné zařízení. Podrazáctví by se tu objevovat nemělo. Pokud však takové chování není podporováno, je určitě přehlíženo. Po činu se schází nějaké komise, které vyvozují závěry. Jaký to má smysl?“

„Dobrá otázka. Každý vězeň je za své prohřešky potrestán. Rozsudek jej vytrhl z reálného světa, na který byl zvyklý, a zde ho nutíme k práci, k tvrdé práci. To, jak si kdo svou postavu profiluje, záleží pouze na něm. Někteří se raději vydají cestou zvyšování úrovní svých profesí, zatímco jiní si zvolí jednodušší směr. Například v našem dole se aktuálně nachází 240 vězňů. Z toho se 185 rozhodlo vydat pochybnou cestou podlosti. Každý vězeň si může beztrestně vybrat, jakým způsobem bude hrát. Je v tom však jeden háček. Vězeň, který se přikloní k temné straně, nedostane možnost být po dohodě propuštěn do hlavního herního světa. Všichni z nich to ví. Ptal ses ještě na komisi. Ta se schází pokaždé, když v dole někdo zemře, a důkladně vyšetřuje okolnosti. Pokud sezná, že daná smrt byla nehoda, i třeba dopředu připravená, případ zůstane uzavřen. Trojlístek vězňů, kteří tě plánovali zabít, byl seznán vinným z přípravy vraždy. Přesunuli jsme je z našeho dolu jinam.“

„Je pravda, že vězňové, kteří nejsou schopni vylepšovat své vlastnosti, upadnou časem do apatie, ztratí chuť žít a jsou z dolu převezeni jinam?“

„Slyším ve tvém hlase Kartova slova,“ řekl ork. „Apatie se může dostavit, pokud je vězeň slabý a nedokáže se přenést přes ztrátu levelů a úrovní. Takový vězeň je následně poslán pryč z našeho dolu na jiné místo, kde může začít znovu.“

„A kde je to…“ začal jsem.

„Už dost! Ptáš se na věci, které nepotřebuješ vědět a které se tě netýkají. Když vězeň upadne do apatie ze ztráty zkušeností, zmizí z dolu. Nezáleží na tom kam. To je vše, co potřebuješ vědět. A teď už běž.“

„Ještě jedna, opravdu poslední otázka. Říkal jste, že se schází vyšetřovací komise. Kdy se vlastně sešli? Umřel jsem a téměř ihned jsem se tu znovu objevil. Jak je možné, že se komise stihla za tak krátkou dobu rozhodnout? To mi nějak nesedí.“

„Standardní čas návratu je dvanáct hodin od okamžiku smrti. Komise se sešla deset minut po Kartově smrti, pět minut po Batově a tři minuty po tvojí. Zasedání, kde padla rozhodnutí o všech třech úmrtích, trvalo čtyřicet minut. Takže měli dostatek času.“

Dvanáct hodin? V Barlioně je nastavený limit návratu do hry, když postave zemře. Já si však vůbec neuvědomuju, jak ten čas uběhl, přišlo mi to jako okamžik. Hezké. Zajímá mě, jestli stejně rychle dokáže uběhnout celý trest. Osm let jako když mrkneš. Ach jo, zase sním.

Když jsem vyšel z administrativní budovy, něco mi nesedělo. Měl jsem pocit, že v mém okolí něco nehraje nebo je tu něco navíc. Prostě nepřipadalo mi to tu tak, jak jsem byl zvyklý. Nedokázal jsem si uvědomit, co se mi nezdálo. Všechno vypadalo jako posledně. Ubikace, kovárna, důl, pracující vězňové, všudypřítomný prach a vedro. Počkat! Může mi někdo říct, co se stalo s všudypřítomným prachem a vedrem? Teď jsem nic takového necítil. V celém údolí byl chládek a čistý vzduch. Zapadající slunce bylo zakryté malým mrakem, takže intenzita pálících paprsků zeslábla. Bylo mi příjemně. Dokonce jsem na tváři ucítil osvěžující větřík. Kde se v údolí vzal vítr? Vždyť je obklopené skalami! Dokud jsem nevyšel z administrativní budovy, nic jsem nepocítil, ale nebylo složité přiznat si, že se mi nové podmínky líbí daleko víc. Možná je to bonus za zvýšení úrovně reputace na přátelský. Měl bych se snažit dosáhnout na respekt co nejdříve. Zajímá mě, jak se důl změní.

Na místě své smrti jsem našel jeden stříbrňák. Přesně polovina mých tehdejších úspor, které mi zbyly po zakoupení krumpáče. Ork asi všem řekl, že by byl velmi rozzlobený, kdyby se těch peněz někdo dotknul. Není moc o co stát, skoro vše jsem investoval do krumpáče s obligací vůči Rinovi.

Před prací jsem se ještě rozhodl investovat své volné body do vlastností. Body jsem získal za dosažení třetího levelu. K dispozici mám patnáct bodů, což je dobré. Přidal jsem tři body do výdrže, čímž jsem ji zvýšil na sedmou úroveň, a rozhodl jsem se, že si 12 zbylých bodů ušetřím. Když mi dosažení aktuálních úrovní ve vlastnostech trvalo týden, tak bych měl dosáhnout na vyšší úrovně za několik týdnů. Až se mi však vlastnosti přestanou samy zvyšovat, budu rád, že jsem si volné body ušetřil. V budoucnu mi budou k nezaplacení.

Výsledky mé dnešní práce mě potěšily. Prokopal jsem se čtyřmi žílami (22 kusů mědi, +4 zkušenosti, +2 hornictví, +40% síla, +20% výdrž) a zabil jsem pět krys (+50% inteligence, +20 zkušeností, +5 kožichů, masa a ocasů). Lov na krysy začal být docela jednoduchý, protože díky přátelství s dozorci jsem mohl vyvolávat ducha blesků. Než se ke mně krysa vůbec dostala, dokázal jsem jí ubrat velké množství bodů zdraví. Dokonce každý blesk krysy na chvíli zmrazil na místě, díky čemuž jsem je mohl jednoduše dorazit krumpáčem.

Počkal jsem do večera, odevzdal svou denní kvótu a začal hledat Karta. U večeře jsem ho nepotkal, nebyl ani u kovárny. Kam jen mohl zmizet?

Našel jsem ho v ubikacích. Ležel stočený na posteli a tiše, nesrozumitelně skučel.

„Karte, jsi v pořádku?“ nenapadla mě žádná hloupější otázka, ale nějak jsem začít musel.

„Já?“ zeptal se Kart a zvednul hlavu. Uviděl jsem jeho zarudlé oči, muselo se mu tam dostat opravdu velké množství písku, které si pak rukama dřel. Nechtěl jsem pomýšlet na druhou možnost, která způsobuje zčervenání očí… „Jasně, že jsem v pohodě, jak jinak mi asi může být? Deset let jsem zvládnul neumřít, vydržel jsem, i když ostatní umírali. Pak ses tu objevil ty a všechno je pryč. Proč jsem se tě vůbec snažil zachránit? Můžeš mi to vysvětlit?“ Načež se Kart opět stočil na posteli do klubíčka a začal skučet.

„Karte, jedl jsi dneska něco?“ zeptal jsem se ho, když jsem si všiml, jak ho chytají křeče.

„Ne,“ zachraptěl Kart. „Jaký to má smysl? Dneska jsem nepracoval, takže nemám žádnou rudu, kterou bych mohl dát Rinovi. Nemá smysl několik měsíců pracovat, začít být apatický a pak být vykopnutý z dolu, můžu přestat pracovat už teď.“

„Nepochopils, co ti chci říct, tvrďáku. Vstaň, půjdeme se projít,“ vyvolal jsem léčícího ducha, popadl jsem Karta pod ramenem a táhl ho ven. „Pojď se mnou. Já ti cestou povím zajímavý příběh. Můžeš ho pak říct někomu dalšímu. Vždyť jsi přece hlavní drbna!“

Kart se na mě nechápavě díval, ale sebral síly a nechal se vést.

„Takže bylo to asi tak. V předalekém království žil pohledný mladík. Nebo byl možná jen hezký. No to je jedno. Tento mladík se dostal do velkých nepříjemností, protože se ho několik padouchů snažilo přejet vozíkem na rudu. On však měl věrného kamaráda, který ho zachránil. Bohužel ho ta záchrana stála všechny jeho nasbírané zkušenosti za posledních deset let. Proto se ten mladík, ten hezký, rozhodl pomoct svému příteli znovu nabýt zkušenosti, o které ho připravil zlý drak! Protože nedokázal zkušenosti příteli jen tak dát, rozhodl se, že z něj udělá světoznámého umělce. Takže u něj budou všichni z celého světa nakupovat jeho báječné výrobky, které vykoval nebo ušil z kožešin. Začínáš tomu rozumět? Jak jsem si všiml, tak v dole není ani jeden kovář a úroveň tvé profese je jen na čtyřce, takže tě brzo dostaneme zpátky do sedla. Chápu, že profese není totéž co vlastnost, ale my to zvládneme.“

V tuto chvíli jsme dorazili k Rinovi. Karta opět začala trápit bolest břicha, tak jsem vyvolal dalšího ducha a vyléčil ho. Bohužel jsem tím vyplýtval veškeré zbytky many, takže jsme museli rychle vyřešit otázku jídla. Bylo dobře, že nám zbýval nějaký čas.

„Hele, přišli se za mnou podívat ti, které není jednoduché zabít. Mahane, ty jsi už denní kvótu odevzdal, ale nezapomeň, že zítra po tobě budu chtít třicet kusů. Ty Karte, rozhodl ses, že si zahraješ hru o největšího blázna. Proč nejdeš do dolu a nenakopeš rudu, abys splnil kvótu?“

Kart tam zasmušile stál se sklopenou hlavou. Viděl jsem, že se mu nechce odpovídat. Zkusím jeden trik a pomůžu mu s odpovědí.

„Karte, ty máš hornictví na první úrovni, že? To znamená, že dnes potřebuješ odevzdat jen deset kusů, pokud se nepletu. Na, tady je máš,“ řekl jsem a podal jsem Kartovi své přebytky. „Myslím, že tohle by mělo tvou dnešní kvótu pokrýt.“

Kart si rudu zdráhavě vzal a po chvíli přemýšlení ji podal Rinovi.

„To ne, takhle to nemůžete dělat. Vězeň musí sám natěžit rudu a pak mi ji odevzdat, aby kvótu splnil,“ začal se Rine hádat, ale já jsem ho přerušil.

„Rine, pamatuju si guvernérova slova velmi dobře. Každodenní úkol všech vězňů je přinést odpovídající množství rudy, určené podle úrovně hornictví. Šéf neříkal nic o tom, že nemůže být ruda odkoupená nebo jinak získaná od ostatních vězňů. Ani nikde není napsáno, že člověk musí sám rudu těžce vykopat. Pouze máme k dispozici místo, kde je možné rudu získat. Zda ji vykopeme, nebo koupíme, je už pouze na nás. Mimo to mi guvernér osobně slíbil, že když mu předám drahokam, toho dne nemusím splnit kvótu. Pokud to dobře chápu, tak je naším úkolem odevzdat daný počet kusů rudy. Kartova dnešní kvóta je deset kusů a ty tu leží před tebou. Kde je problém?“

„Ale to není správné,“ řekl trpaslík, který si už nebyl tolik jistý sám sebou. „Pokud to tak začnou dělat všichni, tak…“

„Tak po chvíli už nebude od koho rudu kupovat. Vězni budou muset jít kopat, nebo umřou hlady a objeví se tu znovu,“ zazněl za námi hlas guvernéra. „To, co Mahan navrhuje, není zakázané. Vězni mají dovoleno spolupracovat. Pokud chce, má plné právo Kartovi svou rudu věnovat. Je to jen mezi nimi.“

Pozor, odemknul jste novou vlastnost: Charisma. Charisma určuje sílu osobnosti, vliv na okolí, přesvědčovací schopnosti a atraktivitu. Máte šanci získat od NPC unikátní úkoly.

Přijímáte? Pozor, v budoucnu není možné přijatou vlastnost zrušit!

Proč ne? V tomto světě stejně úkoly zadávají jen NPC, a navíc o všem rozhodují. Dokonce i guvernér je NPC. Myslím si, že se tahle vlastnost bude hodit. Navíc mám pořád tři vlastnosti volné.

Postavě byla přidána nová vlastnost: Charisma. Dohromady: 1.

„Pokud hned vyrazíš, ještě si stihneš vyzvednout večerní příděl,“ zmínil Rine, když se po chvíli přemýšlení rozhodl přijmout Kartovu rudu. „Odsouzenci jsou tak vychytralí, vymyslí si cokoli, aby nemuseli pracovat,“ mumlal si pro sebe Rine, když se vracel do kovárny.

Podařilo se nám to! Plán na záchranu Karta vypadal reálněji.

„Dovol mi pokračovat v příběhu, Karte,“ začal jsem, když se rozveselený Kart vrátil z večeře. „Jak jsem řekl, náš šikovný hrdina nemohl svému příteli vrátit jeho hrdinné schopnosti, které mu zelený drak uzmul. Mohl však lovit hnusné potvory zvané krysy. Země se jen hemžila cennými krysími kožichy. Díky tomu nemusel hrdinův přítel chodit do dolu kopat rudu. Může každý den zpracovávat krysí kožešiny. Bude z nich vyrábět všemožné výtvory, což ho udělá šťastným a sebevědomým. Maso nepřátelských krys se nejspíše dá uvařit v hlubokém hrnci nebo rožnit nad ohněm. Přítelův život bude daleko zajímavější, protože se stane uznávaným a respektovaným kuchařem.“

Přestal jsem vyprávět a podíval se na Karta. Najedený vypadal daleko lépe než před chvílí. Zmizel pár tupých, dobytek připomínajících očí, ve kterých byl problém rozpoznat alespoň špetku inteligence. Ne, jeho oči teď vyzařovaly znovunalezenou naději. Poznal jsem, že Kartovi pracuje mozek na plné obrátky a vymýšlí různé způsoby, jak postupovat na vyšší úrovně. To je správné, Karte, můžu ti pomoct, jen když budeš chtít pomoct sám sobě.

„Karte, než budu pokračovat, musím vědět, kolik máš peněz. Od toho se odvíjí další postup. Já mám jen dva stříbrňáky, které nás moc daleko nedostanou.“

„Mám sto čtyři zlatých, pětadvacet stříbrných a pětačtyřicet měďáků,“ řekl Kart, když prozkoumal svůj batoh. „Potom, co jsem umřel, se nikdo mých peněz nedotknul, tak jsem nic neztratil.“

„Výborně, tak můžu pokračovat v příběhu. Takže mladík doporučil svému příteli, aby nechodil kopat rudu, ale naopak stál po konci směny vedle chamtivého trpaslíka a nabízel spoluvězňům odkoupení přebytků rudy za jedenáct měďáků za kus. Nemělo by být složité najít lidi, kteří by si chtěli přivydělat, protože lakomý trpaslík jim víc než deset za kus nenabídne. Přítel zvládne odevzdat kvótu a ze zbytku se bude cvičit v kování. V té chvíli se bude náš šikovný kluk učit klenotnictví a od svého přítele bude odebírat měděné ingoty, které bude potřebovat na svou práci. Tímto způsobem budou žít šťastně až do smrti. To je konec příběhu, a pokud někdo pořádně neposlouchal, tak s ním bude brzo amen.“

Pozor, odemknul jste novou vlastnost: Upovídanost. Upovídanost určuje vaši atraktivitu vůči NPC, možnost získat důvěru ostatních, a také vás činí populárním v davu lidí. Máte šanci na nějakou dobu svým povídáním uspat protivníka.

Přijímáte? Pozor, v budoucnu není možné přijatou vlastnost zrušit!

Ne, díky. Stačí jeden upovídaný Kart, nemusím se k němu přidávat.

„No jestlipak ty nejsi pohledný mladík,“ řekl mi Kart a mazaně se na mě podíval.

„To bychom měli! Pacient bude žít! Pověz mi, proč to vlastně pro mě děláš, na co mě ve svém plánu potřebuješ?“

„Víš, Karte, můj život je strašně nudný, musím si něco vymyslet, abych se neunudil. Kromě práce tu není absolutně co dělat. Nemůžu zase jen pracovat. Nechme toho a pojďme radši k Rinovi. Mám asi šedesát krysích kožek a s nimi se můžeš začít cvičit.“

Našli jsme Rina v kovárně. Něco zabrblal, když nás uviděl, ale stejně za námi přišel a přivítal nás, když si utíral ruce do zástěry.

„Co se děje, nemůžete usnout? Už je pozdě a ráno musíte brzo vstávat, abyste mohli celý den tvrdě pracovat. Nebo už máte dost rudy na celý týden? Nebo možná na celý měsíc?“

„Přestaň s tím sarkasmem, Rine. Přišli jsme za tebou služebně. Chceme být vycvičeni. Kart se potřebuje naučit kožařině a já klenotnictví. Oba se taky chceme naučit vařit.“

„Takže jste se rozhodli něco naučit,“ zamumlal rozladěně trpaslík. „Vy se prostě neumíte chovat jako ostatní vězňové. Jít pracovat do dolu, vykopat co nejvíc rudy, předat ji mně a být šťastní. To ne, vy jste určitě zase objevili nějaké cestičky, abyste se práci vyhnuli. Nemám rád lenochy, ti jsou prostě…“

„Rine!“ zakřičeli jsme s Kartem současně.

„Co? Rine! Rine! Nechce se mi vás nic naučit, dokud nebudete pořádně pracovat. Nechce se mi vás učit a taky to neudělám!“

Ten je tvrdohlavý! Vzal si do hlavy, že nás přivede na cestu poctivosti a spravedlnosti. Náš plán dostal docela tvrdý zásah. Tuhle hru ale můžou hrát dva.

„Dobře Rine, jak chceš. Pokud nás učit nechceš, nemusíš,“ řekl jsem a otočil jsem se směrem k administrativní budově. „Karte, co myslíš? Šel už guvernér spát, nebo ještě ne?“

„Kdo ví, proč se ptáš?“ zeptal se Kart překvapeně.

„Jak to myslíš? Proč se ptám? Pokud se nepletu, tak máme mít v dole možnost naučit se kdykoli jakoukoli profesi, nebo jsme alespoň dosud takovou možnost měli. Rine nás profese naučit nechce nebo nemůže, tak se zeptám guvernéra, jestli nás ty profese naučí on,“ řekl jsem a vyrazil směrem ke guvernérově budově. Tak Rine, předveď se.

„Hej, Mahane!“ zavolal Rine, když jsem se dostal napůl cesty. „Stůj! Ty blázne.“ Zastavil jsem a podíval se na trpaslíka.

„Proč tak křičíš, Rine? Už je pozdě, všechny vzbudíš,“ můj obličej byste našli ve slovníku pod pojmem překvapení, ale uvnitř jsem byl tak nadšený, jako když se kocour dostane ke smetaně.

„Jak nemám křičet, když musím nahánět po dole lidi, kteří se chtějí něco naučit? Kdo to nakonec potřebuje, vy nebo já? Pojďte oba blíž a já vás to naučím. Tak podívejte. Odemknutí jedné profese stojí dvacet stříbrných, pomůcky ke každé z profesí – kuchař, koželuh a kovář – stojí jeden zlaťák a mám tu ještě recepty. Jeden recept za deset stříbrných. Můžu vám nabídnout tři recepty pro koželuha, čtyři pro klenotníka a dva pro kuchaře. Takže celkem budu po vás chtít,“ Rine se zamyslel, „sedm zlatých a čtyřicet stříbrných. Tak zaplaťte a vrhneme se na to.“

Zvýšení schopnosti:

Charisma zvýšeno o 1. Dohromady: 2.

„Rine, za co nás máš? Proč šroubuješ ceny nahoru, jako bys to nabízel na hlavním tržišti v Anhuru? Kdo kdy viděl tolik peněz za naučení profese? Jsi snad císařská univerzita? Tak drahé pomůcky? Jsou snad vyrobené ze zlata, když za každé chceš jeden zlaťák. Jejich cena není ani o píď víc než dva měďáky. Ale můžeme se domluvit, že ti dohromady dáme dva zlaté.“

„Dva zlaté? To si ze mě snad děláš srandu, Mahane! Skoro jsem si namohl záda, když jsem přitáhl nářadí a recepty z vedlejšího města. Navíc jsem musel získat schopnost naučit vás blázny jakoukoli profesi, což jsem zaplatil vlastním potem a krví. Ty si pak přijdeš a nabídneš mi dva zlaté? Jak se s tebou po tom můžu vůbec bavit? Cena je pět zlatých a ani o měďák míň.“

„Rine, to je skandální. My si tu ničíme záda od úsvitu do soumraku, prakticky nevidíme denní světlo a vyděláme si tak akorát drobné. Kde bychom vzali pět zlatých? Pokud ti dáme všechno, co máme, a k tomu budeme několik dní žebrat u ubikací, tak dáme dohromady maximálně tři.“

„Opravdu? Vy že si ničíte záda? Vy že nevidíte denní světlo? Nechtějte mě rozesmát. Konečná cena je čtyři zlaté. Můžete prosit, jak chcete, ale níž už nejdu.“

„Dobrá. Karte můžeš přispět penězi?“ podíval jsem se na Karta, který měl co dělat, aby nevybuchl smíchy. „Vypadá to, že já teď u sebe nic moc nemám.“

Zvýšení schopnosti:

Obchodování zvýšeno o 1. Dohromady 3.

Vaše reputace u dozorců dolu Pryke zvýšena o 10 bodů. Na status respektovaný vám chybí 2780 bodů.

Když od nás vzal peníze, tak se očividně spokojenější Rine vydal do kovárny. Přinesl odtud několik věcí a pár svitků.

„Nejdříve zvládneme to vyučení,“ řekl Rine a provedl několik pohybů rukama.

Získal jste profesi „Vaření“. Úroveň 1.

Získal jste profesi „Klenotnictví“. Úroveň 1.

„Sami musíte přijít na to, jak profese fungují. Nejsem vaše chůva. Vezměte si recepty, budete je potřebovat. Ty svitky musíte přečíst, jinak se recept nenaučíte.“

Získal jste předmět: Klenotnické pomůcky. Pozor, nezabírají místo v batohu.

Získal jste předmět: Souprava na vaření. Pozor, nezabírá místo v batohu.

Nový klenotnický recept naučen. Měděný drát. Dohromady 1 recept.

Nový klenotnický recept naučen. Slabší měděný prsten. Dohromady 2 recepty.

Nový klenotnický recept naučen. Slabší měděný náhrdelník. Dohromady 3 recepty.

Nový recept pro vaření naučen. Smažená krysa. Dohromady 1 recept.

Nový recept pro vaření naučen. Krysí burger. Dohromady 2 recepty.

„Nezapomeň,“ podíval se na mě Rine, „za padesát devět dnů chci svých čtyřicet zlatých.“

Kart se na mě zmateně podíval, takže jsem mu cestou zpátky na ubikaci řekl, jak jsem se předtím s Rinem dohodl na obligaci, kterou Rine zmínil. Musel jsem dlouho odmítat Kartovy nabídky, že to za mě zaplatí. Vysvětlil jsem mu, že si na to chci vydělat sám. Dalo mi dost práce jeho nabídky odmítnout, ale musel jsem mu slíbit, že pokud celou sumu do té doby nenašetřím, tak mi Kart půjčí. Možná je Kart vnitřně taky trpaslík a jen to dokáže dobře skrývat. Co se týká peněz, je umíněný stejně jako Rine.

S radostí jsem přivítal ráno, ale rozhodl jsem se, že najdu člověka odpovědného za budík a vysvětlím mu, jak to byl velmi špatný nápad. Opravdu špatný. Vysvětlím mu to velmi důrazně.

Kart podle naší dohody nešel do dolu. V kovárně dnes bude cvičit kožařinu s mými zásobami. Řekl mi, že dokáže vyrobit koženou kazajku, kalhoty a boty. Žádné oblečení neposkytovalo jakýkoli bonus, jen vyšší obranu. Já jsem chtěl dneska zjistit, jaký prsten a náhrdelník můžu vyrobit. Třeba ani ony nebudou přidávat žádný bonus. Byla by to škoda, ale to zjistím později, teď musím kopat rudu.

Když jsem zdolal druhou dnešní žílu, objevil jsem divný kámen. Ležel na hromádce vedle rudy a byl velký asi jako pěst. Divné, dosud jsem žádný takový kámen nenašel. Třeba je na něco užitečný. Musím ho večer ukázat Rinovi, on už bude vědět.

Na konci dne jsem se šťastně prokopal až ke čtvrté úrovni hornictví, druhé úrovni síly i inteligence. Vykopal jsem 58 kusů rudy, získal 8 krysích kožichů, ocasů a masa. To není špatné na druhý den po vynulování zkušeností.

Hned po odevzdání denní kvóty a prodání ocasů jsem se rozhodl zkusit něco uvařit, protože mě zaujala možnost nebýt závislý na přidělovaném jídle. Neměl jsem spousty krysího masa, ale dost na to abych zjistil, zda se vaření vyplatí.

Otevřel jsem si recepty a přečetl je.

Smažená krysa

• Popis: Smažená krysa není příliš chutná, ale v nejtěžších chvílích vás ochrání před smrtí hladem. Po sněžení obnoví 20 bodů zdraví.

• Potřebná úroveň: Vaření 1.

• Ingredience: I kus krysího masa.

• Nástroje: Souprava na vaření.

Krysí burger

• Popis: Zpracované krysí maso. Při konzumaci se nedoporučuje myslet na původ masa. Po snězení obnoví 40 bodů zdraví.

• Potřebná úroveň: Vaření I.

• Ingredience: 2 kusy krysího masa.

• Nástroje: Souprava na vaření.

Opékající se maso se tvrdohlavě odmítalo uvařit tak, jak bylo předvedeno na obrázku. Buď bylo spálené na uhel, nebo nedopečené, nebo vyschlé. Když už podobně skončil desátý kousek, přestal jsem plýtvat surovinami, sedl jsem si a přemýšlel, co dělám špatně. Nerozuměl jsem tomu. Ten proklatý trpaslík! Mohl mi poradit, jak mám správně uvařit maso, ale on je tvrdohlavý a nedá si říct. Musím na to přijít sám.

Jak mám to maso smažit? Nabodával jsem ho na grilovací jehlu, umísťoval nad oheň a pomalu jsem jehlou otáčel. Myslím, že takhle nějak připravovali jelena ve filmu, který jsem kdysi viděl. Žádný jiný způsob jsem neznal. V reálném světě bylo jídlo připravováno Imitátorem a s lovcem jsem se vaření nenaučil. Zrovna teď jsem zalitoval, že jsem za třicet let svého života nikdy nevyzkoušel nic uvařit. Co asi dělám špatně? Nic mě nenapadalo, tak jsem si začal prohlížet jednotlivé části soupravy na vaření. Zkoušel jsem odhadnout způsob jak se pro přípravu jídla používají podle názvů pomůcek. Hrnec, naběračka, pánev, nějaký přístroj, který se jmenoval mlýnek na maso. Přemýšlel jsem, jak to může nějaké maso zpracovat, když se to skládalo pouze z rotujících součástek a nikde jsem nenašel žádnou čepel. Souprava obsahovala několik dalších předmětů, které jsem nerozpoznal a ani jsem se je nesnažil vytáhnout. Musel jsem vypadat, jako když se opice snaží hrát šachy.

Uběhla docela dlouhá doba a já stále nepřišel na to, jak krysí maso uvařit. Vyšel jsem ven z kovárny a potkal Alta. S Altem máme neutrální vztah, tak jsem se rozhodl, že se ho zeptám, zda neví něco o vaření.

„Zdravím, Alte. Poslouchej, nevíš náhodou, jak správně osmažit maso? Zatím jsem to pokaždé zkazil. Buď bylo ještě syrové, nebo úplně vysušené a často se naprosto spálilo.“

„Neměl jsi ho v pánvi nad velkým ohněm? Zkus použít menší žár, třeba to pomůže.“

„Pánev?“ Mé překvapení Alta rozesmálo.

„Radši mi řekni, jak jsi to maso smažil, třeba se někam dostaneme,“ řekl s nádechem sarkasmu Alt.

„Někde jsem viděl, jak to maso připravovali. Napíchnuli ho na takovou jehlu, drželi ho nad ohněm a pomalu s ním otáčeli. Zkoušel jsem to taky tak dělat, ale pokaždé se to nějak pokazilo.“

„To ani jinak dopadnout nemohlo. Tohle není kopání rudy, musíš alespoň částečně vědět, co děláš. Pojďme dovnitř a já ti to předvedu. Bude daleko lepší, když ti předvedu, jak to usmažit, než ti to sáhodlouze vysvětlovat.“

Alt si vzal jednu věc z mé soupravy, nazývala se pánev, a držel ji nad ohněm. Po chvíli na ni vhodil maso, které jsem mu podal, a co chvíli maso na pánvi otočil. Kovárnou se začala linout docela příjemná vůně. Za pár minut vyndal Alt maso z pánve a podal mi ho.

„Je to hotové, už víš, co máš dělat?“

Přikývl jsem a položil maso na stůl. Vzal jsem si pánev a snažil jsem se co nejvěrněji okopírovat Altův postup. Opět se kovárna zaplnila vůní smaženého masa.

„Tak a teď ho otoč. Vidíš, jak se začíná zbarvovat dohněda?“ Ani jsem si nevšiml, že Alt zůstal stát vedle mě a celou dobu mě sledoval. Musím se mu nějak odvděčit, v dole bylo takové hezké chování vzácné. Když se maso dosmažilo, vyndal jsem ho z pánve a výsledek konečně vypadal jako na obrázku z receptu. Téměř se mi spustily sliny.

Zvýšení vlastnosti:

+30% Vaření. Dohromady 30%.

Během hodiny jsem usmažil všechno maso, co jsem měl u sebe. Za celou dobu jsem usmažil bezmála osmdesát kusů masa, díky čemuž jsem si zvýšil úroveň vaření až na pětku. Takže jsem dlouho nemusel plnit denní kvótu a stejně bych netrpěl hlady. Pokud bych jídlo začal prodávat ostatním vězňům, mohl bych na tom i něco vydělat. Je divné, že to nikdo jiný zatím nezkusil.

Vzal jsem si jedno osmažené maso a zakousnul se do něj. Snažil jsem se nemyslet, že ještě před pár dny pobíhalo po mém pracovišti. Takový už je život, pane Kryso.

Pozor! Snědl jste divné jídlo a byl vám nahrazen původní bonus. –1 síla, energie se vyplýtvá o 50% rychleji. Pokud během následujících 12 hodin nesníte normální potravu, budou přidány další postihy. Přejeme příjemnou hru!

No tohle! Navíc ještě další postihy? Viděl jsem, jak se cítil Kart, když nejedl, a neměl jsem žádnou chuť to zažít na vlastní kůži. Bylo mi však jasné, proč nikdo nenabízel jídlo ostatním. Všichni kuchaři vařili jen kvůli příjemným pocitům, které cítili při zvyšování úrovně.

Procházel jsem okolo kovárny, abych prodal usmažené maso Rinovi, ale mou pozornost upoutalo představení, kde v hlavní roli účinkoval Kart. Stál vedle trpaslíka a křičel z plných plic:

„Přijďte blíž! Rychle! Vykupuju vaše přebytky rudy za jedenáct měďáků za kus! Přijďte blíž! Ukažte, co jste nakopali, a já to koupím! Jenom tady a teď můžete využít této skvělé nabídky! Vykupuju deset kusů rudy a zaplatím vám za jedenáct!“

Kartův talent byl pro vyvolávání k nezaplacení. Okamžitě se okolo něj seběhl dav a všichni nabízeli své přebytky. Večer zjistíme, kolik kusů rudy získal. Počkal jsem, až se okolo Rina udělá místo, a došel jsem k němu. Nejdřív jsem mu nabídl smažená masa, než jsem se dostal k tomu hlavnímu. Rine za syrové maso nabízel dva měďáky, ale za smažené pouze jeden, navíc tvrdil, že je spousta z nich na hranici poživatelnosti. Nechtěl jsem se s ním hádat, ale rozhodl jsem se, že už vařit nebudu. Jednak jsem se tím nemohl živit, a navíc se to ani nevyplatilo prodat. Když jsme se dohodli, položil jsem trpaslíkovi otázku, kvůli které jsem za ním přišel.

„Rine, podívej se, co mi dnes spadlo do klína,“ ukázal jsem mu kámen. „Můžeš mi říct, co to je? Dosud jsem žádný takový kámen neviděl, asi bude něčím speciální. Dá se na něco použít?“

„Speciální říkáš? Ukaž, podívám se,“ odpověděl Rine a vzal si kámen. Rukama přetřel jeho povrch, podal mi ho zpátky a s potutelným výrazem mi řekl: „No, chlapče, proč nezajdeš za guvernérem a nezjistíš sám, jak je ten kámen speciální? Je to dobrý kámen, to ano, ale nikdo kromě sochaře ho nevyužije. Podobných kamenů mám skoro kopu. Jestli chceš, tak ti je můžu prodat. Měďák za jeden kámen.“

Opět byly mé představy mylné. Nic vzácného jsem neobjevil. Kdy se už konečně poučím?

Kámen jsem si nechal jako připomínku, abych se držel nohama na zemi. Od Karta jsem si vyzvedl měděné ingoty. Měl plné ruce práce s obchodováním s ostatními vězni, a proto jsem šel do kovárny. Teď musím zjistit, co se skrývá za profesí klenotníka. Červík pochybností mi v sebejistotě začal vrtat otvory otázkou, zda mi profese bude vůbec k něčemu užitečná.

Měděný drát

• Popis: Používaný na výrobu ozdobných předmětů.

• Potřebná úroveň: Klenotnictví 1.

• Ingredience: 1 měděný ingot.

• Nástroje: Klenotnické pomůcky.

Slabší měděný prsten

• Popis: Odolnost 30. +1 bod k náhodné vlastnosti ze seznamu: Síla, Hbitost, Inteligence, Výdrž, Zloba.

• Potřebná úroveň: Klenotnictví 1.

• Ingredience: 2 měděné dráty.

• Nástroje: Klenotnické pomůcky.

Slabší měděný náhrdelník

• Popis: Odolnost 30. +1 bod k náhodně vlastnosti ze seznamu: Síla, Hbitost, Inteligence, Výdrž, Zloba.

• Potřebná úroveň: Klenotnictví 1.

• Ingredience: 3 měděné dráty.

• Nástroje: Klenotnické pomůcky.

Na první pohled tím moc nezískám, ale přesto jsem se zaradoval. Prsteny s bonusem! V Barlioně mohl nosit každý hráč až osm prstenů, takže pokud bych si všechny vyrobil, mohl bych získat spoustu bodů navíc! Hm, musím se zase vrátit nohama na zem, kde mám můj kámen, aby mi to připomněl? Potřeboval jsem si vyrobit hodně drátů, ale dostal jsem jenom šest ingotů. To je dost málo, sakra. Možná bych se měl taky naučit kování? Ne, to nechám na Kartovi.

Vyrobit drát nebylo tak jednoduché, jak jsem si původně myslel. Po hodině námahy jsem dokázal vyrobit jen jeden drát. Alespoň mě potěšila nová zpráva.

Zvýšení vlastnosti:

+50% k hlavní profesi Klenotnictví. Dohromady 50%.

Ještě jedna hodina. Potřeboval jsem další hodinu, ale úroveň energie mi klesla na 30 bodů. Venku se začínalo stmívat a vzpomínka na zítřejší kopání rudy zahnala myšlenky na pokračování v práci. Šel jsem si raději odpočinout.

Kart mě příjemně překvapil. Nejenom že dosáhl na třetí úroveň ve zpracování kůží, ale taky se mu podařilo koupit 95 kusů rudy. Zaplatil za ni jen asi dvacet stříbrných. Zítra se pustí do okouzlující činnosti zvané kování. Ukázalo se, že pro klenotnictví potřebuju hodně ingotů. Na výrobu jednoho ingotu potřeboval pět kusů rudy, nechtěl jsem ani přemýšlet nad tím, kde takové množství rudy vezmeme. Budeme ji muset každý den kupovat anebo začít pořádně kopat.

Následující večer jsem po odevzdání denní kvóty usedl do stínu kovárny. Neměl jsem na práci ani pomyšlení, ačkoli se mi energie už doplnila. Kopání člověka mentálně unaví. Třeba únavu necítíte, ale nemůžete se přinutit k další práci. Dnešek byl rekordní. Vykopal jsem 12 rudných žil. Včetně odpočinku a odchodu pro vodu jsem v podstatě zvládl každou hodinu vykopat jednu žílu. Krys jsem se ani nedotkl. Dosáhnul jsem šesté úrovně hornictví, sílu zvýšil na tři, výdrž na osm a získal jsem 67 kusů rudy. Měl jsem v plánu zvýšit klenotnictví na dvojku, ale prostě jsem se k tomu nedokázal přimět. Usadil jsem se na tom samém místě, kde mě nedávno Bat skoro zabil, a užíval jsem si chladného vánku. Cítil jsem se jako na dovolené.

Zavřel jsem oči, snažil se odpočívat a po chvíli mě ovládla dřímota. Chvíli se prospím a pak začnu tvrdě pracovat. Ještě v polospánku jsem zaslechl tichou konverzaci, která mě z ospalosti ihned vytrhla.

„Myslíš si, že se Bat vrátí?“ zeptal se jeden z hlasů. Zněl tvrdě, ale trochu šišlal a přeskakoval. Nevybavuju si, že bych někoho v dole slyšel takhle mluvit.

„Řekl bych, že ne. Už je to nějaký čas a od té doby jsem o něm neslyšel. Jeho parta se začíná rozpadat. Nějací jeho lidé se mě už ptali, zda se můžou přidat k nám. Přišli nějací i za tebou?“ řekl druhý hlas, který jsem rozpoznal. Byl to jeden z trpaslíků, který podle Karta vedl druhou nejpočetnější partu po té Batově.

„Jeden nebo dva se ukázali. Dal jsem jim úkol, abych viděl, co v nich je. Mají se postarat o Mahana. Cítím, že Bat nezmizel jen tak. Mahan v tom musel mít prsty. Pamatuješ si, jak Bata zabil? Ještě několik dní jsem si neustále hlídal záda, co když jsem na řadě? Kdo může říct, co má ten šaman za lubem. Všichni se po smrti vrátili a začínali od začátku, ale on přišel a hned měl třetí level.“

„Máš pravdu, Mahan je divný parchant. Souhlasím s tebou, že bychom se o něj měli postarat. Rine už je taky jak osina v zadku s těmi krysami. Každý den skoro nezvládne ukrývat radost, když vidí, kolik ocasů mu Mahan přinesl, a mně pak vyčítá, že je nenosím. Věřil bys tomu? Mahan je jediný v dole, kdo může čarovat, ale on mi bude nadávat, že mu nenosím krysí ocasy. Nejradši bych tomu parchantovi vlastnoručně zakroutil krkem.“

„Neboj se, dal jsem jim ultimátum. Buď Mahan, nebo oni. Mají tři dny, aby ho nějakým způsobem donutili umřít. Pokud se jim to podaří, přijmu je. Budeme si muset s Mahanem promluvit, vysvětlit mu, že se nevyplácí jít proti davu. Seznámíme ho s faktem, že nám bude muset každý měsíc platit, pokud nebude chtít neustále začínat od začátku. Ale dost už o něm. Musíme vyřešit obchodní záležitosti. Pokud se Bat nevrátí, tak si jeho osmdesát muklů rozdělíme. Navrhuju to udělat jednoduše. Každý z nás si vezme polovinu.“

„Souhlasím, vyřešíme to zítra po jídle.“

„Tak se pak uvidíme.“

Místní Corleonové odešli a já ucítil, jak mi po zádech stéká kapka potu. Ještě že už zapadlo slunce. Seděl jsem v temném stínu kovárny a oni si mě nevšimli. Kdyby ano, postarali by se o mě rovnou tady a teď. To je opravdu kruté, takhle neformálně a klidně plánovat něčí vraždu, i když jen virtuální. Hlavně proto, že obětí mám být já a má se to odehrát někdy během příštích tří dnů. Co mám dělat? Stěžovat si orkovi? Vůbec by mě neposlouchal. Jen by mi řekl, že jsem paranoidní, a poslal by mě pracovat. Kartovi. Co by ten mohl udělat? Nic. Ale co mi vlastně můžou udělat? Nějak mě napálit? Musím být opatrný a nenechat se vyprovokovat. Nic jiného mi provést nemůžou, není to jak v reálném světě, kde by mi vrazili dýku do zad. Teda, jsem tu chvíli a už mám myšlenky, jako opravdový trestanec, zasmál jsem se. Vím jak používat dýku, ale neumím ani držet pánev.

Zvedl jsem se a vyrazil k ubikaci. Na výrobu drátů bych se nemohl soustředit, takže spánek byla jediná možnost. Brzo se budu muset zaměřit na vyřešení situace s těmi hrdlořezi, které na mě poslali. Čím dřív se mi to podaří, tím líp pro mě. Nesnáším, když zůstávám dlouho v nejistotě.

Jitro mě přivítalo příjemnými slunečními paprsky, chladným vánkem a malým problémem.

Během snídaně bylo místo, kde se normálně skladovaly talíře na jídlo, prázdné. Vězňové si stěžovali dozorcům, ale nebylo jim to nic platné. Prý nachystali dostatek talířů, a pokud někdo z vězňů všechny odnesl, tak je to jejich problém. Měli si přijít dřív, dokud tu talíře ještě byly. Nakonec bylo jídlo rozděleno vězňům přímo do dlaní. Ještě že byla snídaně docela tuhá a neprotékala mezi prsty. Ale ani tak to nebylo jednoduché. Zelená bublající kaše byla horká, takže ji každý skoro okamžitě s výkřikem upustil na zem. Lidé čekali, až kaše vychladne, a jedli ji ze země. No, vypadalo to, že dneska moc přebytků nevykoupíme. Lidé budou rádi, pokud nakopou dostatek, aby splnili kvótu. Který bastard mohl ukrást všechny talíře? Odpověď přišla za chvíli. Jednoho vězně stojícího poblíž pohltila světlá záře, když další vězeň upustil na zem jídlo, které se tím zkazilo. Pravděpodobně si zvýšil úroveň podlosti. Zapamatoval jsem si, jak ten smějící se hajzlík vypadá.

Naštěstí jsem nemusel zjišťovat teplotu kaše dlaněmi, Kart mi půjčil svůj talíř. Jeho talíř se už vyplatil, tak jsem ho poprosil, aby mi taky jeden vyrobil.

Večer, když jsem odevzdal svou denní kvótu, jsem spatřil pět vězňů stát okolo dozorce rozdávajícího jídlo. Tiše pozorovali hrnec. Přišel jsem ke Kartovi a zmateně jsem na ně ukázal.

„Těm pěti se nepodařilo nakopat denní kvótu, takže nedostali najíst. Dnes večer zemřou,“ řekl Kart s povzdechem. „Do konce vydávání večeře zbývá jen půl hodiny. Pracovali sice celý den, ale ani tak nedokázali nakopat dostatek rudy. Každému chybí přibližně deset až dvanáct kusů. Je mi líto Sakase, je to dobrý kluk i přestože je ork.“

„Počkej, takže podle tebe by je šedesát kusů rudy zachránilo? Na co ještě čekáme? Já mám čtyřiadvacet kusů, kolik zbylo tobě?“ podíval jsem se vzrušeně na Karta.

„Mám asi čtyřicet. Počkej, ty jim to chceš prodat?“ pochopil konečně Kart. „Asi jsem k večeru pomalý, když jsem na to hned nepomyslel,“ zaláteřil.

Zvládli jsme to na poslední chvíli. Všech pět mělo u sebe peníze, takže jsme s Kartem za svou ochotu něco dostali. Já bych jim dal rudu i zadarmo. Nikoho z nich jsem neznal, ale svému svědomí neutečete. Svědomí by mě sežralo zaživa, když bych nepomohl někomu v nouzi, když mám tu možnost.

Druhý den jsem byl svědkem dalšího triku vtipálka z jídelny a objevil jsem další zajímavou vlastnost místního stravování. Lidé v dole byli dost průkopničtí. Pokud si od Rina koupíte žulový kámen a rozdrobíte ho někomu do jídla, tak oběti přidáte moc hezký „bonus“. Každých deset minut přijde o deset bodů zdraví. Každou hodinu se musel napít, aby nezemřel. Pokud však bude každou hodinu pít, tak začne ztrácet zkušenosti. Po celých šest hodin nepřidá ke zkušenostem nebo k vlastnostem ani jeden bod. Proto teď vězeň, který se stal obětí podfuku, pobíhal okolo a požadoval výměnu jídla. Prosil, vyhrožoval, rozběhl se proti hrnci s kaší, ale jen jím proletěl. Guvernér se objevil ve chvíli, kdy se vězňův křik změnil v řev. Ork zkontroloval záznam, vězňovi něco řekl a ten se jen otočil a smutně odešel. Nemusím snad už dodávat, že od té doby nikdo toho vězně v dole znovu neviděl.

6. kapitola

Důl Pryke. První měsíce. Část druhá

Večer jsem pocítil zvýšení úrovně klenotnictví. Výroba druhého drátu mi zabrala přibližně hodinu. Očima jsem v rychlosti přelétl zprávu, že jsem získal zkušenosti ve své profesi, a natáhl jsem se po dalším ingotu. Svět se náhle zastavil. Celým tělem mi prostoupil nepopsatelný pocit. Kart stál poblíž, nabíral roztavenou měď z nádoby, ale celé mé okolí najednou zamrzlo. Měď zůstala viset ve vzduchu mezi nádobou a formou. Obešel jsem Karta a žasl nad tímto efektem. Vtom jsem spatřil záři rozkvétající z mé hrudi. Záře prosvítala skrz róbu a začala nabírat na intenzitě. Příjemné teplo se mi začalo rozlévat celým tělem. Na okamžik jsem musel zavřít oči před zjasňujícím se světlem, které naplnilo celou kovárnu. I se zavřenýma očima jsem pocítil prudký záblesk a na několik sekund jsem zářil jako slunce. Otevřel jsem oči a celý okolní svět byl tak barevný, že i nekonečná šeď dolu mohla soupeřit plností svých barev s duhou. Po několika sekundách se svět okolo opět probral, dal se do pohybu a vrátila se i všeobjímající šeď. Bylo prostě nemožné popsat pocit, který jsem před chvíli zažil. Nechuť vrátit se do normálního světa z té krásné, barevné představy jsem vyjádřil hlasitým zakřičením: „Neeeee!“ V tu chvíli jsem pochopil, že zvyšování úrovně klenotnictví se pro mě stalo nejvyšší prioritou. Kart a ostatní pracovníci můj zážitek trochu kazili, protože hlasitě nadávali, když si protírali září oslepené oči.

Kart poslední dva dny tvrdě pracoval. Zařídil si stálý přísun rudy od ostatních vězňů. Úspory se nám tenčily, ale nezakolísali jsme a stále se drželi původního plánu – začít vyrábět prsteny.

Den výroby prstenů právě nastal.

Podle klenotnické příručky byla výroba prstenů docela jednoduchá. Měděný drát je nutné motat okolo trnu (kulatý kus kovu s přesným průměrem). Nejdříve musím namotat dvě řady po deseti otáčkách, potom opatrně stáhnout prsten z trnu a druhý drát obtočit okolo prvního. Nakonec bylo potřeba oba konce svařit a prsten spatřil světlo světa. Vypadalo to jednoduše.

První čtyři hodiny jsem strávil namotáváním drátu okolo trnu. Ani podnapilému člověku by se výsledek mé práce nelíbil. Ačkoli jsem si myslel, že jsem drát bez problému na trn namotal, vznikl problém, jak z trnu stočený drát bez poškození sundat. Nad tím úkolem jsem strávil další čtyři hodiny, jelikož mi nezbylo nic jiného, než drát znovu a znovu namotávat. Prsten se mi konečně podařilo z trnu stáhnout, aniž bych ho svými nešikovnými prsty rozbil. Bohužel jsem prsten nechtěně zmáčkl a rozdrtil ho. Mé rozčilení neznalo hranic. Proč je to tak strašně složité? Ne jako kopání rudy. Stačí přijít, začít kopat do kamene a po chvíli máte hotovo, ale tady? Celá práce přijde vniveč, jen když se na prsten zamračíte nebo na chvíli zadržíte dech. Alespoň jsem nezničil drát.

Několik dalších hodin jsem strávil hrou s prstenem, až jsem si uvědomil, že je čas na přestávku. Nešlo mi to a nebyl jsem daleko od roztrhání drátu na kousky. Nemohl jsem přijít na jiné myšlenky, tak jsem si vyšel před kovárnu, sedl jsem si a opřel se o zeď. Jak mi Kart pověděl, ostatní vězni tomu místu mezi sebou říkají „Prostor šamanských sil“. Zde jsem trávil veškerý svůj volný čas. V rukou jsem otáčel kamenem, který jsem dříve vykopal. Jistě tam šaman netráví čas pro nic za nic! Pravděpodobně komunikuje s elementy a ten kámen je klíč do jiných dimenzí. To je ale parta bláznů.

První den výroby prstenů skončil mou naprostou kapitulací, ale jedna dobrá věc se přece jen udála. Kart pro nás vyrobil kabáty, kalhoty a boty z krysích kožešin. I když to oblečení nepřidávalo kromě zvýšení obrany o sedm bodů žádný bonus, bylo příjemnější než vězeňské hadry, lépe vypadalo a cítili jsme se v něm bezpečněji. Aspoň jsem už nevypadal jako zebra.

Ráno příštího dne mě zastihlo v kovárně. Poprvé se mi podařilo probudit se ještě před budíčkem. Bylo to znamení, že se někam posouvám a dnes snad konečně vyrobím prsten. Nepřipadalo v úvahu, že bych dopadl jako včera.

Vzal jsem do ruky drát, zavřel oči a začal si představovat pracovní postup. Chvíli jsem se nedokázal soustředit, ale potom se přede mnou objevil měděný drát. Daleko lépe si dokážu představit svou práci, což je efektivnější. Musel jsem si vytvořit algoritmus. Začnu navíjením drátu na trn. Kde je ten trn? Aha, tady. Takže navíjím, navíjím. Ale ne, tato otáčka se mi nelíbí, tu udělám znovu. Zase pokračuju v navíjení. Teď už to vypadá daleko lépe. Ne, ještě tady je potřeba to trochu utáhnout. Už to vypadá hezky! S výsledkem jsem byl spokojen. Teď musím lehce zatlačit na tomhle místě a držet. Mám to! Prsten se mi podařilo z trnu stáhnout. Teď potřebuju druhý drát. Je dlouhý, ale to vůbec nevadí. Začínám ho namotávat a jedním prstem si ho přidržuju. První otáčka je v pořádku, pojďme na druhou. Ne, ta se mi nelíbí, mezera mezi nimi je moc veliká. Znovu přemotávám druhou otáčku, pak pokračuju třetí, čtvrtou a tak dál. Teď spojit konce druhého drátu, nahřát je a svařit dohromady. A prsten je hotový. Podařilo se mi vytvořit algoritmus, musím se jím při výrobě řídit.

První věc, kterou jsem viděl, když jsem otevřel oči, byl odraz světla v Kartových očích. Co tu dělá, všichni přece ještě mají spát. A odkud se vzalo to světlo?

Zvýšení vlastností:

+15% hlavní profese Klenotnictví. Dohromady 15%.

+5% Hbitost. Dohromady 5%.

+3% Výdrže. Dohromady 3%.

Vyroben předmět: Slabší měděný prsten. Odolnost 30. +1 Inteligence. Požadovaný level: 1.

V rukou jsem držel hotový prsten, obklopený postupně slábnoucí září. Místo představování si, jak prsten vyrobit, jsem ho prostě vyrobil? Mám to snad pokaždé vyrábět jen za pomoci myšlenek? Přišlo mi to trochu praštěné. Nelogické. Zkusím to znovu, ale tentokrát nechám oči otevřené a místo svých myšlenek použiju ruce. Líbilo se mi, že se při vyrobení každého prstenu alespoň o trochu zvyšovala výdrž i hbitost. Znamenalo to že, čím víc složitou a opakující se práci budu vykonávat, tím víc výdrž a hbitost vytrénuju? To se mi líbí.

Na dalším prstenu jsem strávil opět téměř čtyři hodiny. Druhý drát nebylo jednoduché omotávat rukama tak, jak to šlo v představách, ale zvládl jsem to.

Zvýšení vlastností:

+15% hlavní profese Klenotnictví. Dohromady 30%.

+5% Hbitost. Dohromady 10%.

+3% Výdrže. Dohromady 6%o.

Vyroben předmět: Slabší měděný prsten. Odolnost 30. +1 Výdrž. Požadovaný level: 1.

Do konce dne jsem měl dost času na vyrobení dalšího prstenu. Přidával +1 bod hbitosti. Musím s tím něco provést. Prsteny jsem už zvládl vyrobit, ale nelíbilo se mi, že jsem neměl kontrolu nad přidaným bonusem. Jen jeden prsten ze tří, které jsem vyrobil, měl použitelný bonus – výdrž. Ostatní dva byly v našem dole naprosto nevyužitelné.

Vzal jsem si prsten přidávající inteligenci do dlaně a hrál jsem si s ním. Jak je možné, že jsi získal bonus k inteligenci?

Je to proto, že jsem tě vyrobil se zavřenýma očima? Mohl bych vyzkoušet, jestli mám možnost tě nějak předělat.

Zavřel jsem oči a představil si prsten, který jsem držel v dlani. Vedle prstenu se objevilo velké písmeno I. Další možnost bonusu byla síla, hbitost, vztek a výdrž. Na druhé straně prstenu se objevil řádek písmen: S, H, VZ a V. Proč měl prsten při výrobě zrovna bonus k inteligenci a ne nějaký jiný? Dobrá otázka, ale neznal jsem správnou odpověď.

Co kdyby…

V hlavě jsem stvořil malé kleště a s jejich pomocí jsem přemístil písmeno S vedle prstenu a písmeno I, které to místo původně okupovalo, jsem přenesl do řádku možných bonusů. Kdyby bylo možné tohle provádět ve skutečnosti a ne jen pomocí myšlenek, to by bylo! Na nic dalšího jsem nepřišel, tak jsem nechal písmeno S u prstenu a otevřel jsem oči.

Pak jsem je znovu zavřel a otevřel. Zpráva, která se prve objevila, zůstala na svém místě.

Použil jste schopnost klenotníka upravovat bonusy na vyrobeném prstenu. Maximální odolnost prstenu snížena o 3 body. Původní bonus +1 Inteligence byl změněn na +1 Síla.

Podíval jsem se znovu na prsten.

Slabší měděný prsten. Odolnost 27. +1 Síla. Požadovaný level: 1.

Paráda! Pozor, do dolu Pryke přijel nový šerif!

Zdvojnásobil jsem úsilí na výrobu prstenů a první zájemci se objevili už za několik dní.

„Ahoj, Mahane. Měl bys na mě chvilku?“ Otevřel jsem oči a všimnul jsem si Alta, jak přede mnou netrpělivě stojí.

„Ahoj, Alte! Posaď se, co pro tebe můžu udělat?“

Alt se usadil vedle mě, chvíli přemýšlel a pak spustil.

„Mahane, dolem koluje informace, že umíš vyrobit prsteny, které přidávají bonus. Je to pravda?“ Přikývl jsem a Alt pokračoval: „To je skvělé. Prodej mi osm prstenů s bonusem k síle. Protože jsi starý známý, tak ti za každý zaplatím jeden stříbrňák!“

„Celý stříbrňák?“ zasmál jsem se. „Ty jsi opravdový dobrodinec, Alte! Pojď se nad tím chvíli zamyslet. Abych vyrobil jeden prsten, potřebuju dva měděné ingoty. Každý ingot potřebuje na výrobu pět kousků měděné rudy. Rine vykupuje rudu za deset měďáků a Kart tedy nabízí asi jedenáct. Takže cena materiálu na výrobu jednoho prstenu vyjde na dva a půl stříbrných. Do toho ani nezapočítávám práci. Dokážeš si představit, jak dlouho trvá, než se vyrobí ingot? Jak dlouho mi zabere smotat dva dráty dohromady, abych vytvořil prsten? A ty mi za jeden nabízíš jeden stříbrný. Myslel jsem si, že jsi rozumný člověk, Alte.“

„Dobře, tak kolik chceš za jeden prsten?“ zeptal se trochu popletený Alt.

„Neprodám ho za méně než dva zlaťáky,“ odpověděl jsem pevně.

„Ale to je krádež za bílého dne! Nic jiného!“

„Alte, jeden prsten s bonusem stojí dva zlaté. Pokud ho nechceš, nekupuj, ale ty jsi za mnou přišel, že ho chceš. Jen si představ jak se ti ten prsten vyplatí, pokud si ho koupíš.“

Zvýšení vlastnosti:

+10 Obchodování. Dohromady 10%.

„Ty jsi ale chamtivý šaman. Není v tobě ani kousek lidskosti,“ řekl zklamaně Alt a začal se zvedat. „Jak se mi asi ten prsten vyplatí, když takovou cenu nemůžu vykompenzovat?“

Alt se otočil a měl se k odchodu. Počkat, co se stalo s nákupem prstenu?

„Počkej chvíli Alte. Nejdřív si popovídejme, než tak naštvaně odejdeš. Posaďte se zpátky vedle mě a pořádně se nad tím zamyslete, pane umělce. Podívej, nejvyšší úroveň síly, kterou můžeš v dole mít, je dvanáct. Průměrně má většina vězňů sílu na deváté úrovni. Když si koupíš jen dva prsteny a zvedneš sílu o dvě úrovně, získáš daleko větší výhodu, než ty čtyři zlaté, co za to zaplatíš. Ve skutečnosti díky těm dvěma prstenům zvládneš vykopat denně čtyři žíly navíc, což ti vynese dalších dvacet až pětadvacet kusů rudy. I kdybys je neprodal nám, ale Rinovi za deset měďáků, dostaneš čtyři až pět stříbrných za den, minimálně! Takže za čtyřicet dnů vyděláš zpátky peníze, které jsi investoval na začátku. Od té chvíle už jen generuješ zisk. Díky němu získáš lepší krumpáč, větší batoh nebo i další prsteny, které ti opět po měsíci přinesou ještě vyšší zisk. Zamysli se nad tím, Alte, opravdu se zamysli. Dnešní investicí ve skutečnosti investuješ do své budoucnosti.“

Zvýšení vlastnosti:

+20% Charisma. Dohromady 20%.

+10% Obchodování. Dohromady 20%.

Stává se ze mě mluvka!

„Další věc. Nezapomněl jsem, kdo mi pomohl s vařením, takže tady máš. Tenhle prsten s bonusem k síle ti dám zadarmo. Uvidíš tu změnu, když budeš kopat rudu s ním a bez něj. Zítra za mnou přijď a promluvíme si,“ podal jsem Altovi jeden prsten, který jsem vyrobil. Snažil jsem se umlčet vnitřní šetřivý hlas, který křičel, že tohle je krádež a čisté plýtvání. Uklidni se, tohle je reklama!

Další den už celý důl věděl, že můžu vyrobit prsteny s bonusem, a zlaťáky se začaly hrnout.

Kart a já jsme si vytvořili přísný denní režim. Ráno jsem šel do dolu a strávil několik hodin zabíjením krys, zvyšoval jsem si tím inteligenci, získával zkušenosti a Kartovi jsem dával kožichy. Rinovi jsem dal krysí ocasy a zbytek dne jsem vyráběl prsteny. Zabíjení krys byla úžasná zábava. Nasadil jsem si osm prstenů s bonusem k inteligenci a zabíjel krysy bez přestávky, dokonce mi téměř neubývala mana. Mé, Kartovo a několik dalších pracovišť ostatních vězňů, kteří mi za jeden prsten dovolili u nich lovit krysy, mi přineslo 30-40 zabitých krys během dopoledne a tím jsem zvedal každý den reputaci s dozorci o 60 až 70 bodů. Kart každé ráno vyráběl měděné ingoty, pak se přesunul na kůže a den zakončoval výkupem rudy od ostatních vězňů. Ukázalo se, že po oblečení, které vyráběl, se strhla poptávka. Nikdo už nemohl vystát to pruhované oblečení. Jen jsme neměli téměř žádný čas na odpočinek.

Uběhlo několik týdnů se stejným pracovním režimem. Dokonce jsem zapomněl, že existují plány na mé zničení. Už dávno uběhl vymezený čas. Tyto myšlenky byly narušovány rutinou, kterou jsme denně procházeli. Díky krysám jsem se dostal na šestý level a volných bodů na rozdělení jsem měl k dispozici 22. Inteligenci jsem zvedl na osmou úroveň zabíjením krys a léčením Karta. Díky neustálé výrobě prstenů jsem postoupil v klenotnictví na šestou úroveň a výdrž zvýšil na desítku, hbitost na trojku. Pro nás byl nejdůležitější denní výdělek 16 zlatých, z čehož jen jeden šel na nákup materiálu. Takže čistý zisk byl… No, dalo by se říct, že byl něco, na co jsme oba pyšní. Přemýšlel jsem, co budeme dělat, až nebudou mít ostatní vězni peníze, ale každý z nich měl asi možnost zaplatit 16 zlatých. Doufal jsem, že získáme dohromady alespoň tři a půl tisíce zlatých. Na začátku jsme se domluvili, že 30% procent výdělku připadne Kartovi, ale to byla maličkost. Nechápu, jak jsem si mohl myslet, že bude klenotnictví nevýdělečná profese.

Rozhodl jsem se, že až dosáhnu deváté úrovně inteligence, rozdělím své zbývající body, které jsem získal za zvyšování levelů postavy, když vtom jsem uslyšel dozorce:

„Mahan a Kart! Šéf vás chce okamžitě vidět!“

Příjemné prostředí administrativní budovy a guvernér za stolem byly v našem světě dvě neměnné veličiny. Dokonce jsem se zamyslel nad tím, zda se guvernér objevuje v dole osobně, nebo je to nějaká jeho projekce. Musím si něco vymyslet, abych se sem mohl zajít podívat, až se zase v dole objeví. Jsem prostě moc zvědavý. Bylo by vtipné mít několik guvernérů, jeden neustále za stolem, přičemž jeho kopie přicházejí a odcházejí.

„Tak jste tady,“ známý hluboký hlas zazněl celou kanceláří. „Víš, Mahane, celé dny slyším jen o tobě. Nejdřív to zabíjení a teď už jsou to tři týdny, kdy jsi neodevzdal ani jeden kus rudy a přesto jsi stále naživu. Pak tu máme prsteny. Rine si stěžoval, že ostatní vězni mu neprodají žádnou rudu navíc, jen mu předají denní kvótu a nic víc z nich nedostane. Rine si stěžuje na ztráty, důl prý brzo zkrachuje, když budou vězni dál takhle pokračovat a ubírat nám zisk. Musím učinit nějaká opatření, nemyslíš?“

Bleskla mi hlavou myšlenka, že Akéla takhle nemluvil. Akéla mluvil v krátkých, promyšlených větách, každá nesla hlubokou myšlenku, ale náš guvernér se změnil v učiněný proud slov. Jen tak, zničehonic?

„Za tři týdny pořádá náš regionální guvernér recepci zaměřenou na práci a produktivitu všech dolů,“ pokračoval ork. „Co mu mám předložit? Horko těžko zvládáme plnit denní kvótu a do pokladny nepřitéká žádný zisk, takže prostě nejsme ve své práci dobří.“

No, ten se opravdu rozjel. Ani nemusí křičet, jeho klidný hlas ve vás vyvolá husí kůži a vy se prostě sesypete a žalostně fňukáte. Jeho charisma musí být jak z jiného světa. Znamená to, že musíme skončit s naším podnikáním s prsteny? No, tak to je fakt perfektní.

„Recepce se bude konat za tři týdny. Potřebuju dárek pro regionálního guvernéra, aby potvrdil náš důl jako jeden z nejlepších. Protože ty jsi klenotník a tvůj přítel je kovář, tak od tebe během dvou a půl týdne očekávám, že vyrobíš jeden předmět, který bude mít bonus dohromady 5 bodů k jedné vlastnosti. Takový předmět, který je hoden prezentace našeho dolu. A teď už běžte!“

Přijat úkol: „Dárek pro Regionálního guvernéra.“

Popis: Během 17 dnů vyrobte okrasný předmět, který přidá k jedné vlastnosti bonus 5 bodů. Typ úkolu: Unikátní. Omezení: Pouze pro klenotníky.

Odměna za splnění: +500 zkušeností, +500 reputace u dozorců dolu Pryke, +3 Klenotnictví. Trest za nesplnění: –1500 reputace u dozorců dolu Pryke.

Podle Kartova překvapeného výrazu jsem pochopil, že i on dostal nějaký úkol. Jo, řekl bych, že to je první úkol, který během svých let v dole obdržel. Ale pro mě, co jsem tu necelý měsíc, není žádnou novinkou dostávat úkoly, a už vůbec ne unikátní. Znepokojuje mě jen trest za nesplnění. Tak velká ztráta reputace by byla opravdu problém. V poslední době už jsem začal snít, že brzo důl opustím a během několika dalších měsíců se vydám do herního světa.

„Mahane!“ začal Kart, jakmile jsme vyšli z budovy. „Můžou vlastně vězni dostat nějaký úkol? Nic takového jsem neviděl, ba ani jsem o tom za celých deset let, co tu jsem, neslyšel. Tohle úplně nabourává náš plán získat co nejvíc peněz!“

„Proč by ne? Přece jsi zvýšil svou reputaci na přátelský s dozorci. Neděláš nikomu naschvály a neprovozuješ podlost jako například Bat. Nepřekvapuje mě, že jim žádný úkol nenabídli.“

Můj důvod byl z velké části vymyšlený, protože jsem neměl žádnou představu, proč nám guvernér úkol zadal. Nedokázal jsem si představit, jak bych takový úkol mohl splnit. Dokázal jsem vyrábět pouze prsteny s bonusem jednoho bodu k různým vlastnostem. Žádný další recept jsem neznal a Rine jiný recept neprodával. Odmítal přinést jakékoli další recepty a tvrdil, že pouze guvernér může nařídit, aby přinesl něco jiného než obvykle. Jelikož nám ork nic nedal, když nás pověřil úkoly, tak by bylo asi bezpředmětné žádat ho o recept.

„Karte jaký úkol jsi dostal? Můj je omezený jen pro klenotníky, ale to ty nejsi, takže jsi musel dostat jiný úkol.“

„Můj je jednoduchý: Vyrobit dvacet měděných plátků dané tloušťky a délky. Navíc musím dalších sedmnáct dnů za tebe odevzdávat denní kvótu rudy. Předpokládám tedy, že ti vyhradil na výrobu toho předmětu celých sedmnáct dnů. Budeš vyrábět prsten, co? V mém úkolu je napsáno, že pro splnění musíš i ty splnit svůj úkol a daný předmět vyrobit. Už jsi vymyslel, jak to provedeš? Na co potřebuješ ty plátky? Nezapomeň, že já nemám na jejich výrobu recept. Rine ho neprodává, takže to budu muset zkoušet, dokud se mi to nepovede samo od sebe. Metoda pokusu a omylu. Nic jiného mi nezbývá. Pokud se mi to povede, získám pět stovek reputace! Získám status respektovaný a budu moct odtud vypadnout! Slyšíš mě? Musíš ten prsten vyrobit!“

Zastavil jsem se na místě jako by mě zasáhl blesk. „Metoda pokusu a omylu. Sám od sebe.“ Takže guvernér má v nás důvěru, že dokážeme ten úkol splnit. Jinak by takový úkol nedal někomu, kdo má jen status přátelský. Musíme být prostě trochu kreativní!

Když jsme dorazili do kovárny, přivítalo nás další zklamání. Po několik týdnů k nám vězňové přicházeli jen nakupovat prsteny a nikdo se nás nesnažil napálit. Začali jsme být uvolnění, až moc uvolnění. Přes den jsme v kovárně pracovali jen my dva s Kartem, ale večer se k nám připojovalo dalších třicet lidí, trpaslíci a ork, který se specializoval na řezbářství. Ork byl docela slušný chlap, dobře se s ním povídalo a nesnažil se nám podlézat, aby získal nějakou slevu na prsteny. Prostě se jen rád s námi bavil a v diskuzi rozhodně nebyl pozadu. Když pracoval, tak se všechny jeho smysly zaměřovaly pouze na ten kus dřeva, který držel v ruce. Vypadalo to, jako by jím žil, naslouchal mu a něco mu nesrozumitelně povídal. Jeho ruce však vyráběly předměty krásné na pohled. Když dokončil práci na normální židli, změnila se v umělecký předmět. Byl to skoro nepatřičný pocit usednout na něco takového a nebýt oblečen ve smokingu. V rukou měl dar z nebes. Ale odbočuju. Stalo se to tak. Kovárna zela prázdnotou. Samozřejmě v ní zůstalo spoustu nářadí pro různé profese, ale to, co jsme si tam odložili já s Karlem, zmizelo. Pořád jsem měl jen malý pytel, který jsem dostal na začátku, tak jsem občas musel nechat nějaké věci v kovárně. Po několik týdnů to šlo bez problému, ale někdo „uklidil“. Při úklidu zmizelo 200 krysích mas, 60 kožichů, 32 měděných ingotů a spousta zpracovaných kůží. Podle výrazu Kartovy tváře jich nebylo právě málo. Lhal jsem, nesebrali úplně všechno. Můj kámen „vrať se nohama na zem“ tu nechali. Parchanti.

Rychle jsme zavolali dozorce, ale neřekli nám nic, co by nám alespoň trochu pomohlo. Jejich argumentace byla neprůstřelná. Pověděli nám, že by se snad mohli na hologram podívat a třeba by i viděli, jak několik vězňů naše věci krade. Mohli by si s dotyčnými promluvit, že krást je špatné a že by měli ty věci vrátit. Nicméně proti vězňům nemůžou jakkoli zakročit, protože co není schované v batohu, je společný majetek. Kdo ty věci najde a posbírá, tomu budou patřit. Pokud to Kartovi a mně nestačí, klidně se můžeme naštvat a dát výtržníkům pěstí nebo tak, ale teď už bychom měli zmizet, protože je právě obíráme o jejich zaslouženou přestávku.

Tak jsme obchod s prsteny zavřeli. Vydělali jsme dostatek peněz a nemělo žádný smysl prodávat další prsteny lidem, kteří se nám následně snažili škodit. Raději je budu prodávat Rinovi a získám navíc nějakou reputaci. Když mluvíme o Rinovi, nastal čas, abych za ním zašel, dal mu slíbených čtyřicet zlatých a dostal od něj nový krumpáč. Taky mi nedávné zkušenosti naznačovaly, že bych si měl koupit daleko větší batoh, abych se mohl podobným problémům v budoucnu vyhnout.

Rine byl v kovárně a něco zpracovával kladivem.

„Zase ty?“ poznal jsem, že má špatnou náladu. „Co zas chceš?“

„Přišel jsem splnit svůj závazek, zaplatit ti čtyřicet zlatých a vyzvednout si krumpáč. Tady jsou peníze,“ řekl jsem a podal jsem mu sumu i svůj starý krumpáč. Věděl jsem, že tohle by ho mělo rozveselit. Peníze, které tečou jeho směrem, mu vždy zvedly náladu.

„Závazek? Aha, jasně,“ zamumlal Rine docela napjatě. Vzal krumpáč a podal mi ho. „Tady to máš. Ještě něco dalšího? Ne? Tak už mě neruš, musím pracovat.“

Získán předmět: Krumpáč horníka Rine. Útok: 25. +1 hornictví. Energie ztracená při kopání snížena o 10%. Třída předmětu: neobyčejný. Omezení levelu: žádné.

Ne, něco se s Rinem dělo. Nemohl jsem přijít na to, co ho žralo. Trpaslík se věčně usmíval, ale teď byl napjatý a nevrlý.

„Rine, co se stalo? Nejsi dnes ve své kůži. Právě jsem ti dal čtyřicet zlatých, ale ty vypadáš jako bys právě prodělal velkou sumu.“

„Podívej, Mahane. Máš svůj krumpáč, tak už mě nech být.“

„Rine, dám ti deset zlatých, když mi řekneš, co se stalo. Rozumíš? Deset zlatých jen za informaci. Podívej,“ položil jsem před něj hromádku mincí.

Konečně! Jeho oči opět získaly ten klasický hamižný záblesk. Vypadal soustředěněji a já jsem měl před sebou opět starého dobrého jízlivého trpaslíka. Nevím, proč jsem to udělal, ale naplnilo mě to dobrým pocitem. Skoro nepostřehnutelný pohyb ruky a peníze zmizely. Ten se nezdá, vždyť se skoro nepohnul!

„Jednou za rok je v dole den otevřených dveří. Vězně navštěvují rodina a přátelé, kteří jim vyprávějí, co se v okolním světě děje. Další takový den je naplánovaný příští týden. Má vnučka, ten malý prcek, se rozhodla, že chce vidět, jak se těží ruda a jak se dají nalézt drahé kameny. Miluje klenoty, opravdová trpaslice,“ řekl Rine pyšně. „Provedu ji, v tom není problém, ale zvykla si, že jí děda dává různé dárky. Já teď nemůžu přijít na nic, co bych jí mohl věnovat, takže mě to žere. Času už mnoho nezbývá a já pro ni pořád nic nemám.“

„Možná by se ti hodila nějaká pomoc?“ prohodil jsem klasickou frázi, kterou většinou následovala nabídka úkolu. V duchu jsem si vynadal. Proč to říkám? Když se ten trpaslík rozhodne dát mi ten úkol, kde najdu dárek pro jeho vnučku? Kruci, musím si hlídat, co říkám, nebo se dostanu do potíží.

„Myslíš, že bys to zvládl? Pokud se ti podaří ji překvapit, nebudeš toho litovat. Dám ti batoh, který má sedmdesát volných míst zdarma. Tak co, uděláš to? Ale nezapomeň, že na to máš jen týden!“

Batoh se sedmdesáti místy? Jasně že s tím souhlasím. Tento úkol si musím později dobře promyslet.

„Samozřejmě že to zvládnu, vážený Rine. Do týdne bude mít tvá vnučka připravený svůj dárek. Jsem přeci klenotník!“

Úkol přijat: „Dárek pro Rinovu vnučku“.

Popis: Během sedmi dnů vyrob klenot, který překvapí vnučku trpaslíka Rina. Druh úkolu: Každoroční. Omezení: jen pro hráče se statusem přátelský nebo vyšší u dozorců dolu Pryke.

Odměna: +100 zkušeností, +100 reputace u dozorců dolu Pryke, Batoh se 70 místy a doživotní sleva 20% na nákup předmětů od Rina. Trest za nesplnění: –500 reputace u dozorců dolu Pryke, doživotní zvýšení cen na dvojnásobek při nákupu předmětů od Rina.

Pět dnů uběhlo od chvíle, kdy jsem úkoly dostal, ale v žádném jsem nijak nepokročil. Prostě mě nic nenapadalo. Denně jsem vyrobil dvanáct prstenů s jednobodovým bonusem. Ani jeden z nich nezískal bod navíc! Vyzkoušel jsem všechno, o čem jsem si myslel, že by mě mohlo přiblížit ke kýženému výsledku. Vzpomněl jsem si, jak jsem vyrobil svůj první prsten, a každý den jsem se snažil vcítit do stejného myšlenkového stavu, ale nic z toho nevzešlo. Zkoušel jsem k prstenu přidat bonus k několika různým vlastnostem, ale prsten se mi rozbil, když jsem překročil odolnost. Kartovi se taky moc nedařilo. Láteřil nad tím, jak se snaží vyrobit kovové plátky, ale stále byly moc dlouhé nebo moc krátké, nebo ohnuté či křivé. Musel každý plátek zpracovat kladivem na kovadlině, protože neměl k dispozici přesnou formu na zadané rozměry. Nevěděl jsem, na co bych mohl těch dvacet plátků potřebovat. Pro dnešek jsem toho měl dost. Potřeboval jsem si odpočinout. Posadil jsem se na své oblíbené místo, pohrával si v ruce s kamenem a hleděl do prázdna. Myšlenky se mi začaly postupně stáčet k mému kamenu.

Je divné, že jsem si k němu vybudoval takový vztah. Nebyl nijak speciální. Asi měsíc už uběhl od chvíle, co jsem ho objevil. Pohledem jsem zkoumal každý centimetr povrchu. Byl to normální kus žuly, velký asi jako polovina mé pěsti. Prostě jen normální předmět, který můj mozek kategorizoval jako kámen. Proč jsem ho měl pořád při sobě? Proč mě ta myšlenka nenechala na pokoji? Bezmyšlenkovitě jsem si začal kamenem pohazovat a očima jsem pozoroval jeho dráhu. Nahoru a dolů. Proč takové kameny vůbec z žil vypadnou? Jaký je jejich účel? Potřebují je snad sochaři? V takovém případě by se objevovaly daleko častěji, ale po rozbití velkého množství žil jsem našel jen jeden. Nahoru a dolů. Je pravda, že Rine jich má celou kopu a nikdo je nechce. Nahoru a dolů. Nebyl jsem v dole dlouho, ale už jsem pochopil, že nic není náhoda. Nahoru a dolů. Například ten úkol od guvernéra. Proč nám ho zadal? Třeba je normální takové úkoly dostat, pokud dosáhneme na dostatečně vysokou úroveň profese a zároveň na přátelskou reputaci s dozorci. Nahoru a dolů. To si nemyslím. Například Alt už určitě dosáhl statusu přátelský a hlavní profesi zvýšil minimálně na šestou úroveň. Kart však nevěděl o nikom, kdo by takový úkol dostal. Alt nejspíše tedy žádný úkol nedostal. Nahoru a dolů. Tak proč my? Abychom přišli o peníze? To je hloupost, šéf mohl nastavit pravidlo, že žádný vězeň nesmí vlastnit víc než pár mincí, a zbytek by nám byl odebrán. Nahoru a dolů. Nic takového neudělal. Nahoru a dolů. Tak proč?

Nahoru a dolů.

Nahoru a dolů.

Nahoru a dolů.

Hodil jsem si kamenem ještě jednou, ale zničehonic se můj pocit ohledně kamene změnil. Cítil jsem, že něco není v pořádku. Přestal jsem si s ním pohazovat a dobře jsem se na kámen podíval. Byl to pořád ten stejný kus žuly, ale cítil jsem, že něco není tak, jak by mělo být. Jako by se kámen cítil nepatřičně nebo nevhodně. Bylo to divné, ale cítil jsem, jako by kamenu v jeho aktuální podobě nebylo dobře. Jako by se cítil uvězněný. Tento pocit byl natolik silný, že jsem si vytáhl své klenotnické náčiní a začal jsem kámen opracovávat a odlupovat přebytečnou hmotu na jeho krajích. Rozuměl jsem mu. Oba jsme byli uzamčení ve vězení, ale kámen měl možnost uniknout a já jsem mu v tom mohl pomoci. Někde vzadu v hlavě mi bleskla myšlenka, zda si odteď budu povídat s kameny, ale rychle jsem ji zahnal. Kámen se necítil dobře a potřeboval mou pomoc, kterou jsem mu uměl poskytnout. Svůj mentální stav si proberu později.

Nejdřív jsem ho potřeboval lehce očistit tady, jinde kousek odloupnout. Musel jsem být velice opatrný, abych kámen hlubším zářezem nepoškodil. V dalším místě musí být velká část odňata. Tenhle kus je úplně špatně, ale kousek přidáme semhle, jen pod jiným úhlem. Konečně to začíná nějak vypadat. Copak to máme tady?

Ani nevím, jak dlouho mi to trvalo, než jsem si náhle uvědomil, že kámen, se kterým jsem si obvykle hrával, najednou získává správný tvar. Musel jsem přivřít oči, protože světlo, které kámen produkoval, bylo velmi jasné a plné barev. Postupně se světlo ztlumilo a mohl jsem otevřít oči. Okolo mě stálo několik vězňů, jejichž obličeje změnily výraz z předstírané přívětivosti na čiré překvapení.

Cítil jsem, jak se mi tělem rozlévá teplo, podobné tomu, když vylepšíte úroveň hlavní profese. Vyzařovalo ze mě světlo, ozval se výbuch a celý svět změnil barvy. Nejenom odstín, ale naprostá změna. Předtím jsem při zvyšování klenotnictví viděl svět jen malým průzorem skrz dveře, ale teď mi ani zdi nezabránily spatřit nádherné prostředí dolu Pryke. Jak jen někdo mohl chtít opustit tohle místo? Bylo nádherné! Barvy pomalu zešedly, důl se vrátil do své obvyklé nevýrazné podoby a já byl zasažen proudem zpráv.

Získal jste novou vlastnost spojenou s vaší třídou: „Esence věcí“. Nyní můžete cítit esenci věcí bez ohledu na jejich vzhled. Pozor! Tato vlastnost vám nedovolí ucítit esenci věci, která byla skryta vyšší úrovní kouzla „Skrytá esence“. Úroveň kouzla je dána levelem postavy.

Zvýšení vlastnosti:

+1 k hlavní profesi Klenotnictví. Dohromady: 7.

Získán nový recept. Drahokam: Kamenná růže. Dohromady receptů: 4.

Vytvořen drahokam: Kamenná růže. Inteligence +3. Minimální level: 5.

Pozor, odemknul jste novou vlastnost: Dovednost. Dovednost ovlivňuje všechny profese, určuje schopnost nezávisle se naučit nové a lepší postupy a výrobu neobvyklých předmětů. Existuje šance, že se naučíte a objevíte nový unikátní recept.

Přijímáte? Pozor, v budoucnu si nemůžete zrušit dříve vybranou vlastnost!

Dalo mi práci přečíst si všechny zprávy, zatímco jsem vrávoral. S tím kouskem kamene jsem zažil hezkou chvilku! Přečetl jsem si popis nabídnuté vlastnosti a přijal jsem ji. Řekl bych, že by mohla být časem užitečná.

Postavě byla přidána nová vlastnost: Dovednost. Dohromady 1.

Má pozornost se teď upnula ke kamenu, který jsem držel v ruce. Už to nebyl jen tak ledajaký kámen. V ruce jsem držel malou, ale krásnou kamennou růži, vyrobenou s takovým citem pro detail, že byste mohli na okvětních plátcích spatřit kapky rosy. Opravdu jsem dokázal tohle vyrobit? Úžasné! Navíc jsem získal recept, takže takových růží můžu vyrobit, kolik budu chtít.

Tím to nekončilo! Důležité bylo, že růže zvedala inteligenci o tři body, takže kdybych ji přidal k prstenu, který má bonus +2, mohl bych splnit guvernérův úkol, a pokud Rinova vnučka opravdu šílela po drahokamech, měla by se jí kamenná růže zalíbit. Čímž bych splnil i druhý úkol.

„Mahane, vzbuď se!“ Kartovo šťastné zvolání zastavilo vlak mých myšlenek.

„Jak to myslíš, vzbuď se? Prostě tady sedím a pracuju,“ odpověděl jsem překvapeně.

„Pracuješ, jo?“ usmál se Kart a posadil se vedle mě. „Jestli říkáš dvou dnům sezení na stejném místě a opracovávání jednoho kamene, přičemž si nevšímáš svého okolí, práce, tak souhlasím. Není se čemu divit. Přinesli jsme ti i jídlo, ale vůbec sis toho nevšiml. Museli jsme tě krmit jako mimino!“

Dva dny? Já jsem opracovával kamennou růži dva dny? Mezitím mě museli krmit? To musel být pohled pro bohy! Počkat! Dva dny? Dneska je poslední den, abych splnil úkol, který mi zadal Rine. Kolik jsem měl ještě času?

„Karte, kde je Rine?“

„Někde tu je, ukazuje svojí vnučce okolí, pracovní místa a tak. Dneska je den otevřených dveří, tak ji tu provádí. Pořád se ptal, jak ti to jde. Dokonce za tebou několikrát přišel, kýval hlavou, načež zase odešel a mumlal si něco pro sebe. Řekneš nám, co se děje?“

„Později, Karte, teď nemám čas. Musím ho co nejdříve najít!“

„Nemusíš chodit daleko, tamhle je,“ ukázal Kart za mě. Otočil jsem se a uviděl jsem Rina s malou trpasličí dívkou, která proletovala naším dolem jako proudový tryskáč. Vypadala na deset, černé vlasy měla stažené do dvou copů a obrázek doplňovala dlouhá puntíkovaná pletená blůza. Nekonečný proud otázek dolehl k mým uším:

„Dědo, když někdo najde žulu, tak ti ji předá, že? Dědo, má žula svou duši, nebo ne? Dědo, ukážeš mi, co se z ní dá vyrobit? Dědo…“

Rine měl vnučku jak se patří. Najednou stáli vedle mě a spatřil jsem v Rinových očích otázku. Ve skutečnosti to byla spíš prosba, než otázka. Kývnul jsem.

„Na chvíli tu zůstaň stát a nikam neodbíhej,“ nakázal Rine svojí vnučce tvrdým tónem a poodešel se mnou o kus dál. „Tak co? Máš to?“

Podal jsem mu růži. Rine se na ni několik sekund díval a pak se usmál. Po chvíli na svou vnučku zavolal: „Kam to zase běžíš, děvenko? Pojď k dědovi, má pro tebe dárek!“

Během mrknutí oka stála vnučka po Rinově boku. Čerstvě zvířený prach dokazoval, že se sem dostala po nohách a nepoužila žádné teleportační kouzlo ze svitku.

„Na, vem si to. Objevil jsem dárek pro takovou neposedu jako ty,“ řekl Rine a podal růži vnučce.

Malá holčička rychle sáhla po dárku a začala ho zkoumat. Několik sekund se na růži dívala a pak vzhlédla, oči se jí zalily slzami a zakřičela: „Můj děda je ten nejlepší trpaslík na celém světě!“ Vyskočila a vrhla se Rinovi do náruče.

Úkol „Dárek pro Rinovu vnučku“ splněn. Odměna: +100 zkušeností, +100 reputace u dozorců dolu Pryke, batoh se 70 místy a doživotní 20% sleva na nákup věcí od Rina. Pro získání batohu se domluvte s Rinem.

„Mahane, zastav se večer,“ zašeptal Rine potěšeně, když objímal svou vnučku. Když ji postavil zpátky na zem, začala pobíhat po dole a křičet: „Mám růži! Děda mi dal růži! Můj děda je nejlepší trpaslík na světě!“ Pochopil jsem, že její rodiče s ní musí mít plné ruce práce.

Večer jsem navštívil velmi potěšeného Rina, vyzvedl si od něj nový batoh a zašel jsem do kovárny. S úkolem od guvernéra jsem zatím nepohnul a zbývalo mi pouze deset dnů.

Ještě jsem ani nezačal pracovat, když do kovárny vstoupili tři muži. Dva jsem neznal a třetím byl Kart, který býval v tuto dobu často zaneprázdněný výrobou měděných ingotů. Po chvíli jsem si uvědomil, že jednoho z těch dvou neznámých přece znám. Byl to jeden z těch pěti vězňů, kterým jsme prodali nadbytek rudy, když nezvládli nakopat dostatek na denní kvótu. Přišli snad znovu poděkovat? Samozřejmě to není nic, nad čím bych ohrnoval nos, dokonce bych si to docela užíval, ale tohle vypadalo divně. Když mě uviděli, podívali se jeden na druhého a váhavě ke mně vykročili.

„Mahane, musíme si promluvit,“ začal Kart.

„Dobře, tak do toho,“ odpověděl jsem v naprostém nepochopení situace.

„Pojďme ven, tady je přece jen dost plno,“ nadhodil Kart rozhlížeje se po kovárně. Kovárna byla rozdělena na dvě části a po večerech bylo v obou plno. V jedné části pracoval Rine a druhá byla vyhrazena pro vězně. Právě tady vyráběl Kart ingoty, Sakas tu neustále opracovával nějaký kus dřeva, Alt maloval své obrazy a několik dalších vězňů se věnovalo dalším profesím. Vcelku byla kovárna plná různorodé činnosti.

„Tak tedy pojďme ven, když myslíte,“ řekl jsem a následoval je k východu z kovárny. Kart vypadal, že pracuje na nějakém nevyzpytatelném plánu.

Poodešli jsme několik metrů od kovárny, když se ostatní zastavili a otočili se na mě.

„Mahane, tento muž se jmenuje Bohn a něco ti o tobě poví. Měl to udělat už dávno, ale ty jsi byl poslední dobou natolik zaměstnaný, že jsme se k tomu vůbec nedostali. Máš slovo, Bohne.“

„Když ses zbavil Bata, jeho parta lidí začala být zmatená. Někteří se z party oddělili, aby se přidali k jiným skupinám, další odešli a rozhodli se pokračovat na vlastní pěst. Jeden vězeň z těch, co pokračovali sami, schoval ostatním ty talíře v jídelně. Rick a já,“ kývl hlavou směrem k třetímu muži, který byl zatím celou dobu zticha, „jsme se taky rozhodli přidat ke Gromově bandě. On by nás přijal jen za podmínky, že bychom tě donutili zemřít a začít od začátku. Je nám to líto, ale dobře jsme se na tebe připravili. Nakoupili jsme od Rina kameny, které jsme rozdrtili, abychom ti je později nasypali do talíře. Idiot, který talíře ukradl, nám celý plán pokazil. Toho dne jsem nezvládl nakopat dost rudy a nebýt tebe, byl bych to já, kdo by začínal od začátku. Pomohl jsi mi, i když jsi nemusel. Takže jsme ty kousky žuly nedali do tvého jídla, ale přidali je tomu, kdo před tím ukradl talíře. Úkol jsme nesplnili, proto nás Grom nepřijal do své party a my se rozhodli, že se přidáme k tobě, protože zůstat v dole sám je hodně nebezpečné. Lidé jsou vůči tobě ostražití a snaží se nezkřížit ti cestu. Dokonce i Grom se tě chtěl zbavit jen pomocí někoho jiného. Tak jsme vyrazili za Kartem, tvojí pravou rukou, a požádali jsme o možnost si s tebou promluvit. Kart souhlasil za podmínky, že ti budeme hlídat záda. Takže poslední dva týdny jsme zajišťovali, aby se k tobě nepřiblížil nikdo s nějakou podlostí, a navíc jsme Kartovi pomáhali s krmením, když jsi pracoval na tom svém kamenu. Nezvládli jsme akorát zabránit krádeži tvých věcí, protože jsme nečekali, že je jen tak necháš ležet v kovárně. Zkušební lhůta určená Kartem uplynula, takže teď za tebou přicházíme s otázkou. Přijmeš nás do své party?“

Musel jsem se posadit. Hned teď a tady, protože tohle bylo naprosto nečekané. Já bych měl mít svou vlastní partu? Ale proč jsem teda poslední, kdo se o tom dovídá?

„Karte, co se tu to sakra děje?“ přinutil jsem jazyk k normální funkci.

„Pořád to nechápeš? Tak ti to vysvětlím polopatě. I když mě dost překvapuje, že zrovna ty si stojíš na vedení. Znám tě, tak jsem si myslel, že hned pochopíš celou situaci. Ve chvíli, kdy jsi donutil Bata opustit důl, stal ses hlavní postavou všech vězňů, kteří se rozhodli pracovat ve svých profesích. Nevšiml sis, jak za tebou chodí ostatní pro rady? Pamatuješ si, jak se kožař a sochař hádali, komu patří to pracovní místo v kovárně? Jak to tehdy bylo, no? Přišel jsi a řekl jsi jim, že sochař přišel dřív, a tak to místo náleží jemu. Tím to haslo. Problém byl vyřešen, nikdo se s tebou nepřel. Tvé slovo bylo zákonem. Nevšiml sis, že ses v podstatě stal šéfem všech řemeslníků v dole? Možná neoficiálním, ale i přesto tě ostatní jako šéfa přijali.“

„Co tím k sakru myslíš, že jsem se stal šéfem, Karte? O čem to mluvíš? Ukradl by někdo věci šéfovi? Můžu ti rovnou říct, že ne, neukradl. Všechny naše věci však zmizely. Jen nám pak dozorci dali velmi důrazně najevo, ať se ztratíme a neotravujeme.“

„Mahane ty jsi tak neskonale naivní,“ usmál se Kart. „Abych řekl pravdu, během doby, kdy jsi jen seděl a nevšímal si světa okolo sebe, se stalo hned několik věcí. Pamatuj, dokud vyrábíš prsteny, jsi v dole prakticky nedotknutelný. Bonusy, které ostatní vězni z prstenů získávali, byly prostě příliš vysoké na to, aby si tě někdo kvůli pár zkušenostem dovolil podvést. Protože pak bys už žádný prsten neprodal. Zatímco jsi byl off-line a pracoval, tak se ti nejenom tvoje věci vrátily, i když jenom formou peněz, protože ty hovada hned běžely všechno prodat Rinovi, ale taky ti jako kompenzaci k tomu přidali třicet zlatých. Navíc budou pro nás ti lupiči zadarmo v dole pracovat. Ostatní naši parťáci už dohlédnou na to, aby se neloudali. Oficiální omluvy a záruky míru taky padly, i když ti na tom, myslím, v té chvíli pramálo záleželo. Tihle dva borci tě nejenom dva dny v kuse krmili, ale taky zabránili třem pokusům nasypat ti do jídla kamení. Takže dovol mi pogratulovat ti, Mahane, právě ses stal vedoucím všech řemeslníků.“

„Co to pro mě znamená?“ pronesl jsem neochotně.

„Vyřídíš si u orka oficiální status vedoucího,“ odpověděl Kart a podal mi jakýsi seznam, „tady máš, to je seznam lidí, kteří potvrdili, že tě chtějí jako svého vedoucího. Neptali jsme se zdaleka všech, na tom seznamu jsou jen lidé, kterými jsme si byli jistí. Dohromady je tu napsaných padesát sedm jmen.“

Proboha! Co si s tím počnu? Ptal se mě někdo, jestli vůbec chci být šéf a být odpovědný za sedmapadesát lidí? Všechny mé myšlenky se asi daly bez problému přečíst ve výrazu mého obličeje, protože se Kart uchechtl a řekl:

„Uklidni se, nic víc než zajít za orkem v tom není. Žádné další úkoly ti z toho neplynou. Tvůj úkol je vyrábět prsteny. Další záležitosti už nejsou tvůj problém. Mimochodem, budeš dostávat deset procent výdělku od každého člena party. Takže budeš za svou práci dobře placený.“

„Dobře, dobře. Ráno ti řeknu, jak jsem se rozmyslel. Takové rozhodnutí nejde udělat během dvou minut.“

Příští ráno jsem zašel za orkem, podal jsem mu seznam a vyjádřil své rozhodnutí, že se chci stát vedoucím lidí zapsaných v seznamu. Ork si několik sekund pročítal jména a pak se před jeho stolem objevilo křeslo.

„Posaď se a řekni mi, proč něco takového potřebuješ,“ zeptal se ork.

Chvíli jsem seděl a nedokázal jsem vyjádřit, proč jsem se tak rozhodl. Když jsem k tomu rozhodnutí v noci dospěl, přišlo mi to jako správné a poctivé řešení, ale teď, když tak sedím před guvernérem, si tím už nejsem tak jistý. Po chvíli jsem si utřídil myšlenky a pohlédl jsem na guvernéra.

„Ve zkratce to bude znamenat jednodušší život pro slušné lidi.“

Ork se nad tím zamyslel a okomentoval můj důvod jen jednou větou.

„Ten, kdo si na sebe naloží spoustu problémů, se bude muset ze spousty věcí zodpovídat. Zapamatuj si to.“

Vaše reputace u dozorců dolu Pryke stoupla o 100 bodů. Aktuální status: Přátelský. Potřebujete dalších 1685 bodů, abyste dosáhl na status: Respektovaný.

Pozor! Změna ve vlastnosti Charisma. Popis: Lidé, které vedete, budou dostávat poměrný počet zkušeností závislý na vaší úrovni Charisma.

Zvýšení vlastnosti:

+1 Charisma. Dohromady 3.

Cestou od guvernéra jsem zamířil do kovárny, abych pokračoval ve výrobě prstenů. Naučeným pohybem jsem navinul drát, obtočil druhý, přiváni konce a vyrobil jsem prsten. Normální prsten, nic nového. Zajímalo by mě, jaký dostal bonus.

Slabší měděný prsten. Odolnost: 30. Síla +1. Výdrž +1. Minimální level: 1.

No jo, jen další klasický prsten s bonusem +1. Odhodil jsem ho na hromádku ostatních prstenů, vzal jsem si další drát a začal ho namotávat.

Počkat! Co to? Jako blesk jsem se vrhl na hromádku prstenů a hledal ten, který jsem právě vyrobil. Když jsem ho našel, tak jsem si ho ze všech stran prohlédl, ale byl k nerozeznání od ostatních. Vždyť jsem ho přece vyráběl naprosto stejným způsobem. Jakže vypadal ten recept? Otevřel jsem knihu s recepty a fascinovaně jsem několik minut četl popis.

Slabší měděný prsten

• Popis: Odolnost 30. +1 bod k náhodné vlastnosti ze seznamu: Síla, Hbitost, Inteligence, Výdrž, Zloba. Díky vlastnosti Dovednost je přidán další + 7 bod k náhodné vlastnosti ze seznamu: Síla, Hbitost, Inteligence, Výdrž, Zloba.

• Potřebná úroveň: Klenotnictví 2.

• Ingredience: 2 měděné dráty.

• Nástroje: Klenotnické pomůcky.

Takže díky dovednosti přidám na vyrobenou věc další bonus. Pokud je úroveň dovednosti přímo úměrná počtu bonusů, tak bych měl do ní investovat co nejvíce svých volných bodů. Ještěže jsem si šetřil svých 22 bodů. Mít prsten, který přidává bonus 23 bodů k jakékoli vlastnosti, je pro novou postavu dar z nebes! Jednoduše řečeno, jednoduše provedeno. Zastavil jsem se a otevřel si svou tabulku vlastností.

Pozor, vlastnost Dovednost nemůže být zvýšena volnými body k rozdělení!

Co to sakra? Takže to vypadá, že neexistuje zkratka ke zvyšování úrovně dovednosti. Tak co budu dělat? Přál bych si mít herní návod, našel bych si v něm vše, co potřebuju vědět. Teď to musím zjišťovat sám stylem pokus-omyl. Našel jsem Karta a pověděl jsem mu o Dovednosti a jejím efektu na vyráběné prsteny. Nevím, zda to tolik na Karta zapůsobilo, nebo to bylo tím, že posledních osm dní se téměř bez přestávky snažil vyrobit kovové plátky, ale konečně se mu povedlo vyrobit plátek přesně zadaných parametrů. Kart mi ho potěšeně předal a šel vyrobit zbytek. Já jsem odešel a zkoušel jsem přijít na to, co z toho vyrobím.

Nejjednodušší možnost byla prostě spojit konce plátků k sobě, vyleštit je a tím vyrobit prsten. Ale jak tam zasadím kámen?

Večer jsem opět přišel za Kartem, ale stále jsem neměl představu, jak s úkolem naložit. K mému překvapení právě dokončoval dvacátý plátek, pilně ho zpracovával kladivem. To znamenalo, že po zbytek času nemá co dělat, a až splníme úkol, zmizí z dolu do reálného světa. Měl bych ho poprosit, aby mi vyrobil něco, čím si ho budu připomínat. Co by tak mohl vyrobit kožař a kovář? Najednou mě něco napadlo. Přesně vím, co by mohl vyrobit!

„Jé, Mahane, to je dobře, že jsi přišel. Jen si představ, už to mám hotové! Jen ten první plátek mi dal pořádně zabrat, když jsem tomu postupně přicházel na kloub, ale po tom už to byla lahoda. Takže mě nesmíš zklamat! Teď už je to jenom na tobě!“

„Karte, povedlo se ti to opravdu dobře, ale přišel jsem za tebou s jedním návrhem,“ řekl jsem a popsal jsem mu svůj nápad. „Vyrobil bys to?“

„Mahane, děláš si ze mě srandu? Vůbec nevím, jak něco takového vyrobit!“

„Plátky jsi taky nejdřív vyrobit neuměl, no ne? Nebudeš muset nic přesně měřit, nemusíš si být jistý každým milimetrem. Sedni si a vymysli, jak na to. Jsem si jistý, že to zvládneš. Máš v plánu za týden zmizet z dolu, takhle aspoň budu mít něco, co mi tě bude připomínat.“

„Takže už víš, na co potřebuješ ty plátky?“

„Nemám tušení. Pokud dojde na nejhorší a nebudu moct na nic přijít, tak jen spojím prsten s kamennou růží, což by mělo přinést kýžený výsledek. Ale přece musí existovat nějaký důvod, proč jsi dělal ty plátky. Prostě jen musíme přijít na to jak je použít. Takže já nad tím budu přemýšlet a ty můžeš pracovat na té věci pro mě. Platí?“

Zvýšení vlastnosti:

+10% Charisma. Dohromady 30%.

„Platí. První část bych měl zvládnout docela rychle a jednoduše, ale druhá část bude oříšek. Tím tě nebudu zdržovat, na to musím přijít sám.“

„Správně. Mimochodem, pověz lidem, že ode dneška umím vyrábět prsteny s bonusem plus dva. Budou stát pět zlatých za prsten. Pokud je někdo bude chtít, ví, kde mě najdou.“

„Pokud někdo bude chtít? Já sám budu první v řadě! Vyrobíš jich pár pro mě, že jo? Prodej takových prstenů by měl být dost snadný. Už máš předobjednávky na týden dopředu, tak je začni vyrábět. Brzo budu potřebovat dost peněz,“ usmál se spokojeně Kart. Jo, ten už je jednou nohou pryč. Závidím mu. Jak to tu bez něj zvládnu?

Nechal jsem Karta, ať se zabývá mou objednávkou, a šel jsem k Rinovi. V myšlenkách jsem pracoval s kameny, ty plátky se prostě nedařilo spojit a stále jsem nepřišel na to, jak s nimi naložit. S kameny jsem aspoň věděl, co dělat.

„Ahoj, Rine, jak se má vnučka? Líbil se jí můj výrobek?“ začal jsem, když jsem přišel k pracujícímu trpaslíkovi.

„No její rodiče neustále musí poslouchat příběhy o její růži. Má ji u sebe, ať už běží kamkoli. Prostě se od ní nehne. Taky mě díky tomu má v živé paměti. S čím ti můžu pomoct?“

„Chtěl bych si od tebe koupit dvacet těch žulových kamenů. Vzpomínám si, že jsi mi je nabízel za jeden měďák.“

„Stejně tak dobře si můžeš pamatovat, co jsem ti řekl před rokem!“ Najednou jako bych mluvil s úplně jiným trpaslíkem. „Co třeba inflace? A daně? Víš, kolik nás stojí uskladnění? Už ti je nemůžu prodat za měďák. Každý kámen teď stojí jeden zlatý a to je včetně slevy, kterou u mě máš jako stálý zákazník.“

Třicet minut dohadování s trpaslíkem ani nehnulo. Zlaťák za každý kámen a přes to nejel vlak. Nepodařilo se mi zvýšit obchodování byť o jediné procento. Bylo to prostě nemožné smlouvat s někým tak tvrdohlavým. Sakra, ale nemám mít náhodou slevu 20% na všechno zboží, kterou mi slíbil za splnění jeho úkolu? Ten trpaslík musí mít srdce z kamene!

„Dobrá Rine, ať je po tvém,“ vzdal jsem se. „Dvacet kamenů za dvacet zlatých. Ale každý kámen si pečlivě vyberu!“

„Jasně, že si je můžeš vybrat,“ řekl trpaslík spokojeně. „Jako bych měl čas se tou hromadou probírat. Zaplať deset zlatých za to vybírání kamenů a můžeš jít na to. Víš, kde ta hromada je.“

„Rine, co to má znamenat? Snažíš si přivydělat tím, že mě tu budeš obírat? Co se stalo s cenami? Deset zlatých jen za to, že si vyberu pár kamenů z hromady?“

„Jasně, proč jsi tak překvapený? Právě procházíme těžkou krizí, protože nám chybí ruda, za což můžeme poděkovat mimochodem tobě. Takže musíme vymýšlet nové cesty, abychom nezbankrotovali.“

„Rine, myslel jsem si, že v dole neexistuje žádný alkohol, tak kde jsi ho našel? Rád ti za láhev zaplatím třicet zlatých.“

„O čem to mluvíš? Jaký alkohol?“ zeptal se překvapeně trpaslík.

„Jak to myslíš, jaký alkohol? Ten normální, který jsi pil, než jsem za tebou přišel a úplně ti zatemnil myšlenky! Dobrá, dobrá. Zapomněl jsi, že jsem to byl já, kdo ti vyrobil dárek pro tvou vnučku. To se stává trpaslíkům neustále, často jsem o tom slyšel, ale co myslíš tím nedostatkem rudy? Jo, vykupujeme prakticky veškeré přebytky rudy, které vězni nakopou, ale během posledního měsíce se průměrná úroveň hornictví zvedla v našem dole z devítky na jedenáctku. Takže každý začal odevzdávat denně o dvacet kusů víc než před měsícem. Nejsi to náhodou ty, kdo sbírá všechny zbytky po zpracování rudy? Potřebuju jen polovinu ingotu na drát, takže co se stane s tou druhou půlkou? Kart ji nemůže znovu roztavit, to je tu omezené, ale žije tu jistý trpaslík, co sbírá všechny zbytky ingotů pro sebe, že? Všechny má zdarma. To se týká všech výrobků v dole. Vyděláš si víc sbíráním zbytků, než sis kdy vydělal vykupováním přebytků rudy od vězňů. Jsem si jistý, že ti nedělá žádný problém ze zbytků tavit nové ingoty. Jen mi zkus říct, že to není pravda! Znám tě moc dobře a poznám, kdy mi lžeš. Pokud se příjem dolu od chvíle, kdy jsem začal vyrábět prsteny, nezvýšil, tak ti dám šedesát zlaťáků, jen abych se mohl tou kopou kamenů prohrabat. Tak co, Rine, nechceš si vydělat pěknou sumičku? Ale pokud se nepletu, tak nárokovat si deset zlatých jen za to, že si vyberu kameny, je hanba, Rine. Velká trpasličí hanba!“

Zvýšení vlastností:

+1 Charisma. Dohromady 4.

+1 Obchodování. Dohromady 5.

„Dobře, dobře. Ale cena je stále jeden zlatý za kámen, Mahane,“ zamumlal trpaslík nespokojeně. „To není můj výmysl, ale takovou cenu stanovil guvernér, když jsi z jednoho z nich vyrobil růži.“

Nechal jsem Rina a zamířil jsem k hromadě kamení. Pro svůj nápad jsem potřeboval jen osm kamenů, ale nechtěl jsem nic riskovat a rozhodl jsem se vzít pro jistotu nějaké náhradní. Každý kámen jsem několikrát otočil v ruce, snažil jsem se mu naslouchat, ale nic nadpřirozeného jsem ani jednou neucítil. Možná potřebuju s kamenem strávit alespoň dva týdny, abych nějakou esenci ucítil. Náhodně jsem vybral dvacet kamenů a vyrazil k Šamanovu místu. Nadešel čas uvést můj plán do pohybu.

7. kapitola

Důl Pryke. První měsíce. Část třetí

Navečer jsem byl svědkem docela zábavné aukce. Velký dav vězňů se mezi sebou dohadoval, kdo je na řadě při nákupu vylepšených prstenů. V jednu chvíli někdo zakřičel, že je ochotný zaplatit za prsten pět a půl zlaťáku, pokud mu je prodáme jako prvnímu. Dav na chvíli utichl, ale následně se rozjelo pravé peklo. Po několika hodinách mi Kart donesl seznam lidí, kteří si chtěli koupit prsteny. Při pohledu na seznam jsem byl šokován.

• Dirk. 4 prsteny s bonusem +2 k síle, 11 zlatých za prsten.

• Grom. 4 prsteny s bonusem +2 k síle, 11 zlatých za prsten.

• Alt…

Seznam obsahoval objednávku na 94 prstenů, dohromady za 800 zlatých. Na mé aktuální úrovni klenotnictví to byla intenzivní práce na čtyři nebo pět dnů. Možnost takového zisku jsme si nemohli nechat ujít.

Ráno jsem strávil několik hodin vyráběním další růže, ale jen v třetinové velikosti proti té první a snažil jsem se ji zkombinovat s vyrobeným prstenem. Také jsem zkusil vsadit růži do prstenu během výroby. Dokonce jsem chtěl růži na prsten našroubovat, ale nic nepřineslo kýžený výsledek. Bonus se nezvýšil. Na prstenu zůstal bonus +2 bodů a na růži +3, ale když jsem je spojil, nevyšlo z toho +5 bodů. Pokaždé zůstaly pouze +3 body k inteligenci z růže, ať jsem se snažil sebevíc.

Po několika hodinách experimentování jsem hodil ručník do ringu. Myslel jsem si, že jsem za vodou, když takhle jednoduše splním orkův úkol, ale nebylo to tak snadné. Prsten (měl jsem v plánu vyrobit prsten s drahokamem) se prostě nedařilo vyrobit. Technicky se to vlastně dalo vyrobit, ale nepřineslo to požadovaný výsledek, nedostal jsem se dál než k +3 bodům k inteligenci. Když jsem se snažil změnit bonus růže na sílu, abych měl alespoň něco užitečného na prodej ostatním, tak se drahokam rozpadl na kamenný prach a zůstal mi pouze prsten s bonusem +2. To je škoda. Strávil jsem několik dalších hodin vyráběním třetí kamenné růže, tentokrát v normální velikosti, položil jsem ji na stůl a okolo jsem rozložil kovové plátky. Úpěnlivě jsem se snažil cokoli vymyslet, ale myšlenky se neobjevovaly. Hleděl jsem na plátky, jako bych je viděl poprvé. V hlavě mi nevykvetl ani jeden nápad. Najednou mě popadl pocit, že v kovárně nejsme s Kartem sami. Vrátil jsem se myšlenkami do reality a otočil se.

Alt stál vedle mého stolu, díval se na plátky a něco si polohlasně mumlal.

„Mahane,“ otočil se ke mně, když jsem ho přivítal a zeptal se ho, co ho sem přivádí. „Přišel jsem za Rinem koupit nějaké barvy a uviděl jsem ty plátky na stole. Pověz mi, už sis zvolil vzor, podle kterého vyrobíš ten řetěz?“

„Řetěz?“ zeptal jsem se překvapeně.

„No, nevyrábíš pro regionálního guvernéra řetěz? Než mě uvěznili, viděl jsem několik obrázků, kde starostové města nosili na krku takové řetězy. Ty byly pospojované z podobných kovových plátků a na řetězu jim visel znak města. Pokud použijeme růži jako znak našeho dolu,“ řekl Alt a začal posunovat plátky po stole, „a pověsíš ji na ty spojené plátky, tak vyrobíš moc hezký náhrdelník. Jenže ty plátky musíš ještě nějak opracovat, aby se k růži hodily, jinak to nebude vypadat tak dobře. Tak hezký náhrdelník by mohl regionální guvernér nosit.“

„Potřebuji dárek pro regionálního guvernéra, aby uznal můj důl jedním z nejlepších,“ vzpomněl jsem si na šéfova slova. Pak jsem si uvědomil, že ork věděl, co máme vyrobit, ale nechal nás, ať na to přijdeme sami. Proto dal Kartovi za úkol, ať vyrobí ty plátky. Jak můžu být tak tupý? Proč jsem se nechal unést těmi prsteny? Vždyť můžu vyrábět i náhrdelníky! Kvůli velké poptávce po prstenech jsem úplně zapomněl, že můžu vyrobit i náhrdelníky. Nebýt Alta, nikdy bych si na to nevzpomněl.

„Alte, líbilo by se ti dostat několik prstenů s bonusem dvou bodů k síle?“ zeptal jsem se Alta, a když jsem si všiml jeho okamžitého zájmu, tak jsem pokračoval. „Máš naprostou pravdu, potřebuju vytvořit nějaký vzor, podle kterého můžu plátky ořezat. Ořezat je dokážu, ale neumím si namalovat vzor. Ty jsi jediný člověk v dole, který umí malovat, takže potřebuji tvou pomoc. Na každý plátek mi namaluješ jak ho ořezat, a já ti za to dám dva prsteny. Domluvíme se?“

Zvýšení vlastnosti:

+10% Charisma. Dohromady 40%.

Potěšený Alt se vydal pracovat a já jsem se na pár hodin vrátil k výrobě prstenů. Karta, který měl problémy s mým úkolem, jsem se snažil vést správnou cestou. Jisté části se mu dařily, ale problém vznikal, když měl ty části spojit. Kart potřeboval další pár rukou, aby si to někde podepřel, jinde bouchl kladivem nebo na jiném místě přetočil. Nadával a proklínal den, kdy souhlasil, že provede tenhle nevděčný úkol, ale nevzdal se. „Sliby se mají dodržet,“ opakoval si Kart pod vousy, když zničil další sadu polotovarů.

Ke konci dne jsem měl více času pracovat na svém vlastním úkolu. Opřel jsem se o stěnu kovárny a vytáhl jeden z kamenů. Zavřel jsem oči a snažil se ucítit, čím by se tento kámen rád stal. Několik minut jsem tam seděl a pochopil jsem, že tenhle kámen chce být prostě kamenem, jelikož žádné jiné zprávy k mým myšlenkám nedorazily. Co kdybych vyzkoušel jiný postup?

Znovu jsem zavřel oči a snažil jsem se ve své představivosti nakreslit tvar, který jsem měl na mysli. Ze začátku to šlo pomalu, protože se obrys neustále rozostřoval, pak se změnil v růži, následně v krumpáč, několikrát dokonce v krysu pozorující mě z mých představ, ale tyhle nápady jsem zahnal a začal jsem znovu. Věděl jsem, co chci vytvořit, jen jsem musel napnout mozek, abych to dokázal přesně vykreslit. Nakonec se požadovaný tvar objevil, pozoroval jsem 3D obraz předmětu. Teď přišlo na tu zajímavou část. Vedle obrázku jsem si představil kámen a snažil jsem se je spojit, připojit obrázek ke kameni. Ze začátku kámen i obrázek spojení odmítaly jako dva odpuzující se magnety, ale má umíněnost zvítězila. Virtuální obraz se spojil s virtuálním kamenem. Potěšený výsledkem jsem otevřel oči.

Získal jste novou vlastnost spojenou s vaší třídou: „Proměna esence“ Dokážete změnit esenci věci. Pozor, tato vlastnost funguje pouze na neživé předměty a nedovoluje změnit esenci předmětů, chráněných vyšším kouzlem: „Štít esence“. Úroveň předmětu, jehož esence může být změněna, je určena levelem postavy.

Teď jsem již cítil, jak kámen nechtěl být nadále kamenem, nesnesl ten pocit. Věděl jsem proč. Cítil jsem esenci kamene, který chtěl být něčím jiným díky esenci, kterou jsem mu vtisknul. Jen si představte, co to znamená pro mou budoucí práci! Rychle jsem z kamene odstranil všechny přebytečné části a uviděl jsem zprávu, že jsem se naučil nový recept, jak vytvořit drahokam s bonusem +1 k výdrži. Taky jsem si o 9% zvýšil klenotnictví, ale bylo podivné, že objev tohoto receptu mi nezvýšil úroveň dovednosti. Dovednost se nejspíše nezvyšovala při výrobě známých věcí, ale jen pokud vytvořím jedinečný předmět. Tak to si budu do budoucna pamatovat. Důležité bylo, že jsem to dokázal, aniž bych byl na dva dny nepoužitelný jako posledně. Musel jsem vytvořit dalších sedm předmětů, aby se má představa změnila v realitu.

Celý následující den jsem využíval receptu, abych vyráběl věci z kamene podle svých představ, i když jsem skoro polovinu kamenů zničil. Změnu esence některé kameny nevydržely a rozpadly se na prach. Prostě asi nechtěly přijmout esenci, kterou jsem jim přiřadil. Bylo to jejich rozhodnutí, ale díkybohu jsem měl k dispozici náhradní kameny. Vyrobené předměty jsem předal Kartovi a vysvětlil mu jejich účel. Vrátil jsem se k výrobě prstenů. Čekací listina se nezmenšovala a lidé se už začali vyptávat, kdy na ně přijde řada.

O dva dny později přinesl Alt pokreslené plátky. Rozložil jsem je po pracovním stole a zkoumal jejich design. Na jednu stranu měl Alt rozhodně talent, na každém plátku byla vyobrazena nějaká květina, na mnohých z nich se proplétaly listy, na některých květinách jsem viděl kapky rosy a na jedné dokonce i mravence. Na druhou stranu byl tento Altův plán téměř neproveditelný. Zeptal jsem se ho, jestli tuší, jak mám takové obrazce z plátů vyřezat. On jen pokrčil rameny a řekl, že jeho úkol bylo přijít s konceptem a mým úkolem je přivést ten koncept k životu.

Vyzbrojil jsem se nůžkami, pilníkem a kovovými plátky a začal jsem pracovat, odkrajuje milimetr po milimetru. Kovárna byla naplněna nepříjemným a otravným skřípáním, až si Kart najednou vzpomněl, že má spoustu práce na ubikaci, a brzy jsem zůstal v kovárně sám. V jednu chvíli jsem se přestal soustředit, špatně jsem odkrojil jeden kousek a celý plát se rozpadl na několik kusů. Zmateně jsem se podíval na ostatní pláty. Znamená to, že když udělám chybu, tak se plát prostě rozpadne? Bylo to docela pochopitelné, dvacet plátků bylo na jeden řetěz zbytečně moc, ale jestli budu pracovat pomalu jako hledač min, bude rychlost mé práce hodně snížená. Navíc mi zbývalo už jen pět dní.

Utáhl jsem další plát ve svěráku a začal jsem na něm ještě opatrněji pracovat. Ořezával jsem kousky po mikrometrech, ne milimetrech, a pak…

„Mahane, jak dlouho budeš dělat tak nesnesitelný hluk?“ spustil navrátivší se Kart, který nevypadal moc potěšeně. „Rušíš všechny ostatní při práci. Ozvěna otřásá celým dolem a ten zvuk ostatním spouští krev z uší.“

Překvapeně jsem trhnul svým kovovým plátkem a opět mi zbyla jenom kupka kovových úlomků.

„Hele, proč ničíš ty plátky?“ zeptal se překvapeně Kart, když viděl, jak se prohrabuju úlomky. „Kvůli tomu jsem je nevyráběl. To už je druhý, co jsi zničil. Nemůžeš tomu přijít na kloub?“

Zavrtěl jsem hlavou, vzal jsem si plát s nejjednodušším nákresem do ruky a zamyslel jsem se. Něco dělám špatně, ale co?

Zavřel jsem oči a představil si plát. Překvapilo mě jak to bylo jednoduché. Asi proto, že už jsem si na podobné věci zvykl. Nákres na plátu mi dal docela zabrat, ale po chvíli se na něm objevil. Měl jsem trojrozměrný model plátu, se kterým jsem mohl začít pracovat. Když jsem se plátku dotknul, abych ho vystřihnul podle nákresu, tak se plát zakulatil do tvaru prstenu. Aha, takže tento kus kovu obsahuje esenci prstenu, ale z nějakého důvodu ji necítím. Asi na to nemám dostatečně vysoký level. To znamenalo, že kdybych ho začal opracovávat, tak by se ten plátek rozbil stejně jako předešlé. Co si s tím počnu?

Ve chvíli, kdy jsem prsten ohnul zpátky do tvaru plátu, jsem na kraji svého vědomí uslyšel ostrý zvuk tříštícího se kovu a můj virtuální tvar se rozbil. Otevřel jsem oči a spatřil jsem v rukou úlomky ohnutého plátu. Takže pokud s tím pracuji v myšlenkách, tak se to samé děje i ve skutečnosti? Takže i ve skutečnosti jsem ohnul plátek do podoby prstenu a pak ho zničil. Je docela příjemné, že nemusím pracovat rukama. Chci tomu později přijít na kloub. To se mi s prsteny z drátu nestávalo. V hlavě jsem si vytvořil jejich vzhled nebo je ohýbal, ale ve skutečnosti se nic nedělo. Tak proč se to děje teď? Může to být proto, že v rukou držím základní materiál? Musím na to přijít, taková schopnost bude později určitě dost užitečná.

Nechal jsem hlavu chvíli odpočinout a vrátil jsem se k práci. Zbývalo mi sedmnáct plátků a na pořádný řetěz jsem jich potřeboval patnáct. Měl jsem poslední dva pokusy, abych tomu přišel na kloub.

V hlavě se mi objevil další plátek.

Takže každý plát obsahoval esenci prstenu, ale co kdybych vyzkoušel změnit esenci? Nakreslil jsem si v hlavě obrazec a snažil jsem se ho spojit s esencí plátku. Opět jsem cítil stejný pocit, jako dva odpuzující se magnety, přidal jsem trochu síly, ozval se třesk a zbývalo mi jen 16 plátků. Poslední pokus. Nemohl jsem poprosit Karta, aby mi vyrobil další pláty, protože by kvůli tomu neuspěl ve svém úkolu. Bylo mu jasně řečeno, že má vyrobit pouze 20 plátků. Pokud by vyrobil víc, úkol by nesplnil.

Další plátek se rozbil, když jsem odložil tvorbu myšlenkami a snažil se ho znovu opracovat rukama. Tak a teď jsem skutečný pyrotechnik, už nesmím chybovat. Musel jsem se rozhodnout, zda to vyrobím rukama, nebo pomocí své mysli.

Na následující čtyři dny jsem plátky odložil. Vyrobil jsem všechny prsteny pro zájemce na seznamu, zvedl jsem si reputaci o 56 bodů za pomoci krys. Ke statusu respektovaný mi v tuto chvíli zbývalo 1629 bodů. Čas vyhrazený na splnění úkolu ubíhal, ale roztřásl jsem se pokaždé, když jsem se nad výrobou zamyslel. Bál jsem se, že to zkazím a kvůli mně nezíská Kart svobodu. Čím méně času zbývalo, tím víc strach narůstal. Ke konci jsem se dostal do stavu, kdy jsem pochyboval, zda zvládnu úkol splnit.

Kart byl potichu, nijak na mě nespěchal ani mě zbytečně nerušil. Viděl, v jakém jsem stavu. Další lidé, kteří se hlásili o prsteny, přicházeli pouze na konci pracovního dne, aby se nedostali do křížku se šíleným šamanem.

Zítra jsem měl odevzdat orkovi svůj výtvor.

„Víš, Mahane,“ řekl Kart, když se vedle mě posadil. Podíval se na pláty na stole rozložené do tvaru řetězu, na jehož konci byla růže, a pokračoval: „Myslím si, že by ses tím neměl tak stresovat. I když se ti to nepovede, tak mi poslední měsíc ukázal, že je v dole možné žít i sám za sebe, ne jen využíváním ostatních. Až se dostanu z vězení, mám v plánu zaměřit se na kování. Nevěřil bys, jak moc si užívám bušení kladivem, když pak můžu vidět výsledek svého snažení. Tady v dole máme dobrou šanci zvyšovat si úroveň sami, takže to nebude konec světa, pokud se ti to nepodaří zítra vyrobit. Život půjde dál. Budeš dál vyrábět prsteny, a když dosáhneš nejvyšší úrovně, začneš pracovat jako kovář a kožař. Takže se nedívej na nesplnění toho úkolu jako na nějakou ztrátu. Musíš se na to podívat jako na celek a nesledovat jen jednotlivé detaily, i když jsou opravdu bolestivé.“

Kart si povzdechl, povzbudivě mě poplácal po rameni a vydal se k ubikaci. V ten moment jsem cítil, že mi Kart dost napověděl, ale čím? Několikrát jsem si přehrál, co mi řekl, a chvíli jsem nechápal, ale pak jsem na to přišel. „Musíš se na to podívat jako na celek a nesledovat jen jednotlivé detaily.“

Podíval jsem se na vyskládané pláty s namalovanými obrazci a najednou jsem to pochopil. Musím se na to dívat jako na celek! Pohodlně jsem se usadil, zavřel oči a začal si v hlavě skládat jeden plát vedle druhého. Bylo to docela náročné a zabralo mi to nějaký čas, ale cítil jsem, že jsem na správné cestě.

Když se mi před očima rozprostřelo patnáct plátů, přidal jsem k nim růži. Teď jsem mohl začít. Cokoli jsem dělal s pláty do té doby, mohlo být nazváno jen násilím proti jejich vůli. Ohýbal jsem je, nutil jim nesprávnou esenci. To bylo všechno špatně. To co jsem hledal, leželo celou dobu jinde.

Myšlenkami jsem z každého plátu oddělil květiny namalované Altem a posunul si je vedle. Plátky by mi teď jen překážely. Hlavní úkol bylo zpracovat překreslený design. Vzal jsem si první květinu, ještě jednou jsem obdivoval její krásu a představil jsem si ji v trojrozměrném prostoru. Na výsledek jsem se díval z různých stran, tady a jinde jsem ho lehce upravil, přidal jsem pár detailů, které nebyly na původním návrhu patrné. Po chvíli jsem se místo na plochou představu květiny díval na nádhernou kytku ve 3D, obklopenou ze stran širokými listy, po kterých se kutálely kapky rosy. Ano, přesně tohle jsem chtěl. Taková květina by nádherně doplňovala mou růži.

Stejný proces jsem zopakoval i s ostatními květinami a propojil jsem je do řetězu, na nějž jsem vespod přidal růži. Výsledek byl velkolepý, ale byla to jen průhledná projekce. Hlavní úkol byl stále přede mnou. Vyrobit hmatatelný řetěz. Vzal jsem si plátky, které jsem před tím odložil stranou, postavil jsem je ve stejném pořadí, jako byly květiny na řetězu, a pomalu jsem je přibližoval k sobě. Pokud bych mohl zavřít i své myšlenkové oči, rozhodně bych to udělal. Byl jsem napjatý k prasknutí. Nadešla chvíle pravdy. Vyrobím to, nebo to úplně zničím. Mohl jsem tím ztratit i svou růži.

Články řetězu se nerozbily, naopak se propojily a začaly se přibližovat k obrázkům květin, dávajíce jím hmatatelnou formu. Ano! Povedlo se mi to! Vyrobený řetěz jsem si ještě v myšlenkách několikrát prohlédl, než jsem otevřel oči. I když už se den blížil ke konci, byl jsem obklopen světlem. Květinový řetěz v mých rukou jasně svítil.

Vyroben předmět: Kameamia (jméno přiřazeno automaticky). Inteligence +6. Výdrž +5. Třída předmětu: Unikátní. Nejnižší potřebný level: 10.

Zvýšení vlastností:

+ 1 Dovednost. Dohromady 2.

+1 hlavní profese Klenotník. Dohromady 8.

Pozor. Tento předmět nelze zkopírovat. Neexistuje recept.

Vytvořil jste unikátní předmět. Vaše reputace se zvýší o 100 bodů u všech frakcí, které jste dosud potkal.

Vložil jsem Kameamiu do batohu a vydal jsem za Kartem. Museli jsme odevzdat úkol, bez ohledu na to, že je už noc. Takové záležitosti do rána nepočkají.

„Mahane, co to ksakru do tebe vjelo?“ ptal se mě Kart, když jsem ho táhnul za šéfem. „Vždyť je noc, ork už nejspíš tvrdě spí a my se tam ukážeme jen proto, abychom mu řekli, že jsme ten úkol nezvládli. Když ho vzbudíme, bude mrzutý, ale když mu ještě k tomu řekneme, že pro něj nic nemáme, tak nás mrknutím oka roztrhá na kousky! Prober se!“

No jo, Kart ještě neví, co se mi před chvíli povedlo, ale jsem rád, že mi tak věří. No nic, překvapím ho.

„Karte, nemůžeme čekat do rána. Věř mi. Opravdu to nejde.“

„Mohlo vás napadnout, že není dobré mě v noci rušit.“ Známý hluboký guvernérův hlas mi připadal snad i povzbudivý. Vytáhl jsem Kameamiu z batohu a položil jsem ji na jeho stůl.

„Splnili jsme úkol. Dokonce jsme přidali něco navíc. Teď už může náš důl potvrdit svůj statut nejlepšího ze všech.“

Ork beze slova pozvedl řetěz. Byl jsem si jistý, že jsem dokázal na moment postřehnout, jak po jeho rtech přeběhl stín úsměvu, ale ten výraz rychle zmizel, nezanechávaje po sobě žádný důkaz.

„Ano.“ Ork několik minut neřekl nic jiného. Jen držel Kameamiu a prohlížel si ji. Potom vzhlédl a zeptal se: „Vy jste ještě tady? Měl jsem za to, že chodit do administrativní budovy po setmění je zakázáno.“

Úkol „Dar regionálnímu guvernérovi“ splněn. Odměna: +500 zkušeností, +500 reputace u dozorců dolu Pryke, +3 úrovně Klenotnictví.

Vyšší level!

Zbývalo mi 1029 bodů, než se dostanu na úroveň respektovaný, takže se teď musím zaměřit na krysy a zvednout svou reputaci o 50 bodů každý den. Za 21 dní bych měl té úrovně dosáhnout. To je míň než měsíc! Vypadá to, že se dostanu do hlavního herního světa jen tři měsíce poté, co jsem se tu objevil. Nevadí mi, že budu muset další tři měsíce strávit v nějaké osadě. Důležité je, že se dostanu ven.

Najednou jsem uslyšel nějakou melodii a nad Kartovou hlavou se objevilo světlo.

„Takže ty se nás chystáš opustit, co?“ řekl ork a díval se na rozpačitého Karta. „Komise pro přesun vězňů dnes probere tvůj případ. Očekávám tě zítra večer nachystaného se všemi věcmi.“

Karlovo poslední ráno v dole bylo velmi rušné. Pobíhal po okolí jak šílený, snažil se na nic nezapomenout. S některými se loučil a posbíral pro mě objednávky na prsteny. Se mnou moc času nestrávil. Jen mi přinesl svých dobře schovaných 400 ingotů a ihned zase odběhl. Tušil jsem, že si mě nechává jako zákusek. Pokud mám být pudinkem, připravím si navrch třešničku. Zašel jsem do kovárny a několik hodin jsem strávil výrobou nových prstenů pro Karta, které teď už nesly bonus tří bodů díky tomu, že jsem si včera zvýšil úroveň dovednosti. Kart měl třídu válečník, tak jsem na to pomyslel a vyrobil jsem mu pět prstenů s bonusem k síle a tři prsteny s bonusem k výdrži. Napadlo mě, že bych si pro sebe zítra taky mohl nějaké vyrobit.

Už jsem skoro odešel z kovárny, když jsem si dal mentální facku a vrátil se zpět ke stolu. Proč jsem vyrobil jen prsteny? Vždyť můžu udělat ještě náhrdelník. Pořád jsem na něj zapomínal, ale další tři bonusové body se jistě budou začátečníkovi hodit.

Měděné dráty jsem vyráběl jako na běžícím pásu, měl jsem jich prakticky dvě stě kusů. Jeden jsem teď vytáhl z batohu a probíral se návodem, jak řetěz vyrobit. Nebylo to nic složitého, byl to jednoduchý náhrdelník vyrobený z pospojovaných kroužků měděného drátu. Nebylo třeba žádné motání na trnu, takže jsem věděl, že to vyrobit dokážu. Po několika hodinách jsem spojil oba konce náhrdelníku k sobě. A je to! Sice náhrdelník není moc výstavní, některé články byly malinko ohnuté, popravdě byly všechny trochu ohnuté, ale svůj účel splní. Náhrdelník přidával bonus tří bodů, nezáleželo na tom, jak vypadá. Vždyť si ho může strčit pod šaty. Zamyslel jsem se, a protože byl Kart ještě zaměstnaný jinde, řekl jsem si, že bych taky mohl vyrobit jeden náhrdelník pro sebe. Snad mi to půjde i o něco rychleji, když už jsem to jednou zvládl.

O moc rychleji to nešlo. Stejná monotónní práce tvoření kroužků a jejich spojování zabrala několik hodin. Nedokázal jsem to nijak urychlit. Lidé se začali vracet z dolu, když jsem náhrdelník dodělal, a brzo se objevil i Kart.

„Nevěřil bys, jak je těžké se připravit k odchodu. Víc než jsem si myslel,“ řekl Kart, když konečně přišel za mnou. „Deset let je docela dlouhá doba k získání spousty známostí, návyků a tradic. V jistém ohleduje škoda, nechat to tu všechno za sebou. Ukazuje se, že návyky jsou opravdu silná věc. Kdo ví, kam mě pošlou a jak se mnou budou lidi zacházet, když budu mít tu vězeňskou značku. Sakas mě nahradí jako tvoje pravá ruka, bude zařizovat určité záležitosti. Můžeš se na něj naprosto spolehnout. Měl jsem čas to zajistit. Mimochodem jsem dokončil tvůj úkol. Vezmeš si ho?“ změnil rychle Kart téma.

„To si piš, že si ho vezmu. Nebo s ním zmizíš a pak už tě v Barlioně nikdy nenajdu.“

„Tak tady ho máš,“ řekl Kart a podal mi věci. Podíval jsem se na jejich vlastnosti.

Byl to kožený kabát. Na první pohled ho mohl vyrobit jakýkoli kožař. Avšak měděná kroužková košile, kterou k němu Kart přidělal, jej odlišovala od ostatních kabátů. Opravdu na tom strávil prakticky celý týden. Možná není tak pevná jako ocelová nebo mithrilová, ale někde se začít musí. Šest drahokamů, které jsem Kartovi dal, bylo umně přidáno ve formě knoflíků, díky čemuž tento kabát vypadal daleko lépe než ten klasický. Na začátku jsem se obával, že to dopadne s knoflíky stejně, jako to dopadlo s růží a prsteny, že to prostě nepůjde zkombinovat, ale dopadlo to přesně tak, jak jsem chtěl.

Kartův Kabát z krysích kůží. Odolnost: 60. Obrana proti fyzickému útoku: 18. Přidaný bonus: Drahokamové knoflíky: +6 Výdrž. Třída předmětu: Vzácný. Nejnižší level: 6.

Škoda, že Kart nemá Dovednost. Takovému kabátu by slušel další bonus navíc. No, teď už to nemá cenu řešit.

Pak tu byly kožené kalhoty. Byly na ně přidány dva zbývající knoflíky, čímž zvedaly výdrž o dva body.

Kartovy Kalhoty z krysích kůží. Odolnost: 50. Obrana proti fyzickému útoku: 12. Přidaný bonus: Drahokamové knoflíky: +2 Výdrž. Třída předmětu: Vzácný. Nejnižší level: 6.

Taky jsem dostal kožené boty. Karta už nenapadlo, co přidat, tak jim díky zbytkům měděné kroužkové košile přidal alespoň vyšší odolnost.

Kartovy Boty z krysích kůží. Odolnost: 50. Obrana proti fyzickému útoku: 12. Třída předmětu: Vzácný. Nejnižší level: 6.

Ihned jsem si všechny dary oblékl a podíval jsem se na své statistiky. S osmi prsteny přidávajícími +2 inteligence a s Kartovým darem jsem měl důvod k radosti.

Výdrž 11, Hbitost 3, Síla 5, Inteligence 27, Obrana 42 a 27 volných bodů k rozdělení.

„Tohle máš ještě jen ode mě,“ pokračoval Kart a vytáhl další věc. „Bylo to opravdu divné, sledovat tě, jak bušíš do různých předmětů jako do kamenů nebo do krumpáčů. To není pro šamana správné. Sakas, ten řezbář, a já jsme trochu zapracovali a tohle je výsledek.“ Kart mi podal divný předmět.

Vzal jsem si ho a nemohl věřit vlastním očím. Byla to tamburína! Vyrobená ze dřeva s nataženou krysí kůží. Byl jsem tak šťastný, že jsem nevěděl, co říct. Proč mě nenapadlo, aby mi něco takového vyrobil Kart už dřív?

Šamanova tamburína. Odolnost: Nezničitelná. Popis: Používání šamanovy tamburíny pro Kamlanie, snižuje potřebný čas k vyvolání o 20%.

Tak teď už jsem vypadal jako opravdový šaman. Vyrobím si zítra nějaké prsteny s bonusem +3 a stane se ze mě pravá šamanská šelma! Och jasně, ty prsteny.

„Taky mám pro tebe dárek,“ řekl jsem a vyndal jsem prsteny a náhrdelník. „Dneska jsem je vyrobil, každý má bonus tří bodů. Tady máš ještě náhrdelník, první, který jsem kdy vyrobil. Chtěl jsem na něj přidat nějaké kameny, ale růže se odmítala s kroužky spojit a přidávat knoflíky na náhrdelník mi nepřišlo jako dobrá možnost. Je mi to líto, ale je tam jen základní bonus plus tři body.“

„To nevadí, i tak je to skvělý dárek. Díky za všechno. Teď už je asi čas se rozloučit,“ stáli jsme vedle sebe potichu několik minut. Nechtělo se nám mluvit, nejspíš kvůli knedlíku v krku. Nikdy jsem si nemyslel, že bych se mohl s někým takhle sblížit, a teď bylo neskutečně složité se rozejít.

„No tak, jsme přece chlapi. Zítra začne zase nový den!“ zvolal Kart, rozhlédl se po dole a pokračoval. „Najdi mě, až se dostaneš ven. Bude daleko jednodušší strávit zbytek trestu pohromadě. Mám v plánu dojít do Anhuru, mám tam jednoho známého. Když mi necháš zprávu v hospodě U divokého koně, tak se pak potkáme. Platí?“

„Dobře.“

Ztracen v myšlenkách jsem pozoroval, jak Kart odchází směrem k administrativní budově. Potkal jsem ho jen před dvěma měsíci, což opravdu není dlouho, ale je to dostatečný čas, abyste někoho poznali. Měl jsem ho rád jako člověka, takže mi bude scházet. No nic, musím to nějak zvládnout. Až se odsud dostanu, určitě ho vyhledám. Za Karlem se zavřely dveře a já jsem se vydal za Rinem. Ode dneška musím pracovat sám. I když mám pod sebou padesát lidí a novou pravou ruku, Sakase. Musím se ho zeptat, co přesně dělá pravá ruka vedoucího skupiny.

8. kapitola

Důl Pryke. První měsíce. Část čtvrtá

Den po Kartově odchodu jsem strávil v dole. Chtěl jsem jen chvíli kopat. Věděl jsem, že mám dost rudy na celý život, moji zlodějíčci mi dodávali stálý přísun a v batohu jsem měl asi 130 dalších kusů schovaných na horší časy. Potřeboval jsem si odpočinout od výroby prstenů, pomalu mě to začalo unavovat. Samozřejmě jsem měl v plánu vyrobit si nějaké prsteny s bonusem tří bodů a vymyslet způsob, jak do prstenu zapracovat drahokam. Vložit kámen do prstenu byl dobrý nápad, ale potřeboval jsem ten správný kámen. Růže ani knoflíky jsem vsadit nedokázal. Musím se nad tím ještě zamyslet. Časem to jistě vyřeším, ale teď chci jen kopat. Cestou do dolu mě provázely překvapené obličeje vězňů, ale pro tuto chvíli jsem se rozhodl nevytrubovat do světa, že už umím vyrábět lepší prsteny. Věděl jsem, že až se to dozví, budu mít celý seznam lidí, kteří si budou chtít koupit prsten nebo dva. Nejdříve jsem musel prodat zbytek svých prstenů s bonusem dvou bodů, kterých mi ještě dvacet zbývalo. Rozhodně jsem je nechtěl vyhodit. S výrobou nových prstenů ještě nějaký čas počkám. Peněz mám dost. V dole však ještě nějaký čas zůstanu, a tak se potřebuju zaměstnat něčím jiným, abych se úplně nezbláznil.

Hodil jsem si krumpáč na rameno a vyrazil na svých dvacet žil. Osm prstenů s dvěma body k síle, náhrdelník s třemi body k síle a oblečení, které mi vyrobil Kart. Podle mě by mi dvacet žil nemělo zabrat více než čtyři hodiny, a nebudu ani potřebovat pít. Potrápím tělo fyzickou aktivitou a pak se podívám na zoubek prstenům a náhrdelníkům.

Vymyslel jsem plán. Chtěl jsem během posledního měsíce v dole zvýšit všechny své hlavní vlastnosti alespoň na úroveň 9. Volné body jsou dobrá věc, ale musím velmi opatrně vybírat, kam je investuji. Kopáním rudy ještě můžu své vlastnosti zvyšovat bez potřeby investování bodů, tak toho využiju. Klenotnictví se mi už zvýšit nepodaří, na jedenácté úrovni už potřebuju nové recepty, ale v dole se k žádným dalším nedostanu. Výroba prstenů a náhrdelníků mi body nepřidávala. Samozřejmě jsem mohl na něco přijít, jako když jsem vyrobil Kameamiu, ale ta šance je natolik mizivá, že se mi to ani nechtělo zkoušet. Než Kart odešel, předal žezlo výroby ingotů Sakasovi, abych jí nemusel marnit čas sám. Ještě mu několik týdnů zabere, než se dostane v kování na úroveň 6 nebo 7, kdy už dokáže vyrábět dostatečný počet ingotů. Pro tuto chvíli jsem měl ingotů dostatek, tak mi to ani nijak nevadilo. Ve svém „gangu“ jsem měl i kožaře, takže jsem dlouho neřešil problém, komu krysí kožešiny předávat. Nechtělo se mi trávit čas s další profesí.

Kopání rudy bylo dokonce ještě jednodušší, než jsem si původně myslel. Díky novému krumpáči zmizelo žíle půl procenta odolnosti už po prvním kopnutí. Za pět minut kopání ukazatel odolnosti zmizel a ruda byla vykopána. Zkontroloval jsem úroveň energie, která se snížila pouze na 94 bodů, a přesunul jsem se k další žíle. Teď už chápu, proč jsou vězni tak dychtiví po prstenech. Pokud by mi trvalo hodinu vykopat 20 žil, jim to může zabrat tak dvě až tři hodiny. Potom jste buď odpočívali, nebo jste museli Rina či guvernéra požádat o rozšíření pracoviště. Během dvanáctihodinového pracovního dne můžou vězni vykopat 60 možná i 70 žil, čímž získají 320 až 350 kusů rudy. Na dvanácté úrovni hornictví musí odevzdat 120 kusů rudy. Přibližně 200 kusů rudy jim denně vynese 40 stříbrných, což byl bez deseti stříbrných jeden zlaťák. To je dobrý přivýdělek na důchod, zasmál jsem se a pokračoval v kopání. Znamenalo to, že jsem mohl prodávat prsteny s bonusem +3 nejméně za 15 zlatých.

Vykopal jsem desátou žílu. Na krysy jsem vyvolal ducha léčení, a když ke mně přiběhly a zaútočily, pořádně jsem do nich kopnul, otřásaje se z jejich kousnutí. Tímhle způsobem jsem si zvyšoval výdrž a hbitost. Bolest byla k nevydržení, ačkoli na mé úrovni obrany mi krysy způsobovaly maximálně jeden bod zranění. Když krysa zemřela, objevila se mi před očima zpráva.

Pozor, odemknul jste novou vlastnost: Odolnost.

Odolnost určuje možnost postavy snížit zranění od protivníka o (Odolnost/10) %. Pokud postava dostane záporný bonus, který by za normálních okolností trval až do smrti postavy, díky vlastnosti Odolnost tento záporný bonus trvá jen 24 hodin. Existuje 1 % šance, že hráč získá minutový bonus „Kamenná kůže“, který navíc sníží zranění o 10%.

Přijímáte? Pozor, přijatou vlastnost není možné v budoucnu zrušit.

Tentokrát jsem se musel opravdu zamyslet. Odolnost nijak nezvyšovala sílu mého útoku, takže pokud bych si ji vybral, zbývá mi už jen jedno volné místo pro útočnou vlastnost. U lovců, válečníků a dalších to byla přesnost. Pro třídy se zaměřením na inteligenci to byla… Vlastně nevím, jaká vlastnost to má být. Nepamatuju si, která vlastnost zvyšuje sílu útoku pro hráče závislé na maně, mělo by to být asi něco jako Imunita nebo Zvýšení účinku. Co se týká odolnosti… Tak dobře, obrany není nikdy dost.

Postavě byla přidána nová vlastnost: Odolnost. Dohromady 1.

Pozor! Speciální vlastnost pro vězně, kteří si zvolili Odolnost. Za každých pět úrovní Odolnosti se sníží efekt bolesti o 1%.

Na několik sekund jsem se zasekl a vstřebával novou informaci. Vypadá to tak, že existuje naprosto legální možnost, jak se vrátit do herního světa a přitom uniknout bolesti z důvodu vypnutých smyslových filtrů. Jen musíte předem snést spoustu bolesti. Co na to říct. Krysy, nastal váš soudný den. Rozhlédl jsem se po svém pracovišti. Dnes se tu objevilo sedm krys. Jednu už jsem zvládl zabít. Rozhodl jsem se, že s těmi ostatními musím být hodně opatrný, aby vydržely útočit co nejdéle. Vyvolal jsem léčivého ducha na druhou krysu. Nastalo tvrdé zvyšování úrovně odolnosti.

Dokázal jsem, aby na mě šest krys útočilo po dobu tří hodin. Když jsem s nimi skončil, hluboce jsem si oddechnul. Chovat se jako masochista nebylo nic jednoduchého, ale výsledky stály za to. Zvýšení výdrže o 15%, hbitost se vyšplhala na čtvrtou úroveň, síla na pátou a v odolnosti jsem dosáhl třetí úrovně.

Když jsem vykopal poslední žílu, zvýšila se úroveň hornictví na osmičku a brzy poté jsem předal svou denní kvótu. S potěšením jsem sledoval úžas v trpaslíkově tváři. Jasně, když se šaman vrací do dolu, tak se něco musí dít. Co se stalo s prsteny, náhrdelníky a zpracováním kamene? Asi něco plánuje… Rinovi jsem předal sedm krysích ocasů a prodal nějaké přebytky rudy. Reputace se zvýšila o patnáct bodů. Chybělo mi 1014 bodů, abych dosáhl respektu. Musel jsem se rozhodnout co dál. Napadla mě šílenost. Zeptat se Alta, jestli by mi nemohl nakreslit karty, abych si mohl otevřít kasino. Přemýšlel jsem, zda by trest v podobě odečtu bodů reputace nastal jen při té myšlence, nebo by přišel na řadu až při rozdání první hry. V duchu jsem se zasmál. Další nápad byl reálnější, když ne karty, tak proč si nevyřezat šachové figurky? Vím, jak se šachy hrají, a nějaký čas mě dost bavily. Nemyslím si, že by hraní šachů bylo zakázáno. Kdyby nic jiného, byl by to jen důkaz, že i my degenerovaní zločinci se obracíme zpět k morálním výšinám. Mohly by se tím vylepšit i vztahy mezi vězni. Mohli bychom sázet na výsledky. Ne, to nestojí za propad reputace. Jedna věc mě trápila, nemohl jsem se přimět vyrobit figurky a šachovnici ze žuly. Musel jsem s žádostí za Rinem.

„Jak se máš, Rine? Byl jsem tak zaneprázdněný, že jsem neměl čas zeptat se na tvoje zdraví. Omluv prosím mou zapomnětlivost,“ začal jsem s hloupým výrazem v obličeji, když jsem k trpaslíkovi přišel. Správně, jen před pár hodinami jsem mu odevzdal svou denní kvótu a najednou jsem zpátky s „Jak se máš?“ a „Zdraví slouží?“ To je teda hodně hloupé.

„Mahane, proč na mě vždycky jdeš takovou oklikou? Proč se nezeptáš přímo? Řekni mi, co chystáš. S tebou to jsou vždy takové slovní hříčky,“ přerušil mě nevrlý trpaslík.

„Rád bych si pro sebe vyrobil šachy, ale naše kameny na to nejsou dost dobré. Ty chodíš do města, mohl bys pro mě koupit nějaké nepříliš drahé kameny, které hezky vypadají? Neptej se mě přesně jaké, v tomhle ohledu nejsem žádný expert. Jediné co o drahokamech vím je, že diamanty jsou hodně tvrdé a hodně drahé.“

„Ty tvoje nápady!“ usmál se trpaslík. Zamyslel se nad mým návrhem a poškrábal se na bradě. „Takže chceš, abych ti přinesl nějaké polodrahokamy. Kdo to byl, kdo tehdy vykřikoval na celý důl, že v každé žíle je nějaký drahokam a že Mahan je nejlepší v jejich nalezení? Kdo vykřikoval, že nechá důl zbankrotovat, když nechtěl kameny koupit za jejich nominální hodnotu? Dokonce si ode mě koupil prvotřídní krumpáč. Prakticky jsem ti ho věnoval, ale ty teď rozhazuješ rukama, že jsi žádný kámen nenašel, a chceš po milých trpaslících, aby ti nějaké donesli. Dokonce sis vzpomněl na mé zdraví, jen tak zničehonic.“ Trpaslík si svou chvíli užíval, ale pak zvážněl. „Nemůžu dělat taková rozhodnutí sám. Seznam přineseného zboží je schválený přímo guvernérem a on taky kontroluje, jestli nenosím něco navíc. Takže s těma otázkama musíš jít jinam,“ kývnul trpaslík hlavou směrem k administrativní budově.

Rezignovaně jsem si povzdechl a vydal se na své oblíbené místo. Ork nemohl vystát, když ho chodili lidé o něco žádat. Mohl jsem se dostat do potíží, kdybych ho poprosil o nějaké drahokamy, čehož jsem se chtěl vyvarovat. Zůstat v dole další měsíc jen kvůli tomu, abych si vyrobil šachy? Díky, ale ne. To je radši vyrobím z kamene nebo požádám Sakase, aby mi je vyřezal ze dřeva. S těmito myšlenkami jsem se pustil do výroby prstenů s tříbodovým bonusem. Musím dobře využít čas, dokud ho mám, a vybavit se nejlíp, jak to budu moci.

Když jsem vyrobil prsteny, zbývaly asi čtyři hodiny do konce pracovní směny. Rozhodl jsem se zajít na Kartovo pracoviště, jestli se tam neobjeví krysy, které bych využil na zvyšování odolnosti. Krysy v jeho sekci byly zatím nedotčené. Byl jsem také zvědavý, zda mi už byl odebrán přístup do této sekce, nebo je stále aktivní, dokud nebude pracoviště přiřazeno dalšímu vězni. Rozhodl jsem se, že přestanu hádat, a podruhé v jednom dni jsem se vydal do dolu.

Přístup jsem pořád měl, ale krysy mě zklamaly. Na pracovišti se nacházel jen jeden příslušník šedého klanu, kterému jsem se snažil neublížit. Dokonce jsem se pokusil léčit ho vyvolaným duchem, ale na krysu to nemělo žádný účinek. Jen čtyřicet minut jsem zvládl „vychutnávat si“ krysí kousání. I tak jsem zvýšil odolnost na pátou úroveň. Zklamalo mě, že jsem nijak nevnímal snížení bolesti o 1%. Už mi zbývalo se jen vrátit do kovárny a vyrábět prsteny pro ostatní. Podíval jsem se po Kartově pracovišti a rozhodl jsem se rozbít několik dalších žil. Nechybělo mi mnoho, asi jen 34%, abych dosáhl na devátou úroveň hornictví, což jsem přepočítal na třináct žil. Tři hodiny do konce pracovního dne byly víc než dost, abych se jimi prokopal.

Když jsem začal na čtvrté žíle, tak jsem koutkem oka něco zpozoroval. Zmateně jsem se otočil a uviděl měděnou žílu, která se od ostatních dost lišila. Byla větší a zbarvená do sytě zeleného odstínu. Přišel jsem k ní, ohromeně na ni položil ruku a prozkoumal její vlastnosti.

Velká měděná žíla. Šance na objevení: 0,01%. Vyžaduje úroveň hornictví 9 a výše.

To je teda štěstí! Moje osmá úroveň a krumpáč přidávající jeden bod mi přesně zaručily splnění podmínek. Pohodil jsem si krumpáčem v ruce, abych ho lépe chytnul, a připravil jsem se tu kopu kamene rozkopat, přemýšleje, co z ní asi může vypadnout. Jestliže normální žíla vyprodukovala 5 nebo 6 kousků rudy, tato by mohla dát třeba 10 nebo ještě víc. Však uvidím. S mou úrovní síly a hornictví by to neměla být zas až taková výzva.

Ve své dychtivosti jsem se nechal unést a kopal do žíly zapomínaje na vše okolo. Jeden kop následoval druhý a pak další. Co je to za zprávu?

Úroveň energie: 30. Zadrž, ty vzteklý šamane!

Aha to je moje přednastavená zpráva, která mi zabraňuje hloupě zemřít ze ztráty energie. Už je to nějaký pátek, co jsem ji uviděl naposledy, tak proč se objevila zrovna teď? Rozhlédl jsem se okolo sebe. Co se to…? Energie klesla na 30, ale odolnost veliké měděné žíly se držela na 40%. Jak dlouho jsem do ní kopal? Najednou se dolem ozval zvuk sirény oznamující konec pracovního dne. No teda, to jsem kopal asi víc než dvě hodiny. Šel jsem se napít, abych si doplnil energii, a pokračoval jsem v kopání žíly. Se smíchem jsem si vzpomněl na svůj první den v dole, tohle bylo velmi podobné. První žíla mi taky dala docela zabrat. Během další hodiny jsem snížil odolnost žíly na 5%, tak jsem si sedl a odpočinul si. Energie jsem měl dostatek, abych mohl práci dokončit, ale mentálně jsem byl utahaný. Už dlouho jsem si na jedné žíle takhle nemákl. Nedokázal jsem opustit jednu myšlenku: proč mi o tomhle Kart neřekl? I přes tu velmi nízkou šanci na objevení tu přece kopal deset let, tak musel alespoň jednou spatřit velkou žílu. Jediné vysvětlení bylo, že se asi nesnažil ji vykopat. Musel splnit denní kvótu, takže se nechtěl zdržovat tou divnou žilou, která vyžadovala opravdu tvrdou práci. Bylo to pro něj bezpředmětné.

Vzdychl jsem si a pokračoval v kopání. Čtyři procenta odolnosti. Zajímalo by mě, co z takových žil vypadne. Když rozbití vyžaduje neskutečné úsilí, tak to musí být nějaký velký bonus. Možná v ní bude truhla s pokladem. Jasně a pak se objeví i pirát Flint, nakope mi zadek a vezme mi truhlu. Tři procenta odolnosti. Já mu ji nenechám! Když se ke mně Flint přiblíží, urazím mu krumpáčem jeho dřevěnou nohu a pak budu utíkat jak o závod. Jednonohý Flint mě daleko honit nebude. Sakra, ale co ten jeho papouch? Jmenoval se Iago, myslím. Může létat a roztrhat mě na kousky. Takže se budu muset truhly vzdát. Dvě procenta odolnosti. No co, může mi políbit prdel. Truhla bude má. Jakmile se ke mně papouch rozletí, vyvolám ducha blesků. Nebo dva. Nebo celý tucet, všechny najednou. Teď mám díky Kartovi a Sakasovi tamburínu, takže Iago nemá nejmenší šanci. Pokud ho nezasáhnou blesky, tak určitě umře smíchy, až mě uvidí tancovat s tamburínou. Jedno procento odolnosti. Ale zatímco budu tancovat, může ke mně Flint dohopsat a přemůže mě. Třebas se rozdělíme. Rozdělíme se půl na půl jako dobří partneři. Můžou si nechat truhlu a já si nechám to, co bude v ní. To by mělo vyhovovat všem. Ano, takhle to uděláme.

Když ukazatel odolnosti konečně zmizel a s ním i žíla, změnil jsem nedobrovolně držení na krumpáči a díval se okolo sebe, kdy se objeví Flint. Snažil jsem se zaútočit na zprávy, které se přede mnou Najednou objevily.

Získány zkušenosti: +5 zkušeností, body potřebné na vyšší úroveň: 476.

Zvýšení vlastností:

Hornictví zvýšeno o 1. Dohromady 9.

Síla zvýšena o 1. Dohromady 6.

+20% Výdrž. Dohromady 57%.

Pracovat takhle tvrdě není pro mě, pomyslel jsem si, když jsem popadl dech a uvědomil si, že se žádný Flint neobjeví. Mé smysly a prodlužující se stíny mi napovídaly, že se každým okamžikem přestane podávat jídlo, takže jsem musel rychle běžet k výdeji, jinak bych to nestihl. Rychle jsem posbíral vše, co z žíly vypadlo, ani jsem se nepodíval, co to bylo. To počká, až se najím. V tomhle šeru stejně nemělo smysl zjišťovat, co za kořist jsem získal. Dostal jsem se k výdeji přesně v okamžiku, kdy ho zavřeli. Dozorce, který zajišťoval rozdělování stravy, už své věci sklízel, když jsem k němu doběhl s prvním prázdným talířem, který mi přišel pod ruku.

„Odevzdal jsem denní kvótu, měl bych dostat najíst,“ vyvalil jsem ze sebe během popadání dechu.

„Jídlo je rozdáváno během dvou hodin po zaznění sirény,“ řekl dozorce a pokračoval v balení. „Dvě hodiny uplynuly a žádné jídlo už nevydám. Promiň, Mahane, mé instrukce jsou v tomhle naprosto jasné. Pokud se ti to nelíbí, můžeš si jít stěžovat vedení. Já tady mám práce tak jako tak až nad hlavu.“

Hned jsem se vydal k administrativní budově. Už mě nezajímalo, že guvernér nemá rád, když ho chodí vězňové o něco žádat. Do rána bych nemusel přežít. Nejspíše bych přežil, ale musel bych co půl hodiny doplňovat zdraví smaženou krysou. Ten pocit v žaludku by přetrvával a celou noc bych nezamhouřil oka.

Šéf seděl na svém oblíbeném místě a pročítal si nějaká lejstra. Když jsem vešel, tázavě se na mě podíval a zvedl obočí.

„Dnes jsem osobně splnil denní kvótu a předal ji Rinovi, ale nestihl jsem si včas vyzvednout večeři. Bylo mi řečeno, že abych svou porci dostal, musím požádat o vaše povolení. Proto jsem přišel,“ řekl jsem jedním dechem a opět se cítil nepříjemně pod orkovým pohledem.

„Jídlo se vydává jen po dobu dvou hodin od zaznění sirény. Po dvou hodinách už žádné jídlo nevydáme,“ zazněl kanceláří orkův hluboký hlas. „Nemůžu ti dát jídlo, i kdybych chtěl. Jednoduše tu žádné není. Teď běž, mám ještě dost práce.“

Zaraženě jsem vyšel do dusného počasí v okolí dolu. Takže šéf mě prostě poslal na smrt. Mě, s mou přátelskou reputací, toho, kdo pro něj vyrobil Kameamiu! To je prostě nelogické! Ale možná tu o logiku vůbec nejde? Možná mi ork nechce pomoct, protože ví, že si dokážu poradit sám. Tak jako jsem to prokázal při výrobě Kameamie a jako Kart zvládl vyrobit plátky. Co mám teda dělat?

Vydal jsem se místo do ubikace na své oblíbené místo k přemýšlení a snažil se vymyslet, co musím provést, abych přežil následujících deset hodin. Nejdřív si nutně musím usmažit několik krysích mas, protože sám sebe léčit nemohu a budu potřebovat neustále doplňovat zdraví. Potom… Co bude potom, to jsem zatím netušil, kromě toho, že musím vymyslet nějaký lék na bolest, která se začínala ozývat z okolí mého žaludku.

Žádný lék mě prozatím nenapadal, tak jsem se vydal usmažit krysí maso. Neměl jsem ho u sebe mnoho, protože jsem ho časem přestal sbírat. Bylo by divné ho za pár měďáků prodávat Rinovi, když jsem vlastnil několik tisíc zlatých. Teď jsem byl rád, že jsem na horší časy ušetřil čtyřicet kusů masa. Dnešní noc bude opravdu velmi špatný čas.

Rozložil jsem si všechny potřebné ingredience a začal jsem masa smažit. Oproti mým prvním pokusům, kdy jsem se učil vařit s nízkou úrovní profese, vypadaly usmažené kusy docela chutně. Pěkně zlatavé a šťavnaté, dokonce hezky voněly. Jaká škoda, že to není hovězí, dokázal bych usmažit bezvadný steak.

Usmažil jsem první část a začal jsem připravovat druhou. Prudká bolest v žaludku mi však připomněla můj problém a začala si vybírat daň na mém zdraví, takže jsem si připravil první smaženou krysu. Právě začíná závod mezi zásobou mého masa a místními omezujícími pravidly. Usmál jsem se a ukousnul si první sousto. Hm, docela chutné.

Pozor! Snědl jste neznámý předmět a ztratil jste denní bonus z jídla. –1 síla, Energie se vyčerpává o 50% rychleji. Bonus za sněžení vylepšeného jídla: Následujících 30 minut nevznikají žádné tresty spojené s příjmem potravy.

Získán bonus: Síla +1, Výdrž+1. Trvání: 12 hodin.

Obnoveno zdraví: Dohromady 190 ze 190.

Cože? Co jsem to právě snědl? Vzal jsem druhý kus masa a podíval se na jeho vlastnosti.

Smažená krysa. Popis: Smažená krysa není příliš chutná, ale v případě naléhavé situace vás uchrání před smrtí hladem. Bonus Dovednosti: Pokrm hezky vypadá a voní, navíc zvyšuje Výdrž a Sílu. Speciální funkce měděného dolu Pryke: Následujících 30 minut nevznikají žádné tresty spojené s příjmem potravy. Při požití obnoví 20 bodů zdraví, +1 Výdrž na 12 hodin, +1 Síla na 12 hodin. Nejnižší level: 4.

Deset hodin. Pokud ten bonus vydrží třicet minut, potřebuji dvacet kusů smaženého masa. Přežiju to.

Krví podlitýma očima jsem sledoval dozorce, jak připravuje snídani k výdeji. Přežil jsem to, ale několikrát jsem usnul a probudila mě nesnesitelně bodavá bolest v žaludku. Přinutil jsem se sníst další kus masa, ani jsem ho nežvýkal, ale rovnou polykal. Chápal jsem, že nesmím usnout. Teď už jen zbývalo sníst si svou snídani a zapomenout na celou záležitost jako na noční můru. Kdybych neměl dovednost, díky které jsem každé půl hodiny po sněžení masa neztrácel zdraví, kdo ví, jak by to dopadlo.

Probudil jsem se asi v poledne a rozhodl se, že dnes do dolu nepůjdu. Měl jsem dostatek rudy, včera jsem si zvýšil další úroveň v síle. Šance najít další velkou žílu byla mizivá, ale strašila mě představa, že bych se opět nechal unést jako včera. Otřásl mnou i nápad, že bych si mohl zvyšovat odolnost. Dnes ne, díky. Podíval jsem se do batohu, abych zjistil, kolik jsem včera vykopal rudy. Aha, tohle jsem už měl z dřívějška, tohle taky, ale tady mám něco nového. Jé, 22 kusů, to není špatné na jednu žílu. Co je tohle? Nepamatoval jsem si, že bych to už někdy viděl. Kámen veliký asi jako tři až čtyři pěsti ležel na dně batohu. Jaké má vlastnosti?

Kus neopracovaného malachitu.

Krátké ale přesné. Kus neopracovaného malachitu. Jaká to pěkná fráze. V té chvíli jsem naprosto zapomněl na své noční problémy s jídlem. V našem dole byly drahokamy!

Zahnal jsem první impuls rozběhnout se za orkem a hodit mu drahokam na stůl a zamyslel jsem se nad dalšími možnostmi, co se dá z takového kusu vytvořit. Neviděl jsem žádný velký rozdíl mezi žulou, kterou jsem opracoval na růži, a malachitem. Takže jsem si zadal úkol vyrobit z něj něco opravdu zajímavého, a teprve to pak guvernérovi přinesu.

Seděl jsem asi dvě hodiny, ale žádný zajímavý nápad nepřišel. Neměl jsem potuchy, co se dá z malachitu udělat. Představivost mi nahazovala různé možnosti, co vyrobit: žábu, list nebo našeho šéfa. Vlastně proč ne? Vždyť je taky zelený a vyrobený z malachitu by vypadal dobře. Ihned jsem podobné myšlenky zahnal, měl jsem dost našeho guvernéra z masa a kostí, abych se ještě navíc musel celé dny dívat na jeho obličej vyrobený z malachitu. Když se mi v hlavě již potřetí objevila myšlenka, že ork vyrobený z malachitu by vypadal opravdu hezky, rozhodl jsem se jít spát. Mozek je očividně přepracovaný, když nemůžu přijít na nic jiného. Je čas si odpočinout.

Lehnul jsem si na postel, zavřel oči a povzdechl jsem si, ale zelený ork se mi v myšlenkách objevil znovu. Rozzlobeně jsem ho odehnal. Co to má pořád znamenat, že se mi objevují v myšlenkách orkové? Ten ork ale vlastně vůbec nevypadá jako náš šéf. Virtuální ork stál, v každé ruce držel obrovský turecký meč typu jatagan a jeho tvář měla děsivý výraz zkřivený hněvem. Nebylo možné se při pohledu na něj neotřást. Ještě jsem v žádných očích neviděl tolik zuřivosti. Každý rys jeho tváře značil neukojitelnou touhu po krvi. Ork byl učiněnou zlobou. Krvavou zlobou. Neznámý bojový oděv téměř celý pokrytý hroty a velkými hřeby, na zádech pochvy na jatagany, vlasy stažené v uzlu a těžké boty s vrčícími vlky na špičkách. Taková barevná vizáž vás dokázala uchvátit. Postava byla vykreslena do detailu a ork byl plný válečného ducha, takže pozorovatel musel být naplněn vůči válečníkovi respektem. Někdo se ho mohl bát, jiný zase nenávidět, ale všichni ho respektují. Možná bych ho z toho malachitu vyrobit měl. Byla by to opravdu nádherná postava.

Ve chvíli, kdy mě tato myšlenka napadla, se vedle orka objevil můj kus malachitu, ale k mému překvapení byl daleko větší než ork. To je divné, malachit, který jsem vykopal, byl menší, než ten, který se mi zjevil v myšlenkách. Snažilo se mi to snad naznačit, že má být postava orka malá? Pokud ano, tak by to vysvětlovalo ten velikostní poměr vůči malachitu, ale co mám dělat s tak velkým zbytkem? Mám jej nechat Rinovi jako obvykle? Můj žabí démon chamtivosti, přesně ten, kterého jsem se rozhodl nevyřezat, by mě uškrtil holýma rukama. Možná bych mohl vyrobit těch orků více. Jakoby mi vyobrazení četlo myšlenky, rozrostl se počet orků na osm. Nejdříve stáli všichni v řadě vedle sebe, ale pak se začali promíchávat a připomínat velikostí můj malachit. Ale co bych měl dělat s osmi orky? Myšlenka mi prosvištěla mozkem, ale v zápalu kreativního procesu jsem jí nevěnoval žádnou pozornost. Když se figury propojily a zastavily se, spojil jsem je s představou svého malachitu. Ano, pasovaly naprosto přesně, jako by byly stvořeny jeden pro druhého. Teď jsem je akorát musel oddělit a pak si užívat výsledku.

Nevěděl jsem, kolik přesně času uběhlo, než jsem figurky od kamene oddělil, ale cítil jsem, že mi to zabralo docela dlouhou dobu. Když se poslední ork postavil na konec řady, oddechl jsem si. Teď jsem musel z figur, které jsem oddělil z kamene a lehce je vyčistil, odřezat přebytečné kousky drahokamu. Jakmile jsem se pustil do první figury, byl jsem vytržen ze svých představ. Už nějakou chvíli jsem něco cítil, ale teď mě něco docela tvrdě strčilo do ramene.

„Mahane, jsi v pořádku?“ otevřel jsem oči a spatřil velikou postavu orka, který se nade mnou nakláněl. Představy se okamžitě přidaly. Vždyť jsem tě ani nezačal vyřezávat, tak proč mě strkáš? Spatřit orka bylo tak neočekávané, že jsem dokonce ustoupil a ruce natáhl před sebe.

„Mahane, možná bychom měli zavolat šéfa? Proč se ode mě plazíš? Nepraštil ses do hlavy, že ne?“ zeptal se ork překvapeně a já jsem konečně pochopil. Byl to Sakas, náš řezbář a nová pravá ruka místního vedoucího. Sakra, ti orkové mě přivedou k šílenství. Proč mě ze všech vězňů, které v dole máme, musel probrat zrovna ork? Jako bychom to tu měli zamořené orky.

„Díky, Sakasi, všechno je v pořádku. Jen jsem se trochu zatoulal ve svých myšlenkách,“ odpověděl jsem hned, když jsem se uklidnil z tak neočekávané shody okolností. „Proč do mě strkáš, děje se něco?“

„No jde o to, že už zbývá jen třicet minut, než přestanou vydávat snídani, a ty tu celou dobu sedíš a rozhodně nevypadáš, že bys měl v plánu se jít najíst. Přinesli jsme jídlo, ale nechtěl jsi jíst, ani když jsme tě lžičkou krmili, tak jsem se polekal a rozhodl jsem se tě vzbudit.“

Až tu jednou při výrobě předmětů nebude poblíž laskavý člověk (v tomhle případě ork), umřu hladem. Poděkoval jsem Sakasovi a rychle jsem se najedl. Vrátil jsem se do svých myšlenek a začal jsem z orků odstraňovat přebytečné části.

Z přebytku malachitu jsem osvobodil nohy a tělo, ale nejvíc času mi zabrala orkova hlava, především pak oči. Dokonce ani ve virtuálním modelu jsem nedokázal jeho očím vtisknout tu zuřivost a divokost. Potřeboval jsem nějakou předlohu, abych dokázal zdůraznit specifický pocit orkova výrazu. Najednou jsem si vzpomněl na chvíli, kdy jsem hrál se svým lovcem a pořádali jsme výpravu na osadu orků, abychom ukradli jejich totem. Výraz náčelníka orků, když jsme ho svázali a před jeho očima totem vykopali, byl přesně to, co jsem potřeboval. Za vrácení jejich totemu jsme získali spoustu peněz a předmětů. Nádherné vzpomínky, ale to odbočuju. Soustředil jsem se na figurku a vyřezal několik dalších kousků. Teď už se mi to povedlo. Když jste se orkovi podívali zblízka do očí, snažila se vaše kůže opustit tělo a zmizet. Chtělo se vám přestat se vším, co jste dělali, a dostat mezi sebe a toho hrozivého orka co nejdelší vzdálenost. Zapsal jsem si do paměti obrázek figurky orka a otevřel jsem oči. Byl večer. Tak to vypadá, že mi to trvalo celý den vyrobit jednu figurku. To nevadí, výsledek stál za to soustředění a neuspěchání. Chtěl jsem to vyrobit pořádně.

Vyrobení všech osmi figur zabralo osm dní. Úplně jsem zapomněl na zvyšování své reputace a na skutečnost, že jsem měl možnost odejít z dolu už za 12 dní, kdybych každý den zabíjel krysy. Byl jsem naprosto ponořený do opracovávání orků. Když jsem v duchu dokončil i posledního, postavil jsem je do řady a prohlédl jsem si výsledek své práce. Jejich vzhled mě ohromně potěšil. Osm orků válečníků, hrozivých a divokých, silných a mocných. Zaujala mě skutečnost, že každý ork měl jinou tvář, i když jsem na všechny použil totožnou předlohu. Vypadali podobně, ale někteří měli delší kly, jiní zase hlouběji zasazené oči a každá figurka byla trochu jiná. Překvapeně jsem se usmál a napadla mě myšlenka, že s takovou armádou bych byl mocný. Ostatní hráči Barliony by si na mě museli dávat dobrý pozor. Orkové by však museli být větší. Brzo by všichni slyšeli o strašlivé skupině orků a jejich veliteli šamanovi. Musím vyrobit figurky z opravdového malachitu. Kusy malachitu jsem si postavil před sebe, postupně jsem si každý vzal do ruky, myšlenkami vstoupil do svého designového módu a představoval jsem si, jak kámen mění v mých rukou linie a mění se ve figurku orka. Tato činnost mi zabrala několik hodin, a když jsem dokončil posledního orka, ležely přede mnou všechny figurky. Dohromady vypadaly ještě divočeji než v mých představách, a i přes svou malou velikost (figurky byly veliké asi jako palec), byly vyrobeny natolik detailně, že jste cítili, jako by měly každou chvíli ožít a začít ničit vše okolo.

Gratulujeme! Právě jste začal cestu k opětovnému vyrobení Legendární šachovnice císaře Karmadonta, zakladatele Malabarské říše. Moudře a spravedlivě nabízel císař svým nepřátelům, že se pře rozhodnou na šachovnici a ne na bojišti. Každý typ figurek byl vyroben z jiného kamene. Pěšáci: Orkové válečníci z malachitu a Trpaslíci válečníci z lazuritu. Věže: Bojový ogr z chryzoberylu a Obr z tanzanitu. Jezdci: Válečný ještěr z turmalínu a Válečný oř z ametystu. Střelci: Trollové lučištníci ze smaragdu a Elfové lučištníci z akvamarínu. Královny: Ork šaman z olivínu a člověk, Arcimág elementů, ze safíru. Králové: Náčelník Klanu bílých vlků, ork ze zeleného diamantu a Císař malabarské říše, člověk z modrého diamantu. Šachovnice: Černé onyxy a bílé opály zasazené do rámu z bílého a žlutého zlata. Číslice a písmena na šachovnici: Platina.

Po smrti císaře byla šachovnice zničena. Teď už záleží jen na vašich schopnostech, zda Barliona znovu spatří tento zázrak světa – Legendární šachovnice císaře Karmadonta.

Vyrobil jste Orky válečníky z malachitu z Legendární šachovnice císaře Karmadonta. Dokud máte figurky u sebe, tak vám každou minutu doplní 1% Zdraví, Many a Energie navíc k obvyklé regeneraci. Síla je zvýšena o 10%.

Zvýšení vlastností:

+1 Dovednost. Dohromady 3.

+ 1 Hlavní profese Klenotnictví. Dohromady 12.

Vyrobil jste Legendární předmět. Reputace u všech frakcí, které jste dosud potkal, zvýšena o 500 bodů.

Nestíhal jsem číst postupně se objevující zprávy, tak jsem si ani nevšímal svého okolí, ačkoli tam bylo dost věcí k vidění. Byl jsem zahalen do světelného sloupu, ozvala se slavnostní hudba a nad figurkami orků tancovala duha. Svět Barliony slavnostně vítal legendární předměty.

„Mahane, šéf tě chce okamžitě vidět!“ Křik dozorce se rozlehl po celém dole ihned, co se světelný sloup rozplynul. Vložil jsem figurky do batohu a vydal jsem se směrem k administrativní budově.

V rozporu se svým zvykem ork neseděl za stolem, ale studoval malbu na zdi, která byla obyčejně zakryta závěsem. Pokaždé jsem si myslel, že je za závěsem okno. Tiše jsem stál u stolu, neodvážil jsem se prolomit ticho a čekal jsem na guvernérovu reakci.

„Rasa orků ve své dlouhé historii dala život mnoha velkým válečníkům a bojovníkům. Jsme zrozeni jako válečníci, žijeme jako válečníci a stejně tak i umíráme jako válečníci. To je náš osud. I mezi námi jsou ale takoví, jejichž jména si pamatujeme po staletí. Osm Velkých válečníků, jejichž skutky jsou otištěny v historii mé rasy. Podívej se na ně,“ řekl ork, aniž by se otočil. Postavil jsem se vedle něj a podíval se na obraz. Byl rozdělen na osm dílů, každý z nich líčil jednoho orka. Tak to mě… Díval jsem se na orky stejné, jako byly figurky v mém batohu.

„Tito Velcí jsou chloubou mého lidu. Před několika minutami otřásla světem Barliony zpráva. Jeden z velkých klenotníků Barliony vyrobil legendární malachitové šachové figurky orků válečníků. I když se v našem světě nachází několik miliard duší, jsem si jistý, že vím, o kom trubadúři na náměstích vykřikují,“ ork se otočil a podíval se mi do očí. „V mém dole byl vyroben legendární předmět. Nikdo neví jaký. Takové informace byly napsány do oficiálních zpráv a zaslány příslušným orgánům. Ten předmět jsi vyrobil ty, což bylo také ve zprávách uvedeno. Máš jen dvě výrobní profese: klenotnictví a vaření. Řekl bych, že se ti nepodařilo uvařit legendární smaženou krysu.“

Po několika momentech guvernér pokračoval.

„Chtěl bych tě varovat. V našem světě můžeš krást ostatním lidem z batohu pouze peníze. Existuje jedna výjimka, legendární předměty. Pokud má hráč v ruce ve chvíli své smrti legendární předmět je desetiprocentní šance, že bude přístupný ostatním hráčům na zemi stejně jako peníze. Pokud má ten předmět v batohu, s dostatečně vysokou úrovní podlosti je možné ho z tvého batohu ukradnout. Zapamatuj si to.“

Zpráva pro vlastníka Legendárního předmětu.

V případě vaší smrti existuje 10% šance, že bude možné u vaší mrtvoly najít s penězi i legendární předmět. Pokud je Legendární předmět ve vašem batohu, existuje 10% šance, že může být ukraden jiným hráčem za použití vlastnosti „Krádež“. Požadavky na ukradení Legendárního předmětu: (úroveň podlosti lupiče/level vaší postavy) >0,5.

Bylo dobře, že jsem stál vedle zdi, protože místo pádu jsem se o ni opřel. To, co mi právě guvernér řekl, naprosto změnilo můj další život ve hře. Za prvé, jsem hlupák. Pokud bych si odemknul i kožařství a kování, tak bych tu vůbec nestál. Za druhé, fakt, že je možné legendární předměty ukrást, je hlavním vysvětlením, proč lidé zvyšují úroveň podlosti. Na co zdlouhavě vyrábět nebo se účastnit výprav na nepřátele, když si můžete ten předmět prostě ukrást. Nejen tak ledajaký předmět, ale přímo legendární. Za třetí, ihned jakmile někdo zjistí, že já jsem ten klenotník, co vyrobil šachové figurky, bude to můj konec. V Barlioně je spousta lidí, kteří loví legendární předměty, a to i bez zvyšování úrovně podlosti. Pokud bez podlosti nemůžou ukradnout legendární předmět přímo, můžou mě jednoduše donutit, abych jim ho sám dal. Na kolenou bych je prosil, aby si ode mě ty figurky vzali. Jakmile se ocitnu mimo důl, dostanu červenou čelenku a kdokoli mě může bez jakéhokoli trestu zabít. To je možné pouze mimo města, ale ten kdo mě zabije, nedostane žádné znamení zabijáka. Dokud si dostatečně nezvednu úroveň odolnosti, je smrt strašlivě bolestivá, navíc mám ještě 10% šanci, že mi ty figurky někdo ukradne. Což bylo naprosto legální. Pokud nechceš, aby tě ostatní lovili, zůstaň po zbytek svého trestu sedět ve městě a neodvažuj se z něj ani na krok. Hned jak město opustíš, připrav se, že na tvou kůži bude právě vyhlášena lovecká sezóna. Pokud by někdo zjistil, že jsem vlastníkem figurek, začalo by pro mě čiré peklo. Lovili by mě, pak mučili a nakonec zabili. Mučení je povoleno. V normálních kapslích hráči necítí absolutně nic, dokonce jsou zvědaví, jak to vypadá, když je někdo stahuje z kůže. Tváří se při tom, jako by už mučení nemohli vydržet, zatímco v reálu by z plna hrdla křičeli i pokud byste jim jen šlápli na palec. Jsou to zvrhlíci. Proto nemůžu nikomu říct, že ty figurky mám, minimálně do doby, než se dostanu na vysoký level. Ork mi ale nenařizoval, abych mu ty figurky ukázal, jen mě varoval, co se mi může přihodit. Trochu jsem se styděl, ale chtěl jsem se někomu pochlubit. Během tří měsíců v dole byla tohle moje třetí pořádná klenotnická práce. Vyrobil jsem růži, Kameamiu a teď tyto šachové figurky. Divil jsem se, že podobné věci dokážu vyrobit na sedmém levelu, ale bylo to příjemné. Vytáhl jsem figurky na světlo a postavil je na stůl. Ještě budu muset guvernéra přimět, aby mi přiznal denní kvótu. Ne že bych to potřeboval, ostatní vězni ji za mě odevzdali, ale šlo o princip.

Ork opatrně zvedl první figurku. Normálně byl klidný jako kámen, ale teď vypadal otřeseně a zároveň hrdě. Držel figurku ve svých obrovských dlaních tak jemně, vypadalo to, že je vyrobena ze vzduchu a on se snaží ji nerozmáčknout. Najednou promluvil, zatímco figurku stále pozoroval:

„Tohle je Pandyar Zabiják. Před pěti tisíci lety byli orkové klanu Trapp napadeni duchy. Tito duchové orky přemohli, ovládli jejich těla a pak zabíjeli všechno živé. Vychutnávali si agónii svých protivníků. Během týdne tělo orka ovládnutého duchem zevnitř vyhořelo. Duch následně tělo opustil a našel si jiného hostitele. Nebylo možné je z těla vyhnat, ale bylo možné s nimi bojovat. Pokud ork ovládaný duchem zemřel, zemřel i duch. Když nastala chvíle, kdy byla většina orků v klanu ovládána duchy a ostatní neměli kam utéci, postavil se Pandyar armádě posedlých orků. Stál proti armádě na Cestě strachu chráněný pouze amuletem pro myšlenkový štít. Samotný proti několika tisícům svých bratrů a sester, proti svým oddaným i proti svým učitelům. Boj trval několik dní. Pandyar zabil dva ze svých bratrů, svého otce a zničil téměř dva tisíce orků. Klan Trapp zanikl, ale díky Pandyarovi někteří orkové z klanu přežili a po dvou generacích dali světu Nejvyššího náčelníka klanů. Shaine mor, Pandyar Kahandr (v orkštině ‚Odpočívej v pokoji, Pandyare Zabijáku‘),“ pronesl guvernér a položil figurku na stůl, vedle ostatních. Zvedl další.

„Grichin Nezničitelný. Asi před třemi tisíci let byly kmeny orků sužovány vnitřními nepokoji. Klan bojoval proti klanu, kmen proti kmenu. Temní elfové z Aldory se rozhodli, že využijí situace, napadli naši zem a začali systematicky vyvražďovat všechny orky.

Deset orků pod Grichinovým velením jim stálo v cestě. Grichin vyslal posly do všech klanů, aby je varoval před přicházejícím nebezpečím. Každý z Grichinovy skupiny věděl, že tohle nikdo z nich nepřežije a že je elfové za několik hodin zničí, ale nemohli opustit ženy a děti utíkající z blízké vesnice a ponechat je jejich osudu. S elfy se utkali v Hromovém průsmyku. V mezičase se ostatní náčelníci klanů dohodli, že zanechají svých nesvárů a společně vyjedou proti nepříteli, ale žádné nepřátele nepotkali. Když válečníci spojených armád přijeli do Hromového průsmyku, spatřili Grichina přibitého ke stromu oštěpy, k oběma rukám přivázané jatagany a v bojovém oděvu. Jeho nevidomý pohled směřoval k Hromovému průsmyku, kde stála armáda elfů. Orkové se připravovali na boj, ale elfové vyslali emisary s mírovou zástavou, přinášející příběh o tom, co se v průsmyku stalo. Deset orků tři dny odráželo výpady elfů. Tři nesmírně těžké dny bojovali s dalšími a dalšími vlnami útočníků. Když už zbyl naživu pouze Grichin, vyrazil do útoku, prolomil obranu elfů, dostal se přes osobní stráže generálů a nehledě na svá zranění šípy a kopími se mu podařilo zabít prakticky všechny v královském velitelském stanovišti elfů.

Grichin zemřel a elfové, ohromení jeho činem, sebeobětováním a zlobou, ho přibili oštěpy ke stromu, aby ukázali respekt hodný velkého válečníka. Ork zemřel, ale nebyl poražen. Šokováni Grichinovou nezkrotnou silou, temní elfové z Aldory uzavřeli slib přátelství s orky a po tisíce let od té doby byli připraveni bojovat a umírat za své bratry, za orky. Stejně tak orkové byli připraveni dát svůj život za elfy. Shaine mor, Grichin Parkat. Leite Dvojúder, Varsis Rozzuřený, Vankhor Těžkoruký, Grovor Strašlivý, Ksor Nemilosrdný a Duku Krvavý,“ dokončil ork seznam velkých válečníků a činy, které jim zajistily místo v historii.

Vaše reputace u dozorců dolu Pryke se zvýšila o 200 bodů. Aktuální status: Přátelský. Potřebujete dalších 314 bodů k dosažení statusu: Respektovaný.

Posbíral jsem figurky a vložil je zpět do batohu. Podíval jsem se na guvernéra. Jeho obličej byl opět nevyzpytatelný a pokračoval svým normálním klidným a chladným hlasem:

„Každý z těchto válečníků byl znám svou úžasnou silou, takže když jsou figurky pohromadě, zvyšují sílu svého vlastníka. Věřím, že jsi to už pocítil. Teď už běž, pořád máš dost práce. Dám vědět Rinovi, že zítra nemusíš odevzdávat denní kvótu.“

Druhý den jsem se rozhodl strávit vylepšováním svého vzácného já a vyrobil jsem si nový náhrdelník a prsteny. Třetí úroveň dovednosti mi umožnila vyrábět předměty se čtyřmi bonusovými body, takže stálo za to tomu trochu času obětovat. Koupil jsem od Rina dalších dvacet kamenů. Rozhodl jsem se experimentovat a vyrobit prsten s kamenem. Bylo hloupé umět vyrábět prsteny a opracovávat kameny, aniž bych uměl oboje spojit v jedno. Rozhodl jsem se vyrobit něco podobného vlčímu drápu pro svůj náhrdelník a vyřezaný kámen jako diamant do každého prstenu. Mělo by to vypadat opravdu hezky. Pokud by někomu vadilo, že mám v prstenu kamínky místo diamantu, tak je to jen jeho problém.

Nejdříve jsem musel vymyslet nový klenotnický recept. Zasmál jsem se nad tím, že už to beru samo sebou, jako by to nebylo nic speciálního. Několik hodin jsem strávil v myšlenkovém design módu a snažil jsem se představovat si majestátní diamant a vlčí dráp. Zkoušel jsem spojit jejich esence a během toho jsem zničil asi devět kamenů. Prostě se nechtěly stát diamantem. Ve chvíli, kdy se mi to konečně zdařilo, objevily se očekávané zprávy, že jsem se naučil nové recepty. Drahokam: Diamant z kamene a Drahokam: Kamenný dráp. Každý z nich přidával bonus tři body k nějaké vlastnosti. Do večera jsem si vyrobil osm prstenů a náhrdelník. Do prstenů jsem vložil kameny a do náhrdelníku dráp. Spokojeně jsem si užíval výsledků své práce.

Slabší měděný prsten. Odolnost 27. +4 Inteligence. Bonus za vložený kámen: +3 Inteligence. Dohromady 7 Inteligence. Nejnižší level: 7.

Slabší měděný náhrdelník. Odolnost 27. +4 Inteligence. Bonus za vložený kámen: +3 Inteligence. Dohromady 7 Inteligence. Nejnižší level: 7.

Teda, jsem to ale podvodník, když mám na sedmém levelu +71 bodů inteligence a 27 nerozdělených bodů. To je naprostá nehoráznost. Nebyl problém, že všechny mé prsteny dávaly bonus k inteligenci, kdykoli jsem je mohl změnit. Třeba na výdrž nebo na sílu, nebo je namixovat podle potřeby. Můj lovec měl překvapivě jen čtyři prsteny s bonusem +20 a další čtyři s bonusem +10, které jsem koupil od klenotníka za obrovskou sumu. Opravdu to bylo nehorázné, ale pokud se to týká přímo mě, je to jen větší důvod být potěšený.

Následující týden jsem strávil zlepšováním svých vlastností, využíváním krys a kopáním, abych zvýšil sílu na 7, výdrž na 11, inteligenci na 9, hbitost na 6 a odolnost na 7. Během těch sedmi dnů jsem zabil 87 krys, jelikož jsem vybil i pracoviště některých svých známých, takže mi chybělo jen 86 bodů na osmý level a 140 bodů od statusu respektovaný. Pokud bych to měl přepočítat na krysy, musím jich zabít ještě 70, než budu moci důl opustit. To by mi mělo zabrat asi čtyři dny.

Den ani neskončil, když mi plány naboural výkřik dozorce:

„Mahane, šéf tě chce okamžitě vidět!“

Orkova kancelář byla překvapivě plná lidí. On sám stál u police na knihy a listoval knihou. Pohled na šest stop vysokého robustního orka, jak drží v rukou malou knížku, byl tak neobvyklý, že jsem stěží potlačil úsměv. Proč není na svém obvyklém místě? Zamyslel jsem se a podíval se směrem, kde normálně guvernér seděl.

Obrovská a velmi pohodlná židle nebyla jen obsazena, byla navíc obklíčena působivými strážci. Jak můžou být ještě naživu? Šéf už nám asi stárne. Místo za orkovým stolem obsadil kyprý muž s krátkými pažemi a tučným lesklým obličejem. Bylo by jednoduší ho popsat jako žábu, takovou, která byla nafouknutá do výšky průměrného trpaslíka. Pochopil jsem, kdo nás poctil svou návštěvou, když jsem uviděl Kameamiu houpat se okolo jeho krku. Náš důl navštívil regionální guvernér.

Herní vývojáři pokaždé přidali postavě model chování podle toho, jak NPC vypadala. Zajímalo by mě, co bylo inspirací k vytvoření této postavičky. Vzpomněl si tvůrce ve špatný okamžik na svou tchýni, nebo měl jen trochu zvrácený smysl pro humor? Ať už to bylo cokoli, věřil jsem, že regionální guvernér bude opravdový parchant a bylo by nebezpečné se s ním dostat do křížku. Pokud mi guvernér řekl o šachové sadě pravdu, tak asi uhádnu, kvůli komu se tady tato divná kreatura objevila.

„Takže to je on, kdo vyrobil mou Kameamiu?“ když jsem uslyšel jeho hlas, ještě jednou jsem v myšlenkách proklel vývojáře. Ti přesně vědí, jak podráždit. Rozhodli se hrát hru protikladů. Ta pitoreskní žába mluvila vysokým hlasem, s každým slovem mlaskala svými zasliněnými rty. Musel jsem využít celou svou sebekontrolu, abych zvládl začátek naší konverzace a nevyprskl smíchy. Snažil jsem se raději soustředit na to, co říkal.

„Rozhodl jsem se odložit na chvíli své záležitosti a přišel jsem se podívat na člověka stojícího za výrobou mé Kameamie. Přistup blíže a přijmi mou pochvalu. Umím ocenit ty, kdo jsou schopni přinést radost svému guvernérovi vyrobením takových unikátních předmětů, nebo dokonce legendárních,“ natáhl paži dlaní vzhůru s lehce pokrčenými prsty.

Nechápu, žádá po mně nějakou almužnu?

„Věřím, že takový mistr svého řemesla poctí mé město svou přítomností. Co na to říkáš? Jsi připraven přestěhovat se do mého města? Můžu to zařídit. Stačí, když řekneš, že ty jsi ten slavný klenotník, který vyrábí legendární předměty a dává mi je. No, tak tam jen tak nestůj! Chci vidět tvé výrobky,“ netrpělivě zatřásl regionální guvernér rukou v očekávání, čímž vymazal i poslední pochybnosti. Snaží se mi naznačit, že mám padnout na kolena a políbit podlahu, abych poctil příchod svého dobrodince a okamžitě se přiznat, že jsem to já, ten klenotník, který vyrobil figurky, prosím vezměte si je!

„Já čekám! Nechceš se odtud dostat? Buď opatrný, není těžké mě rozčílit,“ zakvičela tato směšná podoba člověka.

Vypadá to, že se žabí podoba guvernéra dovtípila, že přesně ten, kdo mu vyrobil Kameamiu je onen tajemný klenotník. Sakra, asi jsem v maléru. Všechno dává smysl. Vyrobil ten řetěz? Ano, vyrobil. Byl unikátní? Ano, unikátní. Vyrobil v dole legendární předmět? Ano, vyrobil. Takže ty figurky patří mně.

„Ano, nedávno jsem vyrobil pár předmětů,“ odpověděl jsem a uviděl, jak se regionálnímu guvernérovi rozzářily oči. Skoro vyskočil z křesla s myšlenkou spatřit, popadnout a přivlastnit si vše, co jsem vyrobil. Ork přivřel oči a propichoval mě svým pohledem. Co? Tohle jsi nečekal, že? Já už jsem prostě takový.

Chvíli jsem se v batohu prohrabával a vytáhl jsem osm prstenů s bonusem dvou bodů, které jsem dosud ještě neprodal. Podal jsem je žabákovi.

„To je vše, co umím vyrobit. Mají jen slabší bonus, jelikož nejsem příliš zkušený klenotník. Až si zvýším úroveň, tak budu moci vyrobit takové s bonusem tří nebo dokonce i čtyř bodů. Přišel jste si pro tohle, že?“

Guvernér posbíral prsteny a začal je prozkoumávat. Postupně se jeho šťastný výraz začal měnit na čisté zklamání. Chvíli stál, z nelibosti krabatil čelo. Potom hodil prsteny na stůl a kapesníkem si očistil ruce.

„Levné cetky!“ zasyčel. „Proč mi dáváš odpad, který můžu získat v každém obchodu s klenoty? Jasně jsem řekl, že chci malachitové orky válečníky z Karmadontovy šachovnice! Máš je? Jsi to ty, kdo je vyrobil?“

Aha! Takže už si nejsme tak jistí, že jsem ten velký klenotník. Dobrá. Čas na doražení nepřítele. Stačil jsem jen otevřít ústa, abych takovou informaci odmítl, ale ork mě předběhl.

„Limitace měděného dolu Pryke nedovoluje vězňům zvýšit úroveň kterékoli profese nad dvanáct bodů. Zpráva zněla, že malachitové orky válečníky vyrobil velký klenotník. Na dvanácté úrovni je ten klenotník možná tak…“

„Ale on vyrobil Kameamiu!“ zařval guvernér a přerušil orka. „I když je vyrobená jen z levných materiálů, tak je prostě vynikající! Co jiného mohl vyrobit, když ne ty figurky orků?“

„Ty figurky jsou z malachitu. Žádný malachit nebyl do mého dolu nikdy přinesen,“ odpověděl ork.

„Je to můj důl! Slyšíš, ty špinavý orku? Zapamatuj si to, je to můj důl, ne tvůj!“ zařičel guvernér a poskakoval přitom na židli.

„Žádný malachit nebyl přinesen do vašeho dolu. Nikdy,“ odpověděl nevzrušeně ork.

„V tom případě chci, aby mi dal ten předmět, který vyrobil,“ obrátil se klidnější guvernér na orka a mě naprosto ignoroval. „I když to není část legendárních šachů, tak mu nedovolím, aby vlastnil unikátní předmět. Navíc by si měl jít sbalit, beru ho do svého hradu. Nemám zájem, aby mi unikl klenotník, který umí vyrábět unikátní a legendární předměty.“

„Vězeň Mahan nemůže opustit důl na váš příkaz,“ odpověděl ork, který mě taky ignoroval. „Ani já, ani vy nemůžeme porušit zákon. Ani já, ani vy nemůžeme vzít vězni cokoli, co mu patří. Na to je taky zákon.“

„Já jsem tu zákonem!“ regionální guvernér výkřikem přerušil orkovu řeč a prskal sliny do všech stran. „Pokud Mahan nevyrobil figurky orků, tak musí vyrobit ten zbytek! Musí! Jen já bych měl vlastnit takové předměty, protože s jejich pomocí budu moct otevřít…“ Guvernér najednou utichl, rozhlížel se ze strany na stranu, chytl druhý dech a pokračoval. „Očekávám tohoto muže na svém hradě! Dnes!“

„Vězeň Mahan nemůže opustit důl na váš příkaz,“ zopakoval metodicky ork. Jo, tenhle ork by byl slušným papouškem, když nad tím tak přemýšlím. Je tak zelený a velký, typický Ara. Jen mu chybí ocas, ale ten bychom nějak přidělali.

Regionálního guvernéra opustily zbytky příčetnosti. Přibližně deset minut křičel na našeho šéfa, že jen takový trouba jako on může pracovat v dole, a pokud bude ta možnost, tak nejlépe jako vězeň. Žabák nezapomněl směřovat část své pozornosti i na mě. Prozrazoval mi veselé novinky, že jsem slimák a žalostná parodie člověka, nebo vlastně ani ne člověka, ale křížence gnola a nějaké neznámé odporné příšery. Nakonec, když se dosyta vyřval, přikázal regionální guvernér otevřít portál na transport. Ještě nám sdělil, že nezapomene na to, co se tu stalo, a v rychlosti zmizel. Pokud má tahle NPC nastavenou takovou roli, začalo mě zajímat, jak to vypadá s financemi jeho provincie. Možná vývojáři přiřadili ke každému podobnému vládci chytrého rádce.

Až do večera se nic zajímavého nestalo. Dvacet krys mě přiblížilo o čtyřicet bodů blíž ke statusu respektovaný, Sakas začal vyrábět dvanáct ingotů za den a vcelku se neobjevil žádný další důvod, proč přemýšlet nad dnešní návštěvou. Byla to opravdu divná epizodka mého věznění, abych mluvil pravdu. Přišel, vyhrožoval, křičel a odešel. Jaký to mělo smysl? Ve svých myšlenkách jsem se viděl před komisí, která rozhodovala o propuštění vězně do hlavního světa, ale zanedlouho jsem byl opět zavolán do šéfovy kanceláře.

Tentokrát byla kancelář kromě orka prázdná. Byl jsem rád, že tomu tak je. Nezavolal si mě bezdůvodně, tak jsem tu asi kvůli nějakému bonusu.

K mému překvapení ke mně šéf začal mluvit s protokolovou intonací.

„Podle císařova dekretu musí každý důl v naší provincii zajistit alespoň jednoho vězně na těžbu malachitu v uzavřených prostorech dolu Dolma. Požadavky k výběru: náhodně vybraný vězeň na minimálně sedmém levelu, nejméně devátá úroveň hornictví. V mém dole máme čtyřicet vězňů, kteří tyto podmínky splňují, a systém náhodně vybral vězně, kterého znáš jako Sakase. Podle šestého bodu paragrafu patnáct požadavku na vězně Malabarského císařství zjišťuji od dalších kandidátů, zda by chtěli nastoupit na místo vybraného vězně. Situace je následující. V dolu Dolma se nacházejí velké měděné žíly, ze kterých se těží malachit. Každý vězeň má za úkol během dvou týdnů vykopat z těchto žil dvacet kusů malachitu. Důl obsahuje agresivní krysy, takže existuje šance, že bude vězeň zabit a budou mu odebrány všechny dosažené úrovně. Pokud se tak stane, vrátí se zpět do našeho dolu. Oproti našemu dolu nejsou v Dolmě sekce, kam má přístup jen jeden vězeň. Navíc dozorci neposkytují okamžitou ochranu, ale pokud se napadený vězeň dostane ven z dolu, dozorci a léčitelé mu s krysami pomůžou.“

Ork chvíli mlčel a pak pokračoval svým normálním hlasem Akély.

„Ork na osmém levelu, Sakas, má desátou úroveň hornictví a devátou v řezbářství. Přidal prakticky všechny volné body do hbitosti, takže nemá proti krysám šanci. Ptám se tě, nechceš tam jít místo Sakase?“

„Jak je možné, že se zčistajasna objevil takový dekret?“ zeptal jsem se orka, když jsem bezradně přemýšlel nad jeho slovy.

„Důvod je jasný. Vyrobené malachitové figurky. Klenotnická profese se stala za poslední týden v Barlioně velmi vyhledávanou. Prakticky každý desátý hráč se aktuálně chce stát klenotníkem. Doly zvládnou bez problému pokrývat poptávku po rudách, ale nezvládají pokrýt trh drahými kameny. Všichni teď skupují lazurit, aby vyrobili figurky trpaslíků, ale nejdřív musíš dostatečně zvýšit úroveň klenotnictví, než můžeš s takovým kamenem pracovat. Nejdřív musíš vyrábět měděné prsteny, následně zpracovávat malachit a teprve potom dokážeš pracovat s lazuritem. V naší provincii se dá nalézt malachit, ale to můžou jen vězňové, protože Dolma není jeden z volných dolů. Císař nařídil, aby se z každého dolu vzal jeden vězeň, který bude těžit malachit. Je zaručené, že tam Sakas zemře, ale ty máš šanci přežít a úkol splnit. Teď je chvíle, kdy se musíš rozhodnout. Půjdeš tam místo Sakase?“

„Co se stane, když ten úkol splním?“ zeptal jsem se orka, i když jsem byl rozhodnutý, co mu odpovím.

„Nic, kromě mého respektu. Mého respektu, ne respektu dozorců. Všechno ostatní už máš,“ řekl ork celkem tichým hlasem, ale jeho ozvěna se rozlehla kanceláří jako hrom. Takže pokud ten úkol na sebe vezmu, nezískám nic kromě neurčitého orkova respektu?

Nabídka úkolu: „Krvavý Malachit“

Popis: Během dvou týdnů, zatímco bojujete proti krysám, musíte vykopat 20 kusů malachitu z velkých měděných žil v uzavřeném dole Dolma. Pozor! Krysy jsou agresivní! Šance na vykopání malachitu: 100%. Typ úkolu: Vzácný. Odměna: Respekt dozorců dolu Pryke, Respekt guvernéra dolu Pryke. Trest za nesplnění: resetování veškerých dosažených úrovní a zkušenostních bodů.

„Co když úkol přijmu, ale nedokážu ho včas splnit? Pokud mě teda dřív nedostanou krysy?“ chtěl jsem si ujasnit náležitosti.

„Pokud vězeň během dvou týdnů nedokáže získat požadované množství malachitu, je ponechán krysám a jeho úrovně budou resetovány.“

Nemohl jsem si pomoct a usmál jsem se. Smazání všech úrovní. Tak se tomu teď bude říkat? Pokud nesplníš úkol – nechají tě krysám. Pokud se necháš unést kopáním rudy – nechají tě krysám. To jsou parádní vyhlídky.

„V takovém případě musím odmítnout. Nemám důvod riskovat vše, co jsem do teď dokázal. Můžu toho spoustu ztratit.“

Odmítl jste úkol: „Krvavý Malachit“

Vaše reputace u dozorců dolu Pryke se snížila o 300 bodů. Potřebujete dalších 400 bodů, abyste dosáhli statusu Respektovaný.

Ork se na mě chvíli díval a pak chladně řekl: „Je to tvá volba. Můžeš jít.“

Když jsem odcházel od guvernéra, snažil jsem se přesvědčit, že se to nevyvinulo nijak špatně. Musel jsem vydržet měsíc navíc v dole, abych neriskoval svou dovednost. Takže tohle byla cena Dovednosti. Měsíc svobody. Na druhou stranu jsem netušil, zda by se mi ji povedlo zvýšit na stejnou úroveň. Sakase je škoda. Mohl vyrobit nějaké opravdu cenné kousky. Musím si najít nového kováře, a pokud se Sakasovi poštěstí, tak i novou pravou ruku.

Seděl jsem na svém oblíbeném místě, ztracen v myšlenkách. Na jedné straně jsem byl rozumný a chytrý, následoval jsem princip „každý sám za sebe“. Avšak na druhé straně… Cítil jsem se uvnitř shnilý, bylo to nepopsatelné. Připadal jsem si, jako bych byl stejně špatný jako Bat a další vězni, kteří byli schopní vidět ve všem jen výhody pro sebe a zvedali si úroveň podlosti. Možná jsem neměl zavrhovat takovou hezkou vlastnost, teď by se hodila.

Zvedl jsem se a šel jsem k ubikaci, abych to zaspal. Když jsem přišel k budově, ihned jsem si uvědomil, jakou chybu jsem udělal. Právě v tu chvíli Sakas vyšel z domu a na tváři se mu zračila čistá rezignace. Takže on to už vzdal a je připravený na smrt. Co jsem to ale za parchanta?

„Sakasi, počkej!“ zakřičel jsem k mému překvapení a doběhl jsem k němu. „Kam míříš?“

„Podle císařova dekretu…“ začal, ale přerušil jsem ho.

„Už o tom dekretu všechno vím. Kdy máš odejít?“

„Teď, Byl jsem uvolněn i z práce, abych se na to mohl během dneška připravit. I když proč se mám připravovat? Nemám zdaleka tolik věcí jako ty. Svoje nářadí mám stále u sebe. Své výrobky okamžitě prodám Rinovi nebo věnuju guvernérovi. Rozpracovaný materiál mi nikdo neukradne, protože ten Rine nekoupí. Takže jsem připravený. Jo a vyrobil jsem dneska ráno další tucet ingotů, neměl jsem co jiného dělat. Je mi líto, vím, že to není moc, ale to je nejvíc, kolik jich můžu vyrobit. Tady je máš.“

Sakas mi podal ingoty a smutně se vydal k administrativní budově. Takže i když věděl, že míří na jistou smrt, myslel nejdřív na někoho jiného?

„Počkej chvíli!“ zavolal jsem na něj. „Pověz mi, kolik času ti ještě zbývá?“

„Myslíš, jak dlouho ještě musím být v dole? Skoro jsem dosáhnul na respektovaného a měl jsem v plánu vyrobit pár dalších věcí, věnovat je guvernérovi a odejít z dolu. Pokud se ptáš, jak dlouho ještě budu vězněm, tak to musím vydržet ještě rok a půl.“ Sakas se na chvíli odmlčel, ale pak se zeptal: „Řekni mi, budeš potřebovat kováře, až se vrátím? Bylo by složité dosáhnout na stejnou úroveň řezbářství, kterou mám teď, ale bavil jsem se s Kartem, potom co zemřel. Řekl mi o tvém nápadu s profesemi. Budeš potřebovat kožaře a kováře, je to pravda?“

„Jasně, že budu potřebovat kováře. Pojď, vyprovodím tě. Třeba si můžeš vzít mé prsteny. Vyrobil jsem nějaké, které mají sedm bodů bonus, a myslím, že by se ti hodily. Nikdo kromě tebe si jejich vlastnosti nepřečte. Potřebuješ sílu, že? Osm prstenů a náhrdelník ti přidá třiašedesát bodů k jedné vlastnosti, nebo to můžeme nějak namíchat. Jen mi řekni, co potřebuješ, a já to hned nachystám.“

Když jsme přicházeli k budově, tak trochu rozveselený Sakas plánoval, jaké prsteny mu mám nachystat. Dohodli jsme se na pěti prstenech s bonusem k výdrži, což mu přidá 350 bodů zdraví, a dalších třech prstenech a náhrdelníku s bonusem k síle. Aby mu to pomohlo v zabíjení krys a kopání žil. Do guvernérovy kanceláře jsme vešli oba zároveň.

Transportní portál se třpytil uprostřed kanceláře, na druhé straně se pravděpodobně nacházel důl Dolma. Ork si mě změřil chladným pohledem. Mé odmítnutí asi hodně snížilo jeho mínění o mé osobě. Je mi líto, nemůžu si pomoct. Potřebuju se dostat ven do hlavního herního světa. Nevidím žádnou jinou cestu, než poslat Sakase na smrt. Dokončil jsem poslední z prstenů a podal jsem je Sakasovi.

„Na, vezmi si je. Doufám, že ti pomůžou,“ řekl jsem, ale hluboký hlas guvernéra přerušil ticho.

„Vězni si do dolu Dolma nesmí brát předměty, které nevlastnili déle než týden. Portál by je s novými věcmi nepřenesl, takže si můžeš vzít ty prsteny zpět. Sakasovi nijak nepomůžou.“

To je teda rána! Co to znamená? Automaticky jsem nasadil prsteny zpět a podíval jsem se na šokovaného Sakase, který se pomalu přibližoval k portálu. Díval jsem se na něj a pochopil jsem, že si to budu vyčítat po zbytek svého krátkého, ale o to víc vzrušujícího života. Přesně do chvíle, než mě sežerou krysy.

„Sakasi, počkej! Nech mě ti aspoň potřást rukou a popřát štěstí,“ zastavil jsem orka, který ke mně váhavě natáhl ruku. Potřásl jsem mu jí a odtáhl Sakase trochu dál od portálu, čímž jsem si připravil cestu. Než jsem do něj skočil, podíval jsem se na guvernéra, který tam potichu stál, a řekl jsem:

„Zapište si, že tam půjdu místo Sakase,“ nečekal jsem na odpověď, zavřel jsem oči a vrhl se do portálu. Po chvíli bodavého chladu a dezorientovanosti jsem se objevil vedle nesouměrné cedule, jejíž časem vybledlá písmena hlásala: Vítejte v měděném dole Dolma.

„Jméno a název dolu!“ náhlý výkřik přicházející zezadu, mě téměř donutil vyskočit.

Otočil jsem se a nevěře svým očím jsem před sebou spatřil ohromného, tři metry vysokého ogra, oblečeného do císařské uniformy dozorců. Ogrové jsou přeci divocí, lidé je loví! Jak tu mohl jeden z nich stát a ještě k tomu v císařské uniformě?

„Mahan, Měděný důl Pryke! Přišel jsem z našeho dolu, abych tu kopal malachit,“ zablekotal jsem.

Úkol přijat: „Krvavý Malachit“.

Popis: Během dvou týdnů, zatímco bojujete proti krysám, musíte vykopat 20 kusů malachitu z velkých měděných žil v uzavřeném dole Dolma. Pozor! Krysy jsou agresivní! Šance na vykopání Malachitu: 100%. Typ úkolu: Vzácný. Odměna: Respekt dozorců dolu Pryke, Respekt guvernéra dolu Pryke. Trest za nesplnění: Resetování veškerých dosažených úrovní a zkušenostních bodů.

9. kapitola

Důl Dolma. Část první

Co jsem to za idiota? Já jsem snad dočista zbláznil! Svědomí, které jsem před chvílí zametl pod koberec, na mě takhle proradně zaútočilo? Chci si hrát na hrdinu? Když jsem mířil k místnímu obchodníkovi, napadaly mě další podobně hezké myšlenky.

Trpaslík jménem Lish byl věrně podobný Rinovi, malý a bez plnovousu. Pozoroval mě se stejně prohnaným úsměvem. Procházel jsem si jeho nabídku, ale ve skutečnosti jsem se spíš zaměřoval na přicházející vězně. Na první pohled nabízel Lish pouze stejné předměty jako Rine. Zaměřil jsem tedy celou svou pozornost na zbytek vězňů.

„Důl Pryke musí procházet těžkým období, pokud jsi to nejlepší, co nám mohl poslat,“ řekl po chvíli Lish, když jsem posupně ztratil o jeho nabídku zájem. „Proč nám posílají sedmé levely, když by nám měli dodat dvanáctky? Aspoň v tom nejsi sám, jinak by to pro vás nebyla veselá vyhlídka.“

Trpaslík pokračoval v reptání, ale už jsem ho nevnímal. V hlavě se mi zasekla Lishova slova: „Aspoň v tom nejsi sám…“ Znamenalo to, že Sakas prošel portálem zároveň se mnou? Nebo že prošel po mně, ale objevil se tu dřív? Začínal jsem být zmatený.

„Jakým směrem šel ten ork?“ zeptal jsem se, když Lish zmlkl.

„Jaký ork?“ zněla trpaslíkova překvapená odpověď.

„Co tím myslíš, jaký ork? Ten z dolu Pryke přece,“ teď přišla v překvapení řada na mě.

„Přišli k nám dosud čtyři vězni z dolu Pryke. Ty jsi pátý, ale žádný ork s vámi není,“ řekl trpaslík, čímž pohřbil mé poslední záchytné body k pochopení situace. Takže kromě mě sem přišli další čtyři hráči z dolu Pryke? Kdo to byl?

„Hele, Mahane, pokud si nechceš nic koupit, tak se běž projít a porozhlédni se tu. Do nástupu vězňů máš ještě nějaký čas. Na nástupu se dozvíte pravidla a nařízení. Využij ten čas a trochu se s naším dolem seznam.“

Okolí nebylo na pohled nic moc, všechno omšelé a staré, dokonce jsem nenašel ani kovárnu, kde jsem zamýšlel vyrobit několik měděných drátů, abych zabil čas. Nevěděl jsem, jak se tu dál zabavit. Nakonec jsem se rozhodl, že chci poznat vězně z našeho dolu. Alespoň to o nich Lish tvrdil.

„Měděný důl Pryke!“ zakřičel jsem nejhlasitěji, jak jsem dokázal. „Někdo z dolu Pryke? Pojďte ke mně!“

Během pár minut za mnou přišli tři lidé a jeden trpaslík. Dorazili po jednom, takže to znamená, že se neznají. Tvrdými a vážnými pohledy si měřili jeden druhého. Asi nejsem sám, kdo je překvapený, že sem přišel z našeho dolu někdo další. Co dál? Nastal čas prolomit ledy. Doufal jsem, že na ně má čtvrtá úroveň charisma zapůsobí, alespoň mě prozatím neposlali někam. Čekají, co jim řeknu. Bylo na čase zjistit, zda investice do této vlastnosti nebyla ztrátou času.

„Všechny vás zdravím,“ začal jsem, když ke mně všichni přišli. „Měli bychom se představit. Já se jmenuji Mahan, jsem z dolu Pryke, ale pokud mám být naprosto upřímný, nikoho z vás neznám. Jste si jistí, že se někde nevyskytla chyba? Důl Pryke je takové nádherné místo s administrativní budovou plnou krásných výrobků, guvernérem je ork jeho jméno neznám. Dál je tam obchodník Rine, trpaslík starající se o zásobování. Je to ten důl Pryke, ze kterého vás sem poslali?“

„Moje přezdívka je na hovno, tak mi říkej Clutzer,“ začal jeden z trojice lidí. Byl docela hubený, ne moc vysoký. Z jinak nenápadného obličeje vyzařovaly záludné oči. To musí být lupič, pomyslel jsem si. Už mu chybělo jen pár dýk a je připraven. „To jsou fakt hezký řečičky, co tu říkáš o našem dole, Mahane. Rine, protivný ork, důl, všechno tam máme, ale tebe ne. Zpod jakýho šutru si vylez, co? V našem dole sem tě neviděl, ale chováš se jak pravá ruka Dona.“

Tím proslovem mě zaskočil. V našem dole nikdo takhle nemluvil, ale z něj vyšel proud mafiánského slangu. Jediný ne-člověk naší skupiny mě z mého zmatení vysvobodil.

„Jsem Eric, taky je to zkratka,“ řekl trpaslík. „Neznám tě, Mahane. Nikoho z vás jsem dřív neviděl. Slíbili mi, že když vykopu dvacet kusů malachitu, můžu konečně vypadnout do herního světa. Chybí mi asi půl roku, než se dostanu na status respektovaný, ale už mě nebavilo čekat, tak jsem po tý nabídce skočil. Hornictví jsem zvýšil na úroveň dvanáct, tak bych měl těch dvacet kousků bez problému vykopat.“

„Já jsem taky z Pryku. Můžete mi říkat Karachun. Stejně jako tobě mi slíbili, že když nakopu dvacet malachitů, propustí mě do herního světa. Krom toho neznám ani Mahana, ani tebe, Clutzere…“

„Hej, já jsem Clutzer, ne on!“

„Pro mě je to totéž,“ pokračoval Karachun. „Nikoho z vás jsem doteď neviděl. Bylo nás tam dvě sta čtyřicet a každýho jsem znal. Nikdo z vás u nás zavřený není. Tečka.“

„Leite,“ řekl poslední muž. „Vidím vás prvně v životě, v našem dole jste nepracovali. Co budeme dělat? Hornictví jsem posunul na dvanáctku a stejně tak i level postavy. Asi je to nutnost, aby vás sem poslali. Stejně jako vám mi bylo nabídnuto propuštění, pokud nakopu malachit.“

„Seřaďte se!“ zazněl ogrův řev celým dolem a my začali formovat obrovský zástup. Možná ne úplně zástup, všichni se postavili před ogra jako ovčí stádo a nervózně přešlapovali. Potřebovali bychom tu seržanta z přípravného tábora, ten by nás postavil do latě.

„Dávejte všichni pozor! Poprvé a naposledy vysvětlím pravidla dolu Dolma,“ zahřímal ogr.

„Za prvé, ode dneška se na následující dva týdny nevztahují žádná omezení na jídlo ani pití. Můžete je využívat dle libosti. Od zítřejšího rána bude jídlo připraveno u vstupu do dolu, kdokoli bude chtít, může přijít a kdykoli si nabrat. Za druhé, důl Dolma má jen jedno pracoviště, rozloha je asi dva krát dva kilometry. Obsahuje přibližně tři tisíce velkých měděných žil, které jsou denně obnovovány. Na každého se dostane. Dozorci nemají do dolu přístup, takže pokud na vás zaútočí krysa, buď ji sami zabijete, nebo vyběhnete z dolu až sem. Mágové dorazí zítra a na tomto místě vás ochrání. Za třetí, krysy. Naše jsou veliké, tlusté a můžete počítat s tím, že vás pokoušou. Myslete na to. Každá krysa má svou domovskou zónu, v průměru je to asi čtyřicet metrů. Pokud nějakou krysu zabijete, můžete v okolí dvaceti metrů klidně pracovat. V každé takové domovské zóně se nachází jedna až dvě žíly. Hlavně si zapamatujte, že za hodinu se krysa objeví znovu, tak se nenechte příliš unést prací a mějte oči na stopkách. Když vás sežerou, pošleme vás zpátky domů k mamince.“

Davem vězňů se ozvalo polohlasné mumlání, ale ogr mu udělal rázný konec. „Ticho! Ještě jsem neskončil! Za čtvrté, pracovní oblast je dobře prozkoumaná tak na vzdálenost jednoho kilometru od vchodu. Máme jen částečnou představu, co leží dál. Pokud chcete přežít, radím vám, abyste nechodili daleko. Můžete pracovat sami, nebo utvořit skupiny. Pokud se přidáte do skupiny, nebudete z ní moct odejít, dokud neskončí vyhrazená doba na odevzdání malachitu. Všechny skupiny musí odevzdat součet malachitů odvozený od počtu členů party. Abychom si to hned od začátku ujasnili, jedinci u nás nikdy nepřežili déle než dva dny. Pokud zemře člen skupiny a skupinu opustí, je celkový počet odevzdaných malachitů snížen o dvacet. Pokud měl mrtvý člen u sebe nějaké malachity, budou zanechány na místě jeho těla a ostatní je můžou sebrat. Ale uvědomte si, že pokud například skupina pěti lidí nasbírá dvacet malachitů a jeden člen zemře, sníží se počet nasbíraných malachitů o jeho díl. V tomhle případě se z dvaceti malachitů stane šestnáct malachitů. Za páté, pokud se vám nějakým zázrakem podaří nasbírat dvacet malachitů a zůstanete naživu, musíte tu zůstat do konce vyhrazené doby. Během toho si můžete nakopat malachity pro sebe. Odpočet nastane ráno, v Dolmě nejsou žádné ubikace, musíte spát na zemi. Nikdo vás nebude budit, takže pokud jste líní, za dva týdny za to zaplatíte. Čas na těžbu je omezený. Za šesté, z mrtvých krys získáte kožešinu, maso a občas i nějaké drápy nebo ocasy, tyto předměty potřebují alchymisté. Pokud se vám poštěstí, můžete si i něco vydělat. Teď jste volní. Příště vás chci vidět s nasbíranými dvaceti malachity nebo po dvou týdnech, kdy vás pošlu do dolu jako žrádlo pro krysy. Rozchod!“

Do večera zbývalo ještě několik hodin, tak jsem se rozhodl jít na průzkum dolu. Byl jsem zvědavý, co se tam nachází, jak vypadá celé to obrovské pracoviště, kolik se tam pohybuje krys a možná bych vyzkoušel vykopat jednu žílu. Všiml jsem si, že i ostatní vězni se po ogrově proslovu vydali do dolu a pomyslel jsem si, že blázni myslí jako jeden. Čím dřív začneš, tím dřív skončíš.

Pracovní sekce byla od zbytku dolu oddělena mihotajícím se závojem světla, za kterým nebylo nic vidět. Takže tenhle závoj ohraničuje, kam až mají dozorci možnost se přiblížit, odhadoval jsem. Důlní sekce byla v podstatě podzemní kobka podobná těm v hlavním herním světě. Ale pokud tomu tak je, museli jsme utvořit klasickou partu. Na úspěšné zvládnutí kobky potřebujeme tanka², léčitele a tři útočící hráče. Z dolu Pryke sem poslali pět lidí. Intuice mi napovídala, že to asi nebude náhoda. Náhody přece ve hře neexistovaly. Trpaslík bude tank, je malý, takže se hůř trefuje a měl by mít pro tankování i nějaké bonusy, pokud si správně vybavuju informace o trpaslících. Já budu léčitel, i když to nesnáším, a zbytek party bude útočit na krysu z boku, zatímco ta bude hryzat Erica. Měl bych to ostatním navrhnout. S tou myšlenkou jsem kráčel směrem ke vstupu, když z něho náhle s ohromným výkřikem vypadl jeden vězeň. Ihned se postavil zpátky na nohy a utíkal směrem k dozorcům. Za ním z dolu vyběhla ta VĚC.

Tou věcí byla krysa, ale velikostí se mohla rovnat menšímu poníkovi. Možná metr vysoká, dva a půl až tři metry i s ocasem dlouhá. Tohle má být krysa? Vždyť je to kůň! Zvíře se zastavilo, překvapeně sledovalo dav lidí, ale pak mu v hlavě asi něco poskočilo a spěšně se znovu rozběhlo za vězněm, který se před chvíli objevil. Ostatních si už nevšímalo. Aha, krysa měla nastavený seznam útočníků (seznam hráčů poblíž, kteří se nacházejí v zóně krysy; pokud by chtěl některý z hráčů, aby krysa zaútočila na něj, musel na ni zaútočit a tím se dostat na první místo v seznamu). Proletěla mi hlavou myšlenka, že ostatní si s potvorou nemusí dělat starosti. Mé další rozhodnutí se událo jen na podvědomé úrovni, jelikož vědomě jsem přece nic takového udělat nemohl.

„Ericu, chytni ji. Budu léčit! Clutzere, Karachune a Leite, počkejte pět sekund a pak na ni zboku zaútočte! Nechoďte k ní zezadu, nebo vás zasáhne ocasem! Teď!“ zakřičel jsem zoufale. Nevím, co Ericem pohnulo. Možná můj křik, úroveň charisma, nějaké jeho vlastní důvody, či se právě Mars dostal do polohy kozoroha, ale po mém rozkazu se rozběhl za krysou, vytáhl krumpáč a s nápřahem ji zasáhl. „Tady máš, ty bastarde!“ křikl, když ji zasáhl.

Krysa zapištěla, zastavila se a okamžitě zareagovala na Ericův útok. V otočce zaútočila a kousla. Ericův ukazatel zdraví se o čtvrtinu snížil. Co to je za hnusnou potvoru, že má tak silný útok? Pokud je Eric level dvanáct, musí mít rozdělených 60 bodů, jistě jich dost vložil do výdrže, aby mu při kopání tak rychle nepadala energie. Zásah za čtvrtinu jeho zdraví musel být dost masivní. Teď byla řada na mně.

Všechny tyhle myšlenky mě napadly během chvilky. Eric neměl ani čas bolestivě vykřiknout, když jsem z batohu vytáhl tamburínu. Ještě jednou díky, Karte a Sakasi, že jste mi tenhle zázrak vyrobili. Musím se do toho pustit.

Vybral jsem Erica a začal jsem tlouct do tamburíny. Rozhodl jsem se nevnímat, jak to vypadalo zvenčí. Mým úkolem bylo udržet Erica při životě. Jako vždy jsem začal svou písničkou.

Šaman má tři ruce…

Ano! Ericovo zdraví se zvýšilo.

„Sejměte to pískle!“ zakřičel Clutzer a zaútočil. Dobrá, teď už by to mělo jít líp.

… a na zádech křídlo…

Dobré! Ericovi se dařilo, nekřičel už bolestí, stál a se zaťatými zuby snášel krysí útoky.

… svým pekelným dechem…

Super! Ale proč na krysu útočí jen Clutzer? Kde jsou ostatní?

… zapaluje prameny jako svíce.

„Karachune, Leite, potřebujete nějakou speciální pozvánku?“ zavrčel Eric skrz zuby. To je dobré! Když má čas sledovat své okolí, tak ještě něco vydrží.

„Tady máš, ty parchante! Zmalujte toho šedýho hryzala! Karachune, pozor na ocas, ať tě nedostane!“ rozléhaly se dolem naše výkřiky.

„Ericu, otoč jeho hlavu k dolu! Pozor na ocas!“ zakřičel jsem, když jsem si všiml, že ocasem krysa zasáhla několik ostatních vězňů. O ty jsem se nebál. Rána ocasem je nemohla zabít, hlavně jsem se nechtěl dělit o odměnu z krysy. Kdo ví, jak místní systém funguje. V Barlioně byl ten systém dost zajímavý. Někdy odměnu získal ten, kdo na potvoru zaútočil jako první, jindy zase ti, kteří vydrželi od potvory několik útoků. Takže bychom neměli riskovat. Žádné velké odměny tu asi jinak nezískáme. V tuhle chvíli jsem už příliš nepochyboval, že tu bestii skolíme.

Krysa pokračovala v útocích na Erica, znovu a znovu ho kousala. Překvapilo mě, že trpaslík nespadl. Potřebujete spoustu výdrže, abyste nespadli, když na vás skočila taková masa. Eric stál jako skála, zuby zaťaté a opětoval kryse útoky. Její zdraví pomalu, ale jistě mizelo.

Po stranách na ni útočili Clutzer, Karachun a Leite, kteří do krysy bušili krumpáči, jako by to byla žíla. Zamířili, udeřili a podívali se na výsledek.

„Tak už chcípni!“ zařval divoce Eric. Vyskočil a pořádně praštil krysu seshora. Asi se mu podařil kritický zásah, protože krysa spadla na své přední tlapy a několik sekund se nehýbala. Je otřesená, napadlo mě, a protože Ericovo zdraví bylo plné, rozhodl jsem se zjistit, jaký jsem bojovník. Vybral jsem krysu, vyvolal jsem na ni ducha blesků a zatřásl jsem se. A sakra, má úroveň 14, 1000 bodů zdraví, ze kterých ještě 400 zbývalo.

Způsobeno zranění. 8: 36 (útok ducha blesků) /2 (level protivníka/level vaší postavy) –10 (odolnost proti vyvolaným duchům).

Sakra, já mám pořád nasazené prsteny s bonusem k síle? Proč jsem si předtím sundal prsteny s inteligencí? Alespoň náhrdelník mi zůstal. Doufám, že mi vydrží mana. Znovu jsem vybral Erica a vyvolal dalšího léčivého ducha. Krysa se probrala a začala opět útočit na našeho tanka.

Když zbývalo kryse posledních 20% zdraví, zvětšila se, oči se jí podlily krví a kožešina se zabarvila do ruda.

„Mahane, teď musíš opravdu zabrat, ta krysa začala být nepočetná!“ Ericův výkřik mě vyděsil.

Ty šedá bestie! Když potvora začne být nepříčetná, útočí za dvojnásobek svého normálního útoku. Velmi nepříjemné. Pokud by se jí podařil kritický zásah, je po Ericovi. Navíc mám manu jen na další čtyři léčivé duchy.

„Jdi do ní vším, co máš! Pojďme na to!“ zakřičel jsem a začal vyvolávat duchy.

Krysí útok, mínus 30% zdraví. Léčivý duch, plus 10% zdraví. Krysí útok, mínus 30% zdraví. Léčivý duch, plus 10% zdraví…

Zvýšení vlastnosti:

+ 1 Charisma. Dohromady 5.

Krysa najednou zablikala a zmizela. Jo! Zabili jsme ji! Zabití krysy trvalo déle než minutu! Pěti lidem! Snažit se ji zabít sám nemělo vůbec smysl. Jednoho hráče sežere bez mrknutí oka. Podíval jsem se na Erica, který byl zahalen světelným tornádem. To je fakt, dosáhl na třináctý level! Dává to smysl, protože jsme ještě nevytvořili partu a on byl první, kdo na krysu zaútočil. Vězeň, kterého předtím pronásledovala, se nejspíš krysy ani nedotknul, když si uvědomil, kolik má krysa bodů zdraví. Všechny zkušenosti získal sám Eric.

To mě podržte. Zdraví se mi během boje propadlo na dvacet bodů! Skoro jsem si toho nevšiml! Potřeboval jsem nutně najít učitele šamanismu, jinak budu při léčení ostatních sám umírat. Doplnil jsem si zdraví a manu vodou, kterou jsme díky bohu našli poblíž, a šli jsme se podívat, co z krysy zbylo. Nikdo kromě Erica nemohl odměnu vzít, ale mohli jsme se alespoň podívat. Popravdě z ní nezbylo nic moc. Krysí kožich, tři kusy krysího masa. To je vše. Nic speciálního. Tolik k mým představám, že náš tank získá něco použitelného. Je to náš tank, musel být. Jsem si tím jistý, protože naše představení muselo ostatní naprosto odradit od myšlenky, že by zvládli vykopat malachit sami bez party.

Většina vězňů se začala rozcházet. Stále zbývaly dvě hodiny do večera, ale nikdo další nechtěl v dole riskovat. Ta krysa na všechny pořádně zapůsobila.

„Myslím, že bychom měli vytvořit skupinu,“ řekl Eric, když už nebyl nikdo další v dohledu. „Hrál jsem Barlionu i před tím, než mě uvěznili. Byl jsem tank. Poslední dobou jsem se začal vracet ke starým zvykům a upravoval jsem si svého válečníka pro tankování hned, jak možnost propuštění získala pevnější obrysy. Pokud má každá krysa tisíc bodů zdraví a útok se silou padesát, nikdo se bez léčitele daleko nedostane. Mahan bude léčit a vy tři budete útočit. Vybereme si místo, zabijeme krysu, dohromady vykopeme žílu, posbíráme malachity a pořád dokola. Takhle máme šanci úkol splnit, jinou cestu nevidím.“

„Asi to tak bude, kraťasi,“ souhlasil Clutzer. „Jsou to fakt šílený krysy, sežraly by kohokoli jak nic, sviňský parchanti. Jsem pro tu věc s partou.“

„Souhlasím,“ zakýval hlavou Leite, „ale rozhodněme se, jakým způsobem budeme rozdělovat malachity, které nakopeme. Nebude fér, jakmile někdo získá svých dvacet kusů a vykašle se na zbytek. Rád bych se obešel bez nepěkných překvapení.“

„Pokud vytvoříme partu, nikdo z ní nemůže jen tak odejít a pro splnění úkolu musíme odevzdat malachity za všechny,“ odpověděl Karachun. „Nevadí mi, pokud bude malachity sbírat jen jeden člověk i za ostatní, hlavně jich musíme nakopat dostatek. Jsem pro, abychom se spojili. Ten krysák byl fakt obrovský. Pokud se každou hodinu objeví znovu, nikdy sami úkol nesplníme.“

„Co ty, Mahane?“ podíval se na mě Eric, „souhlasíš? Bez tvého léčení to fungovat nebude. Pokud jsi pro, vytvoř skupinu. Nejrychleji jsi na tu krysu zareagoval a věděl jsi, co má kdo udělat. Budeš vedoucí skupiny. Mám na tebe jenom jednu otázku. Jak jsi získal tak krátké jméno? Skoro jako bys měl jméno nějaké NPC, jen pět písmen! Všichni tu okolo chodíme prakticky s půlkou věty různých jazykolamů a musíme si je sami zkracovat, ale když jsem tě poprvé viděl, myslel jsem, že jsi zástupce vedoucího. Tvoje jméno se od zbytku hodně liší.“

„Souhlasím, abychom utvořili skupinu, a během minutky vám pošlu pozvánky,“ řekl jsem. „Mám ještě jeden návrh, zabili jsme krysu a pořád máme dost času, než se setmí. Je nás pět. Navrhuju, abychom se šli do dolu podívat a vykopali alespoň jednu žílu. Měli bychom začít hned teď. Když mě posadili do kapsle, operátor mi dal možnost vybrat si jméno sám, místo aby použil nějaké náhodné. Proto je moje přezdívka tak krátká.“

Vybral jsem Erica, Clutzera, Leita a Karachuna a postupně jsem jim poslal pozvánky do skupiny.

Vytvořil jste skupinu.

4 hráči se připojili k vaší skupině.

Pozor! Změna v úkolu „Krvavý Malachit“. Změněno množství Malachitu potřebné ke splnění úkolu. Aktuální množství: 100.

Rozdělování odměn: Každý sám za sebe. V této lokaci není možné změnit typ rozdělování odměn.

Dobrá, dobrá. Usoudil jsem, že je na čase rozdělit zbývajících 27 volných bodů do vlastností. Určitě by bylo příjemné ušetřit je na dobu, až budu z dolu venku, ale pokud mě sežere krysa, tak mi stejně budou k ničemu. Nasadil jsem si prsteny s bonusem k inteligenci a začal jsem rozdělovat body.

Musím je přidělit k vlastnostem, které pro mě nejsou úplně optimální. Nakonec to dopadlo takhle. Do výdrže jsem přidal 7 bodů, čímž jsem ji dostal na 17. úroveň a vybavení mi ji zvýšilo na 26. To je dost na vyvolání asi třiceti duchů. Takhle budu snad lepší tank než Eric, zasmál jsem se. Dobrá, další je na řadě síla. Musíme vykopat ty žíly rychle, takže deset bodů investuju do síly. Zbývá mi ještě dalších deset bodů. Inteligence, nebo hbitost? Hbitost potřebuju jen na profese, a to je pro mě v tuto chvíli naprosto zbytečné. Takže zbývá jen inteligence. Ale počkat, proč nezkusím přidat pár bodů do charisma? Mohlo by to být pro mě prospěšné, když jsem ten vedoucí skupiny.

Pozor, vlastnost Charisma nemůže být zvýšena volnými body.

Jasně, stejně jako dovednost. To je škoda, bylo by skvělé zvýšit si úroveň vlivu na ostatní. Budu ji muset zvyšovat postupně podle situace. Přidal jsem zbývajících deset bodů do inteligence a zvýšil jsem její základ na osmnáctou úroveň, bonusy z předmětů ji vyšvihly na úroveň 82. Otevřel jsem si zobrazení skupiny a prohlédl zbytek členů.

Eric. Válečník. Level 13. Výdrž 40, Hbitost 15, Síla 30, Zuřivost 8. Aha, tak jsem se mýlil, náš tank mě svým zdravím daleko převyšoval. To je dobře, čím tvrdší jeho kůže, tím lépe pro nás.

Clutzer. Lupič. Level 12. Výdrž 25, Hbitost 15, Síla 40, Zuřivost 6. Správně jsem uhodl třídu postavy našeho slangového znalce. Rád jsem viděl, že má výdrž na docela vysoké úrovni. Nebude se při kopání rychle unavovat.

Leite. Válečník. Level 12. Výdrž 25, Hbitost 10, Síla 45, Zuřivost 7. Pěkné statistiky. Válečník oproti lupiči nepotřebuje v dole extra vysokou úroveň výdrže. Díky tomu mohl Leite investovat více bodů do síly a tím rychleji kopat rudu.

Karachun. Válečník. Level 12. Výdrž 25, Hbitost 10, Síla 45, Zuřivost 7. Jakoby to byl klon Leita.

Pokud měli všichni dvanáctou úroveň hornictví, tak by jim nemělo trvat více než čtyři hodiny vykopat jednu velkou měděnou žílu, když ji kopali sami. Pokud nás na žílu bude pět, měla by nám zabrat přibližně hodinu. Takže máme možnost vykopat asi 10 kusů malachitu denně. Úkol bychom měli splnit do deseti dnů. Nebýt krys, bylo by to docela snadné. Krysy…

Podíval jsem se po ostatních a všiml si Erica, který si zahleděný do prázdna něco mumlá. Nejspíš taky kontroluje ostatní členy skupiny. Je dobré hrát s někým, kdo ví, co dělá. Bojovníci se procházeli okolo, nemůžete od nich čekat příliš. Nemusí si trápit hlavy tím, kolik komu zbývá bodů zdraví. To byla práce pro tanky a léčitele. Bojovníci museli jen stát z boku krysy a pořádně útočit. Nic jiného se po nich nechce.

Během pár minut jsme byli připraveni a zamířili jsme do dolu. Zjevil se nám pitoreskní výhled. Obrovská plocha, kde na různých místech vykukovaly nad povrch velké měděné žíly. Bylo tam ticho. Vítr ševelil na hraně slyšitelnosti a chvílemi k nám dolehlo občasné krysí kviknutí. Viditelnost byla docela dobrá, takže jsme viděli, jak se vcelku kypré krysy procházejí po okolí. Místo nejblíže vchodu už svého šedého majitele nemělo, ale objevili jsme tam žílu. Obklopili jsme ji a začali kopat. Zvuk našich krumpáčů se rozléhal dolem. Na chvíli jsme zastavili a rozhlédli se okolo, krysy mohl znervóznit ten hlasitý zvuk. Třeba se vydaly hledat původ toho divného hluku. Mohly by si myslet, že zvoní k večeři, ale krysy vypadaly naprosto klidně. Pořád pobíhaly okolo svých určených pozic. Zbývalo přibližně čtyřicet minut, než se zabitá krysa znovu objeví, tak jsme pokračovali v kopání. Naším cílem byl malachit.

Časem nás vzrušený kvíkot ubezpečil, že se krysa objevila a nebyla příliš šťastná. Odolnost žíly v tu chvíli klesla na 20%, takže nám vykopání jedné žíly zabere asi hodinu. Super!

„Ericu, běž do ní. Útočníci, čekejte na můj rozkaz,“ zakřičel jsem, jako by to byl už starý zvyk,

S krysou jsme bojovali jako předtím. Eric jí útočil zepředu na čenich, ostatní stáli zboku a zvyšovali si na ní úroveň hornictví. Já stál za nimi a léčil. Možná jsem neměl odmítat tu vlastnost léčení. Teď tady jen stojím a nedělám nic, občas klepu do tamburíny a zpívám písně, zatímco ostatní dělají všechnu práci. Na jedné straně byla třída léčitelů respektována a z pohledu vypnutých smyslových filtrů taky znamenala vyhnutí se extra bolestivým zraněním. Na druhou stranu mě to prostě nebavilo. Nebavilo mě jen tak postávat. Znovu jsem Erica vyléčil, jeho zdraví bylo opět plné, tak jsem vybral krysu a vyvolal na ni ducha blesků. Uvidíme, jaký vliv na to budou mít nově rozdělené body a nasazené prsteny.

Způsobeno zranění. 113: 246 (útok ducha blesků) /2 (level protivníka/level postavy).

COŽE?

Zopakoval jsem Kamlanii na vyvolání ducha blesků a přečetl jsem si zprávu.

Způsobeno zranění. 113: 246 (útok ducha blesků) /2 (level protivníka/level postavy).

Získaná zkušenost: +80 zkušeností, chybí 396 bodů do vyššího levelu.

Zvýšení vlastnosti:

+1% Inteligence. Dohromady 43%.

Dosáhli jste úspěchu!

„Pohroma zvířat“ Úroveň 1 (na další úroveň potřebujete zabít dalších 10 zvířat).

Odměna za úspěch: Zranění, které způsobíte zvířatům, zvýšeno o 1%.

Na seznam úspěchů se můžete podívat v nastavení postavy.

Naše parta ztichla. Díval jsem se na zbytky krysy a ostatní beze slova pozorovali mě. Vypadá to, že ze mě prsteny neudělaly podvodníka. Stal jsem se bohem. Deset vyvolaných duchů a je po kryse. Za pár dalších levelů už to bude třeba jen čtyři nebo pět duchů.

„Mahane, je tu něco, co bys nám chtěl sdělit?“ přerušil Leite ticho.

Chvíli jsem byl potichu, ale pak jsem řekl. „Je to těmi prsteny. Jsem klenotník a umím si vyrobit prsteny a náhrdelník. Oboje mi přidává bonus k vlastnostem. Potřebujete to slyšet i dál, nebo už jste pochopili?“

„Kolik chceš za prsten?“ zeptal se okamžitě Eric. „Chápu, že je nerozdáváš zadarmo, ale mohl bys nám je prodat? Taky chci takový bonus.“

„V mém dole je prodávám za patnáct zlatých. Takže asi to tak budu prodávat i tady.“

„Měj srdce! Jsme přece všichni v jedné partě a ženeme se za stejným cílem! Mohl bys nám je prodat za pět zlatých za kus?“

„Dobrá, nechme to na pěti zlatých, žíly mi to netrhá. Mým cílem je získat dostatek malachitu a ne změnit tohle místo na aukční síň.“

„Výborně, ukaž nám, co máš,“ začal vytahovat Eric peníze. „Potřebujeme prsteny s bonusem do síly. Máš i nějaké s výdrží?“

„Mám cokoli, dokážu na prstenech změnit bonusy podle vašeho přání.“

„COŽE?“ zasekl se Eric. „Jak? Už jsem o tom slyšel. V mém bývalém klanu klenotníci tvrdili, že můžou získat vlastnost, která povoluje měnit bonusy na předmětech za cenu ztráty odolnosti předmětu. Na to je přece potřeba splnit myriádu úkolů, navíc musíš následně někam jít a tu vlastnost nějaký čas studovat. Jak je možné, že jsi to dokázal jako vězeň? Ještě k tomu na sedmé úrovni? Krátké jméno, takové schopnosti v klenotnictví. Něco s tebou není v pořádku, Mahane. Něco před námi tajíš. No ale to je nakonec tvoje věc, podej mi ty prsteny.“

Pohnul jsem se, abych Ericovi předal prsteny a byl jsem překvapen zprávou, která se přede mnou objevila. Podle Ericova výrazu mu přišla taky podobná zpráva.

Pozor! Nemůžete vyměňovat peníze nebo předměty mezi hráči z paralelních dolů Pryke.

Takže oni opravdu přišli z dolu Pryke, ale z nějaké paralelní verze. Nemohl jsem jim předat prsteny, a tak jsem zůstal jediným bohem dolu Dolma. To se nám ty situace zamotávají!

Otočil jsem se k ostatním a všiml si, že máme několik dalších problémů. Bylo jasné, co dělat s malachity, ale zatím jsme se nedohodli, jak si rozdělíme odměny za krysy a měděnou rudu. Co když z krysy spadne něco neobvyklého? Kdo takovou bonusovou odměnu získá? Musíme se předem domluvit, abychom předešli problémům v budoucnu.

Z krysy zbyla klasická odměna. Kožešina a pár kousků masa. Všechno leželo na zemi, my jsme stáli okolo a v tichosti pozorovali jeden druhého. Nikdo nechtěl přijít o zaslouženou odměnu, ale nikdo také nechtěl vypadat jako parchant, který si chce všechno nechat pro sebe. Všichni potichu čekali na nějaký návrh. No, jelikož mi byl dán čestný titul vedoucího skupiny, měl bych to být já, kdo rozjede diskuzi.

„Dobrá, vidím, že jsme se ocitli tak trochu v jednosměrné ulici, co se rozdělování odměn týká, že? Navrhuji jednoduché řešení. Já si vezmu to, co spadlo z první krysy, druhá krysa je Ericova, třetí krysa patří Clutzerovi, čtvrtá Karachunovi a pátá je Leita. Pokud z krysy padne něco unikátního, tak to bude patřit tomu, komu se poštěstí být zrovna na řadě. Ostatní na ten předmět nemají nárok. Jinak se tu pokaždé budeme až do posledního dechu hádat, co by měl kdo dostat.“

„Eric už získal z první krysy odměnu, tak pokud si vy dva prohodíte místa, tak bude tato krysa tvoje, Mahane, a ta další připadne Clutzerovi a tak dál,“ odpověděl Karachun. „Líbí se mi tenhle přístup, když bude mít někdo štěstí, tak bude mít prostě štěstí. S tím nemám žádný problém.“

Všichni s mým návrhem souhlasili. Sehnul jsem se k věcem z krysy a vložil je do batohu. Jen pár levných věcí, ale můžu na tom něco vydělat, pokud jich bude přibývat.

„Mahane, co to má znamenat? Připadáš si jako v soutěži talentů, nebo co?“ zeptal se Leite. Ostatní se dívali na místo, odkud jsem sebral zbytky z krysy.

„Nerozumím ti, co máš na mysli?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Ohnul ses, nic sis nevzal a předváděl jsi, že si něco dáváš do batohu. Odměna je pořád na zemi, přesně tam, kde byla. Nechtěj po nás, abychom za tvoje představení platili. Tvůj talent je k nezaplacení. Předvádíš to opravdu přesně, chlape.“

Absolutně jsem jim nerozuměl. Znovu jsem se podíval do batohu na to, co jsem tam před chvíli vložil. No ano, tady je kůže a tam jsou kusy masa. Předtím jsem žádné maso neměl, tak jsem si to určitě nemohl splést.

„Vypadá to, že si ze mě děláte srandu. Svou odměnu jsem si vzal a mám ji v batohu. To místo, na které se všichni tak vzrušeně díváte je prázdné, tak jak má být. Takže pokud tam někdo něco vidíte, běžte a vezměte si to. Rozhodně mi to nebude vadit.“

„Nehraj si na chytráka, Mahane. Být tebou tak nás nevodím za nos,“ řekl Clutzer a předvedl pohyb, jakoby něco sbíral ze země a vkládal si to do batohu. „Kožka navíc mi díru v kapse neudělá.“

Beze slova Leite a Karachun přesně napodobili Clutzerovy směšné pohyby. Snaží se tady rozjet vyučování aerobiku?

Nebo opravdu nějakou odměnu získali? Eric zůstal stát a díval se na místo, kde dřív ležela odměna.

„No, vypadá to, že každý z nás z krysy něco získal,“ začal Eric. „To znamená, že i když jsme ve skupině, tak na každého z nás připadá vlastní podíl odměny a ostatní ho nevidí. Jen malachity uvidí všichni. Nebo myslíte, že to tak bude fungovat i na měděnou rudu? Musíme dokopat žílu a poznáme, jestli každý zase získá svůj díl, nebo jestli se budeme střídat, jak navrhl Mahan s krysami. Ten systém se mi líbí. Když se na mě paní štěstěna usměje, bude patřit odměna jen mně a nikomu dalšímu.“ Pak se Eric ohnul, sebral svou odměnu, která byla pro ostatní neviditelná, a otočil se na nás.

„Co tady jen tak zbůhdarma stojíte? Máme nevykopanou žílu a další krysa se tu snad objeví ještě dřív, než se dohodneme. Vzhůru do práce, vy povaleči!“

Vrátili jsme se ke kopání a během deseti minut jsme byli s žílou hotoví. Šlo to docela rychle. Získali jsme z ní dvacet dva kusů rudy a jeden malachit. Ruda už patřila všem, tak jsme výtěžek z první žíly přenechali Ericovi. Další bude pro mě. Nemáme si na co stěžovat, když nám trvá přibližně hodinu prokopat se takhle velkou žílou.

Získána zkušenost: +1 zkušenost. Na vyšší level potřebujete ještě 395 zkušeností.

Zvýšení vlastností:

+5% Hornictví. Dohromady 61%.

+1% Výdrž. Dohromady 58%.

+ 1% Síla. Dohromady 55%.

Žádná poletující zpráva mě moc nepotěšila. V dolu Pryke jsem za velkou měděnou žílu dostal pět zkušeností a tady jen jednu. Zkušenosti se pravděpodobně rozdělí podle počtu kopáčů. Také se tím nejspíše snižuje velikost přidělených procent k vlastnostem. To je nemilé. Více lidí znamenalo méně vlastností. Pořád je to lepší než pracovat sám. Všichni jsme se shodli, že malachity bude u sebe nosit Karachun. Začalo nám být jasné, že bez spolupráce ten úkol nesplníme, ani kdybychom se přetrhli, a pospolu máme jistou šanci na odchod z dolu bez ztráty kytičky. Ta myšlenka nám vlila do žil novou krev, ale taky jsem chtěl vyřešit ten problém s prsteny. Jak tady může být tak kruté omezení?

Vykopali jsme další žílu, zabili dvě krysy a vydali se ke společné zóně. Zástup vězňů nás obklopil ve chvíli, kdy jsme vyšli z dolu. Lidé na nás poslední dvě hodiny netrpělivě čekali. Zajímali se, zda je možné se z dolu vrátit v jednom kuse. Neměl jsem chuť popisovat naše postupy a odpovídal jsem na otázky víceméně obecně a polohlasem. Nicméně Clutzer tuto příležitost využil pro svých patnáct minut slávy. Spřádal přikrášlený příběh o našem boji proti krysám, i když jsem prakticky nerozuměl ani jedné jeho větě. „Ty záludy, ti krysáci, jako fakt, nečekalo je nic kromě betonovejch papučí a můj kluk Mahan, to je šamanskej filuta…“ a tak dál. Přemýšlel jsem, zda jeho rozpravě rozumí i někdo další, nebo jen on.

„Počkej, Mahane. Rád bych provedl několik dalších experimentů, jak ty prsteny předat,“ zastavil mě Eric, když jsem odcházel a chtěl si najít místo k přespání. „Pokud si nemůžeme vyměňovat věci přímo, můžeme zkusit ten systém přechytračit. Chceš to zkusit?“

Jako by mi Eric četl myšlenky. Ihned jsem souhlasil, protože by nám ty další prsteny dost pomohly. Bylo by zajímavé najít díru v omezeních, vždyť to bylo přece mým zaměstnáním, než mě přestěhovali do dolu. Rozhodl jsem se následovat Ericovy návrhy.

„Dobrá, prsten si nemůžeme jen tak předat, to už jsme vyzkoušeli. Ačkoli, zkus mi ten prsten ještě jednou normálně dát. Ne, tak takhle to opravdu nejde. Tak další možnost. Hoď ho na zem. Tak to taky nefunguje. Jakmile jsi ten prsten upustil, stal se pro mě neviditelným. Zkus ho hodit pryč, jako by ses ho chtěl úplně zbavit, představuj si, že je to jen nějaký odpad. Hm, tohle taky nepůjde. Jsi si jistý, že jsi ho odhodil, aniž bys toho litoval? Dobrá, dobrá, co tu máme dál? Zkus prsten dát někomu z jiného dolu, třeba to bude fungovat, když využijeme prostředníka.“

Nefungovalo ani předání s pomocí jiného vězně, ani s pomocí trpaslíka obchodníka, a nefungovaly ani žádné další Ericovy nápady. Systém naprosto zablokoval přesun předmětů, které nebyly vyrobeny v Dolmě. Možná to je ten problém, ty předměty nebyly vyrobeny zde. Musíme to vyzkoušet.

„Ericu, počkej. Teď je řada na mně. Zkusím taky něco vymyslet. Myslím si, že ten prsten bude muset být vyrobený v tomhle dole. Nejdříve ho vyrobím z materiálů, které mám ještě u sebe. Vyrobil jsem je popravdě už dřív, ale to jsme ještě nebyli v partě. Pokud jejich předání stále nebude možné, měli bychom vyrobit ingoty z rudy, kterou jsme dnes natěžili. Problém je, že nejsem kovář a neumím vylévat ingoty. I kdybychom našli kováře, tak v Dolmě není kovárna. Nemáme jak ty ingoty vyrobit. Jinak by to byl dobrý nápad.“

„O kování a odlévání se nemusíš bát. Já jsem kovář a ty ingoty pro tebe vyrobím. Kovárnu vlastně vůbec nepotřebujeme, vždycky s sebou nosím nádobu na tavení, uhlí a neobejdu se ani bez formy na odlévání. Oheň nebude problém. Vidíš ty pochodně, které mají dozorci? Takže zatím zkus pár prstenů vyrobit z materiálů, které ti zbyly, a já půjdu připravit odlití ingotů.“

Výroba prstenu mi moc času nezabrala, Eric ještě nestihl uhlí ani zahřát. Musím poprosit Sakase, ať mi vyřeže podobnou formu, abych si mohl odlévat ingoty sám. Zkusím pak vyrobit pořádný prsten, protože prsteny z drátu se rychle ošoupou a za nějaký čas zničí. O čem to vůbec mluvím? Do Pryku se na tak dlouho nevrátím, co bych tam ještě dělal? Změnil jsem na vyrobeném prstenu bonusy a zkusil jsem jej předat Ericovi. Nefungovalo to. To je škoda, zbývá nám jen poslední možnost. Předal jsem rudu vykopanou v Dolmě Ericovi a šel jsem spát. Nechal jsem ho, ať pracuje na ingotech. Bylo příliš pozdě, než abych čekal na výsledek odlitků a pak ještě trávil čas výrobou drátů a prstenů. Zítra, zítra bude taky den.

Ráno jsem téměř nerozlepil oči a Eric už stál u mě. S úsměvem mi předával osm ingotů z mědi. Dokázal to! V poslední době jsou ti trpaslíci strašně otravní, blesklo mi hlavou, když mi Eric převyprávěl všechny problémy, které musel přečkat, aby místo spánku mohl odlévat ingoty. Tak to je něco, tleskám ti, Ericu. Chceš za to nějakou sladkou odměnu nebo něco takového? Sladkou odměnu?

Myšlenka na jídlo mě dočista probrala. V Dolmě nejsou na jídlo žádná omezení. Klidně si můžu sníst to, co si uvařím. Na mé úrovni dovednosti by maso, které budu smažit, mělo chutnat parádně a přidat i nějaké další bonusy. Měl bych se do toho pustit hned teď, prsteny ještě počkají.

Když jsem se zatoulal v myšlenkách nad tím, jak budu smažit maso, automaticky jsem vyndal z batohu ingoty a několik sekund jsem zmateně četl novou zprávu.

Získal jste předmět od hráče z paralelního dolu Pryke, vyrobený ze sdílených surovin. Pozor! Tento předmět bude odstraněn, až opustíte důl Dolma!

To je skvělé! Pokud se dá sdílet ruda, tak i výrobky z ní vyrobené si budeme moci bez problému mezi sebou předat. Nespokojený hrabivý křeček v mé mysli reptal, že budu muset pracovat zadarmo a prsteny jen tak rozdat, ale rychle jsem ho umlčel. Svobodu si nelze koupit. No technicky to lze, ale tolik peněz vážně nemám, pomyslel jsem si s povzdechem.

Mnoho času jsem smažením nestrávil. Použil jsem pochodeň a maso se brzy změnilo v chutný pokrm. Uviděl jsem hladové pohledy svých druhů a snažil jsem se jim jídlo předat, ale bohužel maso nebylo sdílenou surovinou jako ruda, takže předání nebylo možné. Není to konec světa, pomyslel jsem si, když jsem si užíval šťavnaté a chutné krysí maso.

Získán bonus: Síla +3, ztráta energie snížena o 50%. Trvání – 12 hodin.

Eric pověděl ostatním členům naší party, že jsme přišli na způsob, jak si prsteny předat. I když šlo jen o dočasný bonus, rozhodli jsme se, že zatímco budou ostatní kopat rudu, já vyrobím prsteny a pomůžu jim jen s krysím problémem.

Tak jsme začali.

Vlastně jsem žádné zkušenosti neztrácel. Z rozbitých žil jsem zkušenosti získal, ačkoli jsem se jich ani nedotkl, a přitom jsem vyráběl prsteny. Jeden prsten jsem zvládl vyrobit, než se znovu objevila zabitá krysa. Tento cyklus se opakoval asi čtyři hodiny, během kterých jsem využil všechny ingoty. Chvíli jsem si odpočinul a následně pomohl ostatním s kopáním. Vyrábět drát bez pořádných nástrojů byla osina v zadku, ale výsledek v podobě prstenů s čtyřbodovým bonusem stál za to. S dostatkem rudy zvládnu vyrobit prsteny pro celou skupinu během čtyř dnů, což by nám mělo pomoci splnit úkol ještě před časovým limitem.

Delegace od zbytku vězňů nás poctila návštěvou poté, co krysa sežrala dalšího hráče, jehož bolestný výkřik se rozlehl dolem. Zbytek vězňů se spojil do pěti skupin, každá o devíti lidech, ale jen jedna další skupina kromě naší měla léčitele. I přesto ztratili už třetího člena skupiny. Dva další se stali chuťovkou pro krysy, i když o sobě hlásali, že jsou mocnými tanky. Takže tím nás během prvního dne bylo už o pět méně. Krysy zde vládnou pevnou packou.

Delegace navrhla, abychom se já s Ericem stali zabijáky krys. On by byl tank, já bych léčil a devět silných hráčů by útočilo. Až krysu ubijeme, všichni se rychle vrátíme ke kopání rudy. Za tuto službu bychom od každé skupiny získali denně jeden malachit. Vzali jsme si chvíli na rozmyšlenou a šli jsme prokonzultovat tento nápad se zbytkem skupiny.

„Takže taková je situace,“ řekl jsem, když jsem jim popsal návrh. „Na jednu stranu nám každá žíla zabere víc času a získáme jen jedenáct nebo možná jen deset kusů malachitu za den místo aktuálních dvanácti. Já a Eric budeme pomáhat ostatním skupinám zabíjet krysy. Pomoc pěti skupinám zabere dohromady asi dvacet minut z každé hodiny. Na kopání rudy nám zbude jen čtyřicet minut, pak se znovu objeví naše krysa, kterou zabijeme, a tak dále.“

„Ti parchanti neskutečně koušou,“ reptal pod vousy Eric. „Když jsem hrál v Barlioně jako tank, neměl jsem nikdy vypnuté smyslové filtry, ale tady cítím každý útok, každé strčení nebo kousnutí. Jen tam tak stojíte, zuby zaťaté, a myslíte na to jak neřvat bolestí. Jen za dnešek jsem si zvedl odolnost o padesát procent. Díky bohu, že jsem trénoval na krysách v dolu Pryke, bez toho bych byl jako tank nepoužitelný. Každý den získáme navíc pět malachitu. Sakra, jdu do toho!“

Karachun, Leite i Clutzer souhlasili, že budou pokračovat v práci, zatímco půjdeme s Ericem lovit krysy. Nikomu jsem neřekl, že stále dostávám zkušenosti za vykopání žíly, i když se jich ani nedotknu, takže by skupina měla být ráda za zkušenosti navíc a odměny z krys. Eric bude na krysy útočit jako první a nám proto připadne celá odměna. Musím ostatním říct, ať si jdou na konci dne posbírat všechny odměny ze zabitých krys. Maso i krysí kožichy se budou válet po celém dole. Pokud budou mít štěstí, třeba získají i něco použitelného.

To byl náš první den. Od chvíle, kdy jsem dokončil práci na prstenech, jsme vykopali sedm žil a zabili u nás dalších sedm krys. Celkem devětadvaceti krysám jsme dali s Ericem najevo, že nejsou v dole vítané. Což byla pravda, prostě nebyly vítané. Dnes došla řada i na mě. Po dalších dvou krysách jsem dosáhl na devátý level a začal jsem se cítit lépe. Udělali jsme správnou věc, že jsme se rozhodli pomoci ostatním skupinám. Jediná věc mě mrzela, zkušenosti z krys s každým vyšším levelem klesaly. Na devátém levelu jsem získával za jednu krysu mizerných dvacet zkušeností. Je to škoda, ale nic jsem s tím nemohl dělat. Čím výše míříte, tím pomaleji tam míříte. Kruci, měl jsem se naučit kožařinu. Tolik kůží nazmar. Osmnáct kusů malachitu, které ležely Karachunovi v batohu, uchlácholilo mého vnitřního hrabivého křečka a žábu nenasytu. Za první den práce, kromě dvou kusů ze včerejška, to nebylo vůbec špatné. Úkol bychom měli podle plánu splnit za šest dní.

10. kapitola

Důl Dolma. Část druhá

Třetího dne jsme ztratili Karachuna. Bylo to zbytečné a hloupé, ale je to prostě tak. Z naší party jsme zbyli jen čtyři. Celá vina padá na mou hlavu. Přitom všechno začalo tak hladce.

Druhý den jsem zvýšil level své postavy na desítku a dále už mi přibývalo z každé krysy pouze deset zkušeností. To je pěkně lakomý. Musím ještě necelé dva týdny pracovat a pak zmizet. Na desátém levelu jsem začal lovit krysy sám. Docela jednoduše jsme přišli na to, že nemělo smysl brát Erica s sebou. Když jsme se spolu vydali na další krysu, jedna skupina se neskutečně dlouho nedokázala zformovat. Takže jsme s Ericem bojovali sami. Nebylo moc co řešit. Hlídal jsem Ericovi záda a on se vyhýbal krysím útokům. Šlo to bez problému. Po deseti vteřinách, když jsme zjistili, že se k nám ostatní nepřipojí, jsem vyvolal ducha blesků.

Způsobeno zranění. 198: 291 (útok ducha blesků) /1,4 (level protivníka/level postavy) – 10 (odolnost proti duchům).

No teda! Bylo správné vložit dalších 15 bodů za poslední tři levely do inteligence. Během čtyř sekund, které jsem potřeboval na vyvolání ducha, jsem krysu připravil téměř o čtvrtinu zdraví. Zbytek byl už jednoduchý. Dva duchové blesků na krysu, jeden léčivý duch na Erica, jeden duch blesků na krysu a jsme hotovi. V té chvíli se objevila jasná otázka. Proč nenechat Erica, ať se přidá k ostatním v kopání malachitů? U další krysy jsem Erica poprosil, aby mi hlídal záda. Soustředil jsem se pouze na krysu a zaútočil na ni.

Zranění. Zdraví sníženo o 38 bodů: 80 (krysí kousnutí) – 42 (obrana). Zbývající zdraví: 212 z 250.

Au! Chlupatá potvora! Jak to může Eric vydržet? Bouchal jsem do tamburíny a přitom jsem od krysy utíkal a kroužil po celém jejím teritoriu. Takhle by to šlo. Nikdo mě nenutil, abych stál na jednom místě a užíval si čelistní terapii. Krysa za mnou běžela, občas se jí podařilo mě kousnout, ale zdaleka to nebylo tak často a ani tak bolestivé jako před tím. Než krysa zemřela, zvýšila se má odolnost o dobrých 40%. To není špatné. Kousla mě jen třikrát a ztratil jsem dohromady 120 bodů zdraví. Sakra, skoro polovinu zdraví mě stálo vyvolávání duchů. Naštěstí tenhle problém nebudu muset řešit, až se stanu opravdovým šamanem. Teď jsem využil další možnosti, kterou důl Dolma oproti dolu Pryke nabízel. Mohl jsem se léčit i sám. V dolu Pryke bylo léčení sama sebe zakázané, ale tady to nijak omezené nebylo. Mrzela mě jen jedna věc. Vyvolaný duch mě nejprve vyléčil, a teprve potom mi sebral deset bodů zdraví za vyvolání. Nic není dokonalé, že? Jaký to má smysl? Nejdřív se přece objeví duch a léčí mě, až když je vyvolaný. Vývojáři možná vymysleli tenhle způsob pro šamany, kteří ještě nejsou vyučení, aby se mohli léčit, i když jim zbývá jen pár bodů zdraví. V případě, že paběrkujete na dvou nebo třech bodech zdraví, nemohli byste se sami vyléčit. Vyvoláním byste se zabili. Takhle jste se nejdřív vyléčili a teprve následně zaplatili plnou cenu. Zamyslel jsem se nad tou funkcí a poslal Erica kopat rudu za zbytkem naší party. Sám jsem se vydal na lov krys. Tak skončil druhý den bez známek jakýchkoli přicházejících obtíží.

Ráno třetího dne jsem se vyhnul nějakým krysám poblíž naší žíly a zamířil jsem k ostatním skupinám. Krysy umíraly rychle a bez problémů. Mělo to jen jeden háček, po poslední kryse mi už nezbyla téměř žádná mana. Jak jsem se dostával na vyšší level, zvedal se i počet many potřebný k vyvolání duchů. Jestli jsem na prvním levelu utratil čtyři body many a dva body zdraví, abych mohl vyvolat ducha léčení nebo ducha blesků, teď mě to stálo čtyřicet bodů many a deset bodů zdraví. Poslední krysu bylo nutné zabít krumpáči. Skupina, které jsem právě pomáhal, naštěstí zareagovala rychle a podala mi pomocnou ruku. Chtěl jsem se jít napít, abych si obnovil manu i zdraví, ale mezi mnou a východem z dolu se znovu objevily krysy. Musel jsem zabít nejméně dvě, abych se dostal ven. Podíval jsem se na krysy hopkající okolo a rozhodl se, že mi za to nestojí. Raději počkám, až se mana doplní sama od sebe. To zabere přibližně patnáct minut. Na své úrovni inteligence jsem neměl s doplňováním many žádný problém. Pomalým krokem jsem se vydal směrem ke své vlastní skupině. Potřeboval jsem vyrobit ještě tři prsteny, aby byla celá skupina okroužkovaná. To je ale hezké dvojznačné slovo, zasmál jsem se pro sebe. Díky maně, která se postupně během chůze regenerovala, jsem si na sebe vyvolal ducha léčení. Ta poslední krysa nám dala zabrat. Snažila se mě kousnout a několikrát se jí to i podařilo. Šedý parchant. Najednou jsem uslyšel výkřik ozývající se dolem.

„Mahane, pomoc! Krysy!“

Sakra! Rozběhl jsem se a řítil se ke své skupině. Běžel jsem, aniž bych myslel na to, že kryse ublížím maximálně svým krumpáčem.

Když jsem se k nim dostal, přivítalo mě překvapení. Velká měděná žíla, na které právě pracovali, byla umístěná na rozhraní teritorií tří krys. I když jsme jednu zabili už dříve, vycítily další dvě svou šanci. Jedna z nich se zaměřila na Erica a vzrušeně se ho snažila hryznout. Eric se jí úspěšně vyhýbal a dělal, co mohl, aby na sebe přitáhl i pozornost druhé krysy, která se snažila dostat Karachuna. Trpaslík zatím neměl žádné speciální tankovací schopnosti, takže nedokázal donutit krysu, aby se zaměřila na něj.

„Mahane, rychle mě uzdrav! A ty mě nech konečně na pokoji!“ řval Karachun, zatímco krumpáčem do krysy mlátil ránu za ránou. Proč od ní neuteče, ten pitomec? Proč tam jen tak stojí? To jsi ještě nikdy nehrál? Z naší sekce nemůžeš utéct, to je jasné. V okolí se znovu objevily krysy, které nám blokují východ. Proč tam jen tak stojí, buší do krysy a nenechá Erica, aby si ji na sebe přebral? To je prostě hloupé! Karachunovi zbývalo z původních 250 pouze 90 bodů zdraví. Musí utíkat! Poslední tři dny všichni ostatní dosáhli na třináctý level, ale všechny své volné body investovali do síly, čímž vložili naděje jen do mě a Erica. Vypadá to, že to byla chyba. Vybral jsem Karachuna a začal vyvolávat ducha léčení. Za chvíli to bude v pořádku, snažil jsem se uklidnit. Ale pak jsem si přečetl zprávu, která mi shodila srdce do kalhot.

Nízké množství many. Nemůžete vyvolat ducha léčení. Na vyvolání potřebujete 40 bodů many. Aktuální počet many: 18 z 970.

„Neeee!“ zakřičel jsem a krumpáčem zaútočil na krysu. „Nech ho na pokoji, ty špinavá bestie! Já jsem daleko chutnější! Sněz raději mě, ty parchante!“

Aktuální množství many: 26 z 970.

Karachunovo zdraví: 50 z 250.

„Karachune, uteč, nestůj tam jen tak! Nemůžu tě teď vyléčit, nemám manu! Potřebuju několik sekund! Přestaň na krysu útočit, nemůžeme ji kvůli tomu od tebe odtrhnout!“ zařval jsem a snažil se útočit vší silou, abych z něj krysu dostal. Prostě se to nedařilo. S mou úrovní síly to nebylo možné. Karachun přitom stále bušil do krysy, jako by nás nevnímal. Přestaň už do ní mlátit, ty debile!

Aktuální množství many: 34 z 970.

Karachunovo zdraví: 10 z 250.

Prosím, pane kryso, nech ho už být! Fakt by ti nechutnal. Koukni na Erica, ten je baculatý, malý a šťavnatý. Dělá všechno proto, aby se ti zalíbil, tak se na něho přece podívej!

Aktuální množství many: 42 z 970.

Konečně! Dvě sekundy. Potřebuju jen dvě sekundy, abych vyvolal ducha léčení. Vydrž, Karachune!

Šaman má tři ruce…

Pozor! Nemůžete vyvolat ducha léčení. Postava, kterou chcete vyléčit, je mrtvá.

Padl jsem na kolena. Hromádka malachitů a pět prstenů bylo vše, co po něm zbylo. Tak skončila jeho snaha dostat se na svobodu. Kde je ta krysa? Já ji roztrhnu holýma rukama!

Způsobil jste kritické zranění. 406: 2*291 (útok ducha blesků) /1,4 (level protivníka/level postavy) –10 (obrana proti vyvolaným duchům).

Získána zkušenost: +10 zkušeností. Na vyšší level potřebujete ještě 640 bodů.

Druhou krysu jsme zabili jen pomocí našich krumpáčů. Když umřela, důl se pohroužil do ticha. Ostatní vězni dokonce přestali pracovat, aby se podívali, co se stalo. Skupina postav na vyšším levelu nechala zemřít jednoho ze svých řad, a tím ho předurčila k dalším třem až čtyřem měsícům v dole. Jo, bylo se na co dívat, to je jasné. Cítil jsem se tak hrozně, že jsem chtěl výt jako vlk.

Ten den jsme už nic dalšího nedělali. Eric posbíral peníze, malachity a prsteny, které po Karachunovi zbyly. Vtipkoval, že bude další na řadě, po čemž jsme vyčistili cestu ven z dolu a vyšli ven. Ostatní vězňové pochopili zbytečnost pokračování v kopání malachitů, když je neměl kdo před krysami chránit, a odešli s námi. Nikdo nechtěl následovat Karachunův osud.

Ve skupině jsme spolu neprohodili po celý zbytek dne jediné slovo. Já, protože jsem se cítil vinný, Eric, protože se mu nepodařilo z Karachuna dostat krysu, Leite a Clutzer nevím ani proč, možná ze solidarity k nám. Nebylo co říkat. Tak ideálně vypadající plán na těžbu malachitů se rozpadl, doufal jsem, že to za šest dní zvládneme, ale takhle…

Večer jsem si všiml Karachunova zešedlého jména v seznamu hráčů ve skupině. Vedle jsem objevil lakonickou zprávu: „Zemřel“ a hned vedle byla možnost Karachuna ze skupiny odstranit.

Jste si jistý, že chcete hráče odstranit ze skupiny? Pozor! Pokud bude hráč ze skupiny odstraněn, počet Malachitů potřebný k dokončení úkolu „Krvavý Malachit“ bude snížen o 20 kusů. Odstraněný hráč ze skupiny nebude mít možnost splnit úkol „Krvavý Malachit“.

To ne! Zrušit! Zrušit!

„Rychle sem všichni pojďte! Ericu vytáhni Malachity a přepočítáme je!“ zakřičel jsem hlasem, který měl v sobě trochu víc života. Pokud nám malachity zůstaly všechny, existuje šance, že Karachun splní úkol, i když tu nebude. Musím jen ostatní přimět, aby s tím souhlasili!

Počet malachitů zůstal stejný, z Karachuna vypadlo přesně čtyřicet dva kusů, tolik měl před tím u sebe. To zahrnovalo i kusy, které jsme dnes dostali za ochranu ostatních skupin. Takže Karachunova část nezmizela! Sakra, prostě si nemůžu vzpomenout, jak to říkal ogr o mrtvých členech skupiny. Opustí skupinu hned, nebo až je někdo odstraní? Co se stane s úkolem, pokud někdo ze skupiny zemře?

„V normální hře,“ začal Eric, když jsem ostatní seznámil se svým nápadem, „můžou hráče zabít v průběhu boje s hlavním nepřítelem, ale stejně dostane zkušenosti a přístup k odměně. Stejně fungují i úkoly. Pokud umře v průběhu plnění úkolu a zbytek jeho skupiny ten úkol splní, tak se splní i pro něj. Jestli tyhle pravidla platí i v dole… Kluci, i když mě zavřeli na pět let do báně, tak nechci být parchant. Jasně, že Karachun nebyl svatý, když skončil v dole jako my, ale myslím, že bychom mu měli dát šanci.“

„Jsem pro,“ odpověděl Clutzer. „Karachun byl ostrej, ale rovnej chlap. Nemáme právo ho obrat o šanci dostat se z tohohle dolu. To by bylo prostě špatný. Eric má recht, měli bychom mu dát šanci. Aspoň budeme mít čistý svědomí. Jsem ochotnej to pro něj udělat.“

Znovu se mezi nás vrátilo ticho. Pokud i Clutzer začal mluvit jako normální lidská bytost, tak bychom rozhodně měli Karachunovi pomoct splnit úkol.

Následující tři dny proběhly bez jakéhokoli většího incidentu. Naše parta tří pracantů si neustále hlídala krysy a čas, ve kterém se znovu objevovaly. Já jsem si vždy udržoval zásobu many, takže všechno pokračovalo podle plánu.

Dokonce se nám docela dařilo. Získali jsme dohromady 87 kusů malachitu, z čehož 25 představovalo platbu od ostatních skupin za hon na krysy. Dostal jsem se na jedenáctou úroveň, takže jsem za každou zabitou krysu získal pouze pět zkušeností. Na dvanáctý level jsem mohl zapomenout. V Dolmě ho nezískám. Zvýšil jsem úroveň síly i výdrže o jeden bod. Hornictví se zvýšilo na jedenáctou úroveň a pomalu ale jistě se blížilo ke dvanácté. Svou Pohromu světa zvířat jsem zvýšil na třetí úroveň, čímž se mi zvýšil útok proti zvířatům o tři procenta. Volné body jsem investoval do výdrže, protože vyvolání ducha mě už stálo jedenáct bodů zdraví. Všechno šlo jak na drátkách, dokud Eric svým bystrým zrakem nezpozoroval v dálce nějaký divný obrys.

„Leite, koukni se támhle, co vidíš?“ řekl Eric, když jsme se k večeru začali chystat k opuštění dolu. Zvládli jsme dnes rozbít deset žil. Propracovávali jsme se rovnou od vchodu směrem hlouběji do dolu, ale bohužel ani jedno krysí teritorium neobsahovalo víc než jednu žílu. Dneska nemáme tolik štěstí. Z toho důvodu jsme se dostali až na vzdálenost čtyř set metrů od vchodu do dolu. Za námi se znovu objevilo deset krys. Ať už se nám to líbilo nebo ne, museli jsme si cestu ven probojovat. Mezitím se Leite díval na místo, které mu Eric ukázal.

„Na horizontu vidím akorát tu horu, jako vždycky. Byla tam od prvního dne. Co ty? Ty tam vidíš něco dalšího?“

„Nedívej se na horu, vidíš ten černý bod úplně dole na úpatí?“

„Ne, nevidím. Asi je to jen nějaký stín, který se láme v divným úhlu. Vždyť je skoro večer.“ Leite očividně nic neviděl.

„Prý stín, to určitě! Nehrál jsi snad nikdy před tím Barlionu?“ řekl Eric rozhořčeně.

„Dal bych zub, nejlíp jeden z Clutzerových, za to, že to není stín, ale vstup do jeskyně. Pokud je tahle sekce s krysami dá se říct takový dungeon, tak jeskyně bude…“

„Místo, kde se ukrývá hlavní boss,“ dokončil jsem jeho myšlenku. Eric měl pravdu, pokud ta tečka byla opravdu vstupem do jeskyně. V jeskyních je často ukryta velká kořist chráněná bossem³ dungeonu. Proč bychom se tím měli zabývat? Náš úkol je nakopat malachit a pak z dolu zmizet. Nechci si zahrávat s nějakým silným nepřítelem.

„Proč se tím zatěžovat? Prostě odevzdáme malachity a končíme,“ řekl Clutzer, jako by četl mé myšlenky.

„Nechápeš to? Zítra splníme úkol, odevzdáme malachity a dalších sedm dní budeme dělat co? Válet si šunky a zahřívat vlastním zadkem zem? Všichni máme level třináct, kromě Mahana, který by se díky svým prstenům klidně mohl vydávat za level devatenáct. Zítra odevzdáme úkol, dosáhneme respektu, sbalíme nějaké jídlo a vydáme se tam. I kdybychom umřeli, tak se prostě v našich dolech objevíme o něco dřív. S reputací nám to nepohne. V hlavním herním světě vám stačí na dosažení dvanáctého levelu týden. Je tam tolik úkolů! Takže v podstatě nemáme co ztratit. Pokud nás krysy nebo ten strážce pokladu zabijou, vrátíme se do dolu a hned zmizíme do světa. Pokud se nám podaří dostat se ke kořisti, tak třeba získáme něco zajímavého nebo užitečného. Ogr říkal, že si odsud můžeme odnést všechno, co tu získáme. Musíme se rozhodnout jednomyslně, ale myslím, že si nesmíme nechat takovou šanci protéct mezi prsty.“

Nevím co ostatní, ale já jsem si to musel pořádně promyslet. Na jedné straně, už jsem umřel i předtím, ale i když to bylo bolestivé, nešlo o nic extrémního. Na druhou stranu pro mě byla jedna skutečnost natolik důležitá, že jsem prostě nechtěl v dole umřít – Dovednost. Pokud bych zemřel, tak by se tato vlastnost resetovala na nulu, a i když jsem souhlasil s Ericem (s mým lovcem jsem se dokázal dostat na desátou úroveň za pár dní), zvedat úroveň dovednosti by tak jednoduché nebylo. Řekl bych, že bych po smrti už nedokázal vyrobit zbytek šachové sady. Dostali jsme se do zapeklité situace, kdy med je sice opravdu sladký, ale včelí žihadla jsou vážně bolestivá. Tentokrát bylo to žihadlo obrovské.

„Rozhodneme se zítra. Stejně nejdřív musíme nasbírat třináct kusů, odevzdat je a splnit úkol. Potom si promluvíme,“ navrhl Leite a všichni souhlasili. Probili jsme si cestu ven a rozešli se po svých.

Nemohl jsem přijít na nic, co by mě drželo zaměstnaného, tak jsem vyrazil k Lishovi. Na jeho zboží jsem se zatím podíval jen jednou a to ještě ve spěchu. Měl bych si ho projít ještě jednou a důkladně, třeba najdu něco použitelného.

„Hele, kdo nás dnes oblažil svou návštěvou,“ řekl trpaslík radostně, když mě spatřil. Rine neustále pracoval, ne tak Lish. Ten celé dny seděl na kládách. Přemýšlel jsem, který z těch dvou je správný trpaslík. Ten, co pořád pracuje, nebo ten, který v jednom kuse odpočívá?

„Jaký osud tě přivádí k mé nicotné osobě, Ničiteli krys z Dolmy?“ takže i Lish uměl být jízlivý. Myslím, že si mi náš Rine líbil víc.

„Říkal jsem si, že se zajdu podívat, co si můžu koupit od tak váženého trpaslíka, ale vidím, že je zaneprázdněný odpočinkem. Tak já zase půjdu.“ Stejnou frázi jsem používal i na Rina, akorát jsem zaměnil práci za odpočívání. Má oblíbená fráze zabrala jako zaklínadlo. Lish okamžitě vyskočil na nohy.

„Co tím myslíš, zaneprázdněný? Jenom čekám na zákazníky, kteří přijdou a budou si ode mě chtít něco koupit. Jenže oni jen chodí a prodávají mi rudu, dokonce se ani nepodívají na moje zboží.“

„Proč by se na tvé zboží měli dívat, když všichni trpaslíci nabízejí to samé? Ať už v mém dole, tady nebo kdekoli jinde. Nic zajímavého jsem první den neviděl. Rine, který je obchodníkem v mém dole, nabízí prakticky totožné zboží. On má možná dokonce i o něco větší výběr než ty. Vlastně docela o dost větší výběr.“

„Cože? Ani ses na mé zboží nepodíval a hned ho začneš pomlouvat? Mám nejméně deset různých krumpáčů. Co třeba boty nebo kabáty? Podívej se pořádně, ano?“ Lish se rozohnil, začal vyndávat ze svého velkého batohu předměty a skládal je před sebe na zem. Takovou reakci jsem od Rina ještě nezažil. Vyšší úroveň charisma dělá divý.

Kabáty, kalhoty, boty, krumpáče, začátečnické recepty vyrovnané do komínku. Rine nabízel totožné zboží. Nenašel jsem jediný předmět s bonusem k nějaké vlastnosti. Jediný rozdíl byl v úrovni obrany (co se týkalo oblečení) a v síle a útoku (co se týkalo krumpáčů). Zakroutil jsem hlavou a podíval se na Lishe. To je škoda, doufal jsem, že bude mít něco zajímavého. Tohle není nic moc.

Lish si všiml mého zklamaného výrazu a rozesmutnilo ho to. Teď byl na řadě on, aby se na své zboží podíval reálným pohledem. Ještě před minutou ho vyzdvihoval do nebes jako to nejlepší na světě. Každou minutou byl skleslejší. Pokud nic zajímavého nemá, tak se nedá nic dělat.

„Ne, Lishi,“ rozhodl jsem se promluvit k němu pravdivě, i když to k trpaslíkovi bude tvrdé. „Máš ty samé věci jako všichni ostatní. Stejné oblečení, stejné krumpáče a stejné recepty. Za Rinem jsem si mohl alespoň přijít pro drahokamy, které jsem potřeboval ke své profesi klenotníka. To je aspoň trpaslík, který dokáže sehnat cokoli,“ rozhodl jsem se trochu přikrášlenou situací trpaslíka zničit. Jenom trošku přikrášlená. Rozhodl jsem se mu neříkat, že mě s touhle prosbou Rine vyhnal. To na situaci nic neměnilo.

Otočil jsem se a začal odcházet, jen abych byl zastaven Lishovým radostným zvoláním.

„Mahane, počkej! Proč jsi neřekl dřív, že jsi klenotník? Mám tu něco, co normálně nenabízím, protože na klenotníka narazím jen výjimečně. Podívej se na tohle,“ Lish se prohrabával batohem a já jsem si v mezičase přečetl zprávu, která se objevila.

Pozor! Využil jste speciální vlastnost profese Obchodování. Bylo vám nabídnuto nestandardní zboží.

Zvýšení vlastnosti.

+1 Obchodování. Dohromady 6.

Lish vytáhl nějaký svitek.

„Podívej, před nějakým časem jsem koupil pár klenotnických receptů, ale nepodařilo se mi je nikomu prodat. Je mi líto, ale nemůžu je prodat za míň než za dvacet zlatých za kus. Tak jsem je koupil a nechci prodávat se ztrátou.“

„Souhlasím. Nikdo nepracuje, aby ztrácel peníze. Jen mě nech, ať se podívám, jaké recepty nabízíš, protože je možné, že je už umím, a nemohl bych pak od tebe získat svoje peníze zpět.“

„Jasně, podívej se. Stejně je nemůžeš využít, dokud jsou ještě mé,“ odvětil Lish a podal mi svitky.

Tak co tady máme?

Kvalitní měděný prsten

• Popis: Kvalitní měděný prsten. Odolnost: 80. +2 bonus k vlastnosti náhodně vybrané ze seznamu (Výdrž, Síla, Hbitost, Inteligence a Zuřivost).

• Minimální level: 8.

• Nejnižší úroveň Klenotnictví: 8.

• Materiály na výrobu: 2 měděné ingoty.

• Potřebné nástroje: Klenotníkovo nářadí.

Bronzový drát

• Popis: Drát používaný na výrobu bronzových prstenů a náhrdelníků.

• Nejnižší úroveň Klenotnictví: 10.

• Materiály na výrobu: 1 bronzový ingot.

• Potřebné nástroje: Klenotníkovo nářadí.

Bronzový prsten síly

• Popis: Bronzový prsten. Odolnost: 100. +2 Síla.

• Minimální level: 10.

• Nejnižší úroveň Klenotnictví: 10.

• Materiály na výrobu: 2 bronzové dráty.

• Potřebné nástroje: Klenotníkovo nářadí.

Kromě bronzového prstenu síly, nabízel Lish i bronzové prsteny výdrže, inteligence, hbitosti a zuřivosti. Takže měděné prsteny přidávaly bonus náhodně, ale od bronzových a výš jsem si sám mohl zvolit, jaký bonus vyrobený prsten přidá. To je bezva, ale jak to udělám? Budu se zase muset učit stylem pokus-omyl? No, na tom teď nezáleží. Sedm klenotnických receptů, každý za dvacet zlatých. Ti trpaslíci vážně umí obchodovat.

„Vezmu si je všechny. Tady máš peníze.“

Naučil jste se nový recept. Kvalitní měděný prsten. Nyní máte celkem 8 receptů.

Naučil jsem se zbytek receptů, utratil 140 zlatých a šel spát. Potlačil jsem vnitřní lakotnou žábu a nechal jsem hrabivého křečka, ať si šťastně prochází nové recepty, zatímco žába v koutku brečela nad utracenými zlaťáky. Nic se neboj, zeleňáku, pořád nám zbývá přes dva tisíce zlatých, žádné finanční problémy nemáme. Recepty se vždycky hodí. Teď jsem ale musel přijít na to, kde získám bronzové ingoty a jestli se vydat na toho nepřítele do jeskyně nebo ne. Pokud tam vůbec je. Co by tam vlastně dělal, když je tu důl pro vězně? Naším úkol bylo získat malachity, ne zabíjet nepřítele v jeskyních. Z nějakého důvodu tam ale velké krysy být musí. Otázku jsem nechal nezodpovězenou. Zítra získáme zbytek malachitů a pak se uvidí.

Sami jsme nakopali zbývajících třináct kusů malachitů, od ostatních skupin jsme za ochranu před krysami nic nechtěli. Ostatní byli rádi, ale zároveň i zklamaní. Potřebovali další čtyři, možná pět dní, než si nakopou dostatek kusů, takže i když nám dnes nemuseli za hlídání platit, bylo docela možné, že už je od zítřka nikdo chránit nebude. Budou si muset s krysami poradit sami.

Na konci dne jsme vyčistili cestu k východu z dolu a zamířili do poničené a naklánějící se administrativní budovy. Je to za námi. Úkol byl splněný a následujících sedm dní jsme mohli odpočívat. Nádhera.

„Řekl jsem, že vás nechci vidět do doby, než mi odevzdáte daný počet kusů!“ zazněl kanceláří ogrův křik. Na rozdíl od kanceláře dolu Pryke zde nebyly žádné obrazy, závěsy nebo velký stůl či trůnu podobné křeslo. Zařízení bylo vcelku spartánské, nic extravagantního. Jednoduchý stůl a židle. To bylo vše.

„Nejsme tady bezdůvodně,“ odpověděl jsem jako vedoucí skupiny i za ostatní. „Úkol jsme splnili. Ericu, přines to.“

Eric vytahoval z batohu kusy malachitu a skládal je nad stůl před ogra. Proč ne? Řekl nám, že mu malachity máme předat, a to jsme také dělali. S každým dalším kusem malachitu se ogrova ústa víc a víc otvírala. S posledním kusem se změnil na něco naprosto nerozeznatelného. Jaká škoda, že si to nemůžu vyfotit. S takovou fotkou bych vyhrál spoustu soutěží. Šokovaný ogr. Sedm dní práce stálo za tento pohled.

„Před vámi leží sto kousků, včetně Karachunova podílu. On teď odpočívá. Takže je úkol splněn?“

Ogr zakýval hlavou, ale pořád stál a díval se na hromadu malachitu.

Úkol: „Krvavý Malachit“ splněn. Odměna: Respekt dozorců dolu Pryke, Respekt guvernéra dolu Pryke.

Nad hlavami se nám ozvala melodická zvonkohra a rozzářilo se světlo. Ahoj, světe, za chvíli jdu za tebou. Nejdříve jsem však musel vyřídit nějaké záležitosti se šéfem. Měli bychom taky něco udělat se zbytkem skupin, nebylo dobré nechat je jen tak bez pomoci.

„Stali jste se pátou nejrychlejší skupinou v celé historii dolu,“ probral se konečně ogr. Odešel od stolu a zamířil k východu. „Počkejte tady.“

Po několika minutách se vrátil a v rukou nesl nějaké předměty. Teda, znamená to, že za naše umístění dostaneme nějakou odměnu? Super! Je příjemné připojit se k nejrychlejším kopáčům. Nenasytná žába se ve mně začala opět nespokojeně vrtět. Kdybychom nemuseli sbírat malachity i pro Karachuna, na kterých jsme pracovali dnes, bývali bychom splnili ten úkol už včera a získali ještě vyšší umístění. Sakra, proč nám neřekli, že je tu i soutěž? Pracovali bychom tvrději a mohli jsme si taky říct ostatním skupinám za ochranu o dva malachity.

„Podle rozhodnutí císaře dostanou skupiny, které se umístí do pátého nejrychlejšího místa v kopání, odměnu za svou práci. Karachun svou odměnu obdrží ve svém dole, ještě dnes mu ji pošlu. Teď vy ostatní.“

Ogr začal rozdávat odměny. Eric dostal nějaký štít, na který zíral jako předtím ogr na malachity. Působivý štít. Body zdraví mu stouply o 130, když si ho potěžkal v ruce. Takže takhle malý štít přidával nejméně 13 bodů k výdrži. To pro začínajícího tanka není vůbec špatné. Pokud k tomu ještě přidává spoustu bodů obrany, je tento štít k nezaplacení.

Clutzer dostal dvě dýky. Neměly žádný bonus k výdrži, ale brzy se Clutzerův obličej podobal Ericovu. Co to teda dostali? Ruce mě tak svrběly, že bych si to nejradši všechno vzal a prohlédl.

Leite dostal meč. Zvládl situaci, jen jeho oči se na chvíli rozšířily, ale hned se zase vrátily do původního stavu. Meč ne přidával žádnou výdrž, jelikož se jeho zdraví ani nepohnulo, nejspíš dostal velký bonus k síle.

Když přišla řada na mě, můj vnitřní křeček stál na zadních nožkách, přední nohy zvednuté a ohnuté, slintal, vrtěl ocáskem a zamilovaně sledoval, jak se ke mně ogr blížil. Ten je ale prodejný!

Ogr mi podal něco, co připomínalo tamburínu, a tyč zakončenou vycpanou bolí. To je všechno? Obličejem mi přeběhl stín zklamání. Tamburínu už mám, i když jsem musel místo tyče používat vlastní ruku. Nepamatuju si, jak se tyčka jmenuje, měl bych se kouknout do vlastností. Ostatní dostali štít, meč, dýky a já jsem dostal jen tuhle ošumělou tamburínu. Vzal jsem si ji od ogra a zkontroloval vlastnosti:

Šamanova tamburína Trala s paličkou. Obouruční předmět. Odolnost: Nezničitelná. Popis: Použití Šamanovy tamburíny Trala snižuje čas potřebný k vyvolání ducha o 50%. Trest za vyvolání je snížen o 50%. Pokud Šaman drží tamburínu v rukou, získává bonus: + (level postavy) k Inteligenci. Palička může být použita jako tupá zbraň. Útok: (Síla*2). Tamburína a palička mohou být doplněny dalšími předměty. Třída předmětů: Vzrůstající. Omezení levelu: Žádné.

Křeček se v naprosté extázi zřítil na záda a svými malými nožkami mával ve vzduchu. Předměty, které se vylepšují zároveň s vaší postavou, byly neskutečně drahé. Často stály několik stovek tisíc zlatých. V celé Barlioně je jen několik NPC a předměty nemohly být prodány dalšímu hráči nebo obchodníkovi. Mohli jste je jen zahodit. Který blázen by zahazoval takový předmět? Vždyť se vylepšuje zároveň s vaší postavou! Navíc může být doplněn dalšími bonusy! Pokud se nepletu, tak to „doplnění“ znamenalo namalování obrázku na tamburínu, přidání vyrobených drahých kamenů, očarování nebo jste mohli něco provést s tou tyčí s bambulí nahoře. Už jsem zapomněl, jak se jmenovala. Dá se vymyslet spousta možností, které lze k tamburíně přidat. Velmi dobře jsem chápal pocity křečka, jehož nohy stále běžely vzduchem. Hráči by udělali cokoli, aby získali takový předmět, a mně tady v podstatě spadl do klína. Abych řekl pravdu, nebýt pětadvaceti kusů malachitu za ochranu ostatních, do nejrychlejších pěti skupin bychom se nedostali.

Po odchodu z budovy se k nám Eric okamžitě otočil a oznámil.

„Chlapi, neptejte se mě, co jsem získal, protože bych vám to stejně neřekl. Promiňte, ale pokud by se Barlionou rozlehlo, že mám takový předmět,“ podíval se s láskou na štít, který držel v ruce, „nebudu mít možnost v klidu pracovat na své postavě. Každý zabiják by mě chtěl zabít a donutit hrát od začátku. To vážně nechci, tak prosím zapomeňte, že jsem něco dostal. Vám doporučuju to samé, čím méně lidí bude vědět, že jste něco takového získali, tím lépe pro vás.“

Plně jsem s Ericem souhlasil, i když jsem byl neskutečně zvědavý, jaké předměty získali ostatní. O tamburíně jsem jim říct nechtěl. Nikdo se nemohl podívat na vlastnosti mého vybavení, dokud jsem jim k tomu nedal oprávnění. Ale stejně, co to sakra dostali?

Ráno dalšího dne k nám opět zavítala návštěva v podobě zástupců ostatních skupin. Když přejdeme veškeré gratulace a další povídání o ničem, hlavním bodem jejich návštěvy byla prosba, abychom jim pomohli s krysami, dokud všechny skupiny nevykopou dostatek malachitu na splnění úkolu. Každý bychom denně dostali jeden malachit a já, jakožto hlavní zabiják krys, bych dostal dokonce dva.

Souhlasili jsme a pokračovali v práci dalších pět dní. Každá skupina vykopala denně dvanáct žil. Díky krysám jsem se nakonec dostal na dvanáctý level. Z pěti volných bodů jsem investoval dva do inteligence a tři do výdrže. Dosáhl jsem čtvrté úrovně Zkázy zvířecího světa. Navíc jsem ke všemu ještě za každý den obdržel dva malachity. Posledních pět dnů jsme strávili pomocí ostatním a ještě jsme na tom hezky vydělali. Bylo nám jen líto, že jsme z krys nezískali víc než kožešiny a maso. Žádné alchymistické ingredience jsme nenašli. Alespoň tak mi to potvrdili i ostatní.

Všechny zbylé skupiny během pátého dne konečně splnily úkol a nám zbývaly dva dny na cestu k jeskyni a zpět. Pokud je délka dolu dva kilometry a krysy se nacházejí v čtyřicetimetrových rozestupech, museli jsme se probít skrz padesát krys. To bylo docela hodně i na naši silnou skupinu. Nakonec jsme se rozhodli, že se do jeskyně vydáme.

„Tak co, rozhodli jste se?“ ptal se Eric dva dny po splnění úkolu. „Měli bychom se rozhodnout, zbývá nám pět dnů a nechci to nechat až na poslední den, pokud se tedy domluvíme, že tomu dáme šanci. Jinak bychom tu mohli zůstat zamčení s krysami a smrt by nás neminula. S těmi dárečky od ogra tou jeskyní jen proběhneme a hlavního nepřítele si ani nevšimneme. Prostě ho sejmeme, až budeme procházet.“

„No, je to fakt fajnový zboží, co nám předali, vo tom žádná,“ řekl Clutzer. „Jestli toho maj v jeskyni víc, tak to jako musíme vočíhnout.“

„Mahane, bez tvých duchů nemá smysl tam jít. Jdeš s námi? Pojď, nemáš co ztratit. Kdybychom umřeli, tak na dvanáctý level dosáhneš venku během týdne. Takhle máme šanci získat něco navíc, a kdo ví, třeba i něco opravdu cenného.“

„Víš, Ericu, mám ti znovu říkat, že bych nevyměnil svou dovednost za žádný cenný předmět na patnáctém levelu? Jak tam asi budou ty příšery silné, když tady jsou všechny krysy na levelu čtrnáct? Hlavní krysák bude asi o jeden až dva levely výš, možná i o tři. To by znamenalo, že jeskyně ukrývá obrovskou krysu na levelu sedmnáct. Ta tam určitě jen tak sedí a čeká, až se objevíme, elegantní a chytří, a vezmeme jí celou kořist.“

Možná bych měl přestat přemýšlet logicky. Jak moc bych litoval, kdybychom se nešli do jeskyně podívat? Docela dost, možná by mi to bylo opravdu líto, když nad tím tak přemýšlím. Asi bych měl logiku poslat na odpočinek. Stejně mi to v životě nedělá jednoduché. Chci tam jít? Ano, chci! Tak kde je problém?

„Souhlasím, bude zajímavé se tam dostat a porozhlédnout se. Možná tam ani žádná jeskyně nebude, třeba jsi měl jen vidiny,“ řekl jsem. „Půjdeme tam hned, jak skončíme s ochranou ostatních a pomůžeme jim získat ty malachity.“

Rozhodli jsme se, že nadešel čas naší výpravy. Když se ostatní vězni dozvěděli, kam máme namířeno a že existuje docela velká šance zemřít, odmítli se k nám připojit. Moc nám to nevadilo, zbude víc kořisti pro nás.

Předzásobil jsem se smaženými krysami pro případ, že bych si potřeboval doplnit zdraví. Co kdybych byl bez many a mé zdraví nebezpečně blízko nule? Stát se může cokoli. S vodou jsme takové štěstí neměli, polní láhev nikdo z nás neměl, ani nic jiného, v čem by se dala voda uchovat. Dokonce ani Lish žádnou nádobu neprodával. I když by podle místních podmínek mohl pít jen majitel a nikdo jiný. Nedá se nic dělat, museli jsme jen doufat, že se mi mana bude doplňovat dostatečně rychle.

Tak jsme se ráno šestého dne vydali směrem k dolu. Prodali jsme všechno zbývající maso, kůže a rudu Lishovi, abychom si uvolnili pro tučnou kořist místo v batozích. Svůj cíl jsme spatřili na horizontu, ale nejdřív jsme museli pořádně vyzkoušet v boji předměty, které jsme dostali od ogra. Na první tři krysy jsem nevyvolával žádného ducha blesků a jen jsem zpovzdálí sledoval, jak skupina rychle nebohá zvířata ničí. Tím v Dolmě vznikli další tři zabijáci zvířat. Eric, držící v jedné ruce krumpáč a v druhé štít, nedával kryse prakticky žádnou šanci k útoku a body zdraví kryse padaly dost rychle, protože na ni Clutzer a Leite útočili z boku. Podle výrazu si tenhle způsob boje užívali. Rozdělili jsme se na dvě skupiny. Oni bojovali s jednou krysou a já se vydal kupředu, abych načal další krysu. Zhruba po hodině jsme stáli na konci a před námi se třepotal klasický závoj světla označující vstup do jeskyně. Eric měl pravdu, pracovní sekce byla předpokojem pro hlavního záporáka a my stáli před vchodem do jeho doupěte.

„Dobrá, domluvme se, jak na to od začátku půjdeme,“ řekl Eric. „Jelikož nikdo z vás kromě Mahana a mě předtím Barlionu nehrál, vysvětlím vám základní pravidla boje s bossem. Vejdeme společně, já okamžitě popojdu dopředu a vy zůstanete stát. Uvidíme, co se bude dít. Mahane, ty máš za úkol okamžitě po vstupu dovnitř vyvolat duchy. Kdo ví, co nás čeká na druhé straně, takže je lepší být připravený. Clutzere a Leite, vy útočte jen, pokud vám to Mahan rozkáže, a jen na ty potvory, se kterými už bojuji, nebo těmi, které určí Mahan. Neútočte na náhodné potvory a už vůbec ne na ty, které se na nás budou řítit. Můj úkol je natáhnout si je na sebe a držet na jednom místě. Hlavně nezapomeňte, že ještě nemám schopnost přetáhnout okamžitě pozornost potvory, takže pokud na vás něco začne znenadání útočit, klekněte si, kryjte si hlavu a sneste pár ran. Klidně řvěte, ale rozhodně neútočte zpátky, jinak se mi nepodaří z vás tu potvoru dostat. Mahane, ty stůj blízko mě. Potvory se často zaměří na léčitele, tak buď připravený vyvolat ducha blesků a nařídit ostatním, ať ti s potvorou pomůžou. To je asi tak první část. Nějaké otázky?“

„Tušíš, jaký boss by tam na nás mohl čekat?“ zeptal jsem se Erica.

„To je sice otázka na jiné téma, ale asi stejně důležitá. Nejspíš to bude krysa na osmnáctém až dvacátém levelu. Bude mít nějaké dost nepříjemné schopnosti. Pokud není k první části žádný dotaz, přejdu k druhé. Každý boss má nějaké ty speciální schopnosti, které používá buď na tanka, nebo na zbytek skupiny. Je důležité, aby Clutzer a Leite poslouchali Mahanovy příkazy. A ty,“ podíval se Eric na mě, „se musíš rozhodovat rychle. Někdy musíme stát u sebe, jindy si naopak udržovat od ostatních rozestup. Na tyhle bossy tu nemáme žádný návod, musíme k tomu přistupovat, jako bychom usilovali o „první zabití“. O krysách vím asi tolik, že s oblibou používají jedy vůči čemukoli, co jim zkříží cestu. Pokud boss používá jedy, nebudeme to mít vůbec jednoduché. Nemáme žádný protijed, a jestli po nějaké době jed nevyprchá, tak tu můžeme klidně zhebnout. Takže, Mahane, regenerace tvojí many bude důležitá. Musíme se skrz ty krysy dostat zpátky do Dolmy. Myslím, že až zabijeme bosse, budou už zase zpátky. Ještě jedna věc: všechny jedy mají snižující účinek, takže je šance, že se boss rozhodne jít i po ostatních ve skupině. Buďte na to připraveni.“

„Co že boss udělá?“ zeptal se Leite nechápavě.

„Myslím tím, že se rozhodne přestat útočit na mě a může jít i po vás. V takovém případě uděláte to, co jsem vám říkal předtím. Sednete si na zem, zakryjete si hlavu a nebudete útočit. Budu se snažit držet bosse zády ke vstupu. Pokud to bude krysa, nebo vlastně cokoli, tak na ni neútočte zezadu, ale z boku. Musíme co nejvíc předejít zbytečným zraněním. Každý si z kořisti vezmeme to, co bude jasně určené pro náš typ postavy. Když se něco bude dělit, tak navrhuju, abychom se domluvili už teď, jak se rozdělíme. Vím, že bychom si neměli propočítávat výdělky a tak, ale nechci tam jít, aniž bychom se domluvili na veškerých detailech.“

„Navrhuju, jednoduché řešení,“ řekl jsem. „Pokud padne předmět s bonusem k inteligenci, který nikdo z vás nijak nevyužije, připadne mně. Pokud padne něco, co přidá zuřivost je jasné, že na ten předmět nebudu mít nárok. Pokud na předmětu bude bonus k vyhýbání se, k odražení útoků nebo k obraně, pochopitelně připadne Ericovi. Objevíme-li cokoli s bonusem k síle a hbitosti, tak si Clutzer a Leite střihnou. Střihneme si, i když se předmět hodí všem, nebo naopak nikomu, jako například ingredience k alchymii nebo jiné použitelné předměty. Všichni znají kámen nůžky papír? Protože tu nemáme žádné kostky, tak musíme použít ruce. Mohli bychom ještě házet mincí, ale to by asi zbytečně zdržovalo. Jsme tu čtyři, takže já budu pokaždé hrát s Ericem a Leite s Clutzerem. Vítězové hrají spolu. Myslím, že je to dobrý nápad.“

Ostatní souhlasili a Eric pokračoval.

„Teď k poslednímu bodu. Nevím, jak se bude boj vyvíjet, možná nás boss zabije a my se vrátíme každý do svého dolu, takže navrhuju, abychom se po příchodu do hlavního herního světa potkali a vytvořili klan. Přidal bych si vás hned do seznamu přátel, ale tahle funkce je zatím v dolech zakázaná. Takže to půjde asi až v normálním světě, pokud tomu dobře rozumím. Hraje se nám spolu dobře a každý z nás má nějaké speciální vlastnosti. Tak či onak mi pořád do propuštění zbývají čtyři roky, zbytek si musím odkroutit v hlavním světě. Bylo by jednodušší zůstat pohromadě. Poblíž Anhuru je hospoda U veselé gnómky, vede ji gnómka Rothfronda a můžeme se setkat tam. Mahan musí strávit ještě tři měsíce v nějaké osadě. Do hospody přijdu každé úterý a čtvrtek. Na založení klanu je potřeba asi pět tisíc zlatých, ale s Mahanovými prsteny by peníze neměly být problém. Mohli bychom kupovat rudu, nebo ji raději ve svobodných dolech sami natěžíme a Mahan z ní vyrobí prsteny a náhrdelníky. Dost peněz bychom mohli vydělat už za jeden měsíc. V klasických klenotnictvích koupíte bronzové prsteny s bonusem dvou bodů asi za třicet zlatých. Stříbrné s bonusem pěti bodů stojí šedesát zlaťáků a zlaté prsteny s bonusem deseti bodů a s možností je očarovat stojí pár stovek.“

„Divné, vždycky jsem si myslel, že být klenotníkem není v Barlioně právě populární. Pokud výroba prstenů generuje takové peníze, jak je možné, že se tomu nevěnuje alespoň polovina hráčů?“ zeptal jsem se překvapeně Erica.

„Zkus si to promyslet. Například já už hraju několik let, ale teprve od tebe slyším něco o Dovednosti. Je obrovské plus, že díky ní můžeš zvyšovat bonusy na vyrobených předmětech. Takové prsteny se budou prodávat jak klobásy hladovým. Když jsme zase u toho klenotnictví, prsteny s bonusem deseti bodů jsou užitečné až do čtyřicátého levelu. Dál už moc ne, protože to už má postava ve vlastnostech rozdělených dvě sta bodů a těch čtyřicet za zlaté prsteny tě nevytrhne. Je to jak kapka v oceánu. Na našem levelu je ten rozdíl dost vidět, ale později už ne. S každým dalším levelem se účinek prstenů oslabuje. Samozřejmě existují klany, které útočí na hrady jiných klanů nebo se vydávají zabíjet jedny z nejsilnějších potvor. Členové těhle klanů řeší i bonus jednoho bodu, to jsou právě lidi, co si za svou profesi zvolí klenotnictví. Pro většinu hráčů je ale klenotnictví jen kratochvíle na nízkých levelech. V mém bývalém klanu se hráči dostali tak možná k výrobě předmětů z bronzu a pak to vzdali, protože stříbrné ingoty jsou hodně drahé, a to ani nemluvím o zlatých ingotech. Tyhle materiály produkuje jen pár svobodných dolů, takže se výroba prstenů prostě nevyplatí. Všichni šetří, aby si mohli naráz koupit zlaté prsteny a dál to neřešit. Prsteny z mithrilu nebo dražších materiálů jsou výsadou nejlepších hráčů a klanů. Sám nevím, kde se dají mithrilové prsteny koupit. Tvoje prsteny s bonusem čtyř bodů se budou prodávat dobře. S tvou dovedností tě lidi budou prosit, aby si mohli nějaký tvůj prsten koupit, až se dostaneš ke stříbru.“

Aha, takže mi dali docela užitečnou profesi, když mě strčili do kapsle, usmál jsem se. Musím se dostat na úroveň stříbrných prstenů. Ještě jsem nikomu neprozradil, že umím vyrobit prsteny a náhrdelníky, do kterých jde vložit kámen. Pokud spolu založíme klan, musím se o to s nimi podělit. To znamenalo, že všem budu muset vyrobit stejné vybavení, jako mám já. Na to je ale času dost, teď se musíme popasovat s tím bossem.

„Jsem pro založení klanu. Hned, jak se dostaneme ven, si vás všechny přidám jako přátele a založíme klan. Teď musíme jít. Už jsme tu čekali moc dlouho. Clutzere, Leite, připravení?“ Oba kývli hlavou a já se podíval na Erica. „Tak nás, ty trpasličí tanku, veď.“

„Seřaďte se před vstupem do řady a až řeknu tři, jděte dovnitř. Připraveni? Začínám odpočítávat. Jedna. Dva. Tři!“

Vytáhl jsem tamburínu s paličkou a vstoupil do jeskyně.

11. kapitola

Jeskyně

Ihned po vstupu do jeskyně vytáhnul Eric štít a postoupil o dva kroky vpřed. Leite a Clutzer stáli připraveni po mém boku, zbraně nachystané v rukou, a dívali se vpřed. Mohli jsme odrazit jakýkoli útok, ale z nějakého důvodu žádný nepřicházel. Zase jsem si stál na vedení. Co by příšery dělaly hned u vchodu do jeskyně? Jistě na nás čekají až hlouběji. Udělal jsem pouze první krok, když se objevila zpráva.

Zpráva pro hráče! Objevena nová lokace: Jeskyně Mushu. Šance na nalezení cenného předmětu z normálního nepřítele zvýšena o 49,999%. Získané zkušenosti zvýšeny o 20%.

Nemohl jsem se nad tou zprávou nepousmát. Jedině předměty nutné na dokončení úkolu mají vyšší šanci na nalezení než 50%. V Barlioně platilo pravidlo, že nejvyšší možná šance na nalezení předmětů nevztahujících se k úkolům byla právě 50%. Objevili jsme novou lokaci, takže jsme první hráči, kteří do této jeskyně kdy vstoupili. Pokud se nepletu, tak první průzkumníci získají vyšší šanci na nalezení kořisti. Z krys v dolu Dolma jsme měli také šanci získat nějaké vzácnější předměty, ale po jejím zvýšení o 49,999% jsem pochopil, že z krys byla ta šance jen 0.001%. Ogr nám dokonce tvrdil, že si můžeme ke kopání a zabíjení krys něco vydělat. To je ale vtipálek!

Nacházeli jsme se v průchodu připomínajícím tunel. Tři metry vysoký koridor mizel v nedohlednu. Na každých třech metrech ho osvětlovaly planoucí pochodně házející podivné stíny na zdi vytesané z kamenů. Jako by ten průchod byl prokopán krumpáči a na závěr padlo rozhodnutí, že se nebudou zdržovat opracováním zdí. Jen podlaha byla celkem rovná, alespoň jsme každým krokem nezakopávali. Po padesáti metrech jsme ani s pomocí neustále hořících pochodní téměř neviděli před sebe. Jako by vývojáři téhle lokaci nastavili omezení viditelnosti, aby byl průchod jeskyní zajímavější a intenzivnější. Po chvíli se mi před očima objevil divný ukazatel vyplněný zelenou barvou.

„Pozor na každý krok,“ řekl jsem a ozvěna se rozlehla tunelem: „krok… rok… ok…“

„Tohle místo mi nahání husí kůži.“ Tunelem prostupovala ozvěna a divný ukazatel se začal postupně zabarvovat do červena. Eric se na mě vyčítavě podíval, přiložil prst ke rtům a potichu jsme pokračovali vpřed za mizející ozvěnou. Jakmile se ozvěna vytratila úplně a ukazatel celý zčervenal, uslyšeli jsme divný šustivý zvuk přicházející z opačné strany tunelu. Každým okamžikem byl zřetelnější. Už to nebyl ani tak šustivý zvuk, jako spíše zvuk tisíce malých nohou odrážejících se od kamenné podlahy. Uběhlo přibližně deset sekund a zjevil se nám pohled na nepopsatelnou masu razící si rychle cestu z hloubi jeskyně k naší skupině. Když byla asi čtyřicet metrů od nás, uvědomili jsme si, že je to obrovský důlní červ, který zabral celý objem tunelu jak na šířku, tak i na výšku. Přibližoval se k nám s nesmiřitelnou jistotou jako rychle rozjetý tank. Po celém obvodu těla byly patrné malé končetiny, které pomáhaly červovi v pohybu vpřed odrážením se od stěn. Takže ten hnusný šustivý zvuk pocházel od červa! Na jeho hlavě jsem neviděl žádné oči, ale zato k nám mířil v průměru asi metr a půl velký kulatý otvor, který připomínal ústa. Bylo v něm plno dlouhých ostrých zubů, jako by si červ vypůjčil zuby od všech žraloků. Jakmile jsem potvoru směřující k nám uviděl, pochopil jsem, že něco takového nemůžeme zabít. Ta hora masa by nás prostě přišpendlila k zemi a následně sežrala. Naše expedice za zajímavou kořistí by skončila ještě dříve, než by doopravdy začala.

„K východu, rychle!“ zařval jsem a popadl Erica, který se připravoval postavit se potvoře na odpor. „Takhle s ní bojovat nemůžeme! Rychle ven, nebo nás rozdrtí!“ křičel jsem a táhl Erica směrem k východu.

Doběhli jsme k východu a vyskočili ven z jeskyně. Jakmile jsme byli všichni venku, vydal jsem rozkazy.

„Všichni běžte dál od východu a připravte se! Ten parchant by nás mohl sledovat ven!“

Postavili jsme se ke stěně po stranách vchodu do jeskyně a čekali jsme, až se ta divné bestie prodere ven. Uběhla minuta, pak dvě, ale bestie se neobjevila. Možná za námi nevystrčí ani nožku. Jakmile jsme proskočili vchodem zpět do dolu, zmizel i ten divný červený ukazatel, což mi vnuklo myšlenku, že má s obří pseudostonožkou nějakou spojitost.

„Teda nejsem cvok, abych s tou bestií bojoval,“ vydechl Clutzer.

„Nebudeme s ní bojovat,“ ukončil jsem jakoukoli diskuzi na to téma, když jsem viděl, že se Eric nadechuje k výkřiku, že musíme co nejdřív dovnitř, než se ta potvora odplazí zase pryč, a dodělat ji. Všichni se na mě překvapeně podívali a Eric se zeptal:

„Napadá tě něco?“

„Jo. Když jsme vešli, viděli jste všichni ten divný ukazatel?“

Ostatní přikývli a já pokračoval:

„Když jsem začal mluvit, ozvěna se odrážela v tunelu a ukazatel se začal plnit červenou barvou. Jakmile se vyplnil červenou barvou celý, potvora na nás vyrazila. Něco mi říká, že musíme tím tunelem projít v maximální tichosti, abychom tu spící Růženku neprobudili. Pokud nevydáme ani hlásku, dostaneme se na druhou stranu. Pokud ztropíme nějaký povyk, tak se na nás ten obří červ zase vrhne a krumpáče nám proti němu nebudou nic platné. Prostě nás to celé spolkne a zničí naše úsilí.“

„Tak fajn,“ řekl Eric, „ale tak během tří minut skočím dovnitř a zkontroluju, jestli se ta potvora vrátila zpátky, odkud přišla. Hned zase vyskočím ven, abych vám podal zprávu. Pokud se ven nedostanu… No nebylo by to úplně bezvadný, kdybychom vešli všichni najednou a ono to na nás čekalo. Bude lepší, když tam půjdu jen já.“

Eric mluvil trochu zastřeně, ale pochopil jsem ho. Proč riskovat život všech, když máme speciálně trénovaného tanka, jehož role je jít všude první?

Potvora na nás u vchodu nečekala, takže jsme po pěti minutách stáli opět na začátku jeskyně Mushu. Připravovali jsme se ji vyčistit. Před očima se nám znovu objevil podivný ukazatel, byl čistě zelený.

Velmi pomalu jsme se posunovali kupředu. Každý si dával pozor, aby nevydal nějaký zbytečný hluk. Ušli jsme asi deset metrů a na ukazateli se neobjevil ani centimetr červené barvy. V tunelu bylo naprosté ticho. Čtyřicet metrů, šedesát metrů.

Sto metrů od vchodu do jeskyně jsme došli k místu, kde se tunel větvil na dvě strany. Obě byly stejně osvětleny pochodněmi jako dosud. Ostatní se na mě tázavě podívali. Jsem vedoucí skupiny, takže musím rozhodnout, kudy se vydáme. Pokud se rozhodnu správně, vyhneme se červovi a bude to zásluha všech. Když se rozhodnu špatně, bude to jen má chyba, nikdo další za to nebude zodpovědný.

Potichu jsem naznačil, že se vydáme doleva. Věděl jsem, že správní hrdinové nikdy nezatáčí vlevo, ale měl jsem pocit, že tentokrát vede správná cesta tam.

Opatrně jsme pokračovali dál a po nějakém čase jsme došli do obrovské sloje. No, tak to je smůla. Uprostřed sloje ležela asi dvacet metrů od nás ta obří věc. Všichni najednou jsme se ve vchodu do sloje zastavili, jako by nás někdo zmrazil. Zkoumali jsme popis té kreatury, kterou pro nás vývojáři připravili. Mohli jsme se na obrovského červa v klidu podívat.

Důlní červ. Level: Nedostupný. Zdraví: 45 000 000.

Nedostupný level znamenal, že má ta potvora nad námi nejméně třicet levelů k dobru. Nemá cenu se vůbec pokoušet tuhle zrůdu zabít. Nemá to nejmenší smysl.

Podíval jsem se po okolí sloje. Byla obrovská, přibližně třicet metrů široká a strop se ztrácel v nedohlednu. Červík si ustlal ve speciální jámě na podlaze a nevnímal nezvané hosty, kteří se objevili na jeho prahu. Pomalu jsme se otočili a vydali nazpět. Takže odbočit doleva se vskutku nevyplácí. Měli byste zatáčet pouze vpravo! Pravým tunelem jsme došli sto metrů od křižovatky, když náš další postup zablokovala železná mříž. Clutzer naštvaně popadl mříž a zatřásl jí. Pomyslel jsem si, že je dobře, že to alespoň nevydává žádný zvuk, ale pak se ozvalo zarachocení, zelený ukazatel se z jedné třetiny zabarvil do červena a Clutzerovi v rukou zůstala dlouhá železná tyč. Překvapeným pohledem přeskakoval z tyče na nás a na vzniklou díru v mříži. Po chvíli odložil tyč potichu na zem a otřel si z čela krůpěje potu. Pokud by ten rachot byl jen o trochu hlasitější, proletěla by tunelem ozvěna a červ by se u nás zastavil na kus řeči. Zatím jsme to zvládli.

Protáhli jsme se otvorem a po několika desítkách metrů jsme dorazili k veliké díře v zemi. Díra mohla být hluboká tři nebo čtyři metry, táhla se od stěny ke stěně a vyplňovaly ji ostré železné hroty. Druhý okraj díry byl vzdálený asi dvacet metrů, takže nebyla šance ji přeskočit. Neobjevili jsme žádné padací mosty, visuté žebříky, ze stropu visící lana, žádné stupínky na stěnách ani páky, které by nám pomohly dostat se na druhou stranu. Pořádný zádrhel. Buď sloj s obrovským červem, nebo tunel s obrovskou dírou plnou špičatých hrotů. Jak budeme pokračovat? Cesta musí za tou dírou pokračovat, protože jsme dohlédli na druhou stranu a tunel se za dírou táhne dál. Když jsme se vrátili na rozcestí, rukama jsem ostatním naznačil, že si dáme pauzu, a sedl jsem si, abych se zamyslel.

Nebylo možné, aby místní hlavní boss dungeonu byl důlní červ. Byla by to docela směšný dungeon. Jediný nepřítel a jinak nic. Možná musíme lépe prozkoumat jeskyni s červem. Třeba tam byla umístěná nějaká páka, která byla klíčem k překonání díry v druhém tunelu. Musíme být důkladní.

Ostatním jsem naznačil, aby zůstali na místě, a ještě jednou jsem se vydal za červem. Když jsem se tam dostal, vydal jsem se potichu okolo a dával jsem pozor na pohyby obrovského červího těla. Třeba by bylo tentokrát zvědavé, kdo že se to za ním přišel podívat. Všude bylo ticho. Jakmile jsem se dostal na opačnou stranu sloje, všiml jsem si divného stroje připomínajícího kuši. Třeba je nutné ten stroj použít, jinak se červa nezbavíme. Kde máme vzít šipky? Kuše byla na šipky příliš velká, spíš by bylo potřeba vložit do ní oštěp. Oštěp jsme neměli, ale možná bychom mohli využít tu železnou tyč, kterou Clutzer vylomil z mříže. Rozměrově by vyhovovala. Museli jsme to alespoň vyzkoušet. Prozkoumal jsem natahovací mechanismus kuše a pochopil jsem, že ji sám nenatáhnu. Ruku k dílu musí přiložit všichni. Jedině tak se nám to podaří.

Šel jsem pro tyč a ostatním jsem gesty naznačil, aby mě následovali do sloje. Opatrně jsme se dostali k zařízení, které jsem předtím objevil. Museli jsme vyvinout neskutečnou sílu, abychom mechanismus kuše napjali. Teď, nebo nikdy. Když se všichni vtlačili do výklenku, zmáčkl jsem spoušť.

Mysleli byste si, že není možné ve virtuální realitě ohluchnout, ale následující sekundy tenhle názor popřely. Jakmile tyč červa zasáhla, škubl sebou, zvedl přední polovinu těla do vzduchu a neskutečně zaječel. Ne, to není ono. Ten červ ZAJEČEL!

Ohlušující řev vyplnil celou jeskyni a ukazatel se okamžitě celý červeně zabarvil, zablikal a zmizel. No, alespoň se někam dostáváme.

Červ ze sebe vydal další výkřik a vyvalil se slojí. Pokud bychom se neukrývali ve výklenku, skončili bychom jako placky, protože červ dokázal vyvinout naprosto neuvěřitelnou rychlost. Po chvíli objevil východ ze sloje a vyrazil do tunelů hledat útočníka. Jeskyně se naplnila šustivými zvuky. Najednou jsme jasně uslyšeli zvuk tříštícího se kovu, řev potvory a pak hlasitý dopad. Jeskyně se ponořila do ticha.

Získané zkušenosti: +350 zkušeností. Na vyšší level potřebujete ještě 480 bodů.

Pokud můžeme věřit téhle zprávě, tak důlní červ zaječel naposled. Opatrně jsme opustili výklenek a rozhodli se prozkoumat sloj. Jestli se máme vydat dál, musíme si být jistí, že jsme za sebou nenechali nic hodnotného. Kořist jsme nalezli v malém otvoru uprostřed sloje. Clutzer vytáhl pár předmětů a pytlík zlaťáků. Vše rozložil na zem. Podíval jsem se na vlastnosti předmětů.

Čarodějův kožený opasek. Odolnost 50. Obrana proti útoku: 20. Výdrž +2. Inteligence +5. Třída předmětu: neobyčejný. Minimální level: 10.

Nárameníky z kroužkové zbroje. Odolnost 50. Obrana proti útoku: 60. Výdrž +2. Síla +5. Třída předmětu: neobyčejný. Minimální level: 10.

Rozdělili jsme zlaťáky na čtyři stejné hromady, každému připadlo 53 zlatých. To není špatné za prvního nepřítele, vůbec to není špatné. Opasek s bonusem k inteligenci patřil mně, ale nárameníky se hodily oběma útočníkům. Takže si o ně museli střihnout. Leite se stal jejich šťastným majitelem. Oblékli jsme si nové vybavení a pokračovali dál. Zajímalo nás, co se stalo s červem.

Opatrně jsme postupovali tunelem, až jsme dorazili na místo, kde ještě nedávno zatarasovala cestu železná mříž. Malé zbytky polámaných tyčí trčících ze stropu byly jedinou připomínkou, že tu někdy nějaká mříž byla. Z tyčí odkapávala zelená hmota. Nejspíše krev toho monstra. Snažili jsme se nevkročit do zelených kaluží, které po sobě červ zanechával, když se proboural mříží a pokračoval dál. Došli jsme až k místu, kde byla v zemi díra plná bodců. V tuto chvíli byla rozloha díry vyměřena jasnou jednotkou – jeden červ. Starý známý červ probodaný bodci vytvořil něco na způsob mostu. Musel letět opravdu rychle, když se dokázal dostat až k druhému konci. V každém případě to byl důvod jeho posledního výkřiku.

Museli jsme opatrně přejít na druhou stranu. Eric šel jako první.

„Pozor na tu hmotu!“ zakřičel a z boty seškrábal krumpáčem zelený sliz. „Při doteku to okamžitě sníží odolnost o pět bodů.“

Tělo červa bylo měkké a odporné na dotek. Nehybné končetiny, které nedávno používal k akceleraci, se chabě pohupovaly vzduchem. Při každém kroku jsme po kolena prošlápli jeho tělo a opatrně jsme se vyhýbali ničivému slizu. Dostali jsme se na druhou stranu díry a pokračovali dál.

Po pár desítkách metrů jsme uslyšeli vykřiknout Erica, který kráčel deset kroků před námi. Začal s něčím bojovat. Každou sekundou se jeho pohyby zpomalovaly. Nakonec úplně znehybněl. Co se mu to stalo? Teď mu navíc ještě začalo ubývat zdraví. Vyvolal jsem léčícího ducha a pomalu jsem k Ericovi přistupoval. Ihned jsem ale odskočil. Ze stropu visely tenké a skoro neviditelné pavučiny, které celého Erica pokryly od hlavy až k patě. Jak bychom mohli pokračovat bez tanka?

„Clutzere, Leite, musíme z toho Erica dostat! Pozor, jsou tam pavučiny! Uděláme to takhle. Chytnu Erica a nechám se chytit, jako on. Leite popadne mě, taky se nechá obalit pavučinou a Clutzer nás všechny najednou z pavučiny vytáhne jako takový vlak!“

„Jdu tam první. Když natáhne bačkory felčar, tak skončíme v pytli všichni,“ odpověděl Clutzer a rozběhnul se. Doběhl k Ericovi, chytl ho za ruku a táhl ho nazpět k nám. Podařilo se mu popotáhnout našeho tanka o tři kroky, než se stejně jako tank změnil v sochu.

„Mahane, hlavně se nesmíš nechat chytit,“ řekl Leite a vydal se za Clutzerem. Pohnul se skupinou o dva kroky. Pak se k jejich sousoší připojil. K Leitemu mi chyběly čtyři kroky, ale skrz pavučinu. Nebuduje moct všechny vytáhnout. Utáhnu je tak možná o jeden krok a pak se všichni změníme na čtyři figuríny, kterým budou postupně padat body zdraví. Přemýšlel jsem, zda je to nějak zraňuje. Něco jim zdraví ubíralo, ale co? Musím se nad tím rychle zamyslet. Přišel jsem až k místu, kde byl začátek pavučin, a podíval jsem se vzhůru. Celý strop byl posázen malými kokony, ze kterých vycházely nitky pavučiny. Dobrá, tak se podívejme, co je v nich. Vybral jsem jeden kokon a vyvolal ducha blesků.

Způsobeno zranění. 348: 348 (útok ducha blesků) /1 (level protivníka/level postavy).

Získána zkušenost: +10 zkušenosti, na další level potřebujete 470 bodů.

Zvýšení vlastnosti:

+3% Inteligence. Dohromady 43%.

Ozvalo se tlumené vypísknutí a na zem spadl malý pavouk. Ležel na zádech s nohama ve vzduchu. Takže v těch kokonech jsou pavouci, kteří tkají pavučinu. Kolik jich tam celkem může být?

Trvalo mi dvacet minut dostat se k Ericovi. Nejdříve jsem vytáhl Leita a Clutzera. Vyčerpal jsem téměř celé zásoby many. Vyvolával jsem postupně léčícího ducha a ducha blesků. V těch dvaceti minutách jsem díky dvaasedmdesáti pavoukům dosáhl na level 13 a na 38 bodů inteligence. Kdybych neměl tamburínu, která snižovala cenu vyvolání duchů, tak by mi asi v polovině došla mana. Když jsem osvobodil i Erica, sedl jsem si na zem a zavřel oči. Teď si potřebuju odpočinout, na dalších deset až patnáct minut jsem prakticky nepoužitelný.

„Mahane, vstávej. Už je to skoro půl hodiny,“ vzbudil mě Eric po chvíli, která mi pocitově přišla jako pár minut. „Musíme pokračovat. Tady máš svůj podíl,“ Eric mi podal několik předmětů. Strčil jsem je hned do batohu. Teď je potřeba vymyslet, jak se skrz pavučinu dostaneme, není čas přehrabovat se kořistí.

Znovu jsem přistoupil k okraji pavučin a pozorně jsem pohledem prozkoumával strop. Nechtělo se mi věřit, že by vývojáři navrhli jeskyni, kterou bylo možné dokončit, jen pokud jste měli ve skupině čaroděje! Co se stalo se svobodou výběru skupiny?

„Hledáš tam nějaký poklad? Tady se nemá civět, ale sekat. Snažili jsme se to projít, když jsi odpočíval, ale Clutzer se zase chytil. Naštěstí mu zůstala jedna noha venku, tak jsme ho mohli vytáhnout. Jiná cesta není, musíme se prosekat.“

Cesta! No jasně! Vždyť by to mohl být nestandardní labyrint! Třeba visí ze stropu a nesmíte se dotknout stěn. Musíme jen zjistit, kudy se do něj dostaneme.

V těchto místech byl tunel široký jen čtyři metry, takže jsem po chvíli objevil místo, kde nebyl na stropě kokon. Že by byl můj nápad správný?

„Ericu, pojď sem. Vyzkoušíme takový experiment.“

Ostatním jsem nastínil svůj nápad. Nějakou chvíli jsme se dohadovali, jestli bych mohl mít pravdu, načež se Eric ozval, že to riskne a dokáže mi, jaký jsem blázen. Pokud ho pak nevytáhnu, najde si mě a přesně mi ukáže, jak moc jsem se mýlil. Napjatě jsem se zaťatými pěstmi Erica sledoval, jak opatrně chodí s očima přišpendlenýma na strop labyrintem tam a zpět. Na několika místech se dokonce obrátil i čelem k nám, ale hned zase rychle zahnul a popošel o kousek dál. Po třiceti minutách jsme uslyšeli Ericův jásot.

„Mahane, měl jsi pravdu! Je tam cesta! Dejte pozor, kudy jdete, držte paže u těla a dostanete se bez problému skrz, je to jen padesát metrů!“

Když jsem hledal cestu labyrintem, pomyslel jsem si, že je to vážně divná jeskyně. Místo slabších nepřátel jsme tu našli divného červa, díru s bodci a labyrint z pavučin. Kdy narazíme na bosse a jeho doprovod? Jsou tu vůbec nějací bossové?

Následující část jeskyně odpověděla na mé otázky. Přesně uprostřed kulaté sloje, široké asi čtyřicet metrů v průměru, stál dva metry vysoký pavouk. Vypadal podobně jako tarantule. Ano, přerostlá tarantule. Vybral jsem pavouka a podíval se na jeho vlastnosti. Je životně důležité zjistit, s čím si máme poradit.

Černý ochránce královny. Level 19. Zdraví: 250 000. Schopnosti: Skok, Vyvolání pavouků, Pavučina.

Zářící lebka nad ukazatelem pavoukova zdraví značila, že jsme potkali prvního bosse v jeskyni. Takže kromě něj je tu i nějaká královna. Ta asi přebývá na konci tunelu, který vidíme na druhé straně sloje. Konečně máme před sebou opravdový boj a ne pořád ty pohybové hry.

„Dobrá, tak se podívejme, co nás tu čeká,“ řekl Eric, když si pavouka dobře prohlédl a vrátil se o pár kroků zpátky. „Nepoužívá jedy, což je pro nás dost plus. Pavučina je asi srozumitelná, na chvíli nás zpomalí nebo připoutá k určitému místu na zemi. Pokud to bude ta druhá možnost, tak si musíme pomoct a vysekat se z ní navzájem. Vyvolání pavouků je taky jasné, nejspíš si přivolá na pomoc nějaké slabší pavouky, které musíme co nejrychleji zabít. Nemám nejmenší tušení, co by mohl u tohohle bosse znamenat skok. Mohl by skočit na kohokoli z vás. Pokud to udělá, lehněte si na zem. Možná skočí na mě, nebo by mohl odskočit někam po místnosti. No, uvidíme, co se bude dít, a nějak na to zareagujeme. Ten parchant je na levelu devatenáct, což je pro nás dost na pytel. Královna bude mít level jednadvacet, možná i dvaadvacet. Do té doby se nám třeba podaří dosáhnout na patnáctý level, ale ten rozdíl bude pořád znát. Mahane, neplýtvej manou. Ten boss mi asi bude dávat pořádnou nakládačku. Vy ostatní, pamatujete si, co jsem vám před vstupem do jeskyně říkal? Útočte jen z boku, poslouchejte Mahanovy příkazy, a pokud se boss pustí po vás, sedněte si a kryjte si hlavu. To by mělo být asi všechno.“ Eric si nervózně oddechl a podíval se na pavouka. Takže nejsem jediný, kdo má obavy.

„Pojďme na to,“ řekl Eric, chytil lépe krumpáč a schoval se za štít. „Zničte toho chlupatého parchanta!“ vykřikl a rozběhl se na pavouka.

Královnin ochránce nečekal, až se k němu náš tank přiřítí, a jakmile Eric vstoupil do sloje, objevil se nad bossem postupně se vyplňující ukazatel s názvem „Skok“. Po dvou sekundách se ukazatel vyplnil a tarantule skočila na Erica. Zasáhla! Tanka to odhodilo na stěnu, po které sjel dolů. Chvíli se ani nepohnul. Soudě podle značky, že se Ericovi točí hlava, to musel být tvrdý zásah. Tarantule mu sebrala 230 bodů zdraví. Skoro čtvrtinu po jednom útoku, a to i přes to, že má Eric skvělý štít a trénovanou odolnost.

„Leite, Clutzere, jděte na to!“ zakřičel jsem a povolal ducha léčení na Erica. Boj byl zahájen.

Po chvíli jsme pochopili, jak to bossovo skákání funguje.

Ukázalo se, že boss tuhle schopnost nemohl použít na hráče, kteří stáli hned vedle něj. Zjistili jsme to až po dvou dalších zásazích, když to použilo svou schopnost vůči mně. První útok jsem schytal asi po minutě. Ochránce královny jinak moc tvrdě neútočil. Ericovo zdraví nekleslo pod 90%. Dokonce jsem vyvolal několik duchů blesků a ubral jsem pokaždé bossovi 244 bodů zdraví. Poté se podruhé objevil ukazatel skoku nad bossovou hlavou. Eric pevněji uchopil štít, poklekl a připravil se přijmout ránu, ale tarantule se otočila na mě a vrhla se do skoku. Nejdřív jsem cítil nesnesitelnou bolest, jako by mě zasáhlo přímo do hrudi bourací kladivo. Přišel jsem k sobě v polovině letu a se zájmem jsem pozoroval, jak mé ruce a nohy vlají ve vzduchu jako ocas komety. V hlavě se mi objevila myšlenka, že to musí vypadat docela zajímavě, ale náraz do zdi mě znovu odrovnal. Když se mi vrátilo vědomí, vyvolal jsem na sebe okamžitě ducha léčení. Ztratil jsem 65% zdraví a dva body odolnosti každého předmětu. Díkybohu jsem během letu neupustil tamburínu a paličku. Takže tenhle hnusný šváb (nezajímá mě, že tarantule je pavouk) se postupně zaměřuje na další členy party? Bylo nepříjemné, že na mě vyjde každý čtvrtý skok, ale přežiju to. S těmito myšlenkami jsem sledoval, jak se plní ukazatel skoku potřetí. Bude to Leite nebo Clutzer? Měl bych si vsadit, když už jsme u toho? Zásah!

Přišel jsem k sobě znovu až na zemi. Zase. Zdraví sníženo o 65% a dva body odolnosti pryč. Sakra! Touhle rychlostí mi nezbude žádné vybavení! Proč na mě ten hnusák zaútočil znovu? Proč ne Leite nebo Clutzer? Rozhodl jsem se šetřit manou, protože jsem nemohl přijít na odpověď. Během dvou minut jsme dokázali snížit bossovo zdraví jen o 15%, tak jsem musel mít jistotu, že mi mana vydrží po celý souboj. Přidal jsem se k Leitovi, postavil se hned vedle něj a začal jsem do tarantule prudce bušit svou paličkou. Ubral jsem mu každým zásahem jen 30 bodů zdraví, ale moře je přece taky stvořeno z kapek.

Když se ukazatel skoku objevil počtvrté, kleknul jsem si. Budu to zase já? Dokonce jsem zavřel oči a čekal na zásah. Mezitím jsem nelenil a stále do bosse bušil. Ukazatel se naplnil, boss skočil vpřed, převrhl Erica a narazil hlavou do zdi. Královnin ochránce ztratil 5% zdraví, na několik sekund ztuhl a pak se vrátil na své místo mezi nás. Nad bossem se objevila značka, díky které se útok na bosse zvyšoval po dobu jedné minuty o 10%. Takže takhle to funguje! Boss může skočit jen na hráče, kteří nestojí hned u něj, a pokud žádný takový hráč není, boss vrazí hlavou do zdi a nám to přidá bonus v podobě zvýšeného útoku! Paráda!

Během dalších tří minut jsme bossovo zdraví snížili na 60%. Šlo to docela jednoduše, jen jsme tam stáli a útočili na něj jako na rudnou žílu. Nebylo potřeba žádné pobíhání okolo. Vypadá to, jako by vývojáři tohoto bosse docela zanedbali. Nic vzrušujícího.

Neměli byste křičet hop, dokud nepřeskočíte…

Jakmile se bossovo zdraví propadlo pod 60%, naklonila tarantule hlavu a začala vydávat hrozivý skřek. Několik sekund se nic nedělo, kromě toho, že boss znovu skočil do zdi, ale pak se ozval Clutzerův křik.

„Přicházejí! Boss si zavolal posily!“

Rozhlédl jsem se a v duchu zanadával. No jasně, nudný boss. Úplně nudný. Jen se objeví další, úplně nudní pavouci na levelu 15 a každý z nich bude mít 300 000 bodů zdraví. To je víc, než má boss! Jak je máme zabít?

Podle Ericových nadávek mi bylo jasné, že je uviděl taky a snaží se vymyslet jak novou situaci zvládnout.

„Nerozptylujte se novými pavouky, to je moje práce!“ zakřičel Eric, jakmile došel k nějakému rozhodnutí a rozběhl se za pavouky, kteří se za námi přišli podívat. Zásah! Letící Eric připomněl, že boss opět skočil na nějakého hráče a ne hlavou do zdi.

Tři pavouci a boss začali do Erica pořádně hryzat. Musel jsem vyvolávat jednoho ducha léčení za druhým, a pokud by to takhle pokračovalo, byl bych do několika minut bez many.

Drželi jsme se další minutu, kdy jsme vyslali bosse k dalšímu nárazu do zdi. Takhle to fungovat nebude, rozhodl jsem se, když Ericovo zdraví padlo pod 40%. Zabíjet ostatní pavouky bylo zbytečné, nikdy bychom je nezabili, ale taky je nemůžeme nechat na tankovi, sežrali by ho. Co kdybych…

„Ericu, vezmu si na sebe ty pavouky! Nedotýkej se jich, budu jim unikat!“

Taktiku unikání jsem používal v Dolmě prakticky neustále, když jsem lovil krysy. Vyvolal jsem ducha blesků a utíkal pryč od krysy, vyvolal dalšího a zase utekl kryse o kus dál. Čím víc běháte, tím míň zranění utržíte. Tohle bude bolet. Tři duchové blesků zaútočili na pavouky a já se rozběhl jeskyní. Utíkal jsem od nich, jak nejrychleji jsem mohl, a přitom jsem počítal sekundy do dalšího bossova skoku. Ti noví pavouci nejsou moc čiperní! Neběhají moc rychle a drží se u sebe, takže se nemusím bát, že by se po jeskyni rozutekli. Kdybych je tak mohl ještě nějak zpomalit, ale jak? Když zbývalo pouhých pět sekund do dalšího skoku, rozběhl jsem se k bossovi. Nechtěl jsem, aby mě zase udeřil, zvlášť když jsem se tomu dokázal vyhnout. Během mého běhu s pavouky se mi postupně doplňovala mana. Eric nedostával žádné velké zásahy a pavouci mě nedohonili, takže brzo přijdeme na nějaký způsob, jak se jich zbavit.

Doběhl jsem k bossovi sekundu před tím, než se objevil další ukazatel skoku. Tarantule se otočila na tři běžící pavoučky a skočila do nich. Zásah! S bossem to bylo stejné, jako kdyby narazil do zdi. Přišel o 5% zdraví a další minutu jsme proti němu měli zvýšený útok o 10%. Pavouci nás ale potěšili. Zůstali přiražení ke zdi, jen jejich nožky se třepotaly. Vypadalo to, že je boss přirazil na místo, ze kterého se už nedostanou. Dobré, teď už se nám tu nebudou plést do cesty.

Boss přivolal další pavouky ještě dvakrát, když se dostal pod 40% a pod 20% zdraví. Pokaždé jsme bosse nechali, ať s nimi ozdobí zeď, a já už se nemohl dočkat, až boss použije svou poslední schopnost, pavučinu.

Nemuseli jsme čekat dlouho. Když Černému ochránci zbývalo 10% zdraví, dočkali jsme se jeho poslední schopnosti.

„Pozor,“ ozval se jeskyní klidný, hluboký hlas.

Takže tahle jeskyně nás i varovala. Taková varování se objevují, když boss začne používat nějakou opravdu nepříjemnou schopnost, která má šanci zlikvidovat celou skupinu.

Tarantule ztvrdla na místě a začala se třást, něco se jí objevilo na zádech a odtud začala vystřelovat do vzduchu pavučinu.

„Dávejte pozor!“ nenapadlo mě nic originálnějšího. „Pokračujte v útočení, ale dávejte si pozor na padající pavučinu!“

„Zase přišly posily!“ Clutzerův výkřik byl plný zoufalství.

„Ericu, zkus je natáhnout na sebe! Půjdeme do bosse vším, co máme! Chybí nám jen 9% zdraví, musíme ho zničit!“

Leitovi se nepodařilo uhnout jedné padající pavučině a okamžitě se do ní chytil. Nejen to, navíc ztrácel 10% zdraví každých deset sekund. To je ale průser!

„Clutzere, vysekej z toho Leita, nebo to nepřežije. Nedotýkej se toho tělem, jen dýkami!“ zakřičel jsem a pokračoval v neustálém vyvolávání léčivých duchů na Erica a Leita. Byla chyba hubovat vývojářům, poslední bossova fáze byla hodna uznání. Pokud bych byl v hlavním světě, zatleskal bych jim, ale teď byla v sázce má smrt a s ní spojená ztráta dovednosti. Začínal jsem mít špatný pocit. Byla nakonec chyba se sem vydat?

Clutzer po minutě Leita vysekal. Bossovi zbývala 4% zdraví. Ericovi 30% zdraví, Leitovi 20%, Clutzerovi 60% a mně 40%. Měl jsem manu jen na vyvolání dvou léčivých duchů. Začínalo to být zajímavé. Třicet sekund před dalším skokem tarantule se chytil do sítě Clutzer. Neměli jsme sílu ani čas ho odtud vysekat, tak jsem na Leita zavrtěl hlavou, když se na mě tázavě podíval. Museli jsme to risknout, nebo umřeme všichni. Ze zbytku many jsem naposledy vyléčil Erica a pak mi paže klesly podél těla. To je konec. Byl jsem naprosto bez many. Utočit paličkou bylo zbytečné, tak jsem jen pozoroval ostatní a vyhýbal se padajícím pavučinám. Aspoň nás nepřilepovaly k zemi, kde ležely, jinak by z tohoto lepkavého deště nebylo úniku.

Zásah! Eric zůstal na zemi, pavučina ho nakonec chytla. Bossův hlasitý cvrkot se ozval jeskyní a po něm zůstala tarantule nehnutě ležet. Poslední skupina pavouků pobíhajících okolo rázem padla na záda a ti, co skončili ve stěně, znehybněli. Z Clutzera i z Erica spadla pavučina a vše okolo ztichlo.

„Tenhle výlet je fakt každou chvíli divnější,“ vyšlo z Clutzera a mě zasáhla smršť zpráv.

Získána zkušenost: +600 zkušeností, do dalšího levelu zbývá 1170 bodů.

Vyšší level!

Zvýšení vlastností!

+2 Inteligence. Dohromady 40.

+2 Výdrž. Dohromady 29.

+2 Odolnost. Dohromady 9.

+1 Hbitost. Dohromady 7.

Volné body: 10.

Úspěch!

Tvrdý jak hřebík. Level 1 (na vyšší level zabijte další 4 bossy). Útok proti bossům zvýšen o 1%.

První myšlenka, která mě napadla, bylo, že jsem nějaký pomalý. Zapomněl jsem přidat volné body, které jsem získal za pavouky u pavučinového labyrintu. Dalších pět bodů inteligence by se v tomhle boji bývalo dost hodilo. Mana se mi postupně doplňovala, tak jsem začal léčit členy naší skupiny, kteří seděli uprostřed jeskyně, a vypadalo to, že nemají chuť pokračovat dál.

„Clutzere, vstávej! Někde tu je schovaná kořist, jdeme se po ní podívat. Přece jsme toho švába nezničili pro nic za nic. Co to s váma je, lidi? Právě jsme zabili bosse. Sice nám dal pořádně zabrat, to je pravda, ale jsme živí! Pojďme na to, přece neskončíme v polovině!“

„Mahane, jen tak tak se nám podařilo zabít tohohle a ty po nás chceš, abychom pokračovali hloub,“ odpověděl Leite sklíčeně. „Další boss by si nás dal jako jednohubku a ani by se při tom nezapotil!“

„Přestaňte tady tak pofňukávat! Všichni jste si zvýšili level! Jdeme si najít nějaké nové vybavení. Pobijeme celé tohle místo! Čas nám ubíhá a zítra ráno musíme být připraveni u východu, abychom mohli přejít do hlavního herního světa, ale vy tu jen tak sedíte a fňukáte.“ Všiml jsem si, že na ně má slova neměla žádný efekt, tak jsem zavelel: „Vztyk! Seřadit!“

Všichni tři vyskočili a postavili se do řady.

„Teď už toho nechte a jděte hledat kořist! Rozchod!“

Zvýšení vlastnosti:

+1 Charisma. Dohromady 6.

Jo, reflexy neošidíte, pomyslel jsem si, když jsem se na ostatní díval, jak po jeskyni hledají ukrytou kořist. Když byla ustavena světová Vláda, vznikla pro všechny osmnáctileté povinnost strávit rok na vojně. Pokud jste odmítli, mohli jste sehnat práci leda tak metaře ulic, a to jste ještě mohli být rádi. Na vojně do vás vtloukali poslušnost vůči vyšší šarži. Po nějaké době jste rozkazy vykonávali i v polospánku, abyste se vyhnuli disciplinárnímu řízení.

Kořist objevil zase Clutzer. On má snad na ty poklady nos. Kromě odměny 120 zlatých pro každého jsme z malé truhly ukryté v jedné z děr ve stěně vytáhli další předměty.

Kožené náramky Inteligence. Odolnost 50. Obrana proti útoku: 20. Výdrž +2. Inteligence +6. Třída předmětu: Neobyčejný. Minimální level: 13.

Kroužkové náramky Síly. Odolnost 50. Obrana proti útoku: 60. Výdrž +2. Síla +6. Třída předmětu: Neobyčejný. Minimální level: 13.

Kroužkové náramky Síly. Odolnost 50. Obrana proti útoku: 60. Výdrž +2. Síla +6. Třída předmětu: Neobyčejný. Minimální level: 13.

Kroužkové náramky Výdrže. Odolnost 50. Obrana proti útoku: 80. Výdrž +5. Třída předmětu: Neobyčejný. Minimální level: 13.

Nebylo pochyb o tom, kdo co získá. Když jsem si náramky nasazoval, uvědomil jsem si jediný problém těchto jeskyní. Zatím jsme našli pouze předměty ve třídě neobyčejných. Od obyčejných se lišily jen bonusy k různým vlastnostem. V našem případě to bylo osm bonusových bodů. Pokud bychom získali vzácné nebo epické předměty, to už by… ale zase odbočuju do říše snů. Mohl bych chtít tady najít třeba předměty legendární nebo předměty vylepšující se s postavou.

Cestou k druhému bossovi jsme nenarazili na žádné překážky. Vlnám krys, které se do nás pustily, jakmile jsme vykročili z jeskyně prvního bosse, se nedalo říkat překážka. Eric působil proti moři krys na pátém levelu jako živý vlnolam. Každá krysa měla jenom 500 bodů zdraví, takže jsme se jimi prakticky prosekali. Nic není dokonalé, a proto i tady byl háček. Za celé moře krys jsme nezískali ani jeden bod zkušenosti. Po boji jsme odměny rozdělili do čtyř podobně velkých hromádek. Nedívali jsme se, co jsme získali, a pokračovali hloub do jeskyní. Moc času na návrat do Dolmy nám nezbývalo.

Druhý boss nás doslova rozesmál.

Vešli jsme do jeskyně, kde přebýval boss. Tentokrát nestál na zemi, ale poletoval vzduchem. Sněhobílý kříženec vážky a škorpiona se držel asi metr nad zemí. Mělo to tělo a křídla vážky, ale škorpionovu hlavu a klepeta. V duchu jsem se ptal, co ti vývojáři kouří, když dokážou vymyslet něco takového?

Bílý ochránce královny. Level 19. Body zdraví: 200 000. Schopnosti: Mocný úder, Šílené tornádo, Žertovný plyn.

„Dobrá, pojďme si to probrat,“ začal Eric jako nejzkušenější z nás. „Mocný úder by měl mířit na mě, ale může tím zasáhnout i někoho okolo sebe. To teprve zjistíme. Pokud to bude druhá možnost, musíte od bosse utéct, až tu schopnost použije. Šílené tornádo bude něco podobného, jako u minulého bosse pavučina. To si bude nechávat až na konec boje. Mahane, šetři manou, bude na konci potřeba. Nemám tušení, co by mohl znamenat ten Žertovný plyn. Pokud bychom to vzali podle skutečného světa, tak asi vypustí nějaký plyn, který nás donutí se smát. Podle toho, jak znám praktiky vývojářů, se budeme smát, dokud nedostaneme protilátku, nebo dokud neumřeme. Jelikož protilátku nemáme, budou to muset tví duchové vyřešit, Mahane. Tenhle ochránce má o padesát tisíc bodů zdraví méně než ten pavouk, takže nebude mlátit hlavou do zdi. Na druhou stranu to vypadá, že si nepřivolává žádné pomocníky. Všichni připraveni?“

„Pojďme na to,“ řekl Eric, když jsme všichni přikývli. „Zabte toho okřídleného parchanta!“

Napadlo mě, jak by zněl jeho výkřik, kdyby měl další boss ocas? Řval by, „Zabte toho parchanta s ocasem!“?

Začátek boje se nám docela povedl. Mocným útokem boss cílil jen na našeho tanka, čímž mu ubral přibližně třetinu zdraví, ale pokud se podařilo Ericovi zablokovat útok štítem, byl boss docela neškodný. Vážka nepoletovala po jeskyni, nemuseli jsme za ní pobíhat, takže jsme se mohli soustředit jen na boj. Během pár minut zbývalo bossovi pouze 60% zdraví.

V tu chvíli začala ta pravá zábava.

„Pozor.“

Nevšiml jsem si, co vážka provedla, ale najednou se celá jeskyně zaplnila zelenými kouřovými mraky. Podařilo se mi zadržet dech a podíval jsem se po ostatních. Eric taky nedýchal a pokračoval v obraně proti útokům vážky. Leite se choval normálně, ale Clutzer ne!

Jen po několika sekundách po objevení kouře se Clutzer začal zmítat v nekontrolovaném smíchu.

„Leite, věřil bys tomu? My tu zabíjíme vážku. Ha ha ha. Ta potvora poletuje a bzučí, asi si myslí, že je vrtulník. Ha ha. Vrtulník! Dokážeš si to představit? Bzučící vrtulník! Bzzz Bzzz.“ Clutzer začal ostatním předvádět bzučící vrtulník, ruce používal jako rotor a snažil se narážet do Bílého ochránce. Po několika sekundách se rozchechtal i Leite a přidal se ke Clutzerovi.

„Teda ty jsi opravdový bzučící vrtulník, chlape!“

Dobrá, takže jsme ztratili naše dva útočníky a bossovi pořád zbývá přibližně 60% zdraví. Museli jsme je z toho dostat, ale jak? Přiskočil jsem k Leitemu, otočil jsem si ho k sobě a doufal jsem, že v jeskyních není pravidlo, že když ublížíte jinému hráči, tak padnete na zem a umřete. Několikrát jsem Leita profackoval, abych ho přivedl zpátky z nekontrolovatelného smíchu. Leite se na mě podíval skelnýma očima.

„Mahane, ty jsi tu taky! He he. My tu ničíme vážky, ha ha, ale ticho!“ zašeptal Leite a ukázal na Clutzera. „Vidíš ten vrtulník s velkou vrtulí? Za chvíli mu ji useknu!“

Co mám dělat? Bojoval jsem se svým tělem, které sebou už začínalo z nedostatku vzduchu škubat. Ericovi, červenému v obličeji ze zadržování dechu, zbývalo už jen 40% zdraví, ale jakékoli vyvolání ducha by znamenalo přidat se k našim útočníkům, kteří se teď navzájem naháněli po jeskyni a na bosse úplně zapomněli. Aspoň že nepoužívají zbraně a jen do sebe narážejí hlavami. Rozhlédl jsem se bezradně po jeskyni. Přece to nemůže takhle skončit, prostě nemůže!

Zahlédl jsem v rohu malé houbičky. Samy o sobě mě nijak nezaujaly, ale zářila nad nimi duha. Skoro jsem upadal do bezvědomí, ale rozběhnul jsem se k nim, padl na kolena a začal jsem je jíst. Všechno, nebo nic! Zvládl jsem si kousek houby vložit do úst, než jsem začal horečnatě lapat po vzduchu. Dvě sekundy a nic se nedělo, pak pět.

„Mahane!“ zařičel Eric a pustil se do šíleného smíchu. Takže už nemáme ani tanka. Popadl jsem houby a běžel ke smějící se skupině. Cestou jsem vyvolal léčivé duchy. Eric dostával tvrdé rány. Každý zásah klepetem ubral 10% jeho zdraví, ale on na to reagoval jen další salvou smíchu. Alespoň se nesnažil nahánět Leita a Clutzera, kteří si hráli na schovávanou za tělem vážky. Přiběhl jsem k Ericovi a nacpal mu mezi útoky do pusy kus houby. Doufal jsem, že to jed zneutralizuje. Najednou se nad bossem opět objevil ukazatel, že se chystá mocný útok. To nebyla vhodná doba. V normální bitvě dokázal boss snížit Ericovo zdraví o 30%, nechci vidět, co to s ním provede teď. Uvědomil jsem si, že už to možná nestihnu, ale začal jsem zpívat a vyvolávat ducha léčení. Očekával jsem zprávu, že ducha nemůžu vyvolat, protože je postava po smrti.

Boss zaútočil. Zařinčení zablokovaného útoku všem dalo najevo, že se Ericovi podařilo ochránit se štítem.

„Mahane, jsem v pořádku, jdi pomoct ostatním!“ Ericův výkřik mi shodil kámen ze srdce. Tak, a teď bude s vážkou konec. Pokud houba dovolovala ignorovat žertovný plyn, musíme si jí kousek vždy ukousnout. Jakmile přišli Clutzer a Leite k sobě, zelený plyn z jeskyně zmizel. Přežili jsme žertovný plyn! Pokud měl boss podobné nastavení jako tarantule, tak jsme mohli očekávat ještě dva další útoky plynem. Na 40% a 20% zdraví.

Měl jsem pravdu. Když se ozvalo varování, já a Clutzer jsme vyrazili pro houby, zbytek se staral o bosse. Já jsem podal houbu Ericovi a Clutzer dal jednu Leitemu, takže následující výbuchy žertovného plynu jsme přečkali bez problému. Poslední fáze byla docela jednoduchá. Boss se začal rychle otáčet a zraňoval nás svými křídly a klepety. Na jedné straně nám každých pět sekund ubíral 10 –15% zdraví, ale na druhé straně jsem za těch pět sekund zvládl vyvolat čtyři léčivé duchy, čímž jsem skupinu bez problému vyléčil.

Získaná zkušenost: +600 zkušeností, potřebujete na další Zevel ještě 570 bodů.

Zvýšení vlastností:

+1 Inteligence. Dohromady 51.

+1 Výdrž. Dohromady 30.

+1 Odolnost. Dohromady 10.

„Tak co, ty vrtulníku? Někde by tu měla být truhla s kořistí, leť se po ní podívat,“ smál jsem se Clutzerovi, který se hned vydal hledat truhlu. Mohl jsem vsadit cokoli na světě, že by Clutzer i tak našel kořist ze všech nejdřív.

„Mahane, pojď sem! Potřebuju poradit,“ křikl Clutzer. Je jako malé dítě, zvládne i něco beze mě?

Když jsem k němu přišel a okouknul situaci, v duchu jsem se Clutzerovi omluvil. Vývojáři vybalancovali celkem lehký boj s bossem docela těžkou hádankou, jak se dostat ke kořisti. Byl tam nízký průchod, asi tři metry široký a táhl se přibližně dvacet metrů hluboko do skály. Na jeho konci seděla na podstavci naše truhla, ale na zemi mezi námi a truhlou byla světle zelená tekutina. Spatřili jsme i několik kamenných ostrůvků, ale až u truhly na druhé straně tunelu. Leite se opatrně dotknul tekutiny botou, ale hned s výkřikem odskočil a rychle si botu zul. Ta kouřila a brzo se nám ztratila před očima.

„Ta tekutina… odolnost… bota…“ řekl Leite. Zmatený stál holou nohou na kamenné zemi. Takže ta tekutina ničí odolnost věcí. Člověk se pořád učí. Měl bych si udělat o podobných tekutinách poznámku, abych si to příště uvědomil. Nicméně je důležité si všechno vyzkoušet. Vytáhl jsem z batohu jeden ze starých prstenů, opatrně jsem se jím dotknul tekutiny a položil ho na zem. Opravdu, postupně probíhala destrukce. Odolnost prstenu klesala každou sekundou o dva body. Prsten syčel a letěl z něho dým. Po chvíli docela zmizel.

„Možná to tu necháme, ne?“ zeptal se Eric, který sledoval můj experiment. „Nechci přijít o své vybavení kvůli kořisti, u které nevíme, co je zač.“

„Souhlasím. Ztratit jednu botu je pro mě víc než dost,“ shodl se s ním Leite.

Podíval jsem se na Clutzera. Pokud by se k nim přidal, tak budeme pokračovat. Také se mi nechtělo příliš riskovat. Clutzer se na nás podíval, začal si sundávat šaty a přitom si něco nesrozumitelně mumlal. Po chvíli před námi stál jen v bederní roušce, kterou hráči nemůžou sundat. Každá nová postava se poprvé objeví oblečená pouze do bederní roušky.

„Mahane, myslel jsem, že ti to pálí, ale tady jsi úplně mimo,“ řekl Clutzer a vkročil do tekutiny. Ihned ztratil 10% zdraví.

„Začni hned s léčením!“ křikl Clutzer a dlouhými skoky se vydal pro truhlu. Improvizace vrtulníku mu docela šla. Popadl truhlu a skákal zpátky k nám.

„Prý abych tu nechal kořist nějakým bláznům! V báni by ti za takové nápady nabančili,“ mumlal Clutzer, bolestí svraštil obličej, ale očividně byl sám se sebou spokojený. Ještě další minutu mu zdraví ubývalo, tak jsem se soustředil na léčení svého momentálního hrdiny. Hrabivý křeček si vyvěsil Clutzerovy plakáty po celém svém pokoji a spolu s chamtivou žábou požadovali, aby se Clutzer stal pověřeným zástupcem jejich rodiny.

Eric otevřel truhlu, podíval se dovnitř, vzrušeně polkl a šokovaně se podíval na ostatní. Prohlédl jsem si kořist a pochopil proč.

Mardvirovy kožené boty. Odolnost: 200. Obrana proti útoku: 70. Výdrž: +10. Inteligence +16. Obrana proti kouzlům, ohni, ledu a jedu: 30. Třída předmětu: Vzácný. Minimální level: 13.

Rurokovy kroužkové boty. Odolnost: 200. Obrana proti útoku: 100. Výdrž: +9. Síla +16. Obrana proti kouzlům, ohni, ledu a jedu: 30. Třída předmětu: Vzácný. Minimální level: 13.

Rurokovy kroužkové boty. Odolnost: 200. Obrana proti útoku: 100. Výdrž: +9. Síla +16. Obrana proti kouzlům, ohni, ledu a jedu: 30. Třída předmětu: Vzácný. Minimální level: 13.

Halikovy kroužkové boty. Odolnost: 200. Obrana proti útoku: 130. Výdrž: +26. Obrana proti kouzlům, ohni, ledu a jedu: 30. Třída předmětu: Vzácný. Minimální level: 13.

Celou hodinu nám zabralo dobrat se hlavního bosse. Víc bossů jsme neobjevili, ale na každém kroku nás napadaly vlny krys, pavouků a stonožek.

Na konec se před námi objevil hlavní boss tohoto dungeonu.

Dva metry vysoká krysa seděla uprostřed doupěte a čekala na nás, až ji přijdeme navštívit. Na pravé straně u konce doupěte jsme spatřili světélkující portál. Vezme nás zpět do Dolmy? Bylo by to dobré, nechtělo se nám vracet se stejnou cestou, kterou jsme sem přišli.

Královna Aiden. Level: 22. Body zdraví: 400 000. Schopnosti: 1. fáze: Skryté. 2. fáze: Skryté.

„Co si o tom myslíš, Eriku?“ zeptal se Leite.

„V klasické hře bych sem bez manuálu nešel,“ řekl po chvíli náš tank. „Skryté schopnosti můžou znamenat jen jednu věc. Jsou vybrány náhodně z celé myriády různých nepřátelských útoků. Pokud je všechny neprostudujete a nesložíte z nich u vedoucího výpravy zkoušku, nepřiberou vás do party. Osobně si vybavuju jen jednoho takového bosse, a to jsme se na něj připravovali celý týden. Nastudovali jsme si útoky, přečetli o něm všechno, co šlo, dokonce jsme si koupili virtuální trenažér, abychom si mohli vyzkoušet různé taktiky. Představte si to. Jeden z útoků bosse se nesmí zablokovat, protože místo aby vás zranil, tak léčí, dalšímu útoku se zas musíte za každou cenu vyhnout, protože by vás hned zabil. Když nebudete vědět, co který útok dělá, daleko se nedostanete. Tady to bude něco podobnýho. Pokud na krysu zaútočíme, máme šanci asi devadesát osm procent, že zařvem. Na druhou stranu máme dvouprocentní šanci, že ji zabijeme.“

„Na tohoto bosse se mnou nepočítejte,“ řekl jsem po chvíli přemýšlení. „U předchozích bossů jsem si myslel, že máme docela dobrou šanci je porazit, ale tady jsem si jistý, že by to byla sebevražda. Když spolu tvoříme klan, tak vám řeknu, co by pro mě smrt znamenala. Dokázal jsem zvýšit Dovednost na třetí úroveň, což mi dovolilo přidat navíc tři body ke každému vyrobenému prstenu a do něj zasadit kámen. Ano, do prstenu lze zasadit kámen, netvařte se tak překvapeně. Podívejte se na moje prsteny,“ na chvíli jsem povolil prohlížení svých prstenů. „Pokud umřu, budu pro klan naprosto zbytečný, protože dovednost se dá zvýšit jen vyrobením něčeho originálního, a to je strašně složitý. Nemůžu si tam přidat body sám, už jsem to zkoušel. Tak to prostě je. Byla by hloupost riskovat něco takového pro vybavení, i když by teď pro nás bylo úžasné, ale po několika týdnech venku z vězení bychom ho vyhodili. Nemyslím si, že z královny získáme vylepšující se věci. Už tak jsme měli dost velké štěstí u předchozích bossů.“

„Souhlasím s Mahanem. Vytvoříme klan a půjdeme na spousty výprav. Získáme toho časem víc než dost,“ řekl Leite a podpořil můj návrh.

„Ano, chápu, máš pravdu,“ souhlasil Eric neochotně. „Jde jen o to, že jsme první, kdo v téhle jeskyni byl, a kdyby se nám povedlo královnu zabít, dostali bychom ocenění za první zabití. Něčím takovým se může chlubit jen asi deset tisíc hráčů Barliony. Ten status je rozdělený na dvě části. Jedna část je přímo svázaná s touhle lokací a druhá se zobrazuje ostatním, jako že jsi něco podobného zvládl. Dřív se mi ani nesnilo, že bych mohl první zabití získat. I když se nové jeskyně objevují v Barlioně každý půlrok, jenom strašně málo klanů to ocenění dostane. Války, co se kvůli prvnímu zabití vedou, jsou neskutečné. Kdysi jsem viděl vysílání jednoho podobného boje, kde bojovníci klanu Fénix a další najatí hráči bránili vstup do nové jeskyně. Asi tři sta hráčů na sto třicátém levelu bránilo vstup proti společnému úsilí dalších klanů. Podařilo se jim vstup ubránit jenom třicet minut, ale v tý půlhodině se skupině Fénixů podařilo zabít posledního bosse dungeonu. Pekelný oheň, vládce klanu Fénix, později řekl, že za tu půlhodinu musel jejich klan zaplatit okolo milionu zlatých najatým bojovníkům za obranu. Jen si to představ! Milion zlatých, aby získali jedno ocenění! My to tu můžeme získat na patnáctém levelu! Úplně zadarmo! Ano, risk je to velký. Je velká šance, že se nám to nepodaří, ale kruci, chtěl bych to zkusit!“

„Jsou s tím spojené nějaké další výhody, než jenom prestiž?“ zeptal se Leite se zájmem. Podařilo se Ericovi Leita přesvědčit?

„Klan, ve kterém jsou hráči s tímhle oceněním, dostává od císaře různé bonusy, víc si teď nevzpomínám. Hráč s prvním zabitím získá od císaře dar, který je mu předaný osobně. Umíte si představit, co to znamená? Dostat se k císaři je složitější než odejít z dolu nebo i odejít z vězení. V případě, že zabiješ hlavního bosse dungeonu jako první, dostaneš pozvánku k setkání, které se odehraje pět měsíců od chvíle, kdy jsi toho bosse zabil, přesně v předvečer oznámení otevření nové jeskyně. Každý pozvaný hráč má možnost přibrat další dva hráče s sebou. Na černém trhu začíná přihazování na takovou nabídku okolo sto tisíc zlatých a ze sumy, na které nabídka skončí, by se vám zatočila hlava. To mi běží hlavou, když se na královnu dívám. Na jedné straně vah je Mahanova dovednost a na druhé straně návštěva císaře se dvěma hosty. To je můj názor, rozhodnutí je na nás všech.“

„Já si myslím,“ řekl Clutzer, „že nechat Mahana natáhnout bačkory by nebylo fér, ale pokud tu necháme krysáka stát, budeme se cítit jako srabáci. Takže můj návrh je takový…“ Clutzer nám předložil svůj plán. Když jsem si ho překládal do lidské řeči, tak mě jeho slova víc a víc ohromovala. Návrh měl nějakou logiku, i když ta logika byla velmi šíleného rázu. Bylo to tak nějak nekonvenční. Z pohledu na Clutzera se vám nechtělo věřit, že by mohl mít tak překroucené myšlenky. Musím zjistit, za co ho zavřeli.

„Šílenost, naprostá a totální šílenost,“ řekl Eric, když Clutzer skončil. „Nejdivnější na tom je, že by to mohlo fungovat. Myslím si, že by to mohla být jediná šance, jak tu krysu porazit. Leite, co si o tom myslíš?“

„Clutzer je trochu jiný než ostatní, ale jeho nápad má něco do sebe,“ souhlasil Leite. „Mohlo by to fungovat, ale za takovou cenu… No co, jdu do toho.“

„Tak se postavte na pozice, které určil Clutzer, a začněte. Clutzere, ty jsi první, Leite je druhý a já půjdu na řadu poslední. Mahane, tvým úkolem je zůstat na jednom místě a nesmíš ani vystrčit hlavu. Začneme přesně za pět minut, nastavím časovač. Všichni ho vidí? Bezvadné, teď se přesuneme na svá místa. Clutzer začne, jakmile časovač vyprší. Ať jsou nám jakékoli síly nápomocny!“

Vybral jsem královnu a zadal jsem, ať mám před očima neustále ukazatel jejího zdraví. Když jsem šel ke svému určenému místu, uslyšel jsem Erica mumlat: „Kam na ty nápady chodíš, ty jeden zatracenej vrtulníku?“

Vměstnal jsem se na určené místo a sledoval časovač. Pořád ještě zbývaly tři a půl minuty do šíleného boje. Ať to dopadne jakkoli, budu zítra zpět v určené osadě v hlavním světě. V osadě bude dobře, jsou tam úkoly, ocenění a rychlejší levelování. Měl bych přijít na to, co budu dělat zbývajících sedm a půl roku vězení. Nejdřív musíme založit klan, přežít sám v Barlioně je dost výkon. Pak budu muset najít Dukiho, Sushiha a Elenia. Jsou to staří známí, se kterými jsem předtím hrával, a navrhnu jim, aby se ke mně přidali. Jsou to dobří kluci, nenechali mě ani jednou za pět let naší známosti na holičkách. Potřebuju nějaký přístup k okolnímu světu, k manuálům, takže potřebuju nějaké hráče zvenčí, na které se můžu spolehnout.

V mezičase jsem se nemohl rozhodnout, co bude mým hlavním cílem. Abych byl přesný, měl jsem hlavní cíl, který se skládal ze sehnání sta milionů zlatých. Ale neměl jsem nejmenší tušení jak takovou sumu získat. Jaké znám metody získání peněz? Ukradení klanového trezoru, prodávání míst pro setkání se s císařem, nalezení pokladu nebo vyrobení něčeho velmi vzácného a žádaného. Všechny tyto nápady musí být prováděny v průmyslovém měřítku. Možná bych mohl prodat figurky orků válečníků, ale nemyslím si, že by mi vynesly moc peněz. Na to jsou potřeba všechny části. Navíc by mi to má chamtivá žába nikdy neodpustila. Pokud celá sada šachovnice dávala šanci na přístup do nějaké neznámé oblasti, bylo nemyslitelné, že bych se měl o takovou šanci připravit. I kdyby ta šance byla prťavá. Čtyřicet sekund. Byla tu ještě záležitost s Marinou. Pokud je opravdu freelancer, tak jistě v Barlioně tráví spoustu času. Bylo by bezvadněji najít a od plic jí říct, že sliby se mají plnit. Prostě bych ji popadl za…

„Pozor.“

Tak už to začalo.

Clutzerovo zdraví téměř okamžitě kleslo na polovinu, asi ho královna zasáhla nějakou schopností. Neuběhla ani minuta, když se královnin křik rozlehl všemi jeskyněmi. Clutzerův plán fungoval! Královnino zdraví se začalo rychle snižovat, ale Clutzer byl už na cestě do svého dolu. Byl první, kdo zemřel. Teď byla řada na Leitovi. Královně zbývalo 60% zdraví, ale najednou se začalo velmi rychle snižovat i to Leitovo. Jeskyně se naplnily dalším královniným výkřikem a Leite následoval Clutzera. Dvě minuty, které krysa potřebovala, aby se dostala k Ericovi, snížily její zdraví na 40%. Tak uvidíme, nadešel okamžik pravdy. Eric proběhl okolo mého úkrytu a v patách měl královnu. Po několika sekundách už v jeskyních zbýval jediný hráč. Já. Zdraví krysí královny se začalo nadzvukovou rychlostí snižovat. 35%, 30%, 15%, 1%, 1 bod.

„Pozor.“

Přitiskl jsem se ke zdi, jak jen to šlo. Výklenek, ve kterém jsem seděl, nebyl tím nejlepším úkrytem, ale bylo to daleko lepší než být zasažen tím, co vyplnilo jeskyni.

Výbuch! Proud vzduchu se prohnal všemi jeskyněmi a přimáčkl mě ke stěně výklenku. Myslím, že jsem i tak ztratil vědomí, protože když jsem znovu otevřel oči, bylo okolo naprosté ticho a přede mnou viselo několik zpráv.

Získána zkušenost: +800 zkušeností. Body potřebné k dosažení dalšího levelu: 1170.

Nový level!

Volné body: 5.

Získáno ocenění!

První zabití Královny Aiden, z jeskyně Mushu.

Odměna k ocenění: reputace u všech frakcí, se kterými se seznámíte, se denně zvyšuje o pět bodů.

Zpráva pro hráče: Za pět měsíců budete přenesen na audienci s císařem. Můžete si k sobě přibrat dva společníky. Musíte jim během pěti měsíců předat pozvánku. Pozvánky si můžete vyzvednout v kterékoli pobočce Banky Barliona.

Vedle mého jména se objevilo malé číslo jedna omotané květinami. Tato část ocenění se zobrazuje všem hráčům. Mohl jsem klidně vykřiknout hurá a začít poskakovat, ale vůbec jsem necítil hrdost. Neměl jsem se zabitím královny nic společného, zaplatili jsme za něj velikou cenu. Ostatní z naší skupiny museli zemřít. Jelikož jsou naše smyslové filtry vypnuté, museli si projít nezapomenutelnými a nepříjemnými pocity, než se vrátili do dolu. To není nic, kvůli čemu bych měl být šťastný. Hlavně teď musím najít kořist, posbírat zlaťáky svých mrtvých kolegů a projít portálem. Jeskyni jsme vyčistili.

Vydal jsem se do jeskyně, kde na nás čekala královna, a myslel na Clutzerův nápad. Když jsem ho přeložil do lidštiny, zněl nějak takhle:

„Napadlo mě tohle,“ začal Clutzer. „Nemůžeme nechat Mahana umřít, protože by to bylo pro všechny dost nevýhodný, ale pokud tu krysu nezkusíme zabít, bude to velká chyba. Můj návrh je následující, musíme provést krysu všemi třemi pastmi, které jsme v jeskyních objevili. Jeskyní, kde na zemi byla ta zelená hmota, průchodem s pavučinami a dírou plnou bodců. Já si s královnou povykládám a pak ji pozvu na procházku skrz tu zelenou hmotu. Nejdřív se ale úplně svléknu. Už jsem tam byl, takže dokážu uhodnout, co mě čeká. S největší pravděpodobností umřu a vrátím se do svého dolu. Ale královně by se hmota neměla líbit a zdraví by se jí mělo hluboko propadnout. Pak Leite vezme krysu a proběhne s ní pavučinami.

Dokud to půjde, poběží rovně bludištěm, a až dorazí k zatáčce, tak se vrhne přímo do pavučin, aby zaručil, že se tam krysa zasekne. Je pravda, že mě Leite bude v mém osudu následovat a taky skončí ve svém oblíbeném dole, ale kryse se to moc líbit nebude. Zasekne se tam a pavouci ji budou obírat o její zdraví. Pokud se královně podaří dostat ven, bude Ericovým úkolem, aby ji dovedl do díry s bodci, tam se postavil na kraj a počkal, až do něj bude chtít královská krysa v plné rychlosti narazit. Pokud se ti podaří uhnout, dobře pro tebe. Pokud ne, tak se nic moc neděje, důležité je, aby krysa v plné rychlosti spadla do díry na bodce. To by měl být její konec. Jo a Mahane, mezi pavučinami a dírou s bodci je docela hezký výklenek, takže tam můžeš být po celou dobu boje schovaný. Tvým úkolem je přežít, posbírat zlaťáky, které po nás zbydou, a pak kumulovat klanu zisk.“

To byl víceméně přesný překlad Clutzerova proslovu, bohužel mé jazykové schopnosti nejsou natolik rozvinuté ve slangových výrazech, abych ho dokázal přesně citovat. Musíme ho naučit mluvit jako normálního člověka, bez všech těch jeho vsuvek a doplňků.

Ericovy peníze ležely přesně na kraji díry. Takže se mu nakonec nepodařilo vyhnout se rozčilené královně. Z pavoučků a pavučin nezbylo vůbec nic, královna je vyčistila do poslední nitky. Abych se dostal ke Clutzerovým penězům, musel jsem se svléct a doběhnout až na druhou stranu tunelu, kde ležely v zelené hmotě. Při vší úctě ke Clutzerovi, stejně mě překvapil. Pokud poprvé neměl tušení, jak bolestivé bude projít tou hmotou, tak to chtělo velkou sílu vůle rozhodnout se vyrazit tam znovu. Otevřel jsem truhlu s kořistí a sebral jsem všechny peníze. Právě jsem měl u sebe téměř šest tisíc zlatých. Dost na to, abychom mohli založit klan. Probral jsem se kořistí a předměty z kroužkové zbroje jsem odložil bokem. Ty vezmu ostatním, teď nemělo smysl zjišťovat jejich vlastnosti, ale ten kožený předmět byl můj, jaké bonusy mě na něm asi čekají?

Terrisiny kožené rukavice. Odolnost: 300. Obrana proti útoku: 90. Výdrž: +15. Inteligence: +25. +1 k vybrané vlastnosti (musí být vybrána při prvním nasazení). Odolnost proti kouzlům, ohni, ledu a jedu: 30. Třída předmětu: Epický. Minimální level: 14.

Nevěřícně jsem hleděl na popis. I když byly tyto rukavice zamýšleny pro hráče na čtrnáctém levelu, tak se s nimi budu jen těžko loučit. Minimálně do doby, než najdu nějaké lepší. Nasadil jsem si je a uviděl jsem zprávu.

Pozor! Vyberte si prosím vlastnost, kterou si přejete zvýšit o jeden bod, z následujícího seznamu: Charisma, Dovednost, Výdrž.

Samozřejmě, že to bude dovednost, jak bych si mohl vybrat něco jiného?

Přijato. Aktuální popis předmětu: Terrisiny kožené rukavice. Odolnost: 300. Obrana proti útoku: 90. Výdrž: +15. Inteligence: +25. +1 Dovednost. Odolnost proti kouzlům, ohni, ledu a jedu: 30. Třída předmětu: Epický. Minimální level: 14.

Zbytek vybavení jsem vložil do batohu a vydal jsem se k portálu. Teď se vrátím do Dolmy, následně do dolu Pryke a zítra už budu směřovat do hlavního světa. S takovými rukavicemi se vydělávání peněz v průmyslovém měřítku zdálo realističtější. Nedobrovolně jsem při vstupu do portálu zavřel oči. Ahoj, Dolmo. Těšil jsem se na výraz ogrovy tváře, až uvidí ocenění, které jsem před chvíli získal. Přemýšlel jsem, zda si budu mu set na setkání s císařem sehnat vhodné šaty, nebo zda mi nějaké před recepcí přidělí. Mám vůbec čas na něco takového myslet? Proč jsem pořád obklopený tím divným zářícím mrakem, skrz který nemůžu nic vidět? Co se stalo se zobrazením naší skupiny? Mrak, který mě obklopoval, se rozplynul a já hleděl do černočerné tmy, kde se postupně plnil ukazatel do sta procent. Nic jiného jsem neviděl. Měl jsem pocit, jako bych se vrátil v čase do doby dvourozměrných her. Žádná 3D grafika, jen postupně se plnící ukazatel nahrávání lokace. Servery jsou pod obrovskou zátěží, a tak všechno dost dlouho trvá. Otočil jsem hlavu na druhou stranu, ale ukazatel jsem měl stále před očima. Sakra, kde to jsem?

12. kapitola

Návrat

Ukazatel dosáhl sta procent a černočerná všepohlcující tma se rozplynula. Kam jsem se to dostal? Stav skupiny i královnino zdraví zmizely, jako by ani nikdy neexistovaly. No nic, vyřeším to později. Rozhlédl jsem se okolo sebe. V dohledu nebyl žádný portál ani Dolma, dokonce jsem nespatřil ani důl Pryke. Rovný povrch, na kterém jsem stál, byl vyroben z jednolitého šedého materiálu. Na dotyk byla zem hladká, připomínala lesklý šedý mramor. Přišlo mi divné, že jsem nenašel žádné spáry. Kdo by pracoval na tak velkém kusu kamene? Kvůli šeru jsem nic dalšího neviděl. Pokud by mě někdo požádal o popsání světelných podmínek, řekl bych, že je to něco mezi nocí s měsícem v novu a mlhavým večerem. Ne jen tak ledajaký soumrak. Viditelnost byla slabá, ale všiml jsem si stínu nějaké budovy. Očividně jsem neměl co ztratit, tak jsem se opatrně vydal k nejasnému obrysu. Očekával jsem nějakou past. Bylo dost děsivé procházet se jen tak. Všude okolo ticho, ani vánek se neozval. Sám v soumraku. K doplnění scény už chyběl jen upír.

Ostrý zvuk sirény mě na několik sekund ochromil. Po chvíli sirénu nahradil ocelově ženský hlas.

Odhalen narušitel v technickém zázemí. Identifikuji hráčovu kapsli. Kapsle identifikována. Hráčova kapsle se odpojuje. Kapsle odpojen…

Záblesk světla ozářil vše okolo a reflexivně jsem zavřel oči. Po chvíli mžourání jsem si všiml, že se otevírá uzávěr mé kapsle. Co se to tu kruci…? To už mě pouštějí ven?

Uběhlo několik sekund, než jsem si uvědomil, že se kryt kapsle odsunul bokem, ale zasekl se v polootevřené pozici. Mohl bych se skulinou protáhnout, ale jen deset centimetrů nad otvorem kapsle jsem si všiml stropu. Proces odpojení hráče od kapsle byl spuštěn. Od mého těla se začaly odpojovat dráty, trubky a rozličné přístroje. Kapsle pro dlouhodobé připojení mají svá úskalí. Docela dlouho trvá, než se k nim připojíte nebo odpojíte. Většina hráčů využívá střednědobé kapsle, ve kterých můžete zůstat až čtyřiadvacet hodin. Kapsle analyzuje stav hráče a dodává se se zabudovanou pojistkou. Pojistka hráči oznámí, aby si ve hře našel bezpečné místo, protože bude do patnácti minut od kapsle odpojen. Existovaly ještě helmy pro virtuální realitu, ale ty neposkytovaly celkové pohroužení do hry, takže je nikdo z mých známých nepoužíval.

Kryt obličeje se odsunul a já mohl pohnout hlavou. Prostrčil jsem ji skrz otvor v krytu kapsle. Připadal jsem si jako ztělesněný high-tech Drákula. Místnost připomínala kryptu. Měřila metr na výšku, metr na šířku a tři metry na délku. Pod nohama jsem ucítil pevnou stěnu kapsle. Opřel jsem se o ni. Po chvíli snažení jsem se v kapsli otočil a podíval na druhou stranu. Tento pohled mnohé vysvětlil. Všichni vězni byli umístění do podobných cel, jako byla ta moje. Spatřil jsem obrovskou zeď tvořenou policemi. Police byly od země až po strop vyplněny celami. Padesát pater a v každém patře jsem napočítal šedesát sedm cel. Dál jsem neviděl. Ohromující! Opravdová úspora místa, času a peněz. V hlavě se mi zjevil další obrázek. Neo z Matrixu se taky objevil v podobné realitě, když spolknul tu pilulku. Vedly z něj dráty a mně chyběla jen ta zástrčka v hlavě. Jinak jsme si byli docela podobní. Na rozdíl od něj jsem byl schopný bez problému ovládat své tělo. Takže pokud bude filmová analogie pokračovat, měl bych být teď spláchnutý odtokem, kde mě najdou Morpheus a Trinity. Má představivost mě dokáže často pobavit.

Nezbývalo mi nic jiného, než ležet v kapsli a čekat. Mohl jsem tady v prázdné místnosti zkusit řvát, ale asi by mi to moc nepomohlo, protože většina úkonů je nejspíše automatizována. Systém s největší pravděpodobností někomu sdělil, že se jedna kapsle ze systému odpojila, a většina lidí teď pobíhá jako mravenci a přemýšlejí, co dál dělat. Na živobytí si musí nějak vydělat. V jednu chvíli jsem usnul, a tak jsem zaspal moment, kdy se kapsle začala třást. Spánek v otevřené kapsli není vůbec příjemný. Probíral jsem se v přeplněném prostoru a snažil se pohnout ztuhlými svaly. Podpora života vypnutá, masáž svalů nefungovala a ležel jsem v nepohodlném lůžku. Radši mě připojte zpátky do Barliony! Tahle vaše realita se mi vůbec nelíbí! Promnul jsem si ospalé oči a všiml jsem si, že něco chybí. Obočí! Já nemám obočí! Sáhl jsem si na hlavu a zjistil jsem, že i o vlasy jsem přišel. Na dalších místech jsem se už raději nezkoumal, ale pomyslel jsem si, že je mé tělo asi úplně bez chloupku. Sakra. Je ta změna trvalá, nebo je to jen další vězeňské nařízení? Představa, že strávím zbytek života s parukou, se mi moc nezamlouvala. Najednou se kapsle přestala třást a já si všiml, že jsem opustil kryptu a podle ubíhajícího stropu se zdá, že mě nejspíš někam převážejí. Mohli alespoň zavřít poklop, co kdybych vypadl? Po několika minutách kapsle dorazila na určené místo, opět se chvíli třásla a pak vše pohltilo ticho. Nejspíš kapsli položili na zem.

„Vězni!“ ozval se křik. „Otevíráme poklop. Nedělej žádné náhlé pohyby. Jakmile budeš venku z kapsle, dej ruce za hlavu a lehni si tváří k zemi. Pokud nebudeš spolupracovat, použijeme smrtící prostředky. Je to jasné? Neslyším žádnou odpověď!“

Pěkné přivítání zpět do reálného světa.

„Jasně, souhlasím! Jakmile budu venku z kapsle, tak si dám ruce za hlavu a lehnu na zem! Nebudu dělat žádné problémy, tak nestřílejte.“ Co kdybych třeba uklouzl a oni mě střelili něčím nezdravým a neslučitelným se životem?

„Pozor! Otevíráme poklop,“ což bylo následováno skřípáním šroubováku, nadávkami, pak znovu šroubovák a přibližně po minutě se poklop odklopil a spadl s ostrým zazvoněním na zem.

„Vycházím ven!“ zakřičel jsem a pomalu jsem se začal zvedat. Stáli tam tři technici v bílých pláštích, jeden dozorce na mě mířil zbraní a všiml jsem si i malé kupky technického vybavení. Naštěstí sami chlapi.

„Vyjdi ven, ruce za hlavu a tváří na zem! Hni se!“ zakřičel dozorce a hřbetem ruky si otřel pot z čela. Ten chlap se bojí! Opravdu se bojí, takže by klidně mohl i strachy vystřelit. Opatrně jsem vystoupil z kapsle. Musel jsem se opřít o kryt, protože se mi zatočila hlava. Co to je? Točí se mi hlava jen kvůli změně polohy? Skoro jsem omdlel, když se mi zatmělo před očima. Tolik k tomu, když říkají, že vám kapsle dá vše, co potřebujete, a že zůstanete naprosto v pořádku. Právě jsem v jedné strávil tři měsíce a hlava se mi točí dokola. Bál jsem se představit si, jaké to bude po osmi letech. Kdy se mi hlava zastavila, opatrně jsem klekl na kolena a lehl si tváří na zem. Brr, ta je studená!

„Pablo, vem si pouta a spoutej ho. Budu tě krýt,“ zněl dozorcův šepot. „To je ta automatizace, prostě nemůže počkat, až se sem dostane policie. Slíbili, že tu budou do třiceti minut. Do té doby je to na nás. Co kdyby byl nebezpečný? Proč se všechno musí posrat zrovna, když mám směnu?“

„Hej, ty,“ to bylo myšleno na mě, „dej ruce za záda!“

Ruce za záda znamenalo ruce za záda, nebudu se s nimi hádat. Ozvalo se cvaknutí pout a okamžité oddechnutí čtyř úst. Dokázali to. Zvládli chytit nebezpečného zločince, spoutali ho a teď si mohli jít pro svou kávu.

„Můžeš si sednout, ale nic nezkoušej!“ alespoň jsou tu ještě nějací slušní lidé. Převalil jsem se na bok, sedl jsem si a opřel se o bok kapsle. Místnost připomínala laboratoře, kam byli posíláni vězni, kteří si odseděli svůj trest.

Následující dvě minuty proběhly bez jakékoliv změny. Seděl jsem a pozoroval techniky a dozorce, který na mě stále mířil svou zbraní. Zbytek davu na mě v tichosti hleděl. Strachy se ani nepohnuli. I když ne celý zbytek, jeden technik energicky četl něco v příručním komunikátoru.

„Máte strašně studenou zem, nachladím se a umřu, za což rozhodně nedostanete žádné medaile,“ rozhodl jsem se prolomit ticho. „Mohli byste mi alespoň donést deku, do které bych se mohl zabalit?“

„Jo jasně, nechceš k tomu ještě kafe?“ zeptal se tvrdě dozorce, ale jeden technik do něho dloubl loktem.

„Petersone, ten chlap má pravdu. Sedět holým zadkem na zemi je hrozné,“ zvedl oči od přístroje jeden z techniků.

„Vstaň,“ promluvil ten samý technik na mě. „Projel jsem si tvůj spis, ničiteli kanalizací. Vypadáš docela normálně, dokonce ses udal. Mimochodem, jak se cítíš?“

„Jsem zmrzlý, ruce mám v nepřirozené pozici, a i když jsem čistý, tak bych dal půl království za horkou sprchu. Nemáte tušení, jaké to je žít tři měsíce v prašném dole,“ odpověděl jsem popravdě.

„Aha, takže to je on?“ řekl dozorce překvapeně a snížil zbraň. „Proto mi ten ksicht byl povědomý. Před pár měsíci ho ukazovali na všech stanicích. Dostal ses do pěkných problémů, chlape. Jeden můj známý pracuje jako manažer opravářů domů a ten mi říkal, že vedení města zpanikařilo, když se dozvědělo, kolik musí dohromady za opravy zaplatit.“

„Ano, já vím. Celý ten dluh mi pověsili na krk. Dohromady musím zaplatit sto milionů zlatých, nebo strávit celých osm let ve vězení.“

Při představě takové sumy dozorce i technik pískli. Musel jsem uznat, že mi přišili opravdu obrovský dluh. Chvíli bylo ticho.

„Co máme dělat, Robertsi?“ zeptal se dozorce vedoucího technika.

„Nic extra. Nebudeš na nás zkoušet žádné fóry, když ti sundáme pouta, že ne? Ve sprše by ti asi překážely.“

„Na to vůbec nemyslím. Vypadám jako někdo, kdo chce víc problémů? Pořád mám před sebou víc než sedm let a rozhodně si k tomu nechci přidat něco navíc,“ uklidnil jsem ho.

„Otoč se,“ řekl Roberts a odemkl pouta. Peterson na mě okamžitě zamířil zbraní, ale po chvíli se uvolnil a vložil zbraň zpět do pouzdra.

„Sprchy jsou přímo před tebou. Najdeš tam i mýdlo a další potřeby. Vše je na jedno použití. Hoď sebou, ne aby ti to trvalo moc dlouho.“

Nikdy jsem si nemyslel, že by mi mohla sprcha přinést tolik radosti. Stál jsem pod vodou a slastně si užíval každý moment, každou kapku, dokud nezačali tlouct na dveře sprchy, abych už skončil. Oblékl jsem se do spodního prádla, které mi stroj nabídl, a vrátil jsem se do společenské místnosti. Sedl jsem si na gauč a přehodil přes sebe deku. Teď mě pošlete, kam chcete, jsem připravený.

„Proč jsi odešel ze hry?“ zeptal se mě Roberts a sám si sedl na vedlejší křeslo.

„Jak to mám vědět? V dole, kde jsem pracoval, byla jeskyně a na jejím konci portál. Prošel jsem portálem a objevil se v nějaké technické místnosti. Pak se objevil záblesk světla a jsem tady. To je všechno.“

„Takže to jsi byl ty? Naši administrátoři z tebe úplně zpanikařili. Po intranetu lítaly nadávky na všechny strany. Snažili se zjistit, kdo zapomněl odstranit vstup do technického zázemí.“ Na chvíli Roberts utichl a pak znovu spustil. „Vedl sis dobře. Ne každý dokáže získat respekt během tří měsíců. To se podařilo jen několika lidem, pokud si dobře vzpomínám. Navíc dokončit tu jeskyni bez jakýchkoli nápověd všem pěti lidem zaručilo místo v historii Barliony. Všechny velké klany jsou rozčilené, že se nějací vězni dostali do průkopnické síně slávy. Na fórech několik klanů napsalo, že vás dostanou. Buď vás dostanou do svého klanu, nebo skončíte na jejich seznamu smrti.“

„Jak to myslíte, všem pěti lidem? Byli jsme tam jen ve čtyřech,“ zeptal jsem se překvapeně.

„No, to je pravda, do jeskyně jste šli jen ve čtyřech, ale to ocenění získalo pět lidí. Alespoň tak je to zaznamenáno. Ty asi víš jak se to stalo, co?“

Karachun! Já jsem ho z naší skupiny nevyhodil! Zůstal po celou dobu ve skupině. To znamenalo, že to ocenění získal i Karachun. Získal nejen ocenění, ale i zvýšený zájem nejlepších hráčů. To jsme mu udělali asi medvědí službu, kterou jsme zasáhli i sami sebe. Hráči jako je Pekelný oheň z klanu Fénix neberou ne jako odpověď. Nabídne vám, abyste se přidali k jeho klanu, aby si mohl přidat vaše ocenění k závodu klanů o nejlepší průkopníky nových jeskyní. Bude velmi naštvaný, pokud odmítnete. Dostat se na seznam smrti jednoho z nejlepších klanů ve hře je velmi nepříjemná záležitost. Budou vás při každé příležitosti zabíjet a nebudete si mít možnost nic od toho klanu koupit, dokonce ani v aukci. Pojily se s tím asi ještě další problémy, o kterých jsem nevěděl, ale manuál je určitě zmiňuje. Počkat! Jak může Roberts vědět, že jsem to já, kdo hraje za Mahana? To je přece trestný čin, vyhledávat si takové informace!

„Robertsi, kde jsi získal tu informaci, že jsem to byl já, kdo prošel tou jeskyní, nebo že jsem během tří měsíců získal respekt?“

„Jestli jsi na to ještě sám nepřišel, tak ti to moc rychle nepálí. Řekl jsi, že jsi byl v jeskyni. Jediný důl, který obsahuje i jeskyni, je Dolma. To je jedna věc. Další věc je, že do Dolmy jsou poslaní jen hráči se statusem respektovaný, nebo ti blízko k jeho dosažení, aby systém otestoval, zda dokážou pracovat s ostatními jako tým. Navíc jsou tam posláni vězni z paralelních dolů.“

„Mimochodem, co jsou zač ty paralelní doly?“ zeptal jsem se Robertse. „Potkal jsem v Dolmě několik hráčů, kteří přišli z paralelních dolů Pryke. Ale proč?“

„Je nevýdělečné držet v jednom dole více než dvě sta padesát vězňů. Znamenalo by to i hrozbu pro dozorce. Přidávání dalších dolů nemá smysl. Proč zabírat další prostor? Tak byly zavedeny paralelní doly. Někam vás nastrkat musíme. Paralelní doly mají stejného guvernéra i stejného výběrčího kvót, ale všechno ostatní má každý důl vlastní. Je to tak jednodušší.“

„Dobrá, ale to pořád nevysvětluje, jak sis mě spojil s tím šamanem.“

„To je fakt. Kromě toho, co jsem řekl, tu je ještě jedna věc. Jen si vem, jak to zní. Šaman Mahan, který se objevil v síni slávy, a vězeň Daniel Mahan, který prošel jeskyní. Opravdu si myslíš, že je tak těžké uhodnout, že ty jsi on?“

Já jsem ale blbec! Jak můžu hned začít z něčeho podezírat tak slušného člověka?

„Promiň, nějak jsem to nepromýšlel. Zmínil jsi nápovědy, mám nějakou možnost získat k nim přístup? Stejně za chvíli opustím důl a přejdu do hlavního světa, tam budu bez manuálu naprosto ztracený.“

„To si můžeš stejně dobře požádat i o přístup na fóra,“ zasmál se Roberts. „Ze všech dokumentů mají vězni přístup jen k pravidlům a právním článkům. Ačkoli…“

Srdce mi poskočilo, když jsem čekal na jeho rozhodnutí. Pokud by mi Roberts pomohl, tak by hra začala být hned daleko jednodušší.

„Pokud ti přidělí novou kapsli, bude obsahovat manuály a herní fórum sama od sebe. Ke kapslím pro vězně je přidána taková rušička, která zamezuje přístup k manuálu a fóru. Není to program, jen takový malý přepínač na plášti kapsle. Někdo by ho při přenosu mohl klidně přepnout,“ řekl Roberts a díval se do prázdna, ale pak se vrátil do reality a pokračoval. „Mimochodem ti dlužím velký dík, že jsem kvůli tobě mohl strávit nějaký čas se svým vnukem!“

Překvapeně jsem se na Robertse podíval. O čem to mluví?

„Když jsi znečistil jezero, mé děti si uvědomily, že jejich starý táta žije mimo město. Ihned mě přijely navštívit, i když jsem je do té doby už asi tři roky bez úspěchu zval. Chtěl jsem, aby přivezli mého vnuka, aby se taky proběhl v trávě. Oni ho nechávají si hrát se všemi vymoženostmi moderního světa, dokonce i na záchod chodí s tabletem, a to jsou mu teprve čtyři! Měl by si hrát s vojáčky a se stavebnicemi, ale on mluví jen o ovládání obrázků. Myslím si, že ho tím kazí! To je jedno, to jsem odbočil. Musíš si odpočinout,“ řekl Roberts a vstal z křesla. Zabalil jsem se do deky, pohodlně jsem ulehl, zavřel oči. Okamžitě jsem usnul.

„Kde je?“ probudil mě něčí znepokojený hlas.

„Ještě spí, kde by asi tak byl? Strávil tři měsíce v kapsli, takže teď dohání zameškaný spánek,“ odpověděl Robertsův hlas.

„Co tím myslíte, dohání spánek?“

„Aha, vy to neznáte. Spánek ve hře nedodává tělu potřebnou psychickou relaxaci, takže jsou každé tři měsíce vězni odpojeni a je jim dovoleno se normálně prospat. Deset hodin spánku by na další tři měsíce mělo stačit. Co se týká subjektu, ten se náhle druhý den probudí zpátky ve hře.“

„Co s ním teda je?“

„To není náš problém. Z nějakého důvodu se kapsle odpojila ze hry a automatizovaný systém ho přemístil do rehabilitačního centra. Dokonce se při převozu zničil poklop, sakra. Takže čekáme na novou kapsli a technika, který ji zprovozní. Pak vložíme vězně zpět a…“

Zbytek jsem neslyšel. Oči se mi zavřely a opět jsem se přenesl do Morpheova království.

„Vstávej,“ byl jsem přiveden zpět do reality. Chvíli jsem musel bojovat, abych vůbec oči otevřel. Bylo tak nádherné normálně spát, aniž bych musel někam spěchat nebo přemýšlet o odevzdání denní kvóty. Nádherné! Rozespale jsem se rozhlédl po pokoji a pak jsem zaostřil na lidi stojící vedle mě. Ha! Jednoho jsem znal! Byl to ten technik, který mě původně zavíral do kapsle. Byl to ten vtipálek, který mi říkal, ať už tam skočím a tak.

Teď jsem se na něj mohl lépe podívat. Kromě normálního obličeje, kterých jste viděli denně stovky, mě jeho vzhled rozesmál. Nejdříve rozepnutý laboratorní plášť, pod kterým měl svetr. Během mého tříměsíčního vězení se ve světě módy nic nezměnilo, tenhle svetr byl velmi drahý a velmi oblíbený mezi progresivní mládeží. Mohli jste ho nosit v mínus čtyřiceti stejně dobře, jako když bylo plus třicet stupňů, jelikož jeho vnitřní kontrola teploty vám umožňovala být v tomto teplotním rozsahu v pohodlí. Svetr mohl podle vlastníkovy nálady měnit barvy či texturu, a také se mohly lišit hmatové vjemy od hladkého povrchu k načechranému. Kromě svetru nosil Peter, jak jsem si přečetl na jeho elektronické kartě, normální kalhoty. Kalhoty byly opatrně nažehlené i s puky a měl je zastrčené do starých a ošlapaných armádních bot. Pokud každá část jeho oděvu vypadala bez problému, dohromady vytvářely nezapomenutelný obraz. Dobře jsem znal moderní techniky, neustále zarostlé, oblečené do svetrů, pracovních kalhot a bot. Uznal jsem, že se Peter snažil hezky obléct. Minimálně na horní polovině těla. Ke spodní polovině se asi nedostal, nebo na ni v tom snažení zapomněl. Z jeho účesu jsem poznal, že se někam chystal. Před několika dny jistě navštívil holičství. Proč několik dnů? Dvou či třídenní strniště kompletovalo vizáž technika připravujícího se na rande. Přes jeho celkem komický vzhled jste si mohli všimnout, že se Peterovi přihodilo něco smutného. Prázdný pohled, strnulý výraz tváře a fakt, že při odchodu z pokoje narazil do každého rohu. Tolik k mé dedukci. Dokonce jsem začal být zvědavý, co se mu stalo.

Obklopen policií jsem vstoupil do pokoje, kde několik techniků připravovalo mou novou kapsli. Takže má neočekávaná cesta ke svobodě spěla ke svému nevyhnutelnému konci. Policajti si sedli na židle u vstupu a já se vydal ke kapsli.

„Aha, ty už jsi tady,“ řekl Peter bezmyšlenkovitě, když jsem se vedle něj postavil, a potichu si odkašlal. „Svlékni si kapsli a skoč do šatů.“

Vypadalo to, jako by se mu stalo něco, co ho opravdu zasáhlo. Jak ho mohli nechat v takovém stavu pracovat? Pokud jsem se nepletl, tak každé ráno procházeli technici rychlou prohlídkou a na základě jejího výsledku jim bylo umožněno pracovat. Korporace nehodlala zaměstnávat žádné „zombie“, neboli zaměstnance, kteří celou noc hrají a pak se přijdou do práce vyspat. Podle toho bezmyšlenkovitého pohledu jsem se obával, že mi nastaví kapsli tak „dobře“, že skončím v těle nějakého goblina. Tázavě jsem se podíval na jeho kolegu.

„Nic si z toho nedělej,“ zněla odpověď na mou otázku beze slov. „To si jen náš Petruccio prochází těžkým obdobím. Jeho holka mu dala asi před hodinou kopačky. Těsně předtím, než jsme sem přišli. Co, Petruccio? Chceš podat ten klíč? Pak mi ho prosím vrať.“

Aha, takže pokud se kolegovi něco nepodaří, tak si z něho parťák dělá srandu. No to teda vychytal skvělého partnera.

„Petere, cítíš se dobře? Moc dobře totiž nevypadáš. Co když mi nějak pokazíš nastavení a já si to následujících osm let „užiju“?“

„Jo. Ne. Jsem v pohodě. Jo. Všechno je v pořádku,“ odpověděl, aniž by se zamyslel. Potichu zaklel, resetoval nastavení a začal od začátku.

„Petere! Jen se na sebe podívej. Měl by sis přestat hrát s tím nastavením a odejít.“

„Odejít? Odejít! Odcházení! Už toho mám dost!“ zakřičel Peter. „Já od nikoho neodcházím, to ostatní odchází ode mě! Chodil jsem s tou holkou tři měsíce a myslel jsem si, že se jí líbím. Vypadalo to, že se zajímá o mou práci, protože se na ni čas od času ptala. Když jsem jí řekl, že budu do kapsle zavírat ničitele kanalizací, tak mě poprosila, ať mu dám jeden dar. Měl jsem tě nechat vybrat si své vlastní jméno. A co pak? Když mě dneska zavolali, podíval jsem se do vězňova spisu a hned jsem jí volal, abych jí udělal radost. Vězeň, kterému dala darem vybrat si vlastní jméno, přejde za chvíli do herního světa. Myslel jsem, že ji to potěší. Jenže když tohle uslyšela, řekla mi, že je mezi námi konec. Proč? Co jsem udělal špatně? Můžeš mi to říct?“

Překvapeně jsem se na něj podíval, když jsem se uveleboval v kapsli. Takže možnost vybrat si vlastní jméno jsem nedostal díky technikovi, ale byl to nápad nějaké přelétavé dívky. Přelétavé?

„Jak se jmenovala?“ chtěl jsem pokračovat v konverzaci, ale Peter se potichu otočil a odešel od kapsle. Chudák. Chápal jsem ho, když dostanete kopačky, tak můžete ztratit i smysl života. Navíc má ještě tak mizerného kolegu.

„Marina,“ odpověděl Peterův kolega místo něj. „Osobně si myslím, že ho opustila kvůli tobě. Samozřejmě mi do toho nic není, ale snažil jsem se Petruccia už skoro hodinu přivézt zpátky k normálu. Dokonce přemýšlel, že skočí pod auto, když s ní domluvil. Až se vrátíme zpátky, vezmu ho k psychologovi, je to přece můj kolega. Už spolu pracujeme několik let. Ale mám takový pocit, že jsi v tom zapletený. Dokonce chtěla, aby sis mohl vybrat vlastní přezdívku, a pak Peta opustila hned, jakmile o tobě uslyšela. Chtěl bys k tomu něco dodat?“

Sakra! Mohla by to být ta stejná dívka?

„Nemáte náhodou nějakou její fotku? Znám jednu Marinu, která je téhle velmi podobná řešením určitých životních situací. Taky mi dala košem, než jsem šel do vězení.“

Technik ke mně otočil obrazovku komunikátoru a spatřil jsem Petera objímat docela hezkou dívku. Tu samou, jejíž sázka mě dostala na osm let do Barliony.

„Ne, to není ona,“ řekl jsem neutrálním tónem a snažil jsem se skrýt vzrušení, které mě začalo pohlcovat. „Je hezká. Možná zkus říct Peterovi, ať se o ni snaží bojovat. Třeba se jí něco stalo. Nebo má špatnou náladu, vstala z postele špatnou nohou. S ženskýma nikdy nevíš.“

„Na to se přesně chystám. Cestou zpátky se ho z toho budu snažit nějak dostat a probrat to s ním. Fakt, že začal křičet, je dobrá zpráva. Třeba ho to nějak urazilo, což by byl návrat k normálu! No nic, kámo, hodně štěstí,“ řekl Peterův kolega. Připojil poslední hadičku a zavřel víko. Objevil se záblesk světla a byl jsem zpět v Barlioně.

Otevřel jsem oči a rozhlédl se po pokoji, kde jsem se objevil. Rychle jsem zkontroloval statistiky, batoh a postavu. Naštěstí bylo vše, jak má být. Zatajil jsem dech, když jsem vybral nastavení a kliknul na obrázek fóra. Před tím bylo nedostupné, ale teď…

Vítejte na herním fóru hry Barliona. Prosím, přečtěte si pravidla…

Díky, Robertsi! Díky z celého srdce!

V pokoji stál malý stůl a dvě židle. Pomyslel jsem si, že jedna bude připravena nejspíš pro mě. Pohodlně jsem se na ni usadil. Měl bych se sejít s komisí, která projedná mé propuštění z dolu do herního světa. Přečtou mi podmínky a rozhodnou, do které osady mě pošlou.

Dobrá, měl bych se trochu zamyslet, dokud jsem sám. Vypadá to, že mě Marina hledá. Těžko říct proč. Možná chce splnit závazek a na měsíc se stane mou dívkou? Správně, ve virtuálním světě je něco takového strašně důležité! Barliona má ohledně sexuálního kontaktu mezi hráči striktní pravidla. Nemůžete se ani svléct do naha. Bederní rouška a u žen i látka zahalující hruď nejdou sundat. Jedinou výjimku tvořily takzvané Domy tolerance, umístěné v každém větším městě. Místní bordely. V těch mohl hráč dělat cokoli, co naplnilo jeho perverzní choutky. V těchto domech pracovali pouze Imitátoři. Pokud se však dva hráči rozhodli dobrovolně takový dům navštívit, mohli se spolu vyspat. Popravdě jsem tyto domy několikrát navštívil, hlavně když jsem byl ve hře nový. Elfky převlečené za služky, trpasličí děvčata, vlkodlaci ženy, a dokonce i orčice. Cokoliv exotického! Podle oficiálních statistik byly bordely v Barlioně hned po jeskyních druhou nejpopulárnější destinací. Čísla ovšem nezmiňovala tu skutečnost, že zahrnovala pouze jeden Dům tolerance proti všem jeskyním, které hra nabízela.

Jako vždy v tom byl háček. Neměl jsem představu, jakou postavu si Marina vybrala. Třeba si zvolila nějakou nestandardní rasu. Možná Kobolda, Goblina, Ještěra nebo něco daleko extrémnějšího. V Barlioně jste si kromě samotného hraní mohli vytyčit nějaký cíl, abyste si dokázali, že patříte mezi nejlepší hráče. Pro tyto cíle byly vytvořeny zvláštní rasy se smrtonosnými bonusy. Třeba na vás čekaly hned v první lokaci agresivní potvory, nebo jste se všemi frakcemi začínali na záporném statusu. Díky tomu jste následně mohli dokázat, že zvládnete hrát i za takhle nepříjemnou postavu. Když se hráč rozhodl, že si touto cestou vyzkouší složitější postup, nebyla jeho hlavní postava vymazána, ale jen zablokována. Pokud se hráči s novou postavou nedařilo, dostal svou bývalou postavu zpět. Co když si Marina vybrala Kobolda? Nemyslím si, že bych se… odvážil vkročit s něčím takovým do bordelu. Přes to bych se s ní rád potkal a promluvil si. Nemám rád dívky, které se snaží dosáhnout svých cílů za použití těla. Proč se k Peterovi takhle zachovala? Vypadal jako dobrý kluk. Pokud se setkáme, tak jí přesně řeknu, co si o tom myslím.

Mé myšlenky byly přerušeny náhlým objevením portálu, ze kterého vystoupil asi dvacetiletý energický muž. Ve svém obleku, kravatě a s elegantním sestřihem vyzařoval říznou profesionalitu.

„Dobrý den, Danieli, dovolte, abych se představil. Jsem Alexis, junior asistent komise na propuštění z dolu a přišel jsem, abych vám přečetl protokol setkání komise k vaší záležitosti,“ začal. „Takže, podle článku sedmdesát osm sekce dvacet čtyři trestního zákoníku, máte právo být přestěhovaný do hlavního herního světa. Jelikož jste byl ve vězení méně než šest měsíců, bude vám náhodně vybrána osada. Musíte se co nejdříve vrátit do svého dolu, aby vám mohla být osada přidělena. Incident, kdy jste přešel z dolu do hlavního herního světa, byl prošetřen. Komise se dohodla, že jste se zachoval správně, a rozhodla, že vás nebude jakkoli trestat. Abych odpověděl na vaši nevyřčenou otázku, dostal jste se náhodou do technického zázemí hry. Nemělo se to stát a portál byl z jeskyně vymazán. Během věznění máte zakázáno navštívit jakékoli hazardní místa jako jsou kasina, závodní dráhy a další oficiální hry náhody. Máte dovoleno užívat aukční síň v Anhuru, ale ne déle než hodinu denně, tak si rozmyslete, jak s tím časem naložíte. Návštěvy Domů tolerance jsou povoleny, ale nesmíte v nich strávit déle než dvacet čtyři hodin za týden. Dokud máte znak vězně, nesmíte zaútočit na jiného hráče, ale pokud nějaký jiný hráč zaútočí na vás, toto omezení vůči útočícímu padá. To by mělo být z mé strany vše. Máte nějaké další otázky? Ne? To je výborné. Zde je váš portál a přeji příjemnou hru.“ Objevil se druhý portál, který vedl, jak jsem si myslel, do dolu Pryke.

Alexis zkontroloval, zda je můj portál stabilní, rázně vykročil do svého portálu a zmizel. Počkat! Co to mělo znamenat? Viděl jsem, že se tu zjevil nějaký kluk, který vypadal, jako by ho někdo odtáhl od jeho hraček, rychle mi přečetl rozhodnutí komise a utíkal si zpět hrát.

Divné. Co třeba nějaký rozhovor? Něco jako, že se mám vydat správnou cestou? Máme opravdu výborný právní systém. Přece jen mě rozesmál. Ne déle než čtyřiadvacet hodin za týden v domech tolerance. To jsou docela vysoké standardy. Ani nevím, jestli něco takového zvládnu.

Nic moc jiného než vejít do portálu jsem tu dělat nemohl. Takže teď se vrátím do Pryku a ork vybere osadu, ve které se následující tři měsíce budu pohybovat. Zatím dobrý. Budu mít čas rozloučit se s ostatními. Předám Sakasovi své záležitosti. Teď může být on vedoucím našeho gangu řemeslníků. Když jsem se vydal nazpět do Pryke, rozhodl jsem se, že za sebou nenechám žádnou rozdělanou práci.

Vstoupil jsem portálem do dolu a nasál do sebe celou jeho krásu. Stálo to zato. Jestliže se schovalo slunce a zmizel prach, když jsem dosáhl přátelské úrovně, tak teď byl důl plný barev. Modrá obloha, ve společné části dolu zelená tráva, dokonce jsem viděl i záhony. Takhle to vidí ork a Rine? Nebo mají naprogramovanou ještě vyšší úroveň, vznešený (na kterou bych potřeboval dalších dvanáct tisíc bodů), a vidí důl jako nějaký hotelový komplex?

„Mahane, co tu děláš?“ zaslechl jsem překvapené zvolání jednoho dozorce.

„Začal jsem se bez vás nudit. Rozhodl jsem se, že se vrátím,“ odpověděl jsem a překvapilo mě, že jsem nedostal hrubou odpověď. Místo toho mi nabídl, že mě doprovodí do administrativní budovy, abych si mohl vyřídit své věci s orkem.

Guvernér seděl u stolu nevyzpytatelně jak socha.

„Šaman. Který získal respekt ne díky, ale navzdory svým činům,“ řekl ork. Opět mi stouply chloupky na zátylku, když jsem ho uslyšel. V jeho klidném, hlubokém a sebejistém hlase bylo cosi velmi pozitivního a prostupujícího celou bytostí. Bude mi chybět, až odsud odejdu. „Osada, kam budeš přesunut, bude vybrána večer. Teď můžeš jít.“

„Rád bych se stal Šamanem. Kde bych se to mohl naučit?“ rozhodl jsem se orka přímo zeptat. V Barlioně platilo pravidlo, že vám jakékoli NPC odpovědělo na otázku ohledně profesí nebo tříd postav. Pokud to věděli, rovnou vám to sdělili, a pokud ne, tak vám poradili, koho se zeptat. Proč by měl guvernér vědět méně, než jakýkoli strážný v hlavním městě?

„Šaman. Co víš o šamanech?“

Ta otázka byla natolik neočekávaná, že jsem s odpovědí trochu bojoval.

„Šamani? Zaprvé jsem šaman. Můžeme vyvolávat duchy, kteří umí léčit nebo bojovat. Také musíme projít zasvěcením, abychom při vyvolávání nepřicházeli o body zdraví. Máme tamburínu, tančíme a zpíváme písně. Myslím, že to je vše.“

„I přes to, že jsi šaman, nevíš o šamanismu vůbec nic.“

„Být šamanem,“ pokračoval ork po krátkém odmlčení, „není o tancování a zpívání písní. To všechno je nadbytečné. Šamani jsou lidé promlouvající k duchům. Být šamanem je velká odpovědnost. Jsi na ni připraven?“

Dokázal jsem akorát zakývat hlavou a zamumlat něco nesrozumitelného. Doufal jsem, že mi ork řekne, kde najdu trenéra pro šamany. Nečekal jsem, že mi začne sám vše vyprávět. Bylo to díky respektu, který jsem si u něj získal? Pokud to tak je, je to docela užitečné.

„Jsi-li připravený, tak poslouchej. V šamanově vývoji je šest úrovní. Ty se právě teď nacházíš na té nejnižší.“ Ork začal popisovat všechny úrovně a já si otevřel manuál a začal číst. Ačkoli popsal všechno velmi dobře, tak si informace zapamatujete lépe, když si je přečtete. Alespoň u mě to tak fungovalo. Takže jak se dostanu na další úrovně šamanismu?

0. Nezasvěcený šaman (Aglarat bo-oh). Šaman na nultém stupni zvládne vyvolat slabší duchy blesku a léčení. Dary nesnižují cenu vyvolání duchů. Vnější znaky: žádné. Další stupeň je dosažen šamanovým zasvěcením (zasvěcení může být provedeno jen jednou za měsíc).

1. Zasvěcený šaman (Yabagan bo-oh). Zasvěcený šaman zvládne vyvolat mladší duchy elementů. Šaman se zaměřuje na nalezení svého totemu (ochránce ducha). Ke snížení ceny vyvolání o 50% musíte každý týden darovat duchům následující: mléko nebo čaj. Vnější znaky: Šamanova tamburína. Další stupeň je dosažen nalezením svého totemu.

2. Šaman elementů (Hayaltyn bo-oh). Šaman s totemem. Šaman dokáže volně komunikovat s běžnými duchy elementů. Ke snížení ceny vyvolání o 50% musíte každý týden darovat duchům následující: chléb. Vnější znaky: Šamanův plášť. Další stupeň je dosažen úspěšným splněním zkoušky (zkoušku můžete podstoupit maximálně jednou za tři měsíce).

3. Velký šaman (Sheraete bo-oh). Šaman zesiluje své síly získané v předchozích stupních. Šaman zesiluje své spojení s elementy a má možnost komunikace s vyššími elementy. Šaman na vyvolání elementů nepotřebuje tamburínu. Ke snížení ceny vyvolání o 50% musíte každý týden darovat duchům následující: pečené maso. Vnější znaky: Šamanova hůl. Další stupeň je dosažen úspěšným splněním zkoušky (zkoušku můžete podstoupit maximálně jednou za rok).

4. Nejvyšší šaman (Tengeryin bo-oh). Šaman může komunikovat s nejvyššími elementy vyšších i nižších zemí. Žádná cena za vyvolání duchů. Vnější znaky: Šamanův klobouk s jeleními parohy. Další stupeň je dosažen získáním reputace vznešený s nejvyššími elementy vyšších i nižších zemí.

5. Zvěstovatel (Tabilgatai zarin bo-oh). Na tomto stupni šaman zvládl veškeré šamanistické síly. Šaman získal možnost přesunout se kamkoli, vznášet se a komunikovat v Barlioně s jakoukoli fyzickou nebo duchovní bytostí. Žádná cena za vyvolání duchů. Vnější znaky: žádné.

Moc jsem si z toho nezapamatoval, ale věděl jsem, že musím co nejdřív projít zasvěcením.

„Ale nejdříve musíš projít zasvěcením,“ řekl můj bývalý guvernér, jakoby mi četl myšlenky. „Pojď, nemáme moc času, než ti bude přiřazena osada,“ v guvernérově kanceláři se objevil portál. Znamenalo to, že jsem se mohl stát opravdovým šamanem už teď a nemusím čekat další tři měsíce, dokud neopustím osadu? Skvěle!

Portál mě přenesl do hor, hned vedle vchodu do tmavé jeskyně. Ork se objevil vedle mě, držel sukovitou hůl, na zádech se mu třepal plášť ozdobený ptačími pery a na hlavě měl klobouk s parohy. Tak teď jsem byl opravdu překvapen. Guvernér dolu Pryke byl jedním z nejvyšších šamanů. Ta novinka mi vyrazila dech. Hned bych vsadil všechny své peníze, že jeho totem je duch vlka. Rozhodně duch bílého vlka. Co teda dělá v dole? Nejvyšších šamanů není mnoho, dokonce ani mezi NPC. Rychle jsem se podíval do manuálu, abych to zkontroloval. Ano, jen 3381 hráčů dosáhlo této úrovně. Ohledně NPC tam nebyla žádná data, ale řekl bych, že čísla budou podobná. Udělal jsem si poznámku, abych zjistil, proč ork pracuje v dole. Vývojáři by ho tam neumístili bezdůvodně, takže se k tomu musí vázat nějaký příběh. Mám orka rád, abych řekl pravdu. Má velmi složitou osobnost, proto bych chtěl o něm zjistit víc.

„Koho jsi přivedl, bratře?“ zazněl hlas, ze kterého jsem na místě poskočil. Znělo to, jako by sám vítr pronesl tenhle dotaz, který zazněl ze všech stran. Byl to snad nějaký duch?

„Přivedl jsem Hledače. Je na cestě sebepoznání a je naší povinností mu pomoct,“ odpověděl ork.

„Je připravený?“

„Jen duch lesa zná odpověď na tu otázku.“

„Nalezne, co hledá?“

„Jen duch hor ví, co nalezne.“

Ork pokračoval ve zmiňování rozdílných duchů a já stál poblíž, naslouchal jsem a vychutnával si každý moment. Vývojáři ze sebe vydali vše, co se týká úkolů pro šamana. Možná zašli příliš daleko s oslovením „bratře“ a vyjmenováváním jednotlivých duchů, ale bylo to krásné a zajímavé! Šamani si mohli užít svou třídu do sytosti a hrát ji téměř opravdově. Zasvěcení lovců tak zajímavé nebylo. Museli jste najít mistra lučištníka, splnit řadu úkolů pro lovce, pak se vrátit a přijmout čestný titul lovce. I když tam byl rozdíl v tom, že jako lovec jsem prošel řadu úkolů mezi levely pět až deset, takže jsem k tomu ještě vylepšoval postavu. Teď na levelu čtrnáct by bylo asi trochu hloupé plnit úkoly, kde bych měl zadáno, ať zabiju deset nějakých potvor pomocí očarovaných šípů. Možná zabití dvojnásobku potvor by se vyrovnalo takovéto podívané. Vím, že mnoho hráčů si stěžovalo na bezdůvodné historické vsuvky, nebo že NPC hrají naplno své role. Takové věci totiž zpomalují postup vylepšování postavy a prodlužují čas strávený ve hře. Všichni jsou lační, aby se jejich postava co nejdřív stala tou nejlepší, a tak netráví čas sledováním podobných trivialit. Já nikam příštích osm let nespěchám, takže si můžu bez problému půl hodiny vychutnávat tento příjemný zážitek.

Ork pozvedl paže a začal něco šeptat. Na jeho dlaních se v jednu chvíli začalo tvořit tornádo, které se do minuty stabilizovalo a rozrostlo se do dvoumetrové výšky. Měl jsem čas jen na jedinou myšlenku, že šaman nebude asi tak slabá postava, pokud zvládne vytvořit něco takového, a pak jsem uslyšel orkův hlas.

„Skloň hlavu, mladý bratře. Vidíš před sebou Velkého elementála větru, který se osobně přišel podívat na tvé zasvěcení.“

Kleknul jsem si na jedno koleno a sklonil hlavu. Rozhodl jsem se naprosto důvěřovat orkovým slovům. Když řekne, abych sklonil hlavu, udělám to. Když řekne, že mám skákat na jedné noze, udělám to. Skočil bych i do propasti, pokud by mi to řekl. Byl bych si jistý, že je to nějaký test.

„Jsi připraven, Hledači?“ rozlehl se horami hlas elementála. Pokud jsem si dosud myslel, že orkův hlas by vás mohl rozetřást až do morku kosti, mýlil jsem se. Elementálova slova roztřásla celé moje tělo, jako bych rezonoval s okolním světem.

„A-no, při-praven,“ dokázal jsem vyslovit skrz klapání zubů.

„Aby ses mohl stát opravdovým Šamanem, musíš dokázat, že je tvá duše vytrvalá, že je tvá duše poddajná, že je tvá duše silná a že je tvá duše laskavá. Musíš vstoupit do jeskyně, kde na tebe čekají čtyři úkoly. Záleží jen na tobě, na tvé duši jakým způsobem je splníš. Nech svou duši vést tělo. Pokud se ti nějaký úkol nepodaří splnit, bude tvé zasvěcení o měsíc odloženo. Každý šaman má šanci stát se Zvěstovatelem, ale ne každý si tuto cestu vybere. Je jen na tobě, zda se staneš opravdovým šamanem.“

Přidán seznam úkolů: „Cesta šamanismu“

Cesta šamanismu, první úkol: Projdi labyrintem zkoušek.

Splněno 0 ze 4 zkoušek (další možnost za 30 dní).

„Vstup do jeskyně a věř své duši. Ta ti pomůže se správně rozhodnout,“ poradil mi ork, než jsem se vydal do jeskyně.

Zvedl jsem se na nohy a opatrně směřoval do tmavé jeskyně. Mám splnit ty úkoly ve tmě? Avšak jakmile jsem překročil neviditelný práh, zalila se jeskyně světlem a objevily se přede mnou čtyři tunely. Navíc jedna zpráva:

Zpráva pro hráče. Začal jste úkol: „Cesta šamanismu“ první úkol. Na splnění zkoušek máte dva pokusy. Pokud se vám to ani na jeden pokus nepodaří, můžete se vrátit a zkusit vyřešit zkoušky znovu nejdříve za měsíc. V případě, že se vám napoprvé nepodaří zkoušky vyřešit, zmáčkněte červený kámen vedle vstupu, abyste mohl spustit druhý pokus. Přeji příjemnou hru!

V duchu jsem si zanadával. Ta zpráva mi hned zkazila pocit získaný z předešlého nádherného zážitku. Dva pokusy. I idiot by zvládl tyto zkoušky, kdyby měl dva pokusy s pomocí manuálu a fóra. A když už o nich mluvíme…

Posadil jsem se na kámen, našel jsem si fórum a začal studovat proces šamanova zasvěcení. Nebylo to jen jednoduché, byly to úplné základy. Čtyři místnosti, ve kterých se odehrává nějaká situace. Vašim úkolem bylo na situace nějakým způsobem zareagovat. To je vše. Na fóru jsem našel detailní popis, co je potřeba v každé místnosti provést, takže jsem neočekával žádné potíže. Chápal jsem důvody vývojářů. Nikdo by si šamana nevybral, kdyby bylo zasvěcení příliš složité. Bylo by jednodušší si vybrat paladina nebo lovce. Vstal jsem, vydal jsem se do tunelu označeného číslem jedna, který mě přivedl před zavřené dveře.

Jakmile jsem vstoupil do místnosti, ucítil jsem, jak se mi zatočila hlava. No, to se dalo čekat, protože pokoj se otočil o 180 stupňů. Abyste mohli odejít, museli jste si zvolit jedno ze dvou řešení. Tak co jsme tu měli? Pokoj byl rozdělen přepážkou na dvě poloviny. Jedna polovina pokoje obsahovala jámu, ze které čouhala hlava koloucha. Na druhé straně pokoje byl vlk, vrčel, cenil zuby, ale tlapu měl chycenou v pasti. Pokud byly informace z fóra správné, nebylo co řešit. Byl to test laskavosti ducha, měli jste vytáhnout z jámy koloucha a odejít z pokoje. Jednoduše řečeno, jednoduše provedeno. Opatrně jsem vytáhnul chycené zvíře z jámy a odešel z pokoje, nic jiného tam nebylo. Co s tím mělo společného šamanovo zasvěcení?

Aktualizace úkolu: Cesta šamanismu, první úkol: Splněna 1 ze 4 zkoušek.

Tunel číslo dva. Pokoj se opět otočil, ale teď zůstala jen jedna cesta k východu.

Přede mnou se rozléhala pět metrů široká jáma naplněná vodou. Přes ni se táhl jen centimetr široký most. Téměř se prohýbal jen pod vlastní vahou. To bylo taky jednoduché. Test pokornosti ducha. Bylo prakticky nemožné přejít přes jámu jen po tom titěrném laně suchou nohou. Šamanovým úkolem bylo pokorně přijmout skutečnost, že přes vodu nepřejde, a jámu přeplavat. Nic složitého, ale všichni doporučovali nechat si tuhle místnost až na závěr, jinak budete muset další dvě zkoušky splnit promočený. No co už. Mokrý jsem odešel z místnosti a uviděl další zprávu.

Aktualizace úkolu: Cesta šamanismu, první úkol: Splněny 2 ze 4 zkoušek.

Tunel číslo tři. Opět vedla ven jen jedna cesta.

V té mi stálo deset soch, lidé držící v rukou palice. Zkouška síly ducha. Museli jste projít okolo soch a nevšímat si jejich úderů. Skvělý úkol pro hráče s vypnutými smyslovými filtry. Teď pocítím všechny jejich údery na vlastní kůži. Sakra, hned když jsem ten úkol četl, tak se mi nelíbil. Nebylo to připraveno na možnost, že takovou zkoušku bude podstupovat vězeň. Zaťal jsem zuby a podařilo se mi projít na druhou stranu místnosti. To byla teda bolest. Ani krysy takhle nekousaly. Moje odolnost se vyšplhala o deset procent, zatímco mě sochy naklepávaly od hlavy k patě. Pokaždé když mě socha zasáhla, rozpadla se na prach, který se na mně ve vrstvách usazoval. Mokrý a zaprášený jsem připomínal panáka, ale zpráva, která se objevila, mi připomněla, že to nedělám nadarmo.

Aktualizace úkolu: Cesta šamanismu, první úkol: Splněny 3 ze 4 zkoušek.

Teď už jsem musel jen ukázat, že je má duše vytrvalá. Tunel číslo čtyři mě zavedl do místnosti, kde jsem uprostřed uviděl hromadu promíchané rýže a hrášku. Byl jsem rád, když jsem uviděl vedle kopy vědro vody, díky kterému jsem si mohl umýt ruce a obličej od prachu. Měli pravdu, že se má zkouška s přeplaváním jámy dělat až jako poslední, alespoň jste vyšli čistí. Čtvrtá zkouška zahrnovala pouze rozdělení smíchané kopy. Musela zůstat jen kupka rýže a kupka hrášku. Úkol byl omezen hodinou od vstupu do místnosti. Byla to zkouška nervů a výdrže. Klekl jsem si a začal jsem pracovat. V tomto testu bych porazil jakéhokoli volného hráče. Takový hráč nikdy nestrávil den v dole kopáním rudy. Tam by poznal, co doopravdy znamená vytrvalost duše. Během práce ze mě odpadával prach a zachytával se na rýži, toho jsem si ale nevšímal. Potřeboval jsem pracovat a ne se zabývat hloupými detaily.

Na splnění tohoto úkolu mi stačilo čtyřicet minut. Proces zasvěcení šamana mě moc neuchvátil. Všechny zkoušky byly vytvořeny pro začátečníky. Když jsem opustil místnost, objevila se očekávaná zpráva.

Aktualizace úkolu: Cesta šamanismu, první úkol: Splněny 4 ze 4 zkoušek.

Úkol splněn. Vyhledejte trenéra šamanů.

Vydal jsem se k východu a všiml jsem si červeného kamene zmíněného v první zprávě. Pokud bych ho zmáčknul, musel bych všemi zkouškami projít znovu. Skoro jsem vyšel z jeskyně, když jsem si vzpomněl na orkovu radu: „Věř své duši. Ta ti pomůže se správně rozhodnout.“ Zastavil jsem se. Doteď jsem věřil jen svému mozku a fóru, ale vůbec jsem nevnímal instinkty ani pocity. Chtěl jsem dělat všechno, jak jsem to našel napsáno na fóru? Ve zkratce, ne. Když jsem splnil úkoly, cítil jsem, že něco prostě není v pořádku. Znovu jsem si sedl a znovu jsem si projel fórum, abych našel nějakou nápovědu nebo vodítko, co jsem mohl udělat špatně. Jo, úkol byl splněn, ale měl jsem hlodavý pocit, že jsem to provedl celé špatně a po odchodu z jeskyně bych spatřil v orkových očích zklamání. Zabralo mi asi hodinu si všechno dopodrobna přečíst, ale pořád jsem cítil pochybnosti. Jediná zpráva, která vybočovala mezi ostatními, patřila jedné šamance s vtipnou přezdívkou Vtrenkáchmravenci: „Šamani! Během těchto zkoušek zapomeňte, že máte mozek. Myšlení je pro čaroděje! My na to musíme jít skrz pocity, v tom je naše síla!“

Několik dalších minut jsem zůstal sedět a díval se do prázdna, ale žádný nápad se mi v napětím vířícím mozku nezjevil. Zakroutil jsem hlavou, vstal jsem, vydal se k červenému kamenu a plnou silou nevysvětlitelné zloby jej zmáčknul až k zemi. Můžete si všechny své rady strčit tam, kam slunce nesvítí!

Zpráva pro hráče! Použil jste kámen na resetování úkolu. Pozor! Už máte jen jeden pokus na splnění zkoušek v úkolu: Cesta šamanismu, první úkol.

Aktualizace úkolu: Cesta šamanismu, první úkol.-Splněno 0 ze 4 zkoušek.

Vydal jsem se znovu do tunelu číslo jedna. Něco mi říkalo, že zkoušky musely být provedeny postupně podle čísel, jinak by se nedostavil kýžený efekt. Možná by to fungovalo, ale ne tak, jak bych chtěl.

Místnost se opět otočila a já jsem znovu stál mezi kolouchem a vlkem. Pokud bych pomohl vlkovi, mohl by skočit a sežrat koloucha. Na fóru psali, že bych tím nesplnil daný úkol. Vlku se podle nich muselo pomoct ne úplně zřejmým způsobem. U vchodu ležel na zemi klacek, ten bylo potřeba použít na omráčení vlka, rychle mu z pasti vytáhnout tlapu a odejít z místnosti. Bylo nutné vše zvládnout, než se vlk probral, jinak by na hráče zaútočil a hned ho zabil. Podíval jsem se ještě jednou na koloucha. Seděl ve své jámě docela spokojeně. Neměl ani rozšířené oči, ani se netřásl nebo neryčel. Co když si tam udělal doupě? Možná byla ta jáma jeho domov a já bych ho z něj vytahoval. S vlkem to byla jiná situace. Život s tlapou v pasti nestojí za nic. Chápal jsem, proč cení zuby, v tuto chvíli jsem byl personifikací celé jeho bolesti. Pokud bych k němu přišel, snažil by se mi rozsápat krk. Navíc byly jeho vlastnosti neviditelné. Nevěděl jsem, zda by mě hned sežral, nebo bych měl dost času se jeho útokům vyhýbat. Zavřel jsem oči a vnímal jsem, co mi naznačuje má duše. Co mám dělat? Nechtěl jsem jít pro koloucha a vlka mi bylo opravdu líto, celá má duše si přála, abych mu pomohl. Duše? Mohla by to být má duše, čemu právě naslouchám?

Vydal jsem se k šedému vlku. Kolouch měl šanci boj s vlkem přežít, ale vlk neměl s tlapou v pasti žádnou šanci na život. Výběr byl jasný, ale musel jsem přijít na způsob, jak ho z té pasti dostat. Vlk cenil zuby, tlumeně vrčel, stáhl své špičaté uši k hlavě, srst na krku se mu postavila do pozoru, přikrčil se na nohou a dělal vše, aby mi naznačil, že když se dostanu za určitý bod, tak na mě zaútočí. Vůbec ho nezajímalo, že má tlapu v pasti, měl v plánu bojovat o svůj život až do úplného konce. I kdyby to měl být konec hořký. Opravdový bojovník. Nemohl jsem si pomoct a ucítil k němu respekt. V jeho situaci by byli ostatní už dávno zlomení. Přišel jsem o něco blíž a pozoroval jsem na jeho velkém čenichu zvířecí zuřivost. No tohle, vlci mají schopnost vyjadřovat emoce. To jsem nikdy nevěděl. Nebo to jen vývojáři přidali, aby vynikl celkový efekt?

Nechal jsem tu otázku na později. Snažil jsem se nevnímat vlka, který už byl připravený si na mě pochutnat. Sedl jsem si na okraj bezpečné zóny a prozkoumával jsem past. Nechápu, jaký bastard mohl vymyslet takovouhle past. Vlkova tlapa byla zachycena na pěti různých místech najednou. Každý prst byl sám o sobě chycen mezi čelisti a jedna část svírala celou vlkovu tlapu. Alespoň ta past nebyla zubatá, ani neměla pružiny. Držela vlka ve svých čelistech, zablokovaná pojistkami. Takže jsem musel rozevřít všechny čelisti, zajistit je a nakonec zvednout poslední část, abych vlka uvolnil. Bylo mi hned jasné, že nic z toho se nedá provést z dálky za pomoci klacku nebo jiného nástroje. Musel jsem na to použít ruce a tím odhalit vlkovi svůj krk.

Podíval jsem se do vlčích očí, které pulzovaly zlobou, a nedokázal jsem vymyslet nic jiného, co bych řekl, než hloupou frázi, kterou jsem přečetl v knize o Mauglím: „Jsme jedné krve, ty i já!“ Zavřel jsem oči, klekl jsem si na kolena a plazil se k vlkovi. Zajímalo by mě, jestli by se mi smazaly všechny statistiky, kdyby mě tu zabil. Neměly by, protože technicky se nenacházím v dole. Natáhl jsem ruce k pasti a začal pracovat na první čelisti. Nad hlavou jsem cítil vlkův horký dech. Byl jsem tak napjatý, že jsem skoro nedýchal, a ruce se mi třásly. V úsilí osvobodit vlka z pasti jsem však nepolevil. Pochopil jsem, že obrat „spadlo mi srdce do kalhot“ není jen taková prázdná fráze, ale že se minimálně v mém případě opírá o psychologický rys. Uběhlo několik sekund a já se stále počítal mezi živé. Že by to tedy fungovalo?

Příliš brzy jsem se zaradoval, že na pasti nebyly žádné zuby. Když jsem uvolnil první západku a rozevíral čelist držící jeden z vlkových prstů, tak najednou zavyl a se zavrčením mě kousl do ramene. Ihned jsem ucítil bodavou bolest, zařval jsem a skrčil se. Očekával jsem, že po mě vlk vyjede, aby mě dorazil. Za chvíli jsem otevřel oči a podíval se okolo. Vlk se nesnažil útočit jen potichu vrčel a nervózně mával svým ocasem. Spadl mi kámen ze srdce. Otočil jsem čelistmi pasti a viděl jsem, proč mě kousnul. Pod čelistí byl obrovský zubatý hrot. Když jsem zvedal čelist, tak jsem tím pohybem vlkovi způsobil hroznou bolest. Takže tak se mi odvděčíš? Bolest za bolest? Podíval jsem se na své rameno pokousané od vlka. No to mě… Krev! Poprvé od chvíle, kdy jsem začal hrát Barlionu, ať už jako lovec nebo šaman, jsem viděl krev! Hra měla přísná pravidla, co se týkalo krve. Krev nebyla nikdy zobrazována. Minimálně do dneška. V tuto chvíli jsem hleděl na červenou tekutinu vytékající úzkým pramínkem z mého ramene. Když jsem vlkovi pomohl i z dalších čelistí a uvolnil jsem mu z celé pasti tlapu, zvedl jsem se a rychle jsem zamířil k východu. Trochu jsem se kymácel, jelikož se mi točila hlava. Vlk mě kousnul pokaždé, když jsem mu z jednoho prstu sňal čelist pasti. Obě ramena jsem měl pokousaná. Každé rameno schytalo dvojitý zásah vlčími zuby a ztrácel jsem docela dost krve, kyblík bych už svou krví dokázal naplnit. Nikdy jsem si nemyslel, že bych mohl mít v těle tolik krve. Ne že by na tom tak záleželo. Vlk se posadil vedle pasti a začal si olizovat tlapu. Vyčistí si tlapu a pak zabije koloucha. Zkoušku jsem sice nesplnil, ale provedl jsem to tak, jak jsem cítil, že je správné. Ještě jednou jsem se rozhlédl po místnosti se sedícím vlkem a kolouchovou hlavou trčící z jámy a vydal se vstříc úchvatné chůzi po nataženém laně.

Druhá místnost vypadala na chlup stejně jako při prvním pokusu. Úzké lano a pět metrů široký příkop naplněný vodou. Na fóru se nezmiňovalo, jak po laně přejít. Lidé se jen předháněli v tom, kolik metrů dokázali po laně ujít. Zasmál jsem se. Ve hře se taky hráči předhání v oddělení délek. Rány po vlčích zubech se začaly zavírat a objevovaly se jen tu a tam malé kapky krve. Rozhodl jsem se je nevnímat. Vyčistil jsem si hlavu od veškerých myšlenek a vydal jsem se na lano. Jsem provazochodec. Jsem motýl, půvabně poletující nad svíčkou, aniž bych musel mávat křídly. Jsem…, jsem mokrý a rozčilený šaman, který se dere zpátky na souš a tvrdohlavě pokračuje v padání z lana. Voda znovu otevřela rány na mých ramenech a krev se drala ven jako sirup. Zabarvovala vodu v příkopu do červena. Asi už po sté jsem se vyškrábal z vody, a tak byl čas na odpočinek. Každá částečka mého těla mi dávala na srozuměnou, že musím po tom laně přejít, ale já to nedokázal. Bylo příliš úzké a nešikovné. Natažené lano přesně kopírovalo hladinu vody a jednoduše odmítalo být pokořeno. Voda, na začátku zkoušky křišťálově čistá, se stala ztělesněním upířího snu. Červená barva byla tak průzračná. Vypadalo to, jakoby se voda prostě změnila v krev. Nepřítomně jsem zkontroloval obě ramena. Nepřestávala krvácet. To je divné. Hlava se mi už tolik netočila, ale podle toho, kolik krve ze mě vyteklo, bych mohl naplnit několik kbelíků. Pokud se po čase rány zavřou, měl bych zastavit a nechat je, ať se zahojí. Když se rychle namočí, zase se otevřou a neustálý pohyb tomu hojení taky nepomáhá. Je rozhodnuto! Posadil jsem se vedle vody, zavřel oči a snažil se odpočívat.

Probudila mě rána do hlavy. No tohle, odpočíval jsem tak dobře, až jsem usnul. Podíval jsem se na ramena. No konečně! Rány pokryl suchý škraloup a už nekrvácely. Opatrně jsem vstal a přistoupil k lanu. To je nechutné! Krev neudělala škraloup jen na mých ranách, ale taky na vodě v jámě. Na hladině se vytvořila červená vrstva, jako by pocházela z nějakého hororového filmu. Otřásl jsem se, ale přestal jsem myslet na zbytečnosti a soustředil se jen na lano a kroky kupředu. První krok. Druhý. Třetí. Pátý. Bylo to jak chodit po pružné vodní matraci. Nepřemýšlet! Musím pokračovat vpřed. Došel jsem na druhý konec příkopu a došlápl na pevnou zem. Podíval jsem se zpět. Zvládl jsem to! Krev vytvořila na vodě vrstvu, která mi pomohla udržet rovnováhu a nespadnout. Takže vlk mě kousal z určitého důvodu, nejen tak pro nic za nic. Bylo všechno tohle součástí zamýšleného designu? Pokud ano, tak proč se neobjevila ani jedna zpráva, že jsem zkoušku splnil? Zmateně jsem se vydal k východu. Jestli se žádná zpráva neobjeví, tak udělám to, co si myslím, že je správné. Instrukcemi se řídit nebudu. Horší to být stejně nemůže. S takovými myšlenkami jsem vstoupil do třetí místnosti, kde na mě čekalo deset soch.

Poprvé jsem okolo nich jen prošel a každá mi dala po zádech ránu palicí. Bylo to hodno šamana? Nemyslím si. Šaman má mluvit s duchy, takže šaman musí ctít své předky. Najednou jsem pochopil, co dělal ork, když studoval mé figurky orků z Karmadontovy šachové sady. On jim vzdával čest! Pro něj, jako pro šamana, to nebyly jen figurky. Bylo to ztělesnění jeho předků, jacísi duchové jeho vlastního lidu. Pozorně jsem si prohlédl nejbližší sochu. Byla to dívka, mohlo jí být nejvíc devatenáct, ale spíše byla mladší. Co jsem předtím pokládal za palici, byla vyřezávaná hůl. Měla oblečen prostý šat pastýřky, hrubý plášť a přes rameno velký pytel. Na jejím podstavci bylo prostě napsáno: Yalininka Silverwing. Byl to právě ten nápis, který mě donutil ohnout koleno a sklonit hlavu. V historii lidské rasy nebylo mnoho žen, o kterých by i orkové mluvili s respektem. Abych byl přesný, tak existovala jen jedna jediná. Nejvyšší léčitelka Yalininka. Nejvyšší léčitelka. Bylo by obtížné najít jiná slova, která by ji lépe popsala. Dosud ji nikdo nepřekonal. Uzdravila desítky tisíc lidských životů. Zachránila život náčelníkovi lesních elfů otráveného jedem, kterého už všichni pokládali za nevyléčitelného. Daroval jí za to stříbrná křídla, díky kterým mohla vzduchem brázdit svět Barliony. Když se Yalininka uložila k věčnému spánku, celou Barlionu prostoupil smutek. Všichni plakali. Lidé, nadutí elfové, krvežízniví orkové, dokonce i goblini, rasa o které se myslelo, že vyhynula, přišli položit květiny na její hrob. Nejvyšší léčitelka toho byla hodna. Den její smrti byl ustaven jako den klidu zbraní a po dva tisíce let nikdo tento den nezneuctil bojem.

Když jsem hrál za lovce, dostal jsem jednou úkol, abych posbíral kytici květin a položil je na hrob Yalininky. Měl jsem také říct pár slov.

„Odpočívej v pokoji, Nejvyšší léčitelko. Zůstaneš navždy v našich srdcích.“

Vedle mě se ozvalo hlasité buchnutí, jako by blízko vybouchla petarda a já zůstal zahalen do oblaku prachu. Zvedl jsem se a přikročil k druhé soše. Musíte být hrdí a ctít své předky. Nesmíte být vůči nim arogantní a pohrdat jejich ranami. Před tím jsem neoslavoval způsob, jakým jsem si našel cestu skrz ně, zatímco jsem uhýbal ranám holemi. Právě teď jsem byl naplněn hrdostí k rase, za kterou jsem hrál. Podařilo se mi potlačit slzy a pokračoval dál. Válečníci, Císař Karmadont, dva arcimágové a další velké postavy historie lidské rasy se před mou skloněnou hlavou rozpadli na prach. Proč to s nimi musí takhle dopadnout? Ze soch zbyl jen prach, který se na mém těle usadil v třímilimetrové vrstvě. Když se rozpadla i poslední socha, tak mi po tváři sklouzla slza, jen aby byla okamžitě vstřebána vrstvou prachu. No teda. Tohle mě opravdu dostalo. Musím se sebrat a pokračovat dál, nebo se včas nedostanu na rozhodnutí o mé budoucí osadě. Když jsem byl u východu z místnosti, otočil jsem se a naposledy se uklonil. Nevadilo mi, že v místnosti zbyly jen prázdné podstavce. Jejich duchové byli jistě stále přítomni a předky musíte ctít.

Když jsem vešel do posledního tunelu, dobře jsem věděl, co musím udělat. Při prvním pokusu jsem zjistil, že se prach ze soch usazuje na rýži. Nabral jsem hrst promíchané rýže s hráškem, několikrát jsem je v dlaních protřel a pak je upustil do vody. Ať mě do zadku kousne goblin, jestli to nebude fungovat! Rýže klesla na dno a hrášek zůstal plavat na hladině. To je dobře. Když jsem do vody spustil poslední hrst, cítil jsem se spokojeně. Teď už jsem byl opravdu hotový. Rozdělení zabralo jen pět minut a ne čtyřicet jako prve. Vylovil jsem všechen hrášek a chtěl jsem vylít vodu, když v tom se kbelík začal z ničeho nic třást a během chvilky do vzduchu vystřelily zelené stonky. Nejdříve jeden, pak druhý a brzo z kbelíku rostla silná zelená tráva vyrůstající asi půl metru nad kbelík. Rýže vzklíčila. Každý stonek byl na konci tlustší, takže keř vzklíčené rýže připomínal deštník. Opatrně jsem se dotknul prstem jednoho stonku, když se jejich růst zastavil. Stonek se nápadně vztyčil nad ostatní a jeho vršek se rozevřel jako květinové poupě. Nad stonkem se objevil obrázek roztomilého a nemotorného medvíděte. Na tváři se mi rozlehl úsměv a chtěl jsem si to báječné mládě pohladit. Ozvalo se ostré a hlasité zabručení obrovského medvěda. Výsledek mého snažení, dotknout se medvědí projekce, stál deset procent zdraví. Alespoň s tím teď nebyla spojena žádná krev. Takže ta byla potřeba jen na první a druhou zkoušku. Dotknul jsem se stonku znovu, medvídě zmizelo, poupě se zavřelo a stonek se snížil. Teď byl opět k nerozeznání od zbytku stonků.

Co to má celé znamenat? Proč to medvídě útočilo na hodné lidi, jako jsem třeba já? Dotknul jsem se dalšího stonku. Tento ukrýval mládě tygra. Další stonek, mládě nosorožce. Pak sovička.

Mládě vlka.

Pokud mě všechna předchozí zvířata moc nezajímala, tak mi učarovalo bílé chlupaté klubko radosti, které honilo svůj vlastní ohon. Tvářilo se naštvaně, protože se mu nedařilo ho chytit. Prostě jsem si to vlče musel pohladit. Sakra, bude to zase bolet, ale nemohl jsem si pomoct. Zavřel jsem oči, natáhl jsem ruku, očekával jsem další úder a následnou bolest. Jeho kožich byl tak jemný a příjemný na dotek! Otevřel jsem oči a viděl svou ruku, jak se stala částečně průhlednou a dotýkala se kožichu malého vlka. Vlčka jsem hladil a ten radostně vyl a nechtěl mi ublížit. Takže mi zkoušky přinesly dokonce i nějakou radost. Zážitek se sochami byl také dost silný.

Když jsem si s vlčkem pohrál, odtáhl jsem ruku, která ihned nabrala svou starou známou barvu a pevnost. Chtěl jsem se dotknout stonku, abych ho vrátil na jeho místo, ale objevila se zpráva.

Získán úkol. „Hledání totemu“. Vybral jste si totem: „Bílý vlk“. Abyste zahájil hledání, navštivte učitele šamanů.

Stonek se sám od sebe zavřel, přidal se k ostatním a nechal mě tam stát s nataženou rukou. Tak to bylo opravdu něco! Můžu získat takové vlčí mládě, jaké si hrálo v projekci? Dobrá, ork je učitelem šamanů? Musím se k němu hned dostat, aby mi mohl vše vysvětlit a říct mi, co mám dělat! Vyskočil jsem a rozběhl se k východu, ale něco mě u dveří zastavilo. Opět se objevil ten hloupý pocit, že jsem něco nedodělal nebo nesplnil. Udělal jsem chybu, když jsem si za svůj totem vybral vlka? Pokud to tak bylo, mohl jsem si později totem změnit? Otevřel jsem manuál, nalistoval pasáž o šamanech a začal hledat. Sakra! Když si šaman vybere svůj totem, tak už si ho nemůže nikdy změnit. Totem můžete přivést k životu a chodit s ním jako se svým společníkem. Mohli jste na něm dokonce i jezdit, jelikož jedna z funkcí totemu byla převézt hráče, kam si bude přát. Vlk se mi opravdu líbil, ale cítil jsem, že to byl nějaký vnější vliv a ne vnitřní. Musím se vrátit a projít si celou zoo ještě jednou. Pokud nic vhodnějšího nenajdu, tak si nechám vlka. Posadil jsem se vedle kbelíku a začal procházet stonek za stonkem. Opatrně jsem se řídil svými pocity.

Po patnácti minutách jsem došel ke zvířeti, ze kterého mě zamrazilo. Drak. Sice malý, ale opravdový drak! Slýchával jsem o nich dosud jen povídačky. Manuál se o nich zmiňuje, ale nikdo z mého okolí nikdy žádného živého neviděl. Jednou kdosi dokonce uspořádal průzkumnou výpravu do hor doufaje, že se nějací drakové objeví, ale bylo to naprosté fiasko. Opatrně jsem natáhnul dlaň. Byl hladký, mrštný a měl ostrý hřbet. Instinktivně jsem nabral nějaké hrášky z hromádky vedle mě a podal jsem je malému draku. Dráčkova projekce se svinula okolo mé dlaně a začala hrášek hlasitě chroustat. Když dráček dojedl poslední kuličku, vzlétl a prudce zapištěl. To mu moc chutnalo! Nabral jsem další hrášek a podal ho hladovému létavci. Nikdy jsem si nemyslel, že by krmení zvířat mohlo být tak zábavné. Až se dostanu ven, tak si určitě pořídím párek kočičích robotů!

Jakmile drak spořádal poslední hrst hrášku, spokojeně si zívl, stočil se a usnul. Stonek se uzavřel a přede mnou se objevila zpráva:

Změna v úkolu: Hledání totemu. Změnil jste svůj totem z Bílého vlka na Černého draka. Abyste zahájil hledání, navštivte učitele šamanů.

Když jsem odcházel z pokoje, nedržel mě zpátky žádný pocit nedodělané práce. Nezáleželo mi na tom, že se mi nevyvedlo zasvěcení, můžu jím projít znovu, až opustím osadu. Vybrat si draka za svůj totem bylo parádní. Musím ještě zjistit jak ho vlastně získat. V manuálu jsem o tom moc informací nenašel. Stálo tam jenom to, že mám najít trenéra, který mi sdělí, jak dál pokračovat. Na fórum jsem se ještě nepodíval, to můžu udělat později, už tak jsem zkouškami ztratil fůru času. Teď jen vyjít ven a zklamat orka tou novinou, že jsem zkoušky nezvládl.

Odešel jsem z jeskyně a přišel k orkovi, který v rukou stále držel Velkého elementála vzduchu. Nechtěl jsem ho zklamat, ale neměl jsem na výběr, Ork mě pozorně sledoval a čekal, až začnu mluvit. Musím mu říct pravdu, co můžu jiného dělat?

„Zkoušky jsem nesplnil. Po mém prvním pokusu jsem ani jedno ze svých rozhodnutí necítil jako správné, tak jsem se vydal ještě jednou. Tentokrát jsem řešil úkoly po svém, proti všem ostatním návrhům. Takže,“ rozpřáhl jsem ruce a zavrtěl hlavou, „jsem to nezvládl.“

Ork nepromluvil a hlas Velkého Elementála se jako vichřice rozezněl mezi horami.

„Šamanova duše musí být pevná. Odsoudil jsi koloucha na smrt tím, že jsi pomohl vlkovi, ale taky jsi odsoudil vlka k životu tím, že jsi mu pomohl z pasti. Šaman musí po celý svůj život činit těžká rozhodnutí, kvůli kterým občas někdo zahyne, zatímco zachrání životy ostatních. Šaman musí také cítit pevnost a neměnnost svých rozhodnutí celou svou bytostí. Jinak bys nebyl schopen stát si za svým rozhodnutím před Velkými elementály.

Šamanova duše musí být vytrvalá. Šaman musí rozumět, že rozhodnutí, která udělá dnes, ho poznamenají i v časech budoucích. Pokud bys příkop pouze rychle přeplaval, nenabral bys na sebe při dalším úkolu dostatečné množství prachu. Znovu a pokaždé jsi přinutil vodu, aby se ti podvolila tím, že jsi ji naplnil svou krví. Nevěděl jsi to, ale cítil jsi, že postupuješ správně. Pocity jsou to, co šamana dělí od ostatních tříd.

Šamanova duše musí být laskavá. Šaman, který zapomene na své předky, je slepý a má zatvrzelé srdce. Duchové takovému šamanovi neodpoví a on nebude schopen růst výš než na Šamana elementů. Tam narazí na svůj limit všichni, kteří nectí své předky. Ty jsi své předky uctil a oni v tebe věří, Šamane.

Šamanova duše musí být přizpůsobivá. Přímé, na první pohled jasné řešení nemusí být vždy to správné. Rozdělení rýže a hrášku je jen část úkolu. Jen pravý Šaman může pochopit pravý význam a cíl úkolu. Ty jsi to zvládl, proto jsem ti dal možnost vybrat si svůj vlastní totem. Ostatní šamani dostali náhodný.

Skončil jsem. Přinesl jsi mi mnoho radosti, mladší bratře. Odteď jsi zasvěcený šaman.“ Tornádo v šamanových dlaních se rychle rozptýlilo a za pár sekund bylo pryč.

Aktualizace úkolu: „Cesta šamanismu, první úkol,“ splněn.

Aktualizována třída postavy. Šaman nahrazen: Zasvěcený šaman. Najdi trenéra, který tě naučí pracovat s Mladšími elementály.

Podíval jsem se na orka.

„Učiteli,“ sklonil jsem hlavu s respektem. „Poděl se prosím se mnou o své znalosti.“

„Nemůžu tě učit, mladší bratře,“ řekl ork. „Z rozhodnutí rady šamanů mi byla tato možnost odebrána. Musíš nalézt opravdového učitele. Starý šaman Kornik žije v osadě poblíž Anhuru. Vyhledej ho, on ti pomůže. Teď už se musíme vydat zpět, během několika minut začne přidělení tvé osady.“

Přijat další úkol. „Cesta šamanismu, druhý úkol.“

Cesta šamanismu, druhý úkol. „Vyhledej učitele šamanů, Kornika.“

Ork vytvořil portál a vrátili jsme se do jeho kanceláře. Znovu se mi v hlavě objevila hloupá otázka, kdo vedl důl, když jsme byli pryč? Ne, nebudu se na to ptát. Co když se urazí a umístí mě na nějaké smetiště. Musím se dostat do Anhuru. Kornik sídlí poblíž, mám se tam setkat s Kartem a U Veselé gnómky se zbytkem naší party. Během tří měsíců budu mít šanci všechno zjistit.

Ozvalo se zapraskání a v kanceláři se objevil portál. Tak to je ono. Vejdu do něj a objevím se v nějaké vesničce, kde mě místní vedoucí…

Muž, který vystoupil z portálu, přerušil můj tok myšlenek. Byl malý, tlustý, připomínal žábu a na krku se mu houpala Kameamia. Do dolu Pryke dorazil regionální guvernér. Co ten tady chce?

„Nemůžete už konečně přiřazovat ty vězně bez mé pomoci?“ začal prskat svým odporným hlasem a mým směrem se ani nepodíval. „Tento by se měl dostat do nějaké zapadlé vesnice jako je Horní dol…“ Regionální guvernér se zasekl, protože jeho pohled konečně sklouzl k mé osobě. Já se zblázním! Je možné, že přidělení nemá na starost ork, ale tenhle lidský kříženec žáby a guvernéra? Jasně! Guveržába!

Několik momentů tam guvernér stál s pohledem upřeným na mě a nedokončil název Horní dolní. Pak se na jeho obličeji objevil nepříjemný úšklebek. Dokonce si mnul ruce, když začal prskat.

„Říkal jsem ti, že nezapomenu, když jsi mi odmítl předat ten legendární předmět! Jak jsi byl ošklivý na svého regionálního guvernéra! Alou do hradu! Okamžitě! Přiřazuji svůj hrad jako osadu pro Mahana, bývalého vězně dolu Pryke. Tak do portálu! Jedem!“

„Pozor, následující 2 měsíce a 26 dní budete žít v hradu guvernéra provincie Serrest. Hrad můžete opustit nejdéle na 48 hodin, po kterých budete přeneseni nazpět. Přeji příjemnou hru!“

Podíval jsem se na svého bývalého šéfa. To má být vtip? Šamanova duše musí být vytrvalá, jako by mi říkal orkův pohled. Musíš se tím probít, mladší bratře.

Co to má být? Dva měsíce a 26 dní pod nadvládou guveržáby! No tak dobrá. Už jsem si prožil horší věci. Rezolutně jsem vkročil do portálu. Sbohem, dole Pryke, doufám, že navždy.

V. Mahaněnko

Úkol přežít

1. vydání

Anglický originál Survival Quest

Překlad Martin Kapalka

Obálka V. Manyukhin

Jazyková redakce Alexandra Petáková

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 487. publikaci

Ostrava 2017

Tisk Printo, s.r.o., Ostrava

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Barliona. Virtuální svět narvaný k prasknutí monstry, bitvami a samozřejmě hráči. Miliony hráčů, kteří mohou dělat absolutně cokoliv – levelovat, bojovat proti sobě, strávit ve hře celý život a užít si každý moment. Stát se legendou. Jediné, co tvůrci hráčům neumožnili, je cítit fyzickou bolest.

Ale každé pravidlo má svou výjimku. Pro vězně, kteří si do hry přišli odpykat svůj trest, se Barliona stala osobním peklem. Odsouzenců se totiž sláva a dračí zlato netýkají, zato vyčerpání a bolest jsou všudypřítomné. Neprávem uvězněný Mahan se ale odmítá vzdát i poté, co skončí zavřený v dole s mizivou nadějí na únik. Pokud se chce dočkat konce svého trestu, má jediný úkol: přežít.

Vasilij Mahaněnko (Vasilij Michajlovič Machanenko)

Narodil se r. 1981 v Severodvinsku. Povoláním projektový manažer se rozhodl zužitkovat své zkušenosti dlouholetého hráče MMORPG a napsat knihu ve zbrusu novém žánru LitRPG. Jeho série Cesta šamana, která má celkem sedm dílů, se v Rusku stala bestsellerem téměř přes noc a brzy se dočkala i anglické verze. Mezi jeho další zájmy patří vesmír, což se promítlo i do zasazení jeho nové série Galaktiona.

Poznámky

[←1]

Kostěj Nesmrtelný je postava z ruského folklóru. Je to hlavní záporák a je skoro nemožné ho zabít, protože jeho duše je oddělena od těla a velmi důmyslně ukryta.

[←2]

Tank – hráč specializující se na udržení pozornosti a útoků nepřátel na svou postavu, která je na tento styl patřičně vybavena.

[←3]

Při výpravách se hlavní nepřítel nazývá „boss“ – podle anglického originálu.