Kartosský gambitsdot

Cesta šamana

KNIHA 2.

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

V. Mahaněnko

Katrosský gambit – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

LitRPG v nakladatelství                        

FANTOM Print

Vasilij Mahaněnko

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu *

Hrad fantomů *

Michael Atamanov

Sektor osm

Za smrtí *

* Připravujeme

Originally published in English under the title The Kartoss Gambit by Magic Dome Books, 2015                        

Copyright © V. Mahanenko 2015

Cover Art © V. Manyukhin 2015

English Translation © Natalia Nikitin 2015

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN 978-80-759-4008-7 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8947-7 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8948-4 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Redakční poznámka

České vydání série Cesta šamana se formátem drží originálu. S příchodem Mahanovy postavy do hlavního herního světa Barliony se proto i v našem vydání poněkud mění herní mechanismy a jejich zobrazení. Systémové zprávy hry nově najdete v textu zvýrazněné tučně, zatímco úryvky z manuálu a z fóra jsou oddělené kurzivou.sdot

1. kapitola

Na okraji císařství

Neohroženě jsem vstoupil do portálu a připravil se na následující měsíce strávené v guvernérově blízkosti. Tři měsíce, po které mu budu vydán na milost, nedávaly důvod k oslavě. Nechtěl jsem se v žádném případě podvolit, padat na kolena nebo se před tím výtvorem vývojářů krčit jako nakopnutý pes. Ta upocená žába mi může políbit prdel. Ať zapomene na figurky orků válečníků. Nepovolím, ani když mě bude chtít podplatit třeba světovým mírem, láskou nebo spoustou peněz. Nebojím se ani fyzických trestů. Propuštění vězni nemohou být bezdůvodně fyzicky trestáni nebo týráni, tím jsem si byl jistý. Máme přece svá práva, ačkoli dost omezená. Systém hry moc dobře ví o vypnutých smyslových filtrech, takže se není čeho bát. Co má být k čertu tohle?                        

Zpráva pro vězně!

Získal jste respekt dozorců dolu Pryke a budete přesunut do hlavního herního světa.

Máte možnost vstoupit do adaptačního scénáře: Guvernérův hrad. V guvernérově hradu musíte zůstat po dobu: 2 měsíců a 26 dnů. Vaše role: Hradní řemeslník. Podmínky: osmihodinový pracovní den, po šesti odpracovaných dnech máte nárok na jednodenní volno, týdenní plat, provincii Serrest odevzdáte veškeré předměty, které po dobu adaptačního scénáře vyrobíte, možnost zvyšování všech profesí až na třicátou úroveň včetně – hrazeno guvernérem.

Odměna za zúčastnění se nabídnutého adaptačního scénáře: respekt provincie Serrest a dva vzácné předměty.

Pokud adaptační scénář odmítnete, systém vás přidělí do náhodné osady v císařství Malabar a vaše reputace u provincie Serrest se sníží na úroveň: nenávist.

Máte zájem zúčastnit se adaptačního scénáře Guvernérův hrad?

Mihotající se portál, který mě obklopoval, mi naznačoval, že si můžu dát se svým rozhodnutím na čas. Tak zásadní volbu si musím v klidu promyslet a zvážit všechna pro a proti.

Za prvé: adaptační scénář. Jak bych se mohl ještě víc adaptovat? Chápu to, jsem odpadlík a lump, co má možnost pouze nucené adaptace místo přístupu do normální hry a komunikace s ostatními hráči. To je rozhodně mínus.

Za druhé: přílišná blízkost ke guveržábě, i když jen zeměpisná. Je mi líto, pane NPC, naše setkání bylo chybou a vzájemná láska rozhodně nepřichází v úvahu. Chcete mě jen využít. Zase se mi zatoulaly myšlenky… V každém případě je guvernérova osobnost rovna dvěma tlustým mínusům.

Za třetí: jsem obchodník, proto musím myslet racionálně. Byla by hloupost odmítnout takovou hromadu bonusů – plat, zvyšování nepřeberného množství profesí s jediným omezením, kterým je maximální level postavy. Můžu se naučit kovat, můžu zkoušet alchymii, očarování, kartografii a pracovat na několika profesích naráz. To vše v souladu se scénářem. To znamená dvojité plus.

Za čtvrté: odmítnu-li scénář, můžu na provincii Serrest zapomenout. Všichni mě tam budou nenávidět. To je docela velké mínus, nebo spíše plus pro účast ve scénáři. Císařství Malabar se skládá ze čtyřiceti provincií a přijít o možnost do jedné z nich vstoupit není dobrý dlouhodobý plán.

To by mělo být vše. Nevím, jak by se rozhodl na mém místě někdo jiný, ale já měl jasno. Nechtěl jsem omezovat svou svobodu na jeden den v týdnu. Pokud to bude nutné, s guveržábou se osobně rozloučím. Musí to zvládnout sama. Do portálu jsem vkročil sklíčeně s vědomím, že následující dva měsíce a šestadvacet dní strávím v guvernérově hradu. Nakonec to dopadlo daleko lépe. Systém mi dopředu ukázal informace o scénáři a asi si naivně myslel, že budu souhlasit. Přece mi nabídnul tolik bonusů… O tom si můžou nechat jen zdát!

Odhodlaně jsem vybral miniaturní tlačítko Odmítnout, které se krčilo vedle daleko většího Přijmout, a svět se ihned naplnil barvami, zvuky a jasnou vůní borovicového lesa.

Zpráva pro vězně!

Odmítl jste účast ve scénáři a byl jste přesunut do osady Beatwick. V osadě musíte zůstat po dobu: 2 měsíců a 26 dnů. Doba, po kterou můžete přebývat mimo osadu: 48 hodin. Pokud se po uplynutí této doby budete nacházet stále mimo osadu, systém vás přenese zpět a bude vám připsáno jedno porušení podmínečného propuštění. Tři porušení anulují podmínečné propuštění a budete na zbytek svého trestu vrácen zpět do dolu.

Přejeme příjemnou hru!

Přidán povinný úkol: Navštivte předáka vesnice.

Popis: Sejděte se s předákem vesnice Beatwick, který vám na následující tři měsíce přidělí bydliště.

Termín: 12 hodin. Trest za nesplnění úkolu: 3 porušení podmínečného propuštění.

Popošel jsem pár kroků směrem k vesnici rýsující se v dálce, když mě zastavila další zpráva:

Vaše reputace u guvernéra provincie Serrest klesla o 22 000 bodů. Aktuální úroveň: nenávist. Potřebujete 12 000 bodů k postupu na vyšší úroveň: nepřátelství. Systém zastavil denní přičítání bodů reputace u provincie Serrest z důvodu jednorázového odebrání maximálního počtu bodů.

Takže mi reputaci fakt sebrali. Ale věděl jsem, do čeho jdu. Maximální odečet reputace, ačkoli i nejhorší reputace je pořád reputace. V Barlioně máme čtyři úrovně negativní reputace. Nedůvěra, averze, nepřátelství a nenávist. Mezi neutrální reputací a nedůvěrou je tisíc bodů, k averzi další tři tisíce. Následuje šest tisíc k nepřátelství a nakonec dvanáct tisíc k dosažení nenávisti. Já jsem rázem přišel o všechny body! S lovcem se mi podařilo dosáhnout nejvyšší pozitivní reputace – vznešený – jen u jedné frakce a to ještě po pár letech hraní, zatímco teď jsem během tří měsíců skočil rovnou k nenávisti! Jasně, šaman nedělá nic na půl plynu. Reputace musí být na minimu, předměty vyrábí akorát legendární a holky má jenom takové, kvůli kterým skončil ve vězení.

Má to jenom jeden háček. Do Serrestu už nemůžu vkročit. Pokud mě vojáci Serrestu spatří na svém území, hned mě uvězní, aby mohli „posoudit situaci“. Následuje den strávený v cele předběžného zadržení a pak mě přemístí za hranice provincie. Při dalším provinění mě zadrží na dva dny. Poté následují tři dny a tak dále. Nejhorší na tom je, že takovou reputaci téměř není možné zvednout do kladných hodnot. Jediná možnost je získat osobní přímluvu císaře.

Představy ztraceného snadného života v hradu guveržáby se ještě chvíli kolébaly na okrajích mého vědomí, ale rychle jsem je zahnal a vydal jsem se k Beatwicku. Na první pohled se jednalo o průměrnou vísku. Soudě podle počtu komínů v ní mohlo být asi sedmdesát usedlostí. Dřevěné domy, šindelové střechy, štěkot psů, jásot dětí běžících za vřískající kočkou, která měla něco přivázaného k ocasu. Prostě obrázek života na vsi, který se mi vybavil z dob, kdy jsem jezdil navštěvovat rodiče. Celý obvod vesnice chránila vysoká palisáda z neotesaných klád. Vesnice nejspíš potřebovala ochranu kvůli temnému lesu, od kterého ji dělilo jen asi sto metrů dlouhé pole. Na mysli mi náhle vytanul výraz „les stožárů“. Jako oštěpy rostly až do nebe kmeny vysokých borovic, jejich hustá klenba kryla slunce a vytvářela v lese temné stíny. Padlé borovice, křoviny a prorostlé houštiny znemožňovaly průchod. Do hloubi tohoto divu přírody vedlo pouze pár cestiček, které nejspíše prosekali místní dřevorubci.

Nevlídné okolí však nedokázalo život ve vsi udržet za hradbou palisády. Rozlehlá žlutá pole s nějakým druhem obilí dosahovala až k samotnému začátku lesa. Na zelených loukách se pásly krávy i ovce a nad dlouhými záhony se skláněli vesničané s motykami v rukou. Téma vesnice bylo splněno do puntíku. Tmavý kouř stoupal z komína kovárny, ze které se ozývaly zvuky kladiva narážejícího na železo. Bezva, mám tu k dispozici místo, kde můžu pracovat na svých profesích. Jedinou nepříjemností byla má červená čelenka. Nebýt jí, přivítali by mě v Beatwicku červeným kobercem jako váženého hosta. Teď však budu rád, když proti mně nevyrazí s vidlemi a se psy.

Zhluboka jsem se nadechl čerstvého vzduchu a vydal se pomalým krokem směrem ke vsi. Očima jsem hledal na místním životě cokoliv mimořádného. Mým hlavním úkolem bylo dostat se k místnímu předákovi. Kdybych tak věděl, kde ho hledat. Tohle nebyl důl Pryke s orkem neustále sedícím za svým stolem. Předák se mohl pohybovat kdekoli.

Blížil jsem se k branám Beatwicku a zaměřil jsem se na každý detail, který by mi mohl být v následujících třech měsících nějak prospěšný.

Spatřil jsem kováře, velkého jako medvěd, který vyšel z kovárny. Zvedl menší kbelík s vodou a s hlubokým vydechnutím ho na sebe převrátil. Kovář funěl a zvedala se z něj pára. Chvíli tam stál, nadechoval se chladného vzduchu a vítal mě nepřátelským pohledem. Pak zvednul ze země kovadlinu, jako by to bylo peříčko, ještě jednou se na mě podíval a zmizel v kovárně. Po takovém zážitku plány na zvyšování úrovně profesí vzaly za své. Nesnášel jsem vedro. Radši nebudu dělat nic, než abych pracoval v potocích potu a s jazykem visícím z úst.

Tři vousatí muži aktivně kmitající kosami se na mě dívali s vysloveným nepřátelstvím. Jejich nízká čela, tupé a výhružné oči jim propůjčovaly vzhled neandrtálců, jejichž obrázky jsem si pamatoval z hodin dějepisu. Chyběly jim jen zvířecí kožešiny na zádech. Když jsem okolo nich procházel, zaslechl jsem slova, která mi nezněla jako běžný jazyk Barliony. Mohl bych se vsadit, že se k těmto třem váže nějaký úkol. Třeba můžu úkol získat od nich, nebo možná sami byli cílem nějakého úkolu. Pokud se na ně zeptám místních, jistě se dozvím, že tito tři pánové nejsou zdejší.

Můj pohled přilákal zajímavě vypadající strom.

„Pozor!“ ozval se jasný dětský výkřik, který mě vytrhl z rozjímání nad okolím. Otočil jsem se k místu, odkud výkřik přišel, a otevřel jsem ústa, když v tom mi do čela narazilo něco velkého, tvrdého a velmi bolestivého. Buch! Mírumilovné prostředí vísky bylo doplněno obrazem letícího šamana nadávajícího jako špaček. Přistál jsem v kupě čerstvého sena. S trochou námahy jsem se vyhrabal, vyplivl z úst trávu a oprašoval si kabát. Co to sakra…? Ze zvyku jsem se podíval na své zdraví a znovu jsem zanadával. Tím nárazem jsem ztratil 40% bodů! Něco takového jsem si nezasloužil! Co se to vlastně stalo? Odpověď přišla vzápětí. Přede mnou leželo obrovské, železnými pláty pobité dřevěné kolo, ke kterému byl přivázaný provaz. Něco takového vás mohlo bez větších problémů i zabít!

„Jste v pořádku?“ přiběhl ke mně asi sedmiletý, malý, v obličeji rudý chlapec sotva popadající dech. „Já jsem… zub… to kolo! Je tak těžké! Rozjelo se špatným směrem a jelo přímo na vás! Vytrhlo mi zub! A pak, buch! Letěl jste do sena. To byla šupa! Bolelo to?“ S provinilým výrazem mě starostlivě pozoroval. Snažil si rukama upravit neposedné zrzavé vlasy, ale vypadal při tom tak roztomile, že jsem se na něj nemohl ani naštvat. „Neřeknete to mamce, že ne? Náš kovář umí trhat zuby, ale pořád na mě neměl čas, tak jsem to musel udělat sám,“ začal malý chlapec vysvětlovat, mezi slovy stále chytal dech a předváděl mezeru v zubech.

„Teď už taky nemám zub, stejně jako Holohlavý Bobby,“ pokračovalo dítě. Aha, kolo, které mě odhodilo do sena, funguje jako náhrada zubaře.

„Opravdu to mámě neřeknete? Jinak mě už ven samotného nepustí, jen s mojí ségrou, se kterou je taková nuda. Tohle nesmíš, nesahej na to, drž se dál od psů! Fuj! Jak jen může být tak nudná? Pamatuju si, jak jsme se kdysi vydali do lesa…“ Jako by část nastavení tohoto NPC určovala, že pokud by přestal mluvit na déle než minutu, jeho postava z Barliony navždy zmizí. Bylo jedno, o jaké šlo téma, nebo zda vůbec někdo poslouchá, prostě musel pořád mluvit. „Dobře, zadrž!“ přerušil jsem jeho příběh o výpravě do lesa a vítězství nad velkým zlým zajícem. „Znáš předáka vesnice? Když mě k němu přivedeš, tak tvé mámě nic neřeknu.“ Pro začátek by se mi průvodce hodil a kluk jako on jistě znal ve vesnici všechny a všechno.

„Předáka? Kdo by ho neznal? Každý ho zná! Pět měďáků a vezmu vás hned k němu. Pořád se schovává, tak byste ho těžko jinak hledal,“ kluk se usmíval, vypadal natěšený a natáhl ke mně svou malou ruku.

„Tady máš, vyděrači,“ vhodil jsem pět měďáků do jeho dlaně a mince okamžitě zmizely, jako by tam ani nikdy nebyly. Samozřejmě jsem mohl chlapce přimět, aby mě k předákovi dovedl zadarmo, ale pět měďáků mě nezruinuje a touto cestou bych později mohl od jeho rodičů získat nějaký úkol nebo třeba úkryt, pokud je podplácení mladistvých trestné.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se místního rošťáka, pobíhajícího okolo ležícího kola. Nejspíš přemýšlel, ze které strany bude nejjednodušší kolo zvednout.

„Jsem Ranař,“ odpověděl rychle kluk a začal opět rudnout námahou, když kolo zvedal.

„Nekecej, takové jméno neexistuje. Ukaž, pomůžu ti,“ přišel jsem k němu a s kolem mu pomohl. Opravdu bylo dost těžké. „Kam s ním teď budeš koulet?“

„Jsem Ranař,“ stál si za svým kluk a utřel si do rukávu nos. „Nemám rád jméno Avtondil. Nechci, aby mi tak někdo říkal. Každý má hezké jméno, jen já jsem dostal tak hloupé. Rovňáci mě kvůli jménu vždycky zmlátí. Není potřeba s ním koulet, stačí do něj takhle strčit a ono se tam dostane samo.“ Avtondil, teda Ranař, ukázal směrem ke vsi. „S trochou štěstí do nikoho jiného nenarazí.“

„Kdopak jsou ti Rovňáci?“

„Ti jsou ze sousední Rovné ulice, je to gang Al Spottina. Pozor!“ zařval Ranař za valícím se kolem a pak křiknul na mě: „Potkáme se tam dole!“

Ranař několikrát zakopl, svalil se na zem, ale okamžitě se zase zvedl, pokračoval v běhu za kolem a křičel z plných plic. Zasmál jsem se té situaci a chtěl jsem ho následovat, když mě najednou někdo otočil, zvednul ze země a já jsem byl najednou kousek od kovářovy tváře podobné tlamě zuřícího medvěda.

„Proč strašíš Ranaře, násilníku?“ Než jsem stihnul odpovědět, kovář se rozmáchl a já jsem se znovu proletěl. Královské přivítání jsem ani nečekal, ale tohle už bylo trochu moc. Frekvence mého poletování mě začínala ničit. Rychle jsem se podíval na své zdraví. Už mi zbývalo jen 18%! Kovářův úder byl silnější než náraz toho těžkého kola! Uvědomil jsem si, že bych další úder nemusel přežít, a vyvolal jsem na sebe ducha léčení.

„Proč tu tak tancuješ? Ty jsi černokněžník!“ Ještě že jsem díky tamburíně vyvolal ducha rychleji a celé zdraví vyléčil, protože jsem se proletěl ještě jednou. To byl teda nějaký kovář! Silný jako medvěd. Snažil jsem se zvednout, ale nohy mi vypověděly službu a já se svalil zpátky na zem. Všiml jsem si jen kratičké zprávy.

Točí se vám hlava. 10 sekund se nemůžete soustředit.

Zvýšení vlastnosti: +10% Odolnost. Dohromady 60%.

„Počkejte, pane Slate!“

„Nepleť se do toho, Ranaři. Nevidíš, že mezi nás zavítal zabijácký černokněžník?“

„On není zabiják! Pomohl mi dostat kolo do vesnice a chtěl se potkat s předákem!“

„Tak s předákem, říkáš?“ Slate se nahnul a jednou rukou mě postavil na nohy. „Co po šéfovi chceš?“

„Budu zde tři měsíce bydlet,“ zachrčel jsem přiškrceně. Od svého zasvěcení jsem začal poznávat Barlionu z jiné strany než dosud. Nikdy jsem například netušil, že když někomu takhle sevřete krk, začne ve hře chrčet. Neudusí se, ale objeví se informace, že se hráči nedostává vzduchu. Chrčení a popadání dechu jsem až dosud nezaregistroval. Kovář mě pustil a já jsem spadl na zem jako pytel brambor.

„Budeš tu žít, jo? Tak proč se tu poflakuješ, jako bys chtěl něco vyčmuchat? Tady předáka nenajdeš,“ kovář nečekal na mou odpověď a vydal se zpět do kovárny. Mé první setkání s místními skončilo velký fiaskem.

„Nebuďte naštvaný,“ řekl Ranař. „Pan Slate je milý, ale asi se mu dneska něco nepodařilo, a tak je celý nabručený. Pojďme spolu, kolo jsem tam už dovezl. Narazilo do té ohrady, vidíte? Chvíli tam může ležet.“

U dřevěné brány jsem spatřil místní strážné. Dva muži, dva červené nosy a čtyři opuchlé oči. Opírali se o své píky a dělali vše pro to, aby nespadli na zem. Nepadali únavou nebo kvůli dlouhému postávání na jednom místě, ale protože před nedávnem nasávali. Dvojici strážných obklopoval pach domácí pálenky a několik po zemi rozházených lahví dokazovalo, na co se ochránci zákona zaměřili. Jejich zbroj za nic nestála, krátké kroužkové košile, dosahující do poloviny jejich pivních pupků, si navlékli přes jednoduché haleny. Tlusté kalhoty a opotřebované lýkové boty doplňovaly strach nahánějící vzhled obou strážců, takže než by nějaká armáda na vesnici zaútočila, pomřela by smíchy.

„Stát! Škyt! Kdo jsi?“

„Chci se setkat s předákem vaší vesnice. Poslali mě, abych tu tři měsíce žil,“ zněla má jednoduchá odpověď. Vypadalo to, že předák je zbytkem vesnice respektovaný, zmíněním mého úkolu by se mi mohlo otevřít dost dveří.

„Za předákem, jo?“ spustil pijáckým hlasem druhý strážný. „Tak mu řekni, že jsou brány v dobrých rukou, hlídáme je ostřížím zrakem. Žádný nepřítel se přes nás nedostane!“ Načež se strážný postavil do pozoru a předvedl, jaký chrabrý válečník dostal za úkol chránit vesnici. Ten pohyb ho natolik přemohl, že ztratil rovnováhu, udělal několik kroků zpět, narazil zády na palisádu a sjel po ní k zemi.

„Drž se, Wilkinsi!“ pospíchal za ním druhý strážný, ale naprosto zapomněl na nespravedlivé zákony přírody, jako je rovnováha a gravitace. Nad stavem strážných jsem zakroutil hlavou a vstoupil do vesnice. Až zde jsem si všiml vrat brány, která do té chvíle strážní zakrývali svými těly. Byla vyrobena z normálního dřeva, ale do jednoho křídla brány někdo vyryl čtyři rýhy, jakoby pozůstatek drápů nějaké potvory. Navíc byly tyto rýhy na vnitřní straně brány, ze strany vesnice, jako by něco chtělo vyrazit bránu ven a dostat se pryč. Přemýšlel jsem, zda je s rýhami spojený nějaký úkol. Možná vypátrat a zničit neznámé monstrum? Musím nabídnout předákovi své služby.

„Co se stalo s vaší bránou?“ zeptal jsem se Ranaře, když jsme přicházeli k veliké budově uprostřed vesnice.

„Nic s ní není, co by mělo být?“

„Mám na mysli ty rýhy, které vypadají, jako by je vyryly drápy.“

„To je vtípek Rovňáků. Každou noc se mezi strážnými připlíží k bráně a nožem ty drápy vyryjí. Koho chytnou, přitáhnou k předákovi, a ostatní respektují ty, kteří se nenechají chytit. Například mě ještě nikdy nechytili!“

„Kolikrát už ses k bráně proplížil?“ zeptal jsem se zklamaně, jen abych udržoval konverzaci. Mohl to být tak zajímavý úkol!

„Zatím ani jednou, ale taky mě nikdy nechytili!“ Kluk se na mě usmál dírou v zubech a ukázal na jasně natřený dům. „Jsme tu. Předák sedí uvnitř, jako vždycky.“ Pak zmizel tak rychle, že jsem z něj viděl jen utíkající paty. „Nezapomeňte,“ zakřičel ještě Ranař z dálky, „mámě o tom kole ani slovo!“

„Takže vás poslali, abyste s námi žil?“ zeptal se mě předák a opatrně smotal svitek, který následně schoval do šuplíku svého stolu. Hned mi bylo jasné, že tenhle člověk je zvyklý rozkazovat, je to puntičkář a také NPC, které si je samo sebou dost jisté. Nemohl jsem říct proč, ale jeho osobnost nápadně připomínala jednoho z rádců císaře Malabaru. Stejně jako oni měl impozantní obličej ohraničený krátkou bradkou a pronikavé oči všímající si všech detailů. Ve zkratce byl v Barlioně pravým vzorem dobrého vedoucího. Byl naprostým opakem guveržáby a nebylo překvapením, že ostatní vesničané svého předáka respektovali.

„Ano, na necelé tři měsíce.“

„Nemusíte stát, posaďte se. Musíme určit, jak budete pro vesnici nejužitečnější,“ pokynul předák ke křeslu a pak se opřel v tom svém. Zvedl oči ke stropu, jako by přemýšlel, jakou činností mě může pověřit, abych byl pro vesnici přínosem.

Seděl jsem v měkkém a docela pohodlném křesle, které rozhodně nebylo vyrobeno místními. Přišlo mi divné, že dům normálního NPC byl vybaven tak kvalitním nábytkem. Nechtěl jsem přerušovat myšlenky svého nového vedoucího, proto jsem se mlčky rozhlížel po jeho pracovně. Byl to samostatný pokoj v obytném domě. Uprostřed místnosti stál obrovský dřevěný stůl, podobný guvernérovu stolu v dole Pryke, a byl jasným důkazem dobře promyšleného pracovního prostoru. Všechno na něm bylo ve složkách nebo uspořádané do úhledných komínků, všechno na svém místě. Zbytek vybavení představovalo pár nevelkých skleněných vitrín ukrývajících knihy a svitky, krb a luxusní tlustý koberec. Chtěl jsem znovu zaměřit pohled na svého hostitele, když tu mě zaujal docela malý obraz. Byl na něm nakreslený předák, dva dospělí muži, pohledná mladá žena a šmouha barvy, která zakrývala pátou osobu na obraze.

„Nemáme žádné hostince, takže vás musíme k někomu přidělit. Myslím, že Elizabeth byste nevadil. Její dům je už téměř dva roky poloprázdný,“ řekl předák a začal vyplňovat nějaký list papíru, který mi následně podal. „Tady, předejte jí můj požadavek. A než se rozhodnu, jaký typ práce vám přidělím, potřebuji vědět, co umíte a jaká je úroveň vašich schopností. Potřebuji přesná čísla.“

Otevřel jsem statistiky a přečetl mu své profese a jejich úrovně. Je dobře, že po mě nechtěl, abych mu přeříkal kompletní statistiku. O své Dovednosti jsem nechtěl vyprávět ani NPC.

Statistiky hráče Mahana

Zkušenosti

285

ze

1400

Další vlastnosti

Rasa

Člověk

Třída

Šaman

Útok silou

57

Hlavní profese

Klenotník

Útok kouzlem

555

Level postavy

14

Zdraví

680

Obrana proti útoku silou

230

Mana

1850

Obrana proti kouzlu

60

Energie

100

Obrana proti ohni

60

Vlastnosti

stupnice

základ

+ z vybavení

Obrana proti mrazu

60

Výdrž

58%

30

68

Obrana proti jedům

60

Hbitost

24%

7

7

Síla

55%

18

21

Inteligence

16%

56

185

Šance vyhnutí se útoku

6,40%

Charisma

40%

6

6

Šance na kritický zásah

2,80%

Dovednost

0%

3

4

Odolnost

60%

10

10

Nevybráno

Volné body vlastností

0

Profese

Klenotnictví

61%

12

12

Hornictví

61%

12

13

Obchodování

25%

6

6

Vaření

20%

5

5

„Klenotník, horník a kuchař,“ řekl předák zamyšleně. „To jsou pro nás naprosto nepotřebné profese. Drahé kameny u nás nenajdete. Musel byste si pro ně zajet do nejbližšího města, které je vzdálené dva dny jízdy na voze. Hornictví by mohlo být možná užitečné, ale máme pouze jednu žílu hned vedle kovárny a na ní den co den pracuje náš kovář Slate. Vy stejně nemáte dostatečnou úroveň, abyste mohl kopat železo. Mohl byste se ale vydat do Volných plání. Nejsou odtud daleko. Můžete tam kopat cín a mramor, ale musel byste cestou projít lesem a náš les je nebezpečný. Jen málo lidí se tam vydá bez pořádné ochrany. Vaši úroveň vaření nemá ani cenu zmiňovat. Pan Potts, náš kuchař, by mohl každého kuchaře naučit několika kouskům, dokonce i ty guvernérovy. Takže to bychom měli.“

Volné pláně odtud nejsou daleko? Kde jsem to ksakru skončil? Poslali mě na konec světa?

„Nemáte náhodou mapu celého císařství? Rád bych věděl, kam jsem se dostal,“ zeptal jsem se předáka. Úkosem se na mě podíval, probodl mě očima a pak odpověděl.

„Mapu mám.“ Udělal místo na stole, z jednoho šuplíku vytáhl svitek a rozbalil jej. Byla to obrovská, metr široká a metr a půl dlouhá mapa císařství. Kde mohl získat tak cenný kousek? Takové mapy stály klidně desítky tisíc zlatých! „My jsme tady,“ položil prst předák na hranici císařství s Volnými pláněmi. Nahnul jsem se nad mapu a v duchu jsem zanadával. Pojem „na konci světa“ byl přílišný eufemismus.

Po spojení všech národů na Zemi a zavedení jednotného jazyka se reálný svět rozdělil na pět velkých oblastí, kopírujících kontinenty: Eurasie, Afrika, Austrálie a dvě Ameriky. Podobně byla členěna i Barliona a každý z pěti kontinentů byl rozdělen tří zón. Například na našem kontinentu se nacházela císařství Malabar, Kartoss a Volné pláně. Hráči žili v Malabaru. Ten obsahoval hlavní zdroje, úkoly, frakce, města (včetně hlavního) a nějaká neprobádaná území. Takže místo, kde jsem se teď nacházel, nebylo ještě kompletně prozkoumáno. Dokonce i na předákově mapě byla tato místa zanesena jen přibližně. Kartoss, císařství vedené bezejmenným Temným lordem, bylo co do rozlohy oproti Malabaru asi pětinové, ale svými útoky a nájezdy neustále dělalo našemu císařství problémy. Aje je nutno přiznat, že císařství temnoty oplývalo zdroji a unikátními místy, které často vyhledávali hráči na vysokém levelu. Bylo zajímavé, že výpravy o sto lidech měly stejně jako jednotlivci šanci nalézt v temném císařství slušnou kořist. Nebylo možné hrát za stranu temnoty, ačkoli mnoho hráčů podepisovalo petice a demonstrovalo, aby se nastavení hry změnilo. Korporace neustále slibovala, že hráčům tu možnost nabídne, ale dosud v tomhle směru nic nepodnikla. Kartoss zůstal rájem imitátorů.

A konečně třetí částí každého kontinentu byly Volné pláně, které pokrývaly přibližně 60% území. Nezávislá města s vlastní reputací, vesnice tvořené dvaceti až třiceti budovami, rozlehlé lesy, nekonečné stepi, neprostupné močály a hory tyčící se až k nebi. V patnáctileté historii Barliony hráči zmapovali pouze 30% území Volných plání a zbytek prostupovalo tajemství. Samozřejmě se našli nadšenci, kteří všeho nechali a vydali se prozkoumávat nepoznaná území, ale buď se jim mapy objeveného území nepodařilo zakreslit, nebo si je nechali pro sebe. Nebo, což bylo nejpravděpodobnější, prodali mapy za nepředstavitelné peníze nejlepším klanům. Pro většinu hráčů zůstávalo rozlehlé území Volných plání nezmapované. O úkolech a možnostech, které Volné pláně nabízely, si mohla většina hráčů nechat jen zdát. Korporace se snažila hráče k prozkoumávání Volných plání navnadit. Chtěla je odradit od bojů s Kartossem, nakonec i přiznala, že na Volných pláních se nacházejí ty nejlepší bonusy z celé hry. Vývojáři do Volných plání umísťovali všechny nové jeskyně, jen aby dali hráčům důvod se tam vypravit a strávit nějaký čas prozkoumáváním. To jsem však hodně odbočil.

Byl jsem poslán do osady nejdál od hlavního města císařství, až na samotnou hranici s Volnými pláněmi. Tu hranici zde tvořily neprostupné lesy, močály a hory. Nebyla tu žádná města ani další vesnice. Několik značek na mapě, hned v okolí místa označeného jako Beatwick, prozrazovalo pozici svobodných dolů. Měl bych se tam vydat a podívat se na ně. Nejvíce mě zamrzela vzdálenost do nejbližšího města císařství. Farstead se nacházel moc daleko. Dva dny na káře nebylo tak úplně v sousedství, pokud jsem správně pochopil měřítko mapy. Beatwick jsem nemohl opustit na více než 48 hodin, takže cesta do Farsteadu nebyla možná.

„Už jste se vynadíval?“ zeptal se předák. Následně sroloval mapu a strčil ji zpět do stolu. „Možná nejsme v centru císařství, ale pořád je tu co dělat.“

„Máte pro mě nějaké úkoly?“ zeptal jsem se, jak jsem si zvykl. Věděl jsem, že červená čelenka na mé hlavě nebudí v očích jakéhokoli NPC zrovna důvěryhodné pocity. Musel jsem ve vesnici strávit alespoň týden, než si na mě obyvatelé zvyknou a přestanou se mě bát, a teprve potom můžu zkusit získat nějaký úkol. Ale za zkoušku nic nedám.

„Samozřejmě, ale nedám je jen tak nějakému cizinci,“ odpověděl předák a potvrdil mé myšlenky. „Nejdřív tu budete muset chvíli bydlet, podílet se na chodu vesnice a pak se pro vás najdou úkoly. I když, jeden bych pro vás měl. Nedávno se v lesích objevila smečka vlků. Vlci se začali cítit neohroženě a napadají stáda. Podle řečí ovčáků je vede obrovský vlk. Pokud zvládnete vlky přemoct, můžeme se pobavit o dalších úkolech. V každém případě je na čase se té smečky zbavit. Pobíhá jich po lese až moc. Vaše slovo mi však nestačí. Potřebuju důkaz, že jste se s nimi vypořádal.“

Dostupný úkol: Hon na Šedou smrt.

Popis: V okolí Beatwicku se objevila smečka vlků vedená obrovským alfa samcem. Zabijte 10 vlků a velkého šedého vlka. Jako důkaz splnění úkolu přineste předákovi ocasy, které získáte z každého zabitého vlka.

Typ úkolu: běžný. Odměna: +100 reputace u provincie Krong, +200 zkušeností, +80 stříbrných. Trest za odmítnutí nebo nesplnění úkolu: -100 reputace u provincie Krong.

„Udělám to. Vydám se na vlky hned zítra po rozednění,“ řekl jsem, když jsem úkol přijal. „Mám ještě několik otázek. Kolik…“

„Nejdřív vlci, pak otázky,“ přerušil mě rezolutně předák tónem, který naznačoval, že téma je uzavřeno. „Tisha vás teď odvede k Elizabeth, které musíte předat dopis. Zítra se vydejte na lov a promluvíme si, až se vrátíte. Tisho!“ zavolal předák a po chvíli se v pokoji objevila mladá žena, kterou jsem předtím spatřil na obraze.

„Dovolte mi vás představit. Tohle je má dcera Tiliasha. Tohle je Mahan, bude s námi ve vesnici po dobu tří měsíců bydlet. Vezmi ho k Elizabeth, může zůstat u ní.“

„Říkej mi Tisho.“ Příjemný dívčin hlas ladil s její hezkou postavou. „Pojď, ukážu ti vesnici,“ vydala se ke dveřím a gestem mi naznačila, abych ji následoval.

Úkol Navštivte předáka vesnice splněn.

Beatwick se ukázal být větší vesnicí, než jsem si původně myslel. Z boku hory jsem napočítal okolo sedmdesáti domů, ale ve skutečnosti se jich zde nacházelo sto tři. Na pohraniční vesnici je to víc než dost. Vesnice byla vystavěna podle klasického plánu. Kromě hlavního náměstí, kde stál i dům předáka, měla tři ulice: Rovná, Křivá a Točitá. Děti ze všech ulic se neustále snažily prokázat, která ulice je ta nejsilnější, takže bitky byly na denním pořádku. Tisha mi také pověděla o bráně. Před rokem její otec vyryl do brány tři otisky drápů, aby děti, které začínaly být nezvladatelné, trochu postrašil. Chtěl, aby si myslely, že se v okolí pohybuje vlkodlak. Jeho plán moc dobře nevyšel, všichni obyvatelé se vystrašili a celý týden skoro nikdo nevylezl z domu.

Nakonec musel předák s pravdou ven. Mezi mladými se pak z toho stala tradice. Pokud jste chtěli dokázat, že za něco stojíte, museli jste do brány v noci vyrýt stopy drápů. Během dne bránu hlídal párek opilců, kteří se na jinou práci nehodili, ale v noci jejich místa převzali daleko ostražitější lidé. Často Tishini bratři nebo najatí hlídači, svobodní občané císařství, jako jsem já. Tedy kromě červené čelenky. Nemohl jsem odolat a zeptal jsem se, zda se tu nějací svobodní občané právě teď zdržují. Odpověď mě nepotěšila. Poslední taková osoba do vsi přišla před půl rokem.

Tishin vlastní příběh se ukázal být docela zajímavým. Přišla do vsi spolu se svou rodinou před dvěma lety, když zemřel bývalý předák, Elizabethin manžel. Do té doby byla Tisha zvyklá žít ve velkém městě. Její otec zastával nějakou důležitou pozici, protože pro něj brzo ráno přijížděl kočár a večer se v jejich domě setkávali bohatě oblečení lidé. Zamykali se ve studovně a dlouho diskutovali. Něco se však přihodilo a otec najednou přestěhoval rodinu až na okraj císařství.

„Takže brány v noci hlídají tvoji bratři? Všichni tři?“ nedokázal jsem zapomenout na obraz se šmouhou. Zdálo se mi, že je něco špatně. Od svého zasvěcení jsem se naučil více důvěřovat svým instinktům.

Tisha zmlkla, její tvář potemněla a část vesnice jsme prošli beze slova. Po chvíli se vzpamatovala a pokračovala vážným hlasem:

„Ne, tři ne, jen dva. Ale jsou tam jen jednou týdně. Na třetího bratra se mě už neptej. Osobně si na něj nepamatuji, ale v rodině o něm nemluvíme. Zradil náš rod a naši domovinu, víc nevím. Otec ho pak navždycky zavrhl a vyhnal z domu. Už o něm nebudeme mluvit. Tak jsme tady. Elizabeth žije v tomhle domě,“ Tisha se otočila a rychle zmizela za zatáčkou cesty. Jejda. Vypadá to, že můj ambiciózní plán svést ji dostal vážnou trhlinu. Škoda. Nicméně se mi svěřila se zajímavou informací. Zapuzení od rodiny je mezi NPC velmi vážný čin. Nedokážu si představit, co se mohlo přihodit, aby vysoce postavený úředník zavrhl vlastního syna. Až zvýším svou reputaci na přátelství, tak se předáka na ten obraz zeptám. Vsadil bych svůj život, že příběh za zapuzením je dost komplikovaný a musí se k němu vztahovat nějaký úkol. Takové mise jsou přesně ve stylu Barliony – zvyšování hráčových sociálních dovedností usmiřováním rodin.

„Vždyť jsi říkal, že mámě nic o tom kole nepovíš!“ vytrhl mě dětský hlas z myšlenek. „Slíbil jsi to!“

„Za prvé jsem nic takového neslíbil a za druhé nemám v úmyslu na tebe žalovat. Co tady děláš?“ chvíli mi trvalo, než jsem Rváče ukrývajícího se pod verandou spatřil.

„Co tím myslíš? Já tady bydlím. S mámou a sestrou,“ odpověděl chlapec, když se vyplazil z úkrytu.

„V tom případě hledám právě vás. Je doma máma?“

„Jasně, je doma,“ Rváč se rozhlédl, zamyslel se a začal se plazit zpět pod verandu. „Ale já dovnitř nejdu. Máme k večeři pohankovou kaši a já ji nesnáším. Jestli mě máma uvidí, dotáhne mě ke stolu klidně i za ucho. Bude nejlepší, když tady ještě chvíli vydržím.“

„Jak vám mohu pomoci?“ hlubší ženský hlas mě donutil vzhlédnout od Rváčova úkrytu. Podle skřípějících prken jsem poznal, že se mi snaží Rváč naznačit, že tam nikdy nebyl a že nemám mít nejmenší tušení, kde by se mohl schovávat. Elizabeth se s vědoucím mateřským úsměvem podívala pod své nohy a následně položila naprosto neočekávanou otázku: „Promiňte, neviděl jste někde v okolí zrzavého chlapce? Upekla jsem jeho oblíbený koláč, ale brzo vychladne a nebude už tak dobrý. Budu ho muset celý dát Dawnie, jako tu kaši.“

„Ty jsi kaši dala Dawnie? Vážně?“ Po tom, co se několikrát uhodil do hlavy o prkna podlahy verandy, vyběhl Rváč ze svého úkrytu jako blesk a zastavil se s rozzářenýma očima před svou matkou. „Borůvkový koláč?“

„Jasně, borůvkový koláč, jak ho máš rád. Utíkej dovnitř, dokud je teplý, nezbedo,“ Elizabeth probíhajícímu chlapci rozcuchala vlasy a pak se obrátila zpátky ke mně. „Tak, jak vám mohu pomoci?“

„Poslal mě za vámi předák. Řekl mi, že u vás můžu tři měsíce bydlet. Tady je dopis,“ podal jsem Elizabeth vzkaz. Pokud má tak hezký vztah ke svému synovi, tak bych neměl mít s tímto NPC žádný velký problém.

„Takže tři měsíce, co?“ zamumlala Elizabeth a pročítala dopis. Nemohl jsem si pomoct a přemýšlel jsem, co mohl do toho dopisu předák napsat. Dokud jsem byl v předákově domě, nemohl jsem se do něj podívat, a následně jsem byl zaměstnaný rozhovorem s Tishou. Co kdyby mi to přidalo bonus do inteligence? Člověk nikdy neví. „Noci jsou v toto roční období teplé, takže vám můžu dát k dispozici altán. Bude vám to vyhovovat?“ paní domácí si mě prohlédla. „Plánujete tu bydlet jako příživník, nebo přiložíte ruku k dílu?“

Byl v tom pro mě nějaký úkol? Možná za ten úkol nic nebude, ale pořád je to úkol!

„Nerad bych byl příživníkem. Pokud bych vám mohl s něčím pomoci, jen mi řekněte a já to provedu. Můžu nosit vodu, sekat dřevo nebo okopávat zahradu…“

„To ne, o to se postarají mí pracovníci. Předák píše, že nejste nováček ve vaření,“ Elizabeth se odmlčela a já jsem ztuhl v očekávání. Úkol spojený s profesí! To je sen každého hráče! Nedokážete si ani představit bonusy, které se k takovým úkolům vážou! Elizabeth zaváhala, ale po chvíli to vypadalo, že se rozhodla a řekla: „Nejsem bohatá žena, proto nezvládnu krmit další ústa. Budete se o svou potravu starat sám?“ Její pohled sjel na mou červenou čelenku a dodala: „Chci vás také požádat, abyste bez pozvání nevstupoval do mého domu.“

Zpráva pro hráče!

Byl vám zamezen přístup do domu Elizabeth, vdovy po bývalém předákovi Beatwicku. Pokud porušíte tohle omezení, bude vám zaznamenáno jedno porušení podmínečného propuštění.

Přejeme příjemnou hru!

Elizabeth se otočila a vrátila se do domu. Zůstal jsem na verandě smutně stát. Tak jsem se těšil na nějaký úkol a na NPC, které se ke mně bude chovat přátelsky… Jak jsem mohl zapomenout na svou čelenku? Díky ní mě budou ostatní podezřívat. Bývalý kriminálník, co jste čekali? Co kdybych začal všechny okolo zničehonic zabíjet nebo všem krást peníze? U těch bývalých zločinců nikdo neví! Postup na vyšší levely nebude až tak úplně jednoduchá záležitost. Přitom jsem měl v plánu během následujících tří měsíců získat plněním nejrůznějších úkolů alespoň deset nebo i dvacet levelů. To je smůla. S tak prekérní situací budu muset co nejrychleji něco provést.

Altán, který mi Elizabeth dala laskavě k dispozici, byl ohromující svou spartánskou jednoduchostí. Veškerý nábytek se skládal z jedné postele zabírající polovinu prostoru. To bylo vše. Hliněná podlaha, ze které jsem i v dnešním horkém dni cítil chlad, stěny tvořené šedými dřevěnými latěmi a úzká okna až u stropu, která dovnitř nepropouštěla téměř žádné světlo. Skvělé místo na strávení následujících tří měsíců. Položil jsem se na postel a začal plánovat, abych si udržel jasnou mysl.

Hned zítra ráno se vydám splnit úkol zahrnující vlky. Získané zkušenosti a reputace u provincie Krong by mi měly pomoci získat Elizabethinu důvěru a díky tomu se přestěhovat do velkého domu. Neměl jsem nejmenší zájem v tomhle chlívku zůstat celé tři měsíce.

Zkusím popřemýšlet nad způsobem, jak se dostat do Farsteadu. Nebylo možné využít drožku, cesta v ní by zabrala příliš mnoho času. Musím přijít na jinou možnost. Předák mi říkal, že občas do jeho vesnice zamíří karavana. Musím se s vedoucím karavany domluvit na koupi teleportačního svitku z Beatwicku do Farsteadu. Svitek pro cestu zpátky si obstarám až ve městě. Když vezmu v úvahu vzdálenost mezi oběma městy, mohl by mě jeden svitek vyjít na osm až devět set zlatých. Nebyla to pravda nejlevnější možnost, ale potřeboval jsem se dostat do Banky, abych měl přístup ke svému vybavení ze smazaného lovce. Jen v penězích by tam na mě mělo čekat asi jedenáct tisíc zlatých. Vybavení sice přidávalo bonusy především k hbitosti, ale oproti mému aktuálnímu ošacení by to bylo jako vklouznout do plátového brnění.

Potřeboval jsem zjistit víc informací o svobodných dolech, které jsem viděl zaznačené na předákově mapě. Samozřejmě mě varoval, že je nebezpečné se do těch míst vydat sám, ale nemohl jsem si tu příležitost nechat ujít. Pokud jsem si to dobře propočítal, nejbližší důl se nachází jen několik hodin pěšky od Beatwicku. Neměl jsem pomyšlení na spánek, ale pokud bych teď vyšel, mohl bych se do rána vrátit. Navíc bych získal lepší představu, o kolik bodů si můžu během následujících tří měsíců vylepšit profese.

Dál plánovat nebudu, je čas na nějakou činnost. Vyrazím a objevím ten důl. Nejdříve si však projdu obsah batohu, protože jsem na to zatím neměl prakticky vůbec čas. Po výpravě do jeskyně byl batoh slušně naplněný věcmi, kterým jsem ani nevěnoval pozornost. Vysypal jsem celý obsah batohu na podlahu, zapálil jsem svícen, postavil ho do malého stojanu na zdi a zahájil jsem průzkum předmětů. Tady byly figurky. Každý z orků válečníků zabral jeden slot v inventáři. Myšlenka, že s sebou jednou budu muset tahat všech dvaatřicet figurek, mě zarazila. Kde sakra seženu tak velký batoh?

Pak tam bylo sedm prstenů s bonusem +3 a čtyři prsteny s bonusem +2. To byl zbytek, který se mi nepodařil prodat v dole Pryke, a v tuto chvíli už byly zastaralé. Nemělo cenu si je nechávat na pozdější prodej v aukci. Takovéhle krámy by se neprodaly ani za pět zlatých. Prodám je nějakému NPC obchodníkovi. Na rukavice z kroužkové oceli, které jsme dostali za odměnu za zabití posledního bosse jeskyně, jsem se ani nepodíval. Patřily mým parťákům a rozhodně jsem je nechtěl zradit. Proč se vystavovat zbytečnému pokušení? Co kdyby se mi jejich rukavice zalíbily a nechtěl bych se jich vzdát?

Třiadvacet kusů malachitu, sto kusů měděné rudy a šedesát osm měděných ingotů přijde vhod, až si budu chtít zvýšit klenotnictví, dokud nevyřeším zásobování rudou. Našel jsem tam i svého starého přítele, krumpáč. Na závěr jsem si nechal velkou hromadu různých kožešin, ocasů, masa, drápů a dalších zbytečností, které jsme získali v jeskyni za zabíjení pavouků a krys. Musel jsem se přemáhat, abych to bez okolků všechno naráz neprodal.

První průchod jeskyní nám zvyšoval možnost nalézt u padlých protivníků i nějaké užitečnější předměty. Když jsem se hromadou prohrabával, dal jsem bokem pavoukovo oko, které bylo na dotek odporné a stejně nevábně i vypadalo. Vlastnosti oka byly skryté a má postava neměla vlastnost Moudrost, která by mi pomohla zjistit o oku více informací. Je pravda, že jsem ty informace vlastně ani zjistit nechtěl. Navíc bylo daleko jednodušší donést předmět nějakému mágovi, který mi o něm za pár zlatých řekne všechny potřebné informace. Odložil jsem si i dvaadvacet krysích ocasů, které měly ve vlastnostech napsáno, že se dají využít v alchymii, a dvanáct pavoučích čelistí, které zase používali výrobci brnění. Později ty předměty prodám ve městě relevantním kupcům. Jen se podívejte na mé myšlenky, ještě jsem ani nezískal teleportační svitek, ale už plánuju, jak svůj čas ve městě strávím. Zbytek předmětů byl jen odpad, kromě kusů masa, které využiju na zvýšení úrovně vaření.

Když jsem se prohrabal předměty, vložil jsem je zpět do batohu, popadl jsem paličku a vydal se do noci. Vývojáři Barliony dobře věděli, že mnoho hráčů má čas na hraní jen později večer. Z toho důvodu byly noci jasné s docela dobrou viditelností. Udělal jsem pár kroků od vchodu do altánu a zaklel jsem. Já mám teda štěstí! Beatwick asi byl na seznamu těch několika míst, kde noci nebyly tak úplně jasné! Neprostupná temnota přikryla vesnici jako deka a viditelnost byla omezena jen na pár kroků. Plán najít důl vzal za své. Neměl jsem chuť klopýtat neprostupnou tmou. Posadil jsem se na lavici, opřel se o zeď a zavřel oči. Neozýval se štěkot ani křik NPC, které teď pokojně spaly ve svých domovech. Noc byla jako stvořená na vycházku a dýchání čerstvého, čistého vzduchu přinášejícího vůni borovic či jedlí a kyselý pach nějakého zvířete. Zvířete? Okamžitě jsem otevřel oči a jen několik metrů před sebou spatřil nerozeznatelný mrak, ze kterého mým směrem žhnuly rudé oči. Co to…? Vybral jsem ten mrak a snažil se zjistit jeho vlastnosti. Potřebuju vědět, co mám dělat!

Vlastnosti objektu: skryté.

Skryté? Jak je to možné? Skrývat vlastnosti stvůr bylo v Barlioně nemožné. Minimálně doteď. Celá hra byla postavena na schopnosti zjistit vlastnosti stvůry, aby proti ní mohl hráč zvolit tu nejlepší možnou taktiku. Musím se podívat do manuálu nebo na fórum. Které stvůry můžou mít skryté vlastnosti a jak je to vlastně vůbec možné? Na to bude čas později, právě teď mám k řešení palčivější problém. Co ta věc přede mnou chce? Pochyboval jsem, že by ta ke mně stvůra cítila přátelské pouto. Dalším z mnoha pravidel Barliony byl fakt, že agresivní stvůry měly rudé oči. Neutrální nebo přátelské stvůry mohly mít jakoukoli jinou barvu očí, kromě rudě červených. Na mě hleděly dva rudé světlomety a budoucnost se zdála být velmi nejistá.

Snažil jsem se neudělat žádný nečekaný pohyb. Pomalu jsem vstal z lavice a posunoval se směrem ke dveřím. Potřeboval jsem se takhle posunout jen o pár metrů. S každým mým krokem se posunula i podivná stvůra a udržovala mezi námi vzdálenost přibližně metr a půl. To se mi přestává líbit! Možná bych měl zaútočit jako první? Nejlepší obrana je útok! Chtěl jsem na tuto nepopsatelnou bytost přivolat ducha blesků, ale pak se má ruka posunula po zdi a dotknula se kliky dveří. Myšlenka na testování, kdo z nás je silnější, okamžitě zmizela a nahradila ji myšlenka na dveře. Dveře! Přes svůj skromný vzhled byly jakékoli dveře pro stvůry nepřekročitelnou překážkou. Ani jedna z nich nemohla v Barlioně ignorovat princip „můj dům, můj hrad“.

Opatrně jsem rukou za zády zatlačil na kliku a rychle jsem vskočil dovnitř. Okamžitě jsem se otočil a chtěl jsem celou svou vahou dveře zabouchnout. Jakmile jsem však udělal první pohyb, bestie se vymrštila vpřed a začala na zavírající se dveře tlačit obrovskou silou.

Zranění. Zdraví sníženo o 30: 260 (zásah dveřmi) -230 (obrana). Celkem zdraví: 650 z 680.

Zvýšení vlastností:

+10% Odolnost. Dohromady 70%.

+5% Síla. Dohromady 60%.

Na dovření dveří mi chybělo jen pár centimetrů. Snažil jsem se ze všech sil, ležel jsem na dveřích celým tělem, ale bestie tlačící z druhé strany mi je zavřít nedovolila. Navíc se dveře postupně začaly centimetr po centimetru otevírat. V jednu chvíli už byla mezera ve dveřích dost veliká na to, aby stvůra vsunula jednu svou tlapu dovnitř. Mlha zahalující tu bestii v domě neúčinkovala a v šeru jsem spatřil čtyři ostré drápy. Co to má být? Přerostlý rosomák? Drápy se zasekly do dveří a zanechaly v nich hluboké stopy, naprosto totožné s těmi, které jsem viděl na bráně. Měla to snad být nějaká klukovina místní mládeže? Zítra se bude ve vesnici povídat o novém šamanovi, který dostal strach z dětských šprýmů. Už jsem chtěl přestat tlačit na dveře, když se objevila zpráva.

Energie: 30. Zpomal, šamane.

Tuto automatickou zprávu jsem si kdysi v dole nastavil, abych neumřel z nedostatku energie. Tohle nebyla žádná klukovina. Místní děcka nejsou dost silná, aby mě za tak krátkou chvíli připravila o téměř všechnu energii. Jsem v opravdovém nebezpečí.

Bohužel jsem neměl šanci zjistit, v jakémže nebezpečí se nacházím. Za pár dalších sekund mi další zpráva oznámila, že energie klesla až na nulu, načež mé tělo ztuhlo a zůstalo nepohyblivé jako rozbitá panenka. V herním světě se oproti dolům vyplýtvaná energie postupně doplnila i bez vody, ale dokud se nezvýšila alespoň na deset bodů, nemohla se postava ani hnout.

Další výpad proti dveřím mě odhodil na protější stranu pokoje. Za letu jsem si všiml rychlé šedé šmouhy, která mě pronásledovala. Bestie se přestala halit do mlhy, ale v šeru jsem nedokázal postřehnout, co to je za zrůdu. Jedna věc byla jistá. Ta věc měla čtyři tlapy. Proč jsem jen zhasínal lampu, když jsem odcházel? Kdyby svítila, měl bych šanci zjistit, proti komu stojím. Objevil se záblesk čtyř ostrých drápů, ostrá bolest a okolní šero ještě více ztmavlo. Můj dům není mým hradem, jak to tak vypadá. Ačkoli to vlastně není ani můj dům.

Objevil se záblesk a téměř okamžitě jsem se objevil na místním hřbitově. Velmi symbolické místo pro objevení se ve hře po smrti. Opodál stál malý kostel, který mě kryl před paprsky ostrého ranního slunce. Ta neznámá bestie mě nakonec dostala. Nutných dvanáct hodin pauzy uteklo rychlostí blesku.

Vydal jsem se ke kostelu, když v tu se objevily nové zprávy.

Pozor!

Z důvodu vaší smrti bylo množství zkušeností sníženo o 30%.

Aktuální množství zkušeností: 199. K dosažení dalšího levelu zbývá: 1201.

Zkontroloval jsem peněženku. Aha, teď už mi zbývaly jen tři tisíce zlatých. Druhá polovina ležela v altánu. Musel jsem doufat, že tam nikdo nepřišel a peníze si nevzal. Měly by ležet někde za postelí a ode dveří by neměly být vidět.

Co mě teda dostalo? Ta bestie mě sejmula jednou ranou, i když mám 680 bodů zdraví a 230 bodů obrany. Podíval jsem se do záznamu o boji a doufal jsem, že se tato funkce stane v herním světě aktivní. V dole jsem ji využít nemohl. Funguje! Tak si jdu hned přečíst, co se přihodilo. Nastavil jsem filtr na zranění, která jsem obdržel během posledních třiceti hodin. Objevilo se několik řádků.

23:45:23 Zranění. Zdraví sníženo o 30: 260 (zásah dveřmi) -230 (obrana). Celkem zdraví: 650 z 680.

23:45:26 Zranění. Zdraví sníženo o 30: 260 (zásah dveřmi) -230 (obrana). Celkem zdraví: 620 z 680.

23:45:39 Zranění. Zdraví sníženo o 30: 260 (zásah dveřmi) -230 (obrana). Celkem zdraví: 590 z 680.

23:45:41 Zranění. Zdraví sníženo o 24762: 24998 (neznámé) -230 (obrana). Celkem zdraví: 0 z 680.

Bezradně jsem řádky pozoroval. To musela být extra rána. Zranění za pětadvacet tisíc bodů je výsadou stvůr na sedmdesátém levelu a výš. Ale proč by nějaká tak agresivní stvůra navštěvovala Beatwick a proč přišla zrovna za mnou?

„Hledáš něco, synu?“ ozval se za mnou hlas a já jsem se otočil. Malý, baculatý kněz s růžovými tvářemi stál poblíž chrámu a v ruce si pohrával s růžencem. Černá róba ho halila od hlavy až k patě, ale nedokázala skrýt jeho obrovské břicho. „Přišel sis pro Vlastovo požehnání? V takovém případě se musíš stát novicem. Jsi připravený?“

Tohle byl Vlastův kostel. Bůh výroby vína. Analogická podoba Baccha, Pana a dalších jim podobných bohů reálného světa. Otevřel jsem si manuál a přečetl jsem si problémy spojené se službou Vlastovi a byl jsem překvapený, když jsem si všiml, že žádné nejsou. NPC nebo hráč se mohl stát Vlastovým novicem bez jakýchkoli nevýhod. Dokonce se bez problému mohl za několik měsíců stát i knězem, k tomu postupu se nepojily žádné náklady či milodary. Museli jste akorát denně vypít sklenici doma vyrobeného vína a tím získat bohovo požehnání. Pokud jste však víno nevypili, vztahovala se na vás božská kletba, což nebylo nic příjemného. Kvůli předešlému hříchu jste museli vypít alespoň dvě sklenice domácího vína. No, když jsem hrál za lovce, tak jsem náboženství Barliony nijak neřešil a nemíním s tím začínat ani jako šaman. Na druhou stranu je Vlast příhodný bůh na zvyšování vlastnosti Víra, ale v tomto poli bylo víc problémů než pozitiv. Nic pro mě. Alespoň mi bylo jasné, odkud se vzalo knězovo velké břicho. Můžou za něj každodenní modlitby. Mezi novice patřili možná i strážní, které jsem včera potkal u brány.

„Ne, díky. Respektuji Vlasta, ale nejsem připraven stát se jeho novicem. Nicméně vám děkuji,“ uklonil jsem se knězi a ten se na oplátku uklonil také.

„Jak si přeješ. Vlast nikoho nenutí vstoupit do jeho služeb. Jen ti s vyšším pochopením smyslu života mohou dosáhnout až na dno jeho poselství. Můžu ti být něčím nápomocen, můj synu?“ zeptal se kněz.

„Vlastně ano. Svatý otče, můžete mi říct, zda jsou v okolí nějaká monstra, která se po nocích potulují vesnicí a přinášejí místním lidem pouze žal a zkázu?“ Incident, díky kterému jsem se dnes nacházel na hřbitově, mi stále vrtal hlavou. Stůj co stůj jsem chtěl přijít na kloub tomu, proč jsem se stal obětí tak ničivého útoku.

Kněz si přestal hrát s růžencem, rozhlédl se okolo a pak mi naznačil, abych ho následoval.

„Vstup do kostela, můj synu. Venku nemůžeme takové záležitosti probírat.“

V chrámu se nenacházelo nic zajímavého. Na oltáři byl vyobrazený celkem obtloustlý Vlast, jehož kalný pohled směřoval do neznáma. Jinak tu stálo jen několik lavic. To bylo vše. Kostel působil velmi stroze. Kněz přišel k oltáři, odněkud vytáhl dvě sklenice vína a jednu mi podal.

„Vlastovo přikázání káže, aby před konverzací nejméně jeden doušek vína mezi rty protekl,“ řekl kněz vznešeným hlasem. „Vidím, že existuje nějaký důvod, proč se mě ptáš na bestii noci,“ začal, když jsme do sebe dostali několik doušků. Bylo to normální víno a kromě mírné podnapilosti nepřidávalo žádné bonusy. „Vidím, že jsi tento problém už zaregistroval. Ano, máme tu problém. Lidé o něm neradi mluví a všichni se tváří, jako by se nic nedělo. Viděl jsi ty otisky drápů na bráně, že? Předák si musel vymyslet historku, že tam otisky vyryl sám, aby obyvatele uklidnil. Každých sedm dní se otisky drápů obnoví. Samozřejmě místní děti tvrdí, že ty drápy tam vyryjí oni a lidé se uklidní. Navíc se každých sedm dní ztratí ovce nebo kráva. Místní tvrdí, že za to můžou vlci, ale nikoho ani nenapadlo se zamyslet nad tím, jak se vlci dostanou skrz zavřené brány. Celá vesnice je obklopená pevnou palisádou, kterou se neprotáhne ani myš. Jen předák a jeho synové znají pravdu, protože se každé sedmé noci snaží tu nepolapitelnou bestii chytit. Už jim uniká přibližně dva roky a zatím jen párkrát zahlédli rudé oči té bestie. Z dálky. Tvá pomoc by byla neocenitelná. Zkusil by ses na to podívat? Pokud bys dokázal zjistit, jaká bestie Beatwick pustoší, získáš bohatou odměnu.“

Dostupný úkol: Noční teror vesnice.

Popis: Každou sedmou noc se přikrade do Beatwicku bestie, která místním přináší jen problémy. Zjistěte, co za tou bestií stojí.

Typ: vzácný. Odměna: +400 reputace u provincie Krong, +500 zkušeností, +80 stříbrných, vzácný předmět od místního předáka. Trest za nesplnění nebo odmítnutí úkolu: -400 reputace u provincie Krong.

„Přijímám. Zjistím, co se pod převlekem bestie skrývá,“ souhlasil jsem. Teď už mi to začíná být jasné. Vlastnosti bestie byly skryté, protože to je právě v povaze tohoto úkolu. O bestii budu muset zjistit co nejvíc informací normální cestou a ne jako hráč. Dobrá, odložím tuhle záležitost o týden, až stvůra zase přijde do vesnice lovit. Naše první setkání se stvůrou skončilo jejím naprostým vítězstvím, ale válka ještě zdaleka nekončí.

„Díky, Mahane! Pokud budeš potřebovat jakoukoli pomoc, ihned se na mě obrať,“ poděkoval mi kněz a já jsem se vydal k vesnici. Byl čas posbírat ztracené peníze a vydat se na lov vlků. Čeká mě zvyšování levelů.

2. kapitola

Vlci a další potvory

„Kdy jste se dostal ven?“ zeptala se Elizabeth, jakmile jsem se vrátil na zahradu. „Myslela jsem, že jste se rozhodl přispat si až do oběda, ale asi máte blíž k rannímu ptáčeti.“                        

„Chtěl jsem se trochu porozhlédnout,“ prohodil jsem a vyhnul se původní otázce. Neměl jsem v úmyslu mluvit o monstru. „Nechtěl jsem nikoho budit. Podařilo se mi přelézt přes plot a vydal jsem se zkoumat okolí.“

„Jak se vám podařilo uniknout Malému Timovi?“ zeptala se překvapeně.

„Malému Timovi?“

„To je náš pes. Každý večer ho pouštíme na zahradu. Ví, že nesmí skákat přes plot, ale nikoho cizího na zahradu nepustí. Tamhle sedí, vidíte ho?“ Elizabeth ukázala na vzdálený konec zahrady, kde ve své ohradě přebýval metr vysoký vlkodav. Potichu vrčel a měřil si mě nepřátelským pohledem. Kde jsi byl, příteli, když mě ta bestie v noci zabila? Seděl jsi v té své malé díře a smál ses na můj účet. Vtom jsem ucítil velmi silné nutkání si s Malým Timem popovídat. Vypadá to sice bláznivě, ale od zaučení do šamanismu si stále více uvědomuji takovéto náhlé pocity.

„Můžu se s ním seznámit?“ podíval jsem se tázavě na svou bytnou.

„Jasně, jen ho moc neprovokujte. Pletivem by se dokázal velmi rychle prokousat. Nerada bych řešila nějaký problém. Náš Malý Tim je dobře trénovaný a neměl by zaútočit bez příčiny, ale neradila bych vám pokoušet osud.“

Elizabeth jsem ujistil, že psa nijak nevyprovokuji, a přišel jsem k jeho ohradě. Rozhlédl jsem se okolo, abych měl jistotu, že nás nikdo nebude rušit, klekl jsem si a podíval se přímo do očí velikého vlkodava. Nedokážu říct, proč jsem to udělal, ale měl jsem pocit, že je to tak správně. S tichým vrčením se Malý Tim přesunul až k pletivu. Mé čichové buňky zasáhl pronikavý psí pach. Několik vteřin jsme se dívali z očí do očí a pak najednou…

Zbytek světa zešednul, jako by ho zahalila mlha a obklopilo mě ticho. Jako by někdo mávnutím ruky ztlumil všechny zvuky a barvy. Od Malého Tima se oddělil stín a bez povšimnutí prošel plotem. Psův stín pomalu procházel okolo ohrady, jako by mu patřila. Podíval jsem se na reálného Malého Tima. Jazyk mu vysel z otevřené tlamy a vypoulenýma očima ducha pozoroval. Byl ztělesněním psího překvapení. V tu chvíli se duch posunul o pár kroků, přikrčil se k zemi, stáhl ohon mezi nohy a začal couvat. Nikdy jsem si nemyslel, že by pes mohl couvat, navíc když dře břichem o zem. Můžu se mýlit, ale takhle by se pes chovat neměl, nebo jo? Dobrá, připíšeme to na vrub rozmaru vývojářů. Stín se pozpátku proplazil skrz zavřené dveře ohrady, zamířil do psí boudy, a když v ní narazil na zadní stěnu, snažil se vyhrabat si v boudě díru a schovat se do ní.

„Něco tě vystrašilo?“ zeptal jsem se potichu. Můj hlas však zazněl hlasitě jako hrom. Co mohlo přimět tak obrovského psa k vystrašenému ústupu a dokonce ho donutit schovat se v jámě?

Náhle se vedle psa objevilo něco beztvarého, jako by zakrytého chomáči mlhy. Několik okamžiků se okolo něj mlha pohybovala, až po chvíli tohle tiché drama přerušil jekot reálného Malého Tima. Vlkodav padl na zem, stáhl ohon mezi nohy, přikryl si oči tlapami, udělal loužičku a celkově vypadal tak vystrašeně, že jsem se mimoděk odtáhl, zakopl a upadl naznak. Mlha zmizela, barvy se vrátily a psí jekot se přidal k ostatním zvukům v našem okolí.

Aktualizace úkolu: Noční teror vesnice.

Monstrum, které v noci prochází vesnicí, vystraší i ty největší psy. Při hledání monstra na to nezapomínejte.

„Co to děláte Malému Timovi?“ objevil se vedle mě Rváč. „On se vás bojí! Běžte pryč! Pan Slate měl pravdu, jste černokněžník! Neboj se, Malý Time, nedovolím, aby ti ublížil.“ Rváč se přesunul mezi mě a psa a vypadal, jako by chtěl za svého psa bojovat.

Neměl jsem zájem tomuto malému NPC nic vysvětlovat, proto jsem vstal a vydal se zpět do svého altánu. Své zlaťáky jsem přesně podle plánu našel za postelí. Bezmyšlenkovitě jsem je posbíral a ulehl na postel. Vlci nikam neutečou a v tuto chvíli jsem si nutně potřeboval pozorně přečíst manuál a fórum. Místo, kam mě přiřadili, začínalo být velmi zajímavé. Nechtěl jsem si hrát na hrdinu a zjistit všechna tajemství toho monstra sám.

Podívejme se, co nám vypadne po zadání slova Beatwick.

Nejprve kouknu do manuálu. Je to vesnice na hranici císařství, provincie Krong. To už vím. Počet obyvatel, hospodářská zvířata a statistiky NPC mě nezajímají, dál. Tady to máme. Před nějakým časem v Beatwicku zemřel předák. Důvod smrti zůstává neznámý. Byl nahrazen zástupcem Farsteadské průmyslové asociace. K obyvatelům Beatwicku se neváže žádný úkol.

Poslední věta mě zarazila. Podle manuálu by neměl být ve vesnici žádný úkol a já jsem přitom objevil už dva: Noční teror vesnice a Hon na šedou smrt. Něco tu nesouhlasí.

Vyzkoušel jsem vyhledat názvy svých dvou úkolů. Úkoly v databázi existují, ale jejich popis mě donutil k zamyšlení: „Tento variabilní úkol není spojen s žádnou konkrétní lokací.“ Takže mé úkoly se nevážou přímo k Beatwicku, ale přesto jsem je právě tady získal? To je hloupé. Zkusím se ještě podívat do manuálu. Hledat: variabilní úkol. Popis: Úkol možný získat od NPC na základě postupu scénářem.

Teď už jsem úplně popletený. Jaký scénář? Proč by měl být v Beatwicku, vesnici na pokraji známého světa, nějaký hratelný scénář? Vždyť tu nejsou žádní hráči, kteří by scénář využili.

Dobrá, posunu se na fórum. Co můžeme najít, když zadám Beatwick? Fórum mi také nenabídlo mnoho možností. Mé vyhledávání odhalilo jen jednu více než rok starou zprávu:

„Pitomá vesnice! Do téhle díry uprostřed ničeho nelétají gryfové a navíc portál do nejbližšího města stojí tisíc zlatých! Vývojáři se při nastavování cen museli naprosto zbláznit! Ve Farsteadu jsem dostal za úkol dovézt předákovi Beatwicku balíček. Strávil jsem dva dny na voze, to je prostě šílené! Dokonce jsem se na tu dobu ze hry odhlásil. Nakonec jsem se tam dostal a balíček doručil. Rozhodl jsem se podívat po okolí. Vesnice je zahalená do tmy, takže si můžete namáhat oči sebevíc, ale stejně neuvidíte vůbec nic. Navíc se po vesnici pohybuje vagren na stém levelu! Já mám jen level třicet! Nedokázal jsem ho ani zasáhnout, všem mým útokům se vyhnul, sviňák! Dám vám jednu radu: cesta do vesnice je ztráta času. Během dne jsem se po vesnici porozhlédl a nenašel jsem ani jeden úkol! Jaký má taková vesnice smysl, když tu hráč nemá co dělat? Alespoň jsem doručil balíček a získal nějaké body reputace u provincie.

Mimochodem, předák má hezkou dceru! Ale nezalíbíte se jí květinami ani dary. Hloupé NPC!“

Nové hledání, tentokrát v manuálu:

Vagren: Typ vlkodlaka, který si udržuje své vědomí i po přeměně. Vagren dokáže změnit svůj vzhled kdykoli, bez ohledu na měsíční fázi. Je jednou z mála ras, která není přístupná hráčům. Popis rasy: rychlejší pohyb ve formě vagrena, umění vyvolat mezi psy paniku, +(level) k obraně díky tlustému kožichu. Vzhled vagrena v přiložené ilustraci.

Díval jsem se na vysokého psa, nebo spíše vlka, který vzpřímenou postavou připomínal člověka. Ruce podobné tlapám měly místo prstů dlouhé drápy. Podobné jsem spatřil včera v noci. Takže po Beatwicku se pohybuje vagren? Pak už chápu reakci Malého Tima. Při pohledu na velikou vlku podobnou bestii by i vás přešel smích. Škoda, že nemůžu jít rovnou za knězem a podělit se s ním o nově nabytou informaci. Nerozuměl by mi, ani kdybych mu křičel do ucha. Úkol není splněný, proto nelze odevzdat. Nevadí, mám celý týden čas, abych vymyslel nějaký způsob, jak ten pytel blech dopadnout. Odplatu za mou smrt si náležitě vychutnám.

Vyšel jsem z altánu a koukl na Malého Tima, který se už zotavil a řádil s Rváčem. Pes pobíhal okolo své ohrady jako ostřílený závodní kůň, Rváč se držel jeho uší jako opratí a smál se z plných plic.

„Co s ním mám dělat?“ rozhodila rezignovaně rukama tlustá žena, která vyšla z domu. Podle kuchyňské zástěry jsem si ji zařadil jako místní kuchařku. „Marianno! Už zase rajtuje na tom psovi! Zkroť si svého bratra, než se zmrzačí,“ zavolala žena do domu. Nečekal jsem na vyústění situace a vydal jsem se pryč z vesnice.

Vlci se, podle předákových slov, objevili v lesích nedaleko pastvin. Přesně k nim musím zamířit.

Můj počáteční zabijácký impuls se po třech hodinách vytratil. Nepotkal jsem jediného vlka. Jako by se mi vyhýbali dokonce i nemocní a staří vlci. Nevím jak dál, tak se alespoň odreaguju na svém okolí. Saranče na druhém levelu? Duch blesků do tebe! Žába na třetím levelu? Taky mám pro tebe jednoho ducha. Ani za jedno zvíře jsem nedostal byť bod zkušeností nebo nějakou odměnu. Dokonce se tato zvířata ani nepočítala do úspěchu Pohroma zvířat. Pokračoval jsem ve vybíjení okolního hmyzu, abych nějak zahnal nudu. Najednou jsem uviděl běžet myš. No počkej, dostanu tě!

Zranění. Zdraví sníženo o 220: 450 (zásah šípem) -230 (obrana). Zbývá zdraví: 420 z 680.

Padl jsem na zem a i přes obrovskou bolest v rameni jsem se odkutálel bokem. Místo, kam jsem dopadl, bylo ihned zasaženo dalším šípem. Co se to sakra děje?

Plazil jsem se dopředu, ale sledoval jsem les za sebou, takže jsem nevyhnutelně narazil do menšího stromu. Nevnímal jsem bolest a ztrátu zdraví, jen jsem se překulil, schoval za strom a lapal po dechu. Alespoň se můžu pořádně nadechnout a podívat se okolo. To jsou mi teda pěkní vlci, naučili se i střílet z luku. Neměl jsem čas a ani jsem se nechtěl příliš ukazovat, protože dříve či později stejně zjistím, kdo na mě zaútočil. Vytáhl jsem tamburínu a vyčaroval si na sebe ducha léčení, který mě plně uzdravil. Teď jsem na boj připravený.

Během minuty, která mi připadala nekonečná, jsem nespatřil žádný další šíp. Je to snad vše? Lehce jsem se nadzvedl, abych viděl přes trávu a rozhlédl se okolo sebe. Obklopovalo mě naprosté ticho, okolo nebyla živá duše. Odkud tedy ten divný střelec přišel. Kdo to vlastně mohl být?

Odpověď přišla vzápětí ve formě šípu, který se mi zarazil do těla. Co to sak…!

Kritické zranění. Zdraví sníženo o 670: 900 (kritický zásah šípem) -230 (obrana). Zbývá zdraví: 10 z 680.

Upadl jsem na podlahu jako pytel brambor a lapal po dechu. Tohle vážně zabolelo! Jestli toho bastarda chytím, roztrhám ho na cucky. Aspoň jsem si nemusel šíp vytahovat, téměř ihned se rozplynul, jako by ani nepatřil do tohoto světa. Zanechal po sobě jen památku ve formě nesnesitelné bolesti. Vyvolal jsem dva duchy léčení, opět jsem se plně uzdravil a zůstal jsem potichu. Očividně na mě nestřílel hráč, protože v takovém případě by mi přišla zpráva, kdo na mě zaútočil. Nejspíš se nějaká stvůra toulala po lese a hledala zábavu. No, za chvíli zjistím, kdo z Barliony má tak urputné přání zemřít. Stvůra nemůže dlouho sedět na jednom místě, po chvíli se musí jít podívat na oběť svých útoků. Prostě imitátor, co víc byste mohli čekat. Je hloupý a předvídatelný. Dokud ke mně nepřijde, musím zůstat nehybně ležet. Nicméně tomu bastardovi musím přičíst ke cti, že je to skvělý střelec. Skoro mě zabil! A dokonce mi odolnost poskočila na jedenáctou úroveň. Nechápu, proč jsem se strachoval o zvyšování úrovní. Je to jasné, jediné co musím udělat, je poodejít kus dál od vesnice a úrovně odolnosti porostou takřka samy od sebe.

Nemusel jsem čekat příliš dlouho. Po pěti minutách jsem zaslechl tiché kroky přibližující se vysokou trávou. Dobrá, ty rádoby Legolasi. Jen si pojď se mnou zašpásovat. Ležel jsem obličejem k zemi a nechtěl jsem se ani pohnout. Potřeboval jsem dostat nepřítele co nejblíže ke mně a pak zjistíme, nakolik tento lučištník zvládá i boj zblízka. NPC nemůže vystřelit smrtící výstřel na omráčeného hráče, vývojáři jim to zakázali, a navíc v boji zblízka nemůže použít svůj luk. Tyto informace jsem postupně a často velmi tvrdě získával, když jsem hrál za lovce. Pokud můj nepřítel investoval všechny body do hbitosti, a že to jeho přesná střelba naznačuje, neměl by při boji tváří v tvář obstát. Takovou výhodu musím využít.

Kroky ustaly přesně vedle mé hlavy. Ať už je to cokoli, stojí to hned vedle mě. Byl jsem připravený vyskočit, když jsem ucítil nechvalně známý pach mého protivníka. Skládal se z potu, hnoje a nějakého druhu pižma. Temný goblin. Každý hráč, který se někdy dostal do skupiny nájezdníku na území Kartossu, nikdy nezapomene na pronikavý zápach hlavních bojových řad Temného lorda. Nechápu však, co jeden z těchto goblinů hledá tady v Krongu. Aby se dostal až sem, musel projít celým císařstvím!

Goblin postávající vedle mě zamumlal něco ve svém „temném“ jazyce. Znělo to docela rozladěně a očividně ho překvapilo, že ze mě nevypadly žádné zlaťáky. Chvíli si něco brumlal a pak se otočil a začal odcházet. To je moje chvíle! Vyskočil jsem na nohy, zamířil na překvapenou rudookou stvůru před sebou a vyvolal ducha blesků. Tady máš, ty zelený bastarde!

Způsobeno zranění. Zdraví sníženo o 209: 555 (útok ducha blesků) /2,14 (level protivníka/level vaší postavy) -50 (obrana proti elementálům).

Takže ten zeleňák je na třicátém levelu! Nevadí, už jsem zabil i silnější borce. Hlavní bylo nedovolit mu odstoupit tak daleko, aby mohl střílet. Goblin zařval a snažil se rychle odběhnout, jako by mě ten zmetek slyšel. Co si jako myslíš, že děláš? Pořádně jsem uchopil tamburínu a rozběhl se za ním. Jako ve starých dobrých časech, když jsem se snažil bojovat v Kartossu sám. Ačkoli tehdy jsem to byl já, kdo utíkal před Divokou jízdou – hlavní bojovou formací temného císařství na obranu proti hráčům Malabaru. Nakonec mě tehdy dostali. Nedokázal jsem v jednu chvíli utíkat i střílet na stvůry s levelem okolo 300. Dnes jsem měl však jednu velkou výhodu. Dokázal jsem vyvolávat duchy blesků i za běhu. Jen si musím dávat pozor na energii, zatímco zpívám jednu vyvolávací píseň za druhou.

Goblin probíhal lesem a snažil se dostat na místa, přes která bych ho nedokázal rychle pronásledovat. Byl malý, takže se bez problému prosmýkl pod nízkými větvemi, což byl pro mě daleko těžší úkol. Větve stromů mi nejen vyrážely dech a ubíraly energii, ale navíc ještě soupeřily s goblinem, kdo mi dokáže ubrat více zdraví. Podařilo se mi toho zlotřilce se špičatýma ušima téměř zabít, než se mu povedlo dostat se hloub do lesa, ale ukazatel jeho zdraví pořád ne a ne zmizet, ačkoli už rudě pulzoval. Uvědomil jsem si, že bych goblina v hlubokém lese nedokázal chytit, takže jsem zastavil, popadl dech a začal vyvolávat dalšího ducha blesků. Potřeboval jsem jen tři sekundy, abych…

Další šíp mi sebral 220 bodů zdraví. Tak to ne, odsud se už živý nedostaneš, bastarde! Tohle si užiješ! Poslední slova písně o šamanovi se konečně dostala ven z mých rtů, goblin vykřikl a ukazatel zešedl. Konečně!

Odměna: +200 zkušeností, k dosažení dalšího levelu zbývá: 1001.

Zvýšení vlastnosti: +5% Inteligence. Dohromady: 23%.

Získán úspěch!

Obránce císařství, level 1 (k postupu na vyšší level musíte zabít dalších 19 kartosských stvůr).

Odměna za úspěch: Veškerý útok proti stvůrám z Kartossu zvýšen o 1%.

Seznam úspěchů si můžete prohlédnout v nastavení své postavy.

S obtížemi jsem se skrz větve prodral k tělu goblina a sebral dvacet zlatých, obyčejný luk a tucet křivých šípů. Ani jedna věc neměla žádné bonusy k vlastnostem, a proto jsem se rozhodl vše prodat NPC obchodníkovi. Nechtěl jsem, aby mě ostatní hráči viděli s takovým haraburdím, jistě by se na můj účet hodně nasmáli. Několik zlaťáků navíc mé kapsy určitě neprotrhne. Vyvolal jsem si na sebe ducha léčení, který mě uzdravil a doplnil energii. Pořád jsem nedokázal pochopit, co se to stalo. Co tenhle smrdutý protivník hledal v okolí Beatwicku? A proč se tolik snažil mě zabít? Navíc jsem si vzpomněl, že tito goblini nikdy neloví sami. Pokaždé bojují ve skupině, protože v počtu bojovníků je jejich hlavní síla. Přes to všechno se mě jediná naivní stvůra snažila dostat úplně sama. To je fakt divné.

Nespokojeně jsem zavrtěl hlavou, a protože jsem stále nespatřil ani jediného vlka, vydal jsem se zpět do vesnice. Zítra zkusím jít opačným směrem a třeba na nějakou smečku narazím i přesto, že se podle předáka vlci nacházeli pouze v lese poblíž pastvin. No, uvidíme zítra. Hlavně bych se nerad s tímto úkolem dlouho mazal. Nechtěl jsem ztratit žádnou další reputaci, protože ze zkušenosti vím, že můj šaman má velký problém reputaci získat. Část mých nadějí se upírala i k pěti bodům, které se mi denně přičítaly ke každé reputaci díky prvnímu zabití krysí královny, ale to bych musel čekat ještě několik let…

Neudělal jsem ani dva kroky, když jsem za sebou uslyšel zvuk zlomené větvičky. Snad se zabitý goblin nevrátil ze záhrobí! Otočil jsem se, zavřel jsem oči, vyčkal několik sekund a opět je otevřel. Nic se nezměnilo. V hlavě se mi objevila hloupá myšlenka, abych pokračoval dál, jako by se nic nestalo. Mé rozčarování z toho, že jsem nenašel vlky, zmizelo. Najednou stáli všude okolo. Celá smečka i jejich vůdce na dvacátém levelu. Je naprosto zbytečné se snažit nějak zaútočit, když jste obklíčeni vlky. Něco mě však uklidňovalo. Jejich oči nebyly červené, což mě v první chvíli zarazilo, a proto jsem hned nezačal vyvolávat duchy blesků a nesnažil se zabít alespoň jednoho vlka, než mě rozsápou a pošlou na hřbitov. Zatímco se vlci rozhodovali, co se mnou, potřeboval jsem vymyslet, jak se odsud rychle dostat. Podíval jsem se na stromy v okolí. Na tenhle bych nikdy nevyšplhal, větve jsou příliš husté a příliš blízko u sebe, tamten je příliš malý, než aby udržel mou váhu, a třetí byl posetý trny. Tamhle stojí jeden tak akorát! Škoda, že je asi dvacet metrů daleko. Nemám šanci k němu včas doběhnout. Nezbývalo mi než zůstat stát na svém místě. Jakže zněla ta písnička? „Jak rád bych byl mrakem a ne poletujícím … šamanem. Každý malý mráček dostane nakopáno do…“ Neměl jsem čas přemýšlet, kam dostane mráček nakopáno. Vůdce smečky přišel ke goblinovu tělu, zavrčel na něj a pak mě probodl pohledem. Dnešní den je vyplněn zíráním do očí mých psích bratrů.

Dnes již podruhé se mé okolí ponořilo do šedivých barev mlhy a já zhlédl krátký film, který by se dal pracovně nazvat Genocida vlků. V hlavní roli účinkovala skupina temných goblinů. Banda zelených bastardů vyzbrojených luky obsadila důl (pravděpodobně cínový, podle vzhledu žil), který byl do té doby domovem vlků. Při útoku na důl byla pochytána vlčí mláďata a zavřena do klecí. Skupina dvaceti vlků se neúspěšně snažila na gobliny zaútočit a získat zpět své potomky. Obrovská vlčice, nejspíše družka vůdce smečky, bojovala až do úplného konce, kdy ji ostatní vlci odtáhli zraněnou několika šípy z bojiště. Půlka smečky v boji o důl padla, aniž by se podařilo osvobodit alespoň jedno mládě. Film byl u konce a svět se vrátil do své původní podoby.

Dostupný úkol: Poslední naděje, část první: Zachraň Šedou smrt.

Popis první části: Zachraňte Šedou smrt, těžce raněnou v boji proti goblinům. Pokud vlčice pojde, zemře žalem i vůdce smečky. Podaří-li se vám všechny úkoly splnit, vlci navždy opustí okolí Beatwicku.

Typ úkolu: vzácný. Odměna za splnění první části: 250 zkušeností. Odměna za splnění celého úkolu: skryto. Trest za nesplnění či odmítnutí úkolu: žádný.

Takže v Beatwicku nejsou žádné úkoly, co…, zasmál jsem se, když jsem přijal už třetí úkol za poslední dva dny. Škoda, že nesplním předákův úkol a nepřinesu mu vlčí ohony. Neměl jsem v plánu na vlky zaútočit. Když je v sázce vzácný úkol, jsem připraven být celou vesnicí další dva měsíce přehlížen. Přinejhorším budu muset chytit toho vagrena. Rozhodl jsem se. Vlkům pomůžu.

Následoval jsem je do malé jeskyně, kde ležela zraněná vlčice, ačkoli byste si ji mohli splést s přerostlým ježkem. Trčelo z ní téměř dvacet šípů. Nechápal jsem, jak dokázala navzdory svým zraněním přežít až doteď, ale bylo mi jasné, že o svůj život tvrdě bojuje. Veliký vlk k ní přistoupil, olízl jí čumák, potichu zavyl a pohlédl na mě s očekáváním, které vyjadřovalo jasnou informaci: „Teď musíš léčit.“

Divné. Vzácný úkol a přitom je tak snadný? Pro léčitele byl tohle základ. Vybrat si cíl, pronést správné zaklínadlo a získat zkušenosti. Možná jsem udělal chybu, že jsem na vlky nezaútočil, mohl jsem získat víc, kdybych předákovi donesl ty ohony. Potřeboval jsem vyvolat ducha léčení přibližně pětkrát, možná šestkrát, abych vlčici vyléčil. Za tohle mám dostat 900 zkušeností? Cítím, že tu prostě musí být nějaký háček.

Zaměřil jsem se na vlčici, vyvolal ducha léčení a okamžitě pochopil, o co jde. Vyvolání mělo nepředvídaný účinek. Ducha jsem sice vyvolal a ten vstoupil do vlčice, ale celá síla ducha, původně zaměřená na léčení, se odrazila do mé postavy ve formě útoku. Naštěstí se část z 505 bodů útoku zastavila na mojí obraně, ale tato situace nebyla ani zdaleka ideální. Těšila mě snad jen nepřítomnost bolesti.

Plně jsem se uzdravil a na chvíli se ponořil do myšlenek. Vlčice musí být vyléčena pomocí nestandardního postupu. Nemám však nejmenší tušení, jaký postup zvolit. Co s tebou provedeme, krásko? Bandáže u sebe nenosím a duch léčení se od tebe odráží. Potřebuješ nějaké byliny? Ještě jednou jsem si přečetl popis úkolu, ale nenašel jsem ani jednu informaci, od které bych se mohl odpíchnout. Zajímavé je, že ten úkol není omezen pouze pro postavy, které umí léčit. Úkol mohou přijmout a splnit dokonce lovci nebo válečníci, kteří nedokážou nikoho uzdravit jinak než bandážemi a lektvary.

Netuším, jak pokračovat. Hladil jsem těžce dýchající vlčici a bylo mi jí líto, ačkoli jsem věděl, že je to jen imitátor. Hlavně proto, že…

Prosím potvrďte, že jste si přečetl pravidla pro splnění úkolu Poslední naděje.

Objevila se veliká pulzující značka s nápisem „přečíst pravidla“. Hned jsem se na ni zaměřil – tak já si ta pravidla tedy přečtu.

Umožněn přístup do sekce Skryté úkoly z důvodu akceptování úkolu Poslední naděje.

Pozor! Během plnění úkolu Poslední naděje jsou pocitové senzory oslabeny o 50%. Uvědomte si prosím, že během tohoto úkolu budete cítit reálnou bolest.

Bude zaznamenáno, že jste si přečetl pravidla. Pokud byste chtěl vznést obvinění kvůli způsobené bolesti, bude během vyšetřování oficiálně předána informace, že jste si pravidla přečetl a souhlasil.

Potvrďte prosím, zda chcete pokračovat v plnění úkolu Poslední naděje.

Filtry budou oslabeny? Tomu nerozumím. Proč by měly být oslabeny smyslové filtry při léčení vlčice? No tak dobrá, souhlasím. Věděl jsem, že jakožto vězeň mám smyslové filtry úplně vypnuté, ale třeba se stane zázrak a já ucítím jen polovinu bolesti. To by bylo skvělé! Jsem připraven na tu bolest, jak dál pokračovat?

Zranění. Zdraví sníženo o 220: 450 (zásah šípem) -230 (obrana). Zbývá zdraví: 420 z 680.

Aktualizace úkolu: Zachraň Šedou smrt, část 1.

Vytažen 1 z 20 šípů.

No tak rozhodně dál pokračovat nebudu! Přerývaně jsem dýchal a zvedal se ze země, kam jsem náhlou bolestí spadl. Je snad možné, že by se mé smyslové filtry posunuly k o padesát procent vyšší bolesti? Bolest byla tak ukrutná, že se mi všechny svaly křečí sevřely! Rychle jsem na sebe vyvolal ducha léčení, chytil dech, posadil se vedle vlčice a začal přemýšlet. Minimálně jsem se snažil, aby to tak vypadalo, protože jediné, na co jsem dokázal myslet, bylo dalších devatenáct šípů. To je šílené. Nemyslím si, že by vývojáři přišli s úkolem, který lze splnit jen podstoupením tak hrozné bolesti. Tak to nefunguje. Musí existovat nějaký trik, jak přinutit šípy, aby vypadly samy od sebe. Musím se nad tím jen pořádně zamyslet.

Vůdce smečky přišel ke mně. Očichal šíp, který jsem vytáhl, a podíval se na mě tázavě, jako by chtěl říct: „Na co čekáme? Vrať se zpátky do práce.“ Jak se mám dát do práce, vlku, když to tak strašlivě bolí? Nezvládnu vydržet tolik bolesti, promiň. Ačkoli… Možná to hodně bolí jen napoprvé a postupně se bolest oslabuje. Posbíral jsem celý zbytek síly vůle a uvědomil si, že začínám vypadat jako opravdový masochista. Znovu jsem se dotknul vlčice.

Aktualizace úkolu: Zachraň Šedou smrt, část 1.

Vytaženy 2 z 20 šípů.

Když se mi vrátilo vědomí, ležel jsem opět na zemi. Bolest se rozhodně neoslabila. Dokonce jsem upadl do bezvědomí! Má odolnost se zvýšila o 20%; pokud budu vytahovat šípy jeden za druhým, dostanu se rychle na dvacátou úroveň. Ocitl jsem se v patové situaci. Ať budu pokračovat, nebo úkol přeruším, bude to pro mě velmi bolestivé, ale k pokračování jsem se nedokázal přimět.

Rychlý brainstorming bohužel nepřinesl spásnou myšlenku. Prostě jsem nechápal, co mám dělat a jak mám vlastně pokračovat. Dobrá, čas na odpočinek! Měl bych vyjít z jeskyně a nadýchat se čerstvého vzduchu, třeba mě přitom napadne něco užitečného. Neměl jsem naprosto žádnou představu, jak zbytek šípů vytáhnu. No vlastně jsem tu představu měl, ale rozhodně se mi nechtělo dál se svíjet v bolestech.

Prohledávání manuálu nepřineslo žádný výsledek. Zjistil jsem v podstatě jen to, co už jsem věděl. Mám přístup do sekce skrytých úkolů, kde si přečtu, že ke splnění úkolu musím z vlčice vytáhnout všechny šípy a teprve pak ji vyléčit. Asi jsem se z přístupu do manuálu začal radovat příliš brzy, tentokrát mi vůbec neporadil. Dokonce i ti nejznámější všeználci na fóru o tomhle úkolu mlčeli. No nic, je čas vyjít na čerstvý vzduch a pořádně se zamyslet.

Buď byla podlaha kluzká, nebo se nohy ještě dostatečně nevzpamatovaly z vytahování šípů, ale stalo se neočekávané. Při vstávání jsem ztratil rovnováhu a znovu jsem spadl, tentokrát na vlka, který stál vedle své družky. Zamumlal jsem omluvu a znovu začal vstávat. Vlk jen odfrkl, ale nezavrčel. I přes to, že jsem tím vědomě překračoval veškeré hranice drzosti, nahnul jsem se jednou rukou nad vlka, zatímco druhou jsem se nechtě dotknul ležící vlčice. Nejspíše jsem se podvědomě snažil splnit úkol.

Aktualizace úkolu: Zachraň Šedou smrt, část 1.

Vytaženy 3 z 20 šípů. Přenesl jste bolest na jiného tvora.

Vůdce smečky, nad kterým jsem se skláněl, překvapeně zavyl a skočil stranou. Ještě že se rozhodl nezaútočit, nejsem připravený bojovat s celou smečkou vlků. Ale na tom v tuhle chvíli nezáleželo. Právě jsem vytáhl třetí šíp z dvaceti!

Na vůdce smečky jsem vyvolal ducha léčení a posunky mu naznačil, aby přišel zpátky ke mně. Teď už žádné zdržování. Nebudu za vás dělat všechno.

Po vytažení osmého šípu byl vůdce smečky vyřízený. Zatím pokaždé uskočil, ale pyšně se vrátil zpět, až do osmého šípu, po kterém ztratil vědomí. Naštěstí dýchal, začínal jsem se obávat, že jsem smečku připravil o jejich vůdce. Zbývá vytáhnout pouze deset šípů, ale kde najdu dalšího dobrovolníka?

Jako kouzlem do jeskyně vešel vlk. Uvažoval jsem, zda by přenesení bolesti fungovalo i na něj. Vlk přišel až ke mně, očichal bezvládně ležícího vůdce a pak se na mě podíval. Tak co, zkusíme to? Dotknul jsem se vlka a následně i zraněné vlčice. Funguje to! Vlk byl však na pokraji sil už po jednom šípu. Zavyl, skočil stranou a nohy mu vypověděly službu. Složil se na zem. Pro jistotu jsem ho vyléčil a vyšel z jeskyně, abych našel další oběť. Proč to vlastně neudělat. Tohle nebyla reálná zvířata, jen imitátoři, jen ať pěkně trpí pro svého šéfa. Není potřeba, abych za ně udělal celou práci sám.

Poslední šíp jsem musel vytáhnout sám. Smečce už došli vlci. Nechtěl jsem na tuto práci využívat vlčice, protože měly méně zdraví a přenesení bolesti by nemusely přežít. Navíc to byly ženy, i když měly ohony; kdo by jim chtěl ublížit? Proto jsem si poslední šíp vzal na sebe a bolest přetrpěl.

Aktualizace úkolu: Zachraň Šedou smrt, část 1.

Vytaženo 20 z 20 šípů.

Úkol splněn.

Získané zkušenosti: +250, k dosažení dalšího levelu zbývá: 751.

Posbíral jsem se ze země, kam jsem opět bolestí upadl, chytil dech a vyvolal na vlčici tři duchy léčení. Až teď jsem považoval úkol za splněný. Šedá smrt žije. Otevřela oči, zvedla hlavu, rozhlédla se okolo a ihned vyskočila na nohy. Následující situaci jsem příliš nepochopil. Jeskyní otřáslo naštvané zavrčení. Všichni vlci se probrali a vyskočili na nohy. Náhle se oči vlčice změnily v krvavě červené. Vrhla se na mě. V tu samou chvíli se před ni snažil dostat vůdce smečky. Vlčice do mě narazila a tím mi ubrala polovinu zdraví, okamžitě však na ni skočil její druh a odtáhl ji pryč, aby mě nemohla dorazit. Zbytek vlků se rychle pakoval z jeskyně, aby náhodou nepřišli k úhoně.

Vlčice se zvedla, byla rozhodnuta znovu zaútočit, ale vůdce smečky jí stál v cestě. Oba vlci se vrčením mezi sebou dohadovali. Její tón byl vyšší, naštvaný a obviňující, zatímco jeho tón byl hlubší, klidnější a logičtější. Stejně jako zkušený manžel komunikuje se svojí manželkou, která má za sebou hodně špatný den. Cítil jsem se být mimo jejich manželský spor, a tak jsem chtěl následovat smečku a vytratit se z jeskyně, když se náhle přede mnou objevila nová zpráva:

Dostupný úkol: Poslední naděje, část druhá: Osvobození vlčat.

Popis druhé části: Osvoboďte deset vlčat zajatých temnými gobliny. Pokud se vám podaří všechny úkoly splnit, vlci navždy opustí okolí Beatwicku.

Typ úkolu: vzácný. Odměna za splnění druhé části: 550 zkušeností. Odměna za splnění celého úkolu: skryto. Trest za nesplnění či odmítnutí úkolu: žádný.

Spor mezi vlky utichl a oba se na mě podívali. Čekají, zda ten úkol přijmu? Samozřejmě že přijmu i druhou část. Dostanu za splnění víc zkušeností a k tomu ještě zkušenosti za zabíjení goblinů. Musím jen zjistit, kde se nacházejí.

„Už jste se vypořádali? Ukažte mi místo, kde se ti zelení bastardi utábořili,“ promluvil jsem. Říkat něco takového v reálném světě nemělo smysl a znělo by to naprosto šíleně, ale Barliona není reálný svět a můžete si zde promluvit, když to situace opravdu vyžaduje, dokonce i s vlky. Vůdce smečky odpověděl zavrčením, vyšel z jeskyně a rozběhl se směrem k lesu.

Posbíral jsem několik zelených větviček, vyrobil z nich něco, co připomínalo křoví, a spatřil očekávanou zprávu:

Pozor! Máte možnost získat novou schopnost: Kamufláž. Díky Kamufláži dokážete zahalit svou postavu s využitím barev svého okolí. Stanete se obtížně zpozorovatelným pro NPC i pro hráče. Na nejvyšší úrovni Kamufláže bude téměř nemožné vás od okolí rozeznat. Navíc existuje i šance, že budete mít možnost nepozorovaně zmizet z boje.

Přijímáte? Pozor, tuto schopnost později nepůjde zrušit!

Pokud bych stále hrál za lovce, bral bych tuhle schopnost všemi deseti! Rád jsem se sám procházel lesy Malabaru, takže jsem často potřeboval nějakým pronásledovatelům utéct. S touto schopností by daleko lépe skončila i má návštěva Kartossu. Bohužel jsem se o kamufláži dozvěděl od zkušenějších hráčů až později, když jsem si přibližně na třiatřicátém levelu začal zjišťovat o své postavě podrobnosti. Všechny čtyři vlastnosti jsem měl tou dobou již obsazené, ale popravdě dříve vybrané schopnosti byly pro lovce také velmi užitečné. Proto jsem se rozhodl nezakládat novou postavu a kamufloval jsem se pomocí speciálních elixírů. Bohužel jejich vlastnost vyprchat v nejnevhodnější okamžik jsem několikrát pocítil na vlastní kůži. No, není proč se hrabat v minulosti. Kamufláž však pro šamana nevyužiji, jako svou poslední schopnost si potřebuji vybrat něco zvyšujícího můj útok. Ostatní schopnosti mám zaměřené na výrobu nebo obranu. Pokud bych si nedal pozor, mohl bych skončit s nevyváženou postavou!

Díky kamufláži se mi podařilo napodobit keř a ulehl jsem na zem jen několik kroků od dolu, který byl fakticky pouze velkou dírou v zemi. Avšak vyhnat gobliny z této díry nebude jen tak snadná záležitost. Ti chlápci se tam opevnili docela dobře. Jediný vstup do dolu byl uzavřen velikou dřevěnou bránou a celý obvod dolu byl obehnán dřevěným hrazením a špičatými kůly zaraženými do země, aby si nikdo nemohl jen tak zbůhdarma do dolu přijít. Čtyři rychle postavené strážní věže stály v rozích za hrazením a na každé jsem zpozoroval dva hlídače – gobliny lukostřelce na třicátém levelu. Dalších dvanáct goblinů pracovalo na každodenním sběru cínové rudy. Samostatný stan stojící uprostřed dolu obýval hlavní kápo, jelikož vstup hlídal válečník. Poblíž stanu jsem uviděl asi deset klecí, v nichž kňourala vlčí mláďata. Ještě že jsme s sebou nevzali vlčici, jistě by se za nimi hned rozběhla a snažila se je osvobodit. Pár metrů od klecí ležela těla deseti mrtvých vlků. Goblini se ani nenamáhali se jich zbavit, těla během pár dnů stejně sama zmizí. Napadlo mě, že bych z nich mohl získat ohony, které potřebuji na svůj úkol pro předáka Beatwicku. Sice ten úkol splním jen z poloviny, třeba ho předák přijme i bez ohonu Šedé smrti. Mimochodem jsem si nejdřív myslel, že to jméno patří vůdci smečky, ale pravda leží úplně jinde.

Prakticky okamžitě jsem zahnal myšlenku hrdinského útoku na důl a systematického zabíjení goblinů. Lučištníci na věžích by nám nedovolili přiblížit se k dolu a skákat dolů na špičaté bodce je zaručená smrt a následný návrat na hřbitov. Takže jsem zase musel vymyslet jiný postup.

Doplazil jsem se zpět do lesa, sundal svou kamufláž a začetl se do manuálu. Co všechno můžu zjistit o temných goblinech?

Temný goblin: Rasa stavbou těla připomínající malého člověka, která přebývá pouze v Kartossu – temném císařství. Jako jedna z mála ras není dostupná pro hráče. Vlastnosti rasy: +(level) k Hbitosti, penalizováno Zdraví a Síla. Pokud temný goblin spatří orkyni, ztratí hlavu a udělá vše pro to, aby ji svedl. Vzhled temného goblina si můžete prohlédnout na obrázku.

Neměl jsem chuť dívat se na obrázky temných goblinů, ale okamžitě jsem začal pátrat, jak vypadá orkyně. Mám ji! Cože? Jak může být tahle zelená, dva metry vysoká hora svalů s nosem propíchnutým kostí objektem vášně metr vysokých pidižvíků se špičatýma ušima? Je škoda, že nemám žádné přátele, kteří si za svou postavu zvolili orkyni, hned bych je požádal o pomoc s tou zelenou chátrou. Nezbývá mi, než se natřít nazeleno. Natřít!

Jako by se mi v hlavě rozsvítila žárovka! V Beatwicku přebývá jen jeden obchodník. Zelená barva není nic speciálního a jistě má nějakou na prodej. Od Tishy bych si vypůjčil nebo koupil starou sukni. Potřebuji i nějakou halenu. Všechna správná místa si vyplním uschlou trávou, potřu se zelenou barvou a z dálky budu vypadat jako orkyně. Měl bych si sehnat i paruku. Je rozhodnuto! Vrátím se do Beatwicku a seženu vše potřebné.

Vlky jsem ujistil, že se za chvíli vrátím a rozběhl se do vesnice. K mému překvapení neměl obchodník na prodej zelenou barvu. Už jsem se začínal propadat beznaději, když mi obchodník navrhl, abych se podíval za prodejcem, který do vesnice před pár hodinami přijel s karavanou. Okamžitě jsem se rozběhl k náměstí, kde se tou dobou už stačilo shromáždit větší množství vesničanů.

U prodejce jsem nejdříve prodal všechny zbytečnosti, které jsem u sebe našel. Kůže, ohony, maso a drápy. Potřeboval jsem si udělat místo v batohu, jelikož chamtivá žába mi nedovolila vyhodit ani ty sebelevnější předměty. Po chvíli přemýšlení jsem na hromádku přidal i goblinův luk a šípy. Obchodník, osobností trpaslík, ale vzezřením člověk, rychlými prsty prozkoumal předměty. Téměř nad ničím se nepozastavil, ale když spatřil luk a šípy, překvapeně pozvedl jedno obočí. Podle jeho reakce nejspíš dobře věděl, odkud lze takové vybavení získat.

„Čtyři zlaťáky,“ řekl nakonec. „Tyto předměty nijak nevyužiju, budu muset všechny prodat dál. Souhlasíte?“

S cenou jsem souhlasil, a tak jsem pouze přikývl.

„Chtěl byste si něco koupit?“

„Chtěl. Potřebuji zelenou barvu, dámskou koženou sukni a koženou halenu, paruku s tmavými dlouhými vlasy a portál do Farsteadu,“ vypálil jsem jedním dechem. Na nějakou uctivost jsem tentokrát neměl čas.

„Barva stojí dva měďáky,“ řekl obchodník, prakticky nezaujatý mým divným požadavkem. „Halena a sukně po dvou zlaťácích, paruka je za dvacet a portál do Farsteadu – tisíc zlaťáků. Platba jedině hotově, neprodávám na úvěr.“

Myslel jsem si, že obchodníka překvapím, ale popravdě zaskočil on mě. Kde může docela normální obchodník získat všechny tyto věci? Dobrá, pochopím barvu a oblečení. To jsou věci, které se prodají rychle a shání je spousta lidí. Paruka by se jakž takž dala zařadit mezi spotřební zboží, ale teleportační svitek rozhodně ne! Tisíc zlatých je velké množství peněz nejen pro hráče, ale i pro NPC do čtyřicátého levelu. Dokud se nedostanete do jeskyní, máte často problém s nedostatkem zlaťáků. Úkoly od NPC moc nevynáší a předměty na nízkém levelu je těžké prodat. Obchodník se pousmál, jako by mi četl myšlenky nebo pochopil výraz mé tváře, a řekl:

„Nemusíte se bát, není v tom žádný háček. Je to pravý teleportační svitek do Farsteadu. Nosím ho u sebe už dlouho, koupil jsem si ho jako zálohu pro případ napadení bandity. Těmito místy projíždím už přes dva roky a nikdy jsem ho nepotřeboval použít. Začínal jsem litovat peněz, které jsem do svitku investoval. Prodávám ho téměř za nákupní cenu, mágovi jsem za něj tehdy zaplatil devět set padesát zlatých, takže má marže je dost malá.“

„Padesát zlatých je malá marže? To se mě snažíte ožebračit?“ probral jsem se z prvotního šoku a začal divoce smlouvat. Kdo mě znal před uvězněním, nikdy by neuvěřil, že ten tichý a skromný programátor bezpečnostních systémů, který pokaždé nakupoval za cenu zvolenou obchodníkem, by dokázal tak tvrdě bojovat za každý měďák. Dokonce i teď bych si to od něj koupil, ale zvolená vlastnost obchodování mě nutí smlouvat. „Uber čtyřicet zlatých a hned to koupím.“

„Aha, dospělý muž a stále věří pohádkám o slevách!“ nechtělo se NPC vzdát bez boje. To není nic překvapivého, je naprogramované k maximálnímu obírání hráčů – každý předmět obchodníci prodávají za jedenapůlnásobek jeho reálné ceny. Hráči Barliony jsou nuceni peníze utrácet a nepřevádět je do reálného světa. „Slevím maximálně o pět zlatých. Jen se nad tím zamyslete, celou dobu jsem svitek hlídal jako oko v hlavě. V dešti jsem ho držel v suchu, i když já sám jsem byl promočený na kost. To všechno jsem nepodstupoval jen kvůli nějakým prašivým deseti zlatým! Pětačtyřicet a ani o měďák méně!“

Trvalo mi dobrých pět minut stáhnout cenu na devět set sedmdesát zlatých. Dav, který se okolo nás utvořil, mi začal radit, jak získat od toho lstivého obchodníka větší slevu. Avšak když začal mluvit obchodník, radili zase jemu, aby neustupoval tak hamižnému zákazníkovi. Dobří lidé žili v Beatwicku, chápaví a sousedští. Budu moc rád, když už je nikdy v životě neuvidím.

Zaplatil jsem dohodnutou sumu a dokonce se mi zvýšilo obchodování na sedmou úroveň. Chtěl jsem odejít, ale vzpomněl jsem si na to divné pavoučí oko. Potřeboval jsem ho prozkoumat a sám jsem to nedokázal. Možná by to zvládl ten obchodník.

„Drahý pane, mám u sebe ještě tuhle věc, mohl byste se na ni podívat? Je nějakým způsobem užitečná?“ zeptal jsem se a vytáhl oko z batohu. Bylo děsivé a nepříjemné na dotek. Podal jsem ho obchodníkovi, který se zarazil a zcepeněl jako socha. Zaraženě se díval na předmět v mé ruce a po několika sekundách se mi před očima objevila zpráva:

Předmět určen: Oko černé vdovy.

Pozor! Vlastník tohoto předmětu má přístup k úkolu. Přejete si zobrazit popis?

Zmrzl jsem na místě a stal se téměř zrcadlovým odrazem obchodníka. Úkol získaný z předmětu mohl znamenat jen jedinou věc: měl jsem přístup k dalšímu legendárnímu předmětu Barliony.

Těžce jsem polkl a přečetl si popis úkolu:

Dostupný úkol: Oko černé vdovy.

Popis: Před sto tisíci lety, dávno před tím, než se v Barlioně objevili lidé, vládli světu krutí a náladoví Pavoučí páni, kteří svou mocí ovládli zbytek ras. Po obrovské potopě Pavoučí páni zmizeli a ostatní rasy se snažily zapomenout na tisíce let strávených v jejich područí. Ale v hloubi Volných plání stále existuje kult uctívačů těchto pánů a patriarchové tohoto kultu sní o přivedení Pavoučích pánů zpět a uvržení našeho světa do bolesti a strachu. Zastavte tento kult, než bude příliš pozdě. K získání dalších instrukcí navštivte císaře Malabaru.

Typ úkolu: legendární. Omezení levelu: pouze hráči na levelu 100 a vyšším. Omezení skupiny: nejméně dvacet hráčů. Odměna: skryto.

Dvacet hráčů na nejméně stém levelu, kteří se budou muset dostat hluboko do Volných plání a přemoct nějaké patriarchy. I přes veškerou úctu, kterou k sobě samému chovám, by organizování takhle velké družiny bylo nad mé síly, minimálně v tuto chvíli. To však není důvod k zahození takovéhoto předmětu! Chvíli jsem okem v ruce otáčel a následně jej vložil zpět do batohu. Později můžu takový předmět využít.

„Pět tisíc teď a dalších čtyřicet za týden,“ slova obchodníka, který se dokázal oklepat z šoku, mě zaskočila. Normálně takové předměty využívají jen hráči, pro NPC pouze zabírají místo v inventáři, ale na stole ležela nabídka čtyřiceti pěti tisíc zlatých! A to i přestože mám červenou čelenku a přestože se mě NPC automaticky snaží obrat o spoustu peněz. Ne. Nejdřív si o oku a pavoučích pánech seženu více informací, teprve následně se rozhodnu, co s okem provedu.

„Ne, děkuji. Nehodlám právě teď oko prodávat.“

„Devadesát tisíc zlatých. Zítra,“ vypadalo to, že se mě ten obchodník snaží svou cenou srazit na kolena a donutit mě přijmout jeho nabídku. Co to vlastně je za předmět? Podíval jsem se do manuálu a snažil se vyhledat cokoli podle názvu předmětu. Nic. Vůbec nic. Prohledání fóra také nepřineslo žádné výsledky. Třeba je to stejné jak u mé řady úkolů s vlky – dokud úkol nepřijmu, nemám možnost nahlédnout do sekce pro daný skrytý úkol. Třeba to tak je. V tuto chvíli však stejně nemůžu úkol přijmout. Sto levelů je prostě sto levelů. Bylo by směšné, kdybych se snažil úkol přijmout na svém aktuálním čtrnáctém levelu.

„Ne, díky. Oko neprodám ani za dvě stě tisíc zlatých.“ Podle smutného výrazu obchodníka jsem poznal, že jeho třetí nabídka se měla pohybovat přibližně okolo této ceny. Až se dostanu do Anhursu a vytvořím vlastní klan, budu mít lepší představu, jak s okem naložit. Z batohu by zmizet nemělo, jelikož to není legendární předmět, takže si ho můžu zatím držet u sebe.

Odešel jsem od zklamaného obchodníka, který ihned začal frustrovaně nakládat své živobytí na vůz, a zamířil jsem zpět do lesa. Odpočet vyměřující mých čtyřicet osm hodin, které můžu beztrestně strávit mimo vesnici, se resetoval, a tak jsem měl na záchranu vlčat a nakopání gobliních zadků celé dva dny.

Vlky jsem našel tam, kde jsem je předtím opustil, schované za keři před dřevěnou bránou do dolu. Pokud takhle hlídali východ i předtím, jak je možné, že se jeden goblin z dolu zatoulal? Jiný východ jsem při své obhlídce nezaznamenal a vylézt z té jámy je nemožné. No, kdo ví, třeba i vlci potřebují spát…

Vytáhl jsem potřebné předměty z batohu a započal metamorfózu. Nejdříve jsem se natřel na zeleno. Přetřel jsem si paže, obličej, nohy a v podstatě cokoli, co nebude zakryto halenou a sukní. Vlci se na mou přeměnu dívali s naprostým nepochopením. Normální lidský šaman se měnil v cosi divného a k tomu natřeného na zeleno. Uklidňovala mě jediná věc, nikdo mě při mé změně nespatřil a vlci nikomu o ztrátě mé důstojnosti nepoví. Halena mi byla dostatečně volná, abych si mohl patřičná místa vycpat trávou a tím dosáhnout ženského vzhledu. Nasadil jsem si sukni i paruku, což vůdce vlčí smečky ocenil odfrknutím. Poznamenám si, abych tě nakopal do tvého chlupatého pozadí, až se vypořádáme s gobliny.

Nejdůležitější však je, aby můj převlek zafungoval, v opačném případě nemáme šanci uspět. Než jsme se vydali na ty parchanty se špičatýma ušima, zašel jsem si k potoku a použil jej jako zrcadlo, abych zkontroloval svůj vzhled. Docela se mi povedlo udělat ze sebe škaredou, zelenou, černovlasou příšeru. Orkyně, jak když ji vyšije. Ale něco mi stále chybělo. Přemýšlením se mi krabatilo čelo, ale má změna prostě nebyla kompletní. Jasně, byl jsem zelený, v sukni, s paličkou v ruce, ale jeden malý detail mi unikal. Byl jsem si jistý, že právě díky tomu detailu by goblini dokázali můj převlek prohlédnout. Tiché zavrčení mě donutilo se otočit. Šedá smrt, pokud jsem správně pochopil jméno vlčice, mi v zubech přinesla malou kost. To je ono! Orkyni na obrázku trčela z nosu kost! Vytrhl jsem si z paruky několik vlasů a přivázal kost na správné místo. Teď už byla má transformace přesná. Pokud v této podobě nesvedu ani jednoho goblina, tak už vážně nechápu, jaké mají choutky. Znervózňovalo mě jen frkání vlčice, které nápadně připomínalo posměch. To je v pořádku, však já časem přijdu na způsob, jak vám to oplatit.

Sebral jsem všechnu odvahu, vybral si jednoho lučištníka na nejbližší strážní věži a vykročil z křoví. Nastal okamžik pravdy. Vlci, připraveni zaútočit na gobliny, zůstali schovaní. Uplynul nějaký čas, ale ti skrčci vypadali, jako by si mě snad ani nevšimli! Dobrá tedy, trochu jim pomůžu. Nabral jsem do plic vzduch a pořádně zapískal, přičemž jsem opatrně gobliny pozoroval. V případě, že začnou okamžitě útočit, můj plán vezme za své. Celé to pečlivé barvení se na zeleno by přišlo vniveč.

Uběhlo několik sekund, ale goblini nezaútočili. Nepochyboval jsem, že mě už spatřili. Oba lučištníci téměř vypadli z věže, když hleděli, jaká krasavice je přišla navštívit. Najednou goblin, kterého jsem měl vybraného, získal bonus ve formě srdce: Zbožňování. Odhodil luk a šplhal dolů z věže. Druhý goblin se k prvnímu záhy přidal. Že by to zabralo?

Pomalu jsem se krok za krokem vracel pozpátku ke keřům a pod ochranu útočné síly vlčí smečky. Láskou zasažení goblini otevřeli bránu, utíkali směrem ke mně a cestou mi posílali vzdušné polibky. Jak nechutné. Jeden z dvojice zamilovaných přiskočil ke keři, za kterým se ukrýval vlk, a vylomil pár větviček. To mi chce přinést květiny? To je od něj hezké, líbí se mi, jak… Sakra! Co mě to napadlo? Musím gobliny přivést hlouběji do lesa, odkud nebudou slyšet jejich výkřiky.

Přidal jsem do kroku. Téměř v ten samý okamžik získal goblin druhý bonus opět ve formě srdce: Vášnivost. Jejda. Takhle goblini randí? Bezva. Odběhl jsem na vzdálenost asi dvou set metrů od dolu a otočil se ke goblinům, kteří pospíchali za svou novou láskou. Hrome, moc jsem to nedomyslel, když jsem přepadovou skupinu umístil hned na okraj lesa. Vlci přebíhali ze stínu do stínu po obou mých stranách, aby zaujali nová postavení, ale ještě nebyli připraveni k útoku. Goblini se ke mně dostanou. Proboha! Nemůžu vyvolat žádné duchy, protože bych vypadl z role a tihle dva by mě v mžiku sejmuli. Proti dvěma nepřátelům na třicátém levelu bych na svém čtrnáctém neměl nejmenší šanci, ačkoli mají bonusy především k hbitosti. Ani by se nezapotili. Pořádně jsem chytnul palici a rozhodl se, že budu gobliny odrážet, dokud se ke mně nedostanou vlci. Potřeboval jsem maximálně půl minuty.

První goblin ke mně přiběhl s rozpřaženou náručí, aby mě mohl obejmout, ale dostal ránu palicí přímo na nos. Odpotácel se zpět, zaskučel a přibyl mu třetí bonus, jak jinak než ve formě srdce: Flirtování. Následně se všechny tři malé bonusy spojily do jednoho velkého: Láska. To bychom měli. Konečně mě v téhle hře má někdo rád. Goblin se otočil na svého soka a zakřičel:

„Nesnaž se k ni přibližit, ty smetku! Ta cholka je moje!“

„Ja se ji libim vic! Chci ji! Mam tě nakopat?“ zakřičel druhý goblin. Neměl jsem čas být překvapený, když se přede mnou objevila zpráva:

Pozor! Zamiloval se do vás bojovník temného císařství Kartossu! Aby si milenci navzájem rozuměli, naučili jsme vás jazyk temných goblinů. Přejeme příjemnou hru!

Naučil jste se nový jazyk: temná goblinština.

Získán úspěch!

Romeo a Julie, úroveň 1 (na vyšší úroveň potřebujete svést dalších devatenáct bojovníků temného císařství).

Odměna za úspěch: Šance, že se do vás zamiluje bojovník temného císařství, zvýšena o 1%.

Seznam úspěchů si můžete prohlédnout v nastavení své postavy.

No tohle! Vždy jsem snil o tom, že získám tak důležitý a téměř nedostižný úspěch. Teď jsem se hlavně musel snažit, aby nikdo nezjistil, čeho jsem právě dosáhl. Naučit se některý z jazyků temného císařství není zas tak složité. Musíte jít do knihovny, strávit tam několik měsíců studiem textů a hovořit s knihovníky. Po nějaké době vám knihovník nabídne knihu a naučí vás kterýkoli ze stovek jazyků našeho kontinentu. Jakýkoli jazyk si budete přát, od hlavního jazyka orků až po vzácný jazyk, kterým se dorozumívají koboldi. Nikdy jsem však netušil, že se lze naučit jazyk skrz lásku.

Goblini se začali do sebe navážet, protože měl každý z nich svou představu o tom, kdo je pro mě vhodnější. Když dorazili vlci, tak už od slov přešli k pěstím. Boj byl krátký, ale neobvyklý. Vlci se zahryzli do goblinů, kteří se ani nesnažili vzdorovat. Jen na mě velkýma uslzenýma očima hleděli jako na tu, která zradila jejich naděje… Teda na toho, který zradil… Teď jsem to já, kdo je z toho všeho popletený.

Odměna: +400 zkušeností, k dosažení dalšího levelu zbývá: 351.

Z každého goblina jsem získal dva zlaťáky a obnošené kalhoty. Neměli u sebe žádné zbraně ani elixíry. No, co už. Důležité je, že jsme našli docela bezpečný způsob, jak gobliny porazit. Pokud kvůli tomu musím několikrát zakroutit boky, nebo zamrkat řasami – jak už jsem jednou řekl, když u toho nejsou žádní svědci, tak se to nikdy nestalo. Takové myšlenky mi běžely hlavou, když jsem se vydal pro další skupinu „Romeů“.

Vlci se chovali trochu divně. Dokud jsem gobliny neudeřil palicí, žádný z vlků nezaútočil na dvojici, která za mnou běžela. Jaký byl vlastně důvod, aby se ukrývali? Snad aby se mi mohli smát, zatímco mě pronásledovalo duo obdivovatelů. Na každý pád jsme byli hotovi. Všechny čtyři věže zely prázdnotou, brána byla otevřená a zbývalo asi deset kopáčů, jeden válečník a náčelník. Z těch dvou posledních jsem měl trochu obavu. Válečník měl nejspíš bonusy k síle, ale náčelníka jsem nezahlédl. Klidně by to mohl být i kouzelník. Musel jsem být opatrný.

Díky zabitým goblinům jsem se dostal na patnáctý level, ale nově nabyté body si zatím nepřidám do žádné vlastnosti. Čím vyšší úroveň vlastnosti, tím hůř se sama od sebe zvyšuje. Ne, můžu si ještě počkat a body investovat, až mě k tomu situace donutí.

Mimochodem, když už mluvíme o statistikách, rozhodl jsem se přijít na kloub bonusům, které mi přidává odolnost. Je dobře, že snižuje úroveň bolesti, ale asi zároveň zmenšuje i poškození, které mi někdo způsobí. Při zranění se mi neobjevila jediná zpráva, že by odolnost cokoli redukovala. Třeba musí být nějakým způsobem aktivována? Podíváme se, co o odolnosti říká manuál:

Odolnost: Určuje hráčovu schopnost redukovat útok protivníka o (Odolnost/10)%. Redukce je vypočítána automaticky dříve, než se určí, zda byl útok blokován, zda jste se útoku vyhnul, a také než se od útoku odeberou body závisející na úrovni vaší obrany.

Tak teď už chápu, proč jsem ve zprávách nikdy neviděl o odolnosti zmínku. Zpráva o zranění vypsala jen počet bodů zdraví, které mi útok odebral. V té chvíli však byl už útok snížen o body odolnosti. V mém případě šlo o 1.1%. Není to nijak mnoho, ale někdy i tak malé procento dokáže zachránit život.

Svolal jsem vlky a seskupil je do jediné útočné formace. Vydali jsme se k dolu. Zbývalo tam ještě dost goblinů, kteří by nám mohli přidělat vrásky.

„Prišel vladce! Prišel vladce!“ zakřičeli goblini, odhodili krumpáče na zem, padli na kolena a začali se mi klanět. To si mě vážně spletli se svým šéfem? Co s nimi mám dělat? Vybral jsem jednoho goblina a podíval se na jeho vlastnosti. Goblin. Jen goblin, chybělo mu přízvisko „temný“. Podíval jsem se na něj pozorněji a všiml jsem si obojku. Otroci! Rudu tady kopal asi tucet otroků.

„Aaaarrrgh!“ zařičel válečník chránící stan a rozběhl se ke mně. „Ty ne holka! Ty oblikač špion! Nepřitel v kempu!“

Běžel proti mně válečník na levelu 30 se specializací na boj zblízka, což jsem očekával, a mával svým jataganským mečem. Tak se zamysli, chytráku, můžeš taky utíkat! Dokonce můžeš za běhu vyvolávat duchy. Vlci opět zůstali stát a nechtěli se do boje zapojit jako první. Na to jsem si už zvykl, tohohle zabiju sám a oni můžou hlídat, kdyby se do boje chtěl zapojit i sám velký šéf. Obyčejně to tak bývá, že nejdříve zaútočí jeden, pak se přidá druhý a dohromady bojují dlouho a tvrdě.

Válečníka jsem zabil docela rychle. Deset duchů blesků a byl hotový. Ještě že se vlci od něj drželi dál, pobíhal okolo jak šílený, mával jataganem sem a tam a klidně by mohl některého vlka zasáhnout.

Už zbýval jen stan a otroci, které ani nenapadlo zvednout se ze země. To je podivné, nadělali jsme tolik hluku, ale ze stanu nikdo nevyšel. Že by šéf usnul? No tak je na čase ho vzbudit.

Přišel jsem ke stanu a začal bušit na střechu. Byl jsem připraven uskočit, pokud by bylo potřeba. Ticho. Sebral jsem odvahu, zvedl plátno a podíval se dovnitř. Nikdo tam nebyl. To přece není možné. Přesně v tomhle stanu by se měl šéf nacházet. Porozhlédl jsem se po stanu a všiml si divného pohybu v hromádce hadrů. Aha! Snaží se přede mnou schovat!

Odhodil jsem hadry a zíral na malého, obtloustlého goblina, ověšeného zlatými řetězy a prsteny, oblečeného do luxusně vypadajícího obleku. Goblin pochopil, že nemá cenu se dál schovávat, posadil se, zkřížil ruce a začal mluvit lámaným obecným jazykem.

„Ty dostat zlato, ty nevidět.“

„Mluvim tvym jazykem,“ odpověděl jsem v goblinštině. Bylo to divné a musel jsem větu vyslovit slovo po slově, ale bylo to pořád lepší než používat obecný jazyk.

„Och! Vysoka navštěva, krasny převlek a mluvit naši řeči. Nebo je vysoka a opravdu krasna?“ promluvil goblin, kterému poblikával bonus: Zbožňování. To jsem fakt potřeboval, i tenhle se snad do mě zamiluje. Sundal jsem si paruku a odvázal kost z nosu. Tak, alespoň můžu volněji dýchat. Goblin posmutněl. Ani se mu nedivím; když se z Miss World v mžiku stane ošklivá žába, je to tragédie.

Miss World. Povzdechl jsem si. Každý rok se pořádala soutěž o nejhezčí dívku Barliony. Jediná důležitá podmínka zněla, aby se účastnice podobala své postavě i v reálném světě. Tři roky za sebou vyhrála titul Miss Malabaru paladinka jménem Anastaria. Je to velmi krásná dívka. Bylo o ní napsáno nekonečně mnoho básní a spousta hráčů putovala do Anhursu – hlavního města císařství – jen aby ji mohli na chvíli spatřit. Potkal jsem ji jen jednou, lépe řečeno jsem ji zahlédl asi ze sta metrů. Nevím, jakou vlastnost si vylepšovala, ale naprosto vám vyrazila dech. Dokonce je zástupce Hellfira z klanu Fénix a její postava je na druhém nejvyšším levelu ze všech hráčů císařství, a navíc figuruje jako autor téměř všech manuálů pro boj s bossy. Anastaria soudí ostatní podle výsledků jejich postavy a ne podle peněz nebo darů. Ani o jedno nemá zájem. Odstavil jsem sny zpátky do pozadí a zaměřil se na goblina. Během mé nepozornosti se mu do rukou dostal kus rožněného masa a goblin se na jídlo tak soustředil, jako by ho ani nezajímalo, že byl jeho tábor napaden a on je uvězněn.

„Deset zlatych ti mužu dat,“ začal konečně mluvit, když zhltnul zbytek masa. „Musim napravit ztratu valečniku. Sbirame rudu pro magistra a jsme pozadu. Musiš kutat rudu.“

Dostupný úkol…

Ani jsem se nepodíval, jaký úkol mi byl nabídnut. Přistoupil jsem k hubatému miniaturnímu šéfovi a uhodil ho palicí mezi oči. Několikrát, jen tak pro jistotu. Goblin se sesunul na zem, ale byl stále živý. Jeho ukazatel zdraví se stěží o něco zmenšil, ale přibyl mu dvouhodinový „bonus“: Omráčený. To by bylo. Teď se musím porozhlédnout po stanu, jestli najdu něco, co by uspokojilo mého vnitřního hrabivého křečka. Nikdy by mi neodpustil, kdybych jen tak odešel. Co to…?

Dostupný úkol: Náčelník zelených nájezdníků.

Popis: Zajal jste náčelníka infiltrátorů z temného Kartosského císařství. Přiveďte ho do nejbližšího města a předejte ho úřadům.

Typ úkolu: vzácný. Odměna: +400 reputace u Malabarského císařství, +500 zkušeností, +30 stříbrných mincí a vzácný předmět z kteréhokoli obchodu ve městě. Trest za nesplnění nebo odmítnutí úkolu: -400 reputace u Malabarského císařství.

Aha! No tak tento úkol rozhodně přijmu! Už jsem věděl, co s tímhle chlápkem udělat. Navíc taky zmínil docela zajímavou hodnost: magistr. Temné císařství mělo stejné pořadí hodností jako Malabar. V Malabaru byl jeden císař, čtyři rádci a dvacet heroldů, Kartoss měl Temného lorda, čtyři mistry a dvacet magistrů. Heroldi a magistři se dokázali teleportovat na jakékoli místo svého císařství. I přesto je hráči potkávali asi stejně často jako samotného císaře. Prakticky nikdy. A tato obtloustlá stvůra dostala příkaz právě od jednoho z magistrů. Skvělé! To by znamenalo, že jde o velmi cenného vězně. V tom se skýtá další možnost získat od Malabaru nějaký bonus navíc. Musím ho předat úřadům a bylo dobře, že už mám v batohu svitek na vykouzlení portálu do Farsteadu. Dva lidé jím mohou bez problému projít.

Roztrhal jsem jednu přikrývku a svázal náčelníka, kdyby se náhodou probudil. Dvě hodiny je spousta času, ale je lepší být opatrný. Konečně došlo i na loupení a drancování!

Ihned jsem spatřil malou truhlici. Byla nádherně vyřezávaná a na bocích jsem si všiml složitých symbolů. Bohužel se k truhlici vázal malý problém, z klíčové dírky trčel zlomený klíč. To snad ne! Víko bylo zamčené, nejspíš ho goblin nedokázal ve spěchu odemknout. Když jsem začal bušit na střechu stanu, neměl mnoho času nazbyt. Z rozmrzelosti jsem do ležícího goblina kopl. Proč musel tak spěchat? To ho nenapadlo, že se u něj stavím? Co teď s tím mám dělat? Nemohl jsem tady truhlici nechat, vnitřní žába by mi zakroutila krkem, ale nemohl jsem ji ani vzít s sebou. Truhla byla částí stanu, a kdybych si ji odnesl, tak by se jednoduše vypařila i se svým obsahem. Musel jsem přestat přemýšlet a začít něco dělat. Takže třeba… přemýšlel jsem, co dokáže lépe obstát, zda dělová koule, kterou nic nezastaví, nebo zeď, kterou nic neprorazí. Respektive má palička proti zavřenému víku. No, právě teď je nejlepší čas tu teorii uvést do praxe.

Postavil jsem truhlici na bok a začal do ní bušit. Pokud to nejde silou, půjde to ještě větší silou – to jsem se naučil, když jsem byl ještě dítě. Nic jiného než paličku jsem neměl, takže si musím vystačit s ní, ale už za minutu se víko s tlumenou ránou kutálelo po podlaze a já hleděl na kořist, která z truhly vypadla. To není špatné. To vůbec není špatné! Dnes je můj šťastný den!

Spatřil jsem malou hromádku zlaťáků. No tohle! Tři tisíce zlatých, které byly okamžitě zredukovány o 30%. Pět teleportačních svitků, podle vzhledu mířily do Kartossu. Schovám si je na později, až se dostanu na vyšší level, pak se mi budou hodit, abych se rychle dostal do temného císařství. Nebo je můžu prodat v aukci, po sto tisících zlatých za kus. Z goblinových prstů jsem stáhnul dva zlaté prsteny s bonusem +10 k hbitosti a náhrdelník s +12 k výdrži. To už je pořádné vybavení. Normální prsteny s bonusem +5 stojí okolo sta zlatých, prsten s bonusem +10 bude stát okolo pěti tisíc! Náhrdelník si nechám. Musel jsem zklamaně připustit, že je lepší než ten můj. I když si ho můžu nasadit nejdříve, až získám dalších patnáct levelů. Nemůže ho nosit nikdo, kdo má nižší než třicátý level. Ale když se nad tím zamyslím, nejspíš ho taky prodám. Potřebuju nutně začít pracovat na svém klenotnictví. Recepty bych měl, ale začíná mi docházet čas.

Malá truhlice navíc ze svých útrob vydala předmět, který mě udělal šťastnějším než cokoli jiného – mapu našeho kontinentu. V Barlioně mají mapy velmi příjemnou vlastnost. Dokážou měnit měřítko ve vztahu k zobrazovanému výřezu. Vysvětlím to na příkladu: když se dívám na celý kontinent, má mapa jiné měřítko, než když jsem si dal zobrazit pouze Malabar, jiné měřítko se ukáže pro Farstead a jiné pro Beatwick. Tohle však funguje jen pro místa, která byla na mapě zanesena. Pokud tam hledané místo není, mapa nezobrazí zhola nic. Buď si musíte doplnění mapy přikoupit, nebo si ho dokreslit sami, pokud máte profesi Kartografie.

Rychle jsem si prohlédl nově získanou mapu. Na mapě bylo 20% objevených lokací Kartossu, jedno procento Malabaru a jedno procento Volných plání. Protřel jsem si nevěřícně oči. Dvacet procent Kartosského císařství na jedné mapě! Díky mapě jsem v podstatě za vodou! Za kopie téhle mapy jsem mohl získat od hráčů tuny zlata, takže i třicet procent, které okamžitě odevzdám korporaci, by mi připadalo jako drobné. Do dneška chodily výpravy hráčů do Kartossu bez map, jelikož bylo nepředstavitelně složité nějakou mapu Kartossu získat. Mé přátelství s vlky mi přineslo velké štěstí!

Ve stanu jsem už nenašel nic jiného. Alespoň nic jiného, co by stálo za to si přivlastnit. Zůstaly tam samozřejmě polštáře, přikrývky, rozbitá truhlice a spousta dalších maličkostí. Vlastně i stan jako takový, ale nic z toho jsem si nemohl vzít. I kdybych si jakýkoli předmět vložil do batohu, během několika sekund zmizí. Ve chvíli, kdy projdu s goblinem vyvolaným portálem do Farsteadu, se celý stan vypaří, jako by tu ani nikdy nestál. Je to škoda, ale je to tak. Všichni hráči si už na to zvykli.

Nasadil jsem si zpět paruku, hodil si přes rameno goblina a vyšel ze stanu. Vlci obcházeli okolo klecí s mláďaty, ale nedokázali je packami otevřít. Malá vlčata kvičela radostí, skákala v klecích a těšila se na své rodiče. Zbytek goblinů se nenamáhal zvedat ze země. Musím se rozhodnout, co s nimi provedu, nemůžu je tady jen tak nechat.

Goblina jsem odložil na zem a postupně jsem ze všech klecí vypustil vlčata. A je to, druhá část úkolu je hotová.

Úkol Osvobození vlčat splněn.

Odměna: +550 zkušeností, k dosažení dalšího levelu zbývá: 1.

Třetí část úkolu Poslední naděje bude přístupná za šest dní. Tento úkol vám bude přidán automaticky.

Paráda! Úkol asi bude s něčím spojený. Šest dní. To je chvíle, kdy by se měl znovu objevit vagren. Že by byl úkol Poslední naděje nějak spojený s vagrenem z Beatwicku? Co mi k tomu řekne manuál? Manuál byl tichý jako hrob. To je k ničemu. Je hrozné hrát a nemít možnost se podívat na další fóra, která nemoderují zástupci Korporace.

Doufal jsem, že dokážu splnit alespoň polovinu předákova úkolu. Přešel jsem k tělům deseti zabitých vlků. Jakmile jsem se dotknul jednoho těla, okamžitě zmizelo a zanechalo po sobě jen ohon. Deset těl, deset ohonů. Teď už mi chyběl jen ohon Šedé smrti, abych úkol splnil. Zamyšleně jsem se podíval na velkou vlčici. Přemýšlel jsem, zda jsou vlci opravdu tak chytří, protože jakmile spatřila, že v ruce držím vlčí ohony a zálibně se dívám na ten její, rychle se otočila ke mně zády a rozběhla se tryskem pryč z dolu. Vlčata ji okamžitě následovala, za nimi běžel zbytek vlků a vlčic, pozadu zůstal jen vůdce smečky. Přišel ke goblinům, kteří leželi na zemi, odfrkl si a rozběhl se za svou smečkou. To by bylo. Teď už se jen rozhodnout, co udělat s deseti ležícími gobliny.

„No tak, vstavat! Neni čas se valet!“ zakřičel jsem v goblinštině. Zelení dělníci okamžitě vyskočili na nohy a hezky se seřadili podle velikosti.

„Tak teď vyřešime vas. Kdo to tady vede?“

„Přece vy, vladče,“ řekl jeden z goblinů a všech deset opět padlo na kolena.

„To vim. Kdo vam veli ve vaši skupině? S kym se mam domluvit?“

„To budu ja, vladce, ten se kterym mluvite,“ odpověděl stejný goblin.

„Bezva. Mam otazku. Co to tu dělate?“

„Kopeme rudu, vladče.“

„Aha, zeptal jsem se špatně. Proč kopete rudu?“

„Naš byvaly vladce nam to nařidil,“ kývl goblin směrem k mému zajatci.

„A kam jste tu vykopanou rudu dali?“

„Davame ji vedle stanu. Dneska zrovna vedouci poslal varku rudy pryč. Nam nevadi, nakopeme vic. Novy vladce bude šťastny. Přijme nas novy vladce k sobě?“

Pozor! Máte možnost si najmout pracovní tým goblinů-kopáčů.

Podmínky: Musíte goblinům zajistit jídlo na každý den a denní plat: 1 stříbrný. Level goblinů je určen levelem hráče. Úroveň profese je dána úrovní profese hráče.

No tohle! Deset lidí mi prakticky zdarma bude získávat rudu, kterou tak nutně potřebuji. Jediný problém byl v tom, že tato skupina byla zaměřena na získávání materiálu a ne na vyrábění. Avšak získal jsem je prakticky za nic. V Anhursu si můžete najmout různé druhy pracovních skupin, ale jejich ceny byly vyděračské a pracovníci často umírali, protože jste jim každý den museli dávat jídlo. Pokud jste je den nechali bez jídla, zůstali jste bez pracovní skupiny. S lovcem jsem nikdy žádnou pracovní skupinu nenajal, protože jsem se do hry nehlásil každý den, ale když už jsem musel tolik času teď strávit online, měl bych tuhle možnost využít.

„Přijimam vas. Od teď jsem vaš novy šef.“

Získán úspěch!

Vedoucí, úroveň 1 (najměte další 4 pracovní skupiny k dosažení vyšší úrovně).

Odměna za úspěch: Rychlost práce pracovní skupiny zvýšena o 5%.

Seznam úspěchů si můžete prohlédnout v nastavení své postavy.

„Už jste dneska jedli?“ zeptal jsem se a všiml si rychlého kývání gobliních hlav. Přeformuloval jsem otázku: „Na kolik dni mate ještě zasoby jidla?“

„Pět dni, šefe. Byvaly šef nam navařil velky kotel jidla. Ještě jsme ho cely nesnědli,“ odpověděl goblin a já si oddechl. Měl jsem v plánu se okamžitě přenést do Farsteadu, abych předal náčelníka goblinů, ale nemohl jsem odejít, dokud jsem nevyřešil otázku proviantu pro své dělníky.

„Takže tento tyden mate nasledujici plan. Kopejte rudu a vlku si nevšimejte, nebudou vam dělat problemy. Rudu skladejte tady,“ ukázal jsem na menší jámu v zemi. „Za dva dny přijde šaman Mahan a řekne heslo ‚blah-bum‘. Budete ho poslouchat jako mě, rozuměli jste?“ Goblini okamžitě začali přikyvovat, a tak jsem pokračoval: „Co se tu ještě flakate? Okamžitě makat!“

Ihned se rozutekli. Popadli krumpáče, rozmístili se po dole a začali kopat. Já jsem se vydal posbírat lup z mrtvých „Romeů“, kteří zemřeli při svádění své „Julie“. Poodešel jsem trochu dál, ale i přesto jsem zaslechl, jak si goblini mezi sebou povídají:

„Nova šefka je fakt kus! Cela zelena, kratka sukně, prsa větši než moje hlava! Škoda, že nema kost v nose, ale to neva, ta doroste.“

3. kapitola

Farstead

„Skládám skupinu na jeskyni Rortus! Potřebuji léčitele a tanka!“sdot

„Prodám 40 vlčích kůží! Kus jen za dvacet zlatých!“

„Chci koupit meč pro válečníka na levelu 20 s bonusem k síle!“

Farstead mě přivítal známým městským bzukotem. V tomto ohledu byl stejný jako ostatní barlionská města, nad kterými se počtem obyvatel tyčil jen Anhurs. Stejné dvouposchoďové domy s šedými zdmi, na kterých tu a tam visely cedule obchodníků nebo učitelů různých profesí. Pod nohama jsem cítil dlážděnou ulici, spatřil jsem převrácený vůz napůl zabořený ve slámě (nejspíše oblíbené hřiště místní omladiny) a davy lidí. Hráči i NPC pospíchali všemi směry. Ačkoli tu bylo méně hráčů než NPC, dávali o sobě hlasitě vědět. Provincie Krong byla podle manuálu navržena pro hráče od levelu 20 do levelu 40, takže pro mě nemělo cenu zdržovat se nabídkami věcí či pozvánkami do skupin.

Chytří hráči s levelem nižším než 50 zvyšovali zkušenosti sami nebo ve speciálních lokacích svých klanů a do města přišli navštívit banku, nevěstinec, prodat předměty nebo se naučit novou profesi. Hráči, kteří ve městě kupují předměty, nebo se snaží složit skupiny, jsou… Řekněme, že jsou to prostě začátečníci. Moc vás nepotěší, když se dostanete do party s tankem nebo léčitelem, který nerozumí daným postupům: „Aha, já jsem si tě dopředu neoznačil, proto jsem nemohl léčit. Proč ses neuzdravil bandážemi?“, „Podívejte se na tu krásnou myšku, tu přece nezabijeme!“, „Cože? Na mě někdo zaútočil? Okamžitě odcházím ze skupiny!“, „Dětičky, chcete, aby vám táta ukázal, jak zacházet s těmi špičatými věcmi?“ Několikrát jsem si nedal pozor a získal podobné hráče do své skupiny. Rozhodně nemám chuť si tu zkušenost zopakovat. Takoví lidé nikdy nečtou manuály nebo fóra, ale zato mají velké ego a jsou arogantnější než elfové.

Hned jsem poznal, že mě portál přesunul téměř přesně do středu hlavního náměstí. Před sebou jsem totiž uviděl velkou budovu radnice a pobočku banky Barliona.

Banka Barliona byla vskutku zajímavá. Připomínala tři metry vysoký zahradní altán obklopený menšími stromy, jako by se vysmívala bankám v reálném světě. Neměla žádné tlusté zdi ani armády strážných, kterých nebylo potřeba, protože při vstupu do banky vešel hráč do své vlastní dimenze. Jako by měl každý hráč připravenou místnost jen pro sebe. Uvnitř banky najdete malý stůl, za kterým sedí gremlin s černými návleky na pažích a neustále něco píše. Můžete mu dát zlaťáky k uložení nebo si od něj nějaké peníze vybrat. Gremlin zpracovává žádosti o půjčky či o zvětšení vaší osobní místnosti, jelikož její základní verze je dost maličká, proto časem nedostačuje na uložení všech vašich cenností. Banka měla jediný limit: nemohli jste do ní uložit více než deset předmětů stejné kvality. Neschovali byste si do ní více než deset legendárních předmětů nebo více než deset epických předmětů a tak dále. Banka neměla sloužit jako sklad.

Klany skladovaly většinu svého majetku ve vlastních hradech, které chránili strážní a ochranná kouzla. Existovaly dokonce klany, které se specializovaly na ochranu majetků, a naopak bylo možné najmout klany, které dokázaly ochranná kouzla a strážné přemoci. Kromě orků válečníků jsem neměl žádné vybavení, které bych si chtěl v bance uschovat. Do banky jsem šel z jiného důvodu. Potřeboval jsem si vyzvednout předměty z mého lovce. Šlo o zbytek peněz a pár kusů vybavení.

Cestou k bance jsem zaslechl část rozhovoru. „Hele, četl jsi, co včera psali na fóru klanu Fénix? Chtějí zaplatit sto tisíc zlatých za jakoukoli informaci o klenotníkovi, který vyrobil figurky pro Karmadontovu šachovnici!“

Chtěl jsem se z rozhovoru dvou trpaslíků dozvědět víc, proto jsem odložil svého vězně na zem a předváděl jsem, že si protahuju ztvrdlé rameno. Mě si nevšímejte, nejsem nic jiného než náhodný kolemjdoucí a cizí rozhovory mě přece nezajímají. Ve skutečnosti jsem se však změnil v jedno velké ucho.

„Co jsi dělal na jejich fóru?“

„No…“

„Aha! Určitě by ses k nim chtěl přidat, co?“ zasmál se jeden z trpaslíků. „To nevíš, že neberou nikoho pod level šedesát?“

„Jo, já vím. Ale taky tam mají spoustu zajímavostí. Čas od času přidají video s taktikou na nějakého bosse a jejich taktika je vymyšlená na jedničku, i když jde většinou o starší jeskyně! Můžu se od nich alespoň naučit nějaké postupy. A taky Anastaria tam přidala nový hologram…“

„Co tam bylo o tom klenotníkovi a sto tisíci zlatých?“

„Jo jasně! Mají to napsané na hlavní stránce: ‚Pozor! Jsme připraveni koupit informaci vedoucí ke klenotníkovi, který vyrobil figurky pro Karmadontovu šachovnici. Cena této informace: sto tisíc zlatých.‘ A pod tím je další zpráva: ‚Klenotníku! Nabízíme ti místo v našich řadách a hodnost mistra.‘ Jen si to představ, rovnou mistr!“

„No a co?“

První z trpaslíků si povzdechl a zakroutil hlavou, jako by chtěl říct: „Co to je za nováčka?“

„V klanu Fénix je mistr třetí nejvyšší hodnost. Znamená to plný přístup do trezoru, možnost velet rekrutům, žoldákům a celým výpravám. Mají jenom osm mistrů a ti jsou v klanu od jeho založení. Teď tuto pozici nabízejí nějakému neznámému klenotníkovi!“

„Jo? No, oni jsou do toho celí zažraní. To je jedno. Slyšel jsi, s čím přišla včera Roxie? Ona a její kamarádi…“

Zbytek už mě nezajímal. Přestal jsem se protahovat, hodil si goblina zpátky přes rameno a vydal se k radnici. Fénix, nejlepší klan císařství, nabízí klenotníkovi, což jsem já, vstup do jejich řad na hodnosti mistra? To vše jen kvůli nějakým figurkám? V dolu Pryke uteklo regionálnímu guvernérovi slůvko o tom, že figurky fungují jako klíč k jakémusi místu, ale mohl by ten klíč mít větší cenu než hodnost mistra? Musím se o figurkách dozvědět víc informací, nebylo by na škodu zjistit, zda mi může fórum k tomuto tématu něco říct.

Nápad přidat se k Fénixům je docela lákavý. Nejen že jsou nejlepším klanem na našem kontinentu, ale Anastaria je jednou z jejich členek. Fénix navíc patří mezi jedny z nejstarších klanů ve hře. Klanoví nájezdníci získali už dvacáté „první zabití“ a byli vybráni, aby zastupovali naše císařství v každoročním celosvětovém klání nejlepších klanů Barliony. Fénixové se zúčastnili již sedmkrát a z toho dvakrát celou soutěž vyhráli. Během posledních čtyř let však jejich výkony klesaly a klan se dokázal probojovat nejlépe na třetí místo. Císař proto rozhodl, že měsíc před letošním kláním, které se mělo odehrát za tři čtvrtě roku, uspořádá vlastní turnaj jen pro klany našeho císařství, aby Malabar reprezentoval ten opravdu nejlepší klan. Fénixové budou muset o svůj trůn bojovat, ale vsadil bych se, že první místo bez problémů získají. Má vnitřní zlomyslná nenasytná žába mě začala otravovat myšlenkami, že i já mám jedno „první zabití“ a k tomu i plán na založení vlastního klanu, takže bych měl mít právo turnaje se zúčastnit. Aby toho nebylo dost, tak se k ní přidal i hrabivý křeček, nejspíš si vzpomněl, jak krásné odměny se udělovaly vítězům minulého turnaje.

Zase myslím na hlouposti, proč to pořád dělám? Musím jít a předat goblina, zastavit se v bance a navštívit trenéry profesí. Navíc si potřebuji koupit svitek pro cestu nazpátek, ten ukazatel sám od sebe nezmizí. Právě teď jsem na něm spatřil: 43 hodin 25 minut. To jde. Času mám zatím dost.

„Stůj, jménem císaře!“ Dva vousatí strážní mi zablokovali vchod do radnice a mířili na mě železnými hroty svých pík. Naštěstí jsem si ještě před cestou do města uvědomil, jak vypadám, a zbavil jsem se zeleného nátěru a dalších propriet. Nerad bych se hráčům ukazoval ve své nedávné podobě. Mohlo by to vést k různým nedorozuměním.

„Stojím,“ zněla má jednoduchá odpověď. Odporovat strážným se příliš nevyplácelo. Mohli mě v mžiku strčit na čtyřiadvacet hodin za katr. Dokážu si celou situaci živě představit: „Máte u provincie nějakou reputaci? Ne? To ovšem znamená, že se vám nedá věřit. Chvíli si posedíte v cele, popřemýšlíte si nad sebou a my mezitím o vás zjistíme víc.“

„Chytil jsem špeha a přišel jsem ho předat úřadům. Měli byste uvědomit svoje nadřízené o výskytu temných goblinů v provincii Krong.“

Strážný přikročil blíž a opatrně prozkoumával můj obličej. Vynechal jsem snad při smývání barvy nějaké místo? Myslel jsem, že v Barlioně je umývání docela jednoduché.

„Jak můžete dokázat, že je to špeh, a navíc, že jste ho chytnul vy sám? Klidně jste ho mohl ukradnout nějakým udatným hrdinům! Proč jste do města nepřijel jak se sluší a patří? Místo toho, abyste projel některou z bran na koni, jste se do města teleportoval!“

To jsou ale pedanti! To, že mám na hlavě červenou čelenku, neznamená, že každých pět minut, když zrovna nezabíjím hráče nebo NPC, páchám nějaký zločin! Dobrá, nadechnu se a zůstanu klidný. Musím splnit úkol, předat špeha a problémy s dvěma neschopnými imitátory mě rozhodně nezastaví.

„Protože je to špeh! Jen se na něj podívejte! Co jiného může temný goblin v Malabarském císařství provádět? Vždyť to přece není ctihodný obchodník! Neukradl jsem jej, ale to můžete vidět sami. Nemám na sobě žádný znak loupeže. Jasně, mám červenou čelenku, ale to neznamená, že jsem spáchal nějaký zločin. A koně prostě nemám, takže jsem na něm nemohl přijet. Navíc žiju v Beatwicku, který leží dva dny cesty od Farsteadu. Teleportování je rychlejší, ale o dost dražší. Odpověděl jsem tím na všechny vaše dotazy? Pokud ano, tak mě prosím pusťte dovnitř, musím předat špeha vašemu šéfovi.“

Strážní neměli dalších otázek a já jsem vešel do radnice. V Barlioně můžete kdykoli navštívit starostu města. Prostě jen přijdete a promluvíte si. Žádné podmínky, žádné dlouhé čekání. Pokud přijdou dva hráči zároveň, každý z nich si povídá s přesnou kopií starosty, aniž by kohokoli dalšího zdržoval. Navštívit guvernéra je už větší oříšek. Pokud setkání s guvernérem vyžaduje nějakou snahu, dostat se k heroldům a poradcům je neskutečně složité. Získání audience u císaře je už prakticky nemožné. Jak říkal Eric, normální cena za lístek k císaři se pohybuje okolo dvou set tisíc zlatých.

„Jak vám mohu pomoci?“ vzhlédl starosta Farsteadu od svých papírů a s očekáváním se na mě podíval. Hodil jsem goblina na zem pokrytou kobercem, protáhl si ramena, abych se zbavil virtuálního ztuhnutí, a řekl jsem:

„V blízkosti Beatwicku jsem chytil tohohle pidižvíka. Podle všech indicií jde o špeha. Rozhodl jsem se, že ho nezabiju a přivedu ho raději k vám. To by mělo být, myslím, vše.“

„Vezměte ho k výslechu,“ nařídil starosta strážným, kteří do pokoje vešli chvilku poté, co zazvonil na malý zvonek. „Co se týká vás, mladý muži, počkejte na výsledky výslechu ve vedlejším pokoji, prosím. Co když je to jen obchodník a vy jste narušil jeho živnost?“ Starosta mě tou malou výtkou nenechal na pochybách o tom, jak velkou ve mě má důvěru. Sakra, budu tu muset strávit chvíli ze svého cenného času, kterého nemám nazbyt. Ale co, přivedl jsem ho starostovi já, musím se vzmužit a přijmout všechny důsledky. Usedl jsem do vedlejšího malého, ale pohodlného pokoje a zdřímnul jsem si. Alespoň jednou během dvou dnů, kdy můžu být mimo Beatwick, se musím vyspat, tak proč to nesfouknout přímo tady a teď? V podstatě se mi ani nezavřely oči, když mnou zatřásl strážný a vzbudil mě:

„Pan starosta vás chce vidět.“

Podíval jsem se na odpočet času: 38 hodin 22 minut. No tak to byl pořádný odpočinek! Pět hodin uběhlo jako nic, ačkoli se cítím, jako bych odpadl jen před pár minutami!

„Dovolte mi, prosím, abych vyjádřil svými slovy vděčnost Malabarského císařství a přidal malou odměnu za vaše činy,“ řekl starosta naprosto odlišným tónem než prve a podal mi svitek.

Úkol Náčelník zelených nájezdníků splněn.

Odměna: +400 reputace u Malabarského císařství, +500 zkušeností, k dosažení dalšího levelu zbývá: 1101.

Vyšší level!

Volné body k rozdělení: 10.

Získán předmět: Nezničitelné kožené nárameníky. Odolnost: 60. Obrana proti zbraním: 30. +4 Výdrž, +4 Inteligence. Druh předmětu: vzácný.

„Teď se posaďte, musím vám ještě něco říct,“ pronesl starosta neformálněji. Chvíli tiše seděl a jen tiskl ruce dlaněmi k sobě před svými ústy, jako by se chtěl pomodlit, ale oči nezavřel. Přišlo mi, že neví, jak začít.

„Dnes jste nám předal velmi zajímavého zajatce. Řekl bych přímo extra zajímavého. Touto dobou je už převážen směrem do Anhursu, kde bude vyslýchán jedním z heroldů nebo císařových poradců. Byl jsem požádán, abych vám sdělil, že vyslanci Kartossu kontaktovali naše heroldy s nabídkou výkupného. Rozhovory ohledně výše výkupného právě probíhají. Dle našich platných práv vám náleží deset procent ceny, za kterou se vězeň předá. Tato částka vám bude převedena na účet.

A teď k tomu, co se událo. Výskyt skupiny temných goblinů je v našem sousedství velmi nezvyklý. Navíc tohle nebyla jediná skupina. Vězeň nám řekl, že bylo připraveno deset skupin a vysláno do provincie Krong k získávání surovin, které Kartoss velmi nutně potřebuje. Na co ty suroviny Kartoss potřebuje, se snaží naši heroldové zjistit. Devět zbývajících skupin právě hledá osm hrdinů, kteří byli pro tento úkol najati. Avšak císařovy poradce znepokojuje ještě jedna záležitost. Všechny skupiny mezi sebou nějakým způsobem komunikují, tudíž musí existovat někdo, kdo v našich končinách koordinuje všechny skupiny goblinů a zadává jim různé úkoly. Aktuálně nevíme, kde toho vedoucího nalézt.

Císařství Malabaru vás proto žádá o pomoc s hledáním. Chápu, že nemůžete odejít z Beatwicku na příliš dlouhou dobu, ale z nějakého důvodu všechny ukazatele míří právě do míst okolo vaší vesnice. Náš vězeň odmítá sdělit koordinátorovu identitu, dokonce ani telepatičtí mágové nedokážou prorazit jeho ochrannou mentální bariéru. Uvidíme, co nám přinese výslech u poradců. Ať už to dopadne jakkoli, vy jste ten člověk, který nám vězně předal, takže vám svěříme úkol toho koordinátora goblinů najít. Pokud během dvou měsíců vaše pátrání nepřinese výsledky, bude úkol předán jednomu z hrdinů, kteří byli najati na nalezení táborů. Musíme se ujistit, že koordinátor bude nalezen, a bylo by hloupé své veškeré naděje upnout k jedinému svobodnému občanu na šestnáctém levelu. Máte dva měsíce.“

Dostupný úkol: Hon na temného koordinátora.

Popis: Kartosské císařství poslalo skupiny do provincie Krong. Je jasné, že aktivita deseti skupin je koordinována jedním velitelem. Nalezněte ho.

Čas na splnění úkolu: 60 dnů. Typ úkolu: unikátní. Odměna: +4000 reputace u Malabarského císařství, +4000 zkušeností, +10000 zlatých, jeden předmět přizpůsobující se levelu postavy z císařových skladů. Odměna za nesplnění úkolu: +40 reputace u Malabarského císařství, +400 zkušeností, +100 stříbrných.

„Zjistím, kdo koordinuje aktivity všech skupin,“ téměř jsem se zakoktal, když jsem úkol přijal. Jediný goblin dokáže přimět systém, aby mi nabídnul unikátní úkol? Dokážu pochopit, když unikátní úkol získám díky Oku černé vdovy, šance získat podobný předmět při prvním průchodu jeskyní je docela vysoká. Barliona se pyšní obrovskou rozlohou a předměty nabízející úkoly nalézají hráči na různých místech. Jsem si jistý, že klan jako Fénix plní unikátní úkoly pravidelně. Ale ještě jsem neslyšel o tom, že by některému hráči nabídl unikátní úkol starosta města! Že by dnes byl fakt jeden z mých nejšťastnějších dnů?

„Výborně. Takže hodně zdaru. Až odhalíte identitu koordinátora, zvolejte: ‚Přivolávám herolda. Potřebuji vaši asistenci.‘ Jeden z nich se v mžiku objeví. A teď, pokud mě omluvíte, se musím věnovat jiným záležitostem. Strážný vás vyprovodí ven.“

Z radnice jsem vyšel naprosto omámený. Takové štěstí! Získat úkol, který vám přidá odměnu, i když ho nesplníte, je snem každého lenocha. Dobrá, potřebuji se uklidnit a dostat všechny emoce znovu pod kontrolu. Co musím ještě ve Farsteadu zařídit? Proč jsem vlastně přišel? Jasně, musím najít učitele šamanů. Chci se zastavit u kartografa a přikoupit mapy města a Malabaru. Taky potřebuji najít učitele profesí, koupit si teleportační svitek do Beatwicku a jeden navíc i zpátky do Farsteadu. Možná si koupím i teleport do Anhursu, pokud bude stát méně než dva tisíce zlatých.

Ale ze všeho nejdříve musím do banky.

„Jak vám mohu pomoci?“ spustil pomalu, ale o to kvíkavějším hlasem malý gremlin oblečený do kostkovaného obleku. Pozornost přitahovaly jeho dvě obrovité uši.

„Potřebuji se dostat ke svému účtu a vyzvednout si předměty patřící lovci Mahanovi.“

„Identifikace proběhla v pořádku. Předměty lovce Mahana se nachází ve vaší osobní místnosti a můžete si je vyzvednout,“ řekl gremlin o chvíli později. „Navíc bychom vám chtěli nabídnout novou možnost k uskladnění vaší hotovosti. Pokud budete mít zájem, připíší se všechny peníze okamžitě po jejich získání na váš účet, aniž byste samotnou banku musel fyzicky navštívit. K dispozici však u sebe budete mít celou hotovost. Cena této služby je dva tisíce zlatých za rok a navíc pět procent z každé celkové účetní transakce. Měl byste o tuto nabídku zájem?“

No tohle, v Barlioně se zavádí nové pořádky! Nápad zavést tento systém přímého ukládání a výběrů je vskutku geniální. Díky němu už zabijáci ostatních hráčů můžou zabitím hráče získat jedině legendární předměty, peníze zůstanou navždy z dosahu jejich prstů. Nicméně dva tisíce zlatých ročně plus pět procent z každé transakce a k tomu navíc mínus třicet procent díky mé čelence… To je pro mě vážně hodně peněz. Na druhou stranu si platím za větší bezpečnost.

„Dobrá tedy, přihlaste mě,“ pronesl jsem, ignoruje chamtivou žábu, která mi v hlavě poskakovala tam a zpět s cedulí: „Chceme zpátky naše peníze!“, a rozhodl jsem se založit si nový účet. Uchovat peníze v bezpečí musí být priorita číslo jedna, protože jsem opravdu nechtěl udělat nějakého náhodného zabijáka boháčem.

„Vše je hotovo,“ prohlásil goblin a podal mi novou peněženku, která si okamžitě našla místo na mém opasku. „Aktuálně se na vašem účtu nachází šestnáct tisíc a čtyřicet pět zlatých, třicet dva stříbrných a čtyřicet pět měděných mincí. Na účet se dostanete pomocí peněženky, která je s ním svázána. Taktéž vám předávám dvě pozvánky, které se vážou k vaší postavě. Tady je máte,“ předal mi gremlin dva zlaté lístky. Potenciálně jsem právě získal čtyři sta tisíc zlatých. Zbývá jen najít kupce a jsem v balíku. „Můžu vám ještě nějak pomoci?“ Zavrtěl jsem hlavou a gremlin pokračoval: „Děkujeme vám za využívání služeb banky Barliona. Můžete přejít do své osobní místnosti,“ a ukázal na otevřené dveře.

Osobní místnost v bance. Je to tak trochu vtipné. Je zde stůl, židle (no, spíš než židle je to taková stolička) a prázdná skříň na uložení předmětů. To vše se nacházelo na třech čtverečních metrech. Téměř jsem se tu nedokázal otočit. Vytáhl jsem figurky orků válečníků a srovnal je na stůl. Co na nich může být tak vzácného? Vypadají jako normální zelené figurky. Přitom za ně lidé nabízí ohromné sumy a vysoké hodnosti. Přišlo mi to šílené. Vytáhl jsem jednu z figurek a podíval se na její vlastnosti. Co tu máme?

„Grichin Nezničitelný. Asi před třemi tisíci lety byly kmeny orků…“

Text už jsem znal. Šéf dolu Pryke mi povyprávěl celý jejich příběh, když si figurky prohlížel. Text popisu se nevlezl na jednu stranu, tak jsem posunul dokument až dolů. Aha, co je tohle?

C2 = A2 + B2

Normální a jednoduchý řádek písmen. Žádné vysvětlení. Nic. Jen kvadratická rovnice. Co to má proboha znamenat? Začal jsem procházet figurku za figurkou.

||x|| = √(x12 + x22 +… + x n2)

1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21…

Je vyžadována přesnost na sedm desetinných míst.

*

*

=

[vložte výsledek]

Vložte výsledek. Když jsem se na to pole zaměřil, objevila se přede mnou klávesnice, abych mohl napsat vypočítanou hodnotu. Vložil jsem prázdný řádek. Nic se nestalo. Postupně jsem vepsal každou z dvanácti úloh. Opět žádná odezva. Strávil jsem téměř hodinu vkládáním různých kombinací. Nic. Podle textu bylo nutné vypočítat všechny úlohy s přesností na sedm desetinných míst, ale neviděl jsem v řádcích žádnou logiku.

Vzdal jsem to. Celý ten čas jsem strávil nad vymýšlením náhodných čísel, aniž bych přišel na jakýkoli výsledek. Tohle mi fakt nasadilo brouka do hlavy! Stačí, potřebuji si odpočinout. Projdu se po městě, zastavím se u nějakých obchodníků a zajdu ke kartografovi. Třeba mě sama od sebe napadne nějaká chytrá myšlenka. Figurky však v bance nenechám. Co kdybych na řešení přišel, ale figurky by byly vzdálené na míle daleko? To by nešlo. Vložil jsem lovcovo vybavení a figurky do batohu a odešel z banky. Co jen tak mohly ty znaky znamenat?

„Dobří pánové, nachází se ve vašem městě kartograf a učitel šamanů?“ zeptal jsem se na cestu hlídky, která procházela pomalým krokem ulicemi. I přes mou červenou čelenku je hlídka nucena na mé otázky odpovědět.

„Máme kartografa. Běžte až na konec ulice, až k tomu převrácenému vozíku, pak zatočte doprava a pokračujte rovně až k fontáně s jednorožcem. U fontány zatočíte vlevo a na třetím domě uvidíte ceduli s mapou. Tam žije náš kartograf,“ řekl jeden strážný. Jeho hrdelní, ale tichý hlas mi připomněl orka z dolu, přičemž jsem si vzpomněl, že jsem chtěl zjistit, proč ho vlastně do dolu poslali a zbavili možnosti trénovat mladší šamany. „Žádný trenér šamanů v našem městě nežije, přebývá tu jen šaman Almis. Ten už však šamany neučí. Pokud se chcete něco dozvědět, jděte k němu. Almis žije hned u městské zdi. Abyste se k němu dostal, musíte se vydat přímo…“ Strážný mi začal popisovat docela složitý seznam směrů k Almisovu příbytku, takže jsem zachytil asi jen polovinu. Nejdřív jsem si potřeboval koupit mapu města, která mi ukáže, kde se nacházím, a pak se prostě zeptám dalšího strážného, aby mi můj cíl ukázal na mapě. Pak už se tam jednoduše dostanu.

„Máte nějaké další otázky?“

„Ne, děkuji vám. Velmi jste mi pomohl.“

„Sloužíme císaři!“ zvolali oba strážní a zvolna pokračovali ve své cestě.

„Panáčku, pomohl byste slabé a bezradné ženě?“ Došel jsem téměř až ke kartografovi, když na mě zavolala stará žena stojící ve vchodu do jednoho z domů. Opírala se o hůl a v jedné ruce držela uzavřenou obálku, kterou ke mně natahovala. Doručovací úkol! Konečně se ze mě stává normální hráč, kterému NPC nabízí rozličné úkoly! A kde dostanete úkoly, dostanete i peníze, zkušenosti a reputaci. Jasně že pomůžu té starší paní, kartograf ani Almis mi nikam neutečou.

„Jsem vám k službám, drahá paní. Co potřebujete vyřídit?“

„Chci poslat psaní své přítelkyni Mabel. Obě už jsme příliš staré, abychom mohly jedna k druhé přijít, a proto jsme se dohodly, že si budeme posílat dopisy. Byl byste tak laskavý a doručil jej? Není to daleko, její dům je hned za rohem, má na domě namalovány květiny,“ mávla rukou směrem k domu své přítelkyně.

„Samozřejmě vám pomůžu, dejte mi dopis a já ho bleskově doručím.“

„Budu k vám upřímná, mladý muži, nemám žádné peníze, takže nemůžu za váš dobrý skutek zaplatit. Můžu se za vás však někdy v budoucnu přimluvit.“

„Vždyť je ten dům za rohem, to nestojí ani za měďák,“ řekl jsem zvesela, ačkoli uvnitř jsem byl trochu zklamaný. To jsem celý já, narazím na úkol, za který nic nezískám. Takových úkolů je pravda v Barlioně požehnaně a zaměřují se na socializaci hráčů, kteří v tu chvíli nemají nic jiného na práci. Odměnou je špetka zkušeností. Nečekají mě žádné peníze ani reputace. Naprostá většina hráčů se s takovými úkoly nezdržuje. Dobrá, slíbil jsem, že jí pomůžu, tak dodržím své slovo. Sice bych neměl žádné následky, kdybych teď úkol odmítl, ale celý den bych se cítil nanic, že jsem té staré paní nepomohl, i když to bylo jen NPC.

Dostupný úkol: Doručení dopisu.

Popis: Doručte dopis pro Mabel, která žije v domě pokresleném květinami.

Typ úkolu: běžný. Odměna: 10 zkušeností. Trest za nesplnění úkolu: žádný.

Příliš brzy jsem se začal nad získáváním nových úkolů radovat. Nějak jsem pozapomněl na socializační NPC. A to jsem už jásal nad přílivem peněz a zkušeností. Jasně, leda tak ve snu. Mabel byla vrásčitá stará dáma, opírající se o hůl. Navlas podobná té, která mi předala dopis. Jako by snad byly sestry. Nejspíše se vývojářům nechtělo trávit příliš mnoho času s nastavováním jejich vzhledu, použili stejnou šablonu a jen každou ze stařenek vložili do jiného domu. Od té doby na stařenky nikdo ani nesáhl. Tohle není hlavní město, kde jsou všechna NPC promyšlená a propracovaná do nejmenších detailů, aby na požádání zvládla povyprávět historii svých předků několik generací nazpět. Tady na periferii, kam mnoho hráčů nezavítá, se zas tak moc nesnažili.

„Oh, děkuji ti, synku, už jsem ani nedoufala, že se ke mně od Patricie dostane další dopis. Ještě nedávno jsme si psaly každičký den, ale poslední dobou je jen málo lidí, kteří by nám byli ochotni pomoct. Všichni se jen snaží vydělat peníze, přitom pomoci někomu zdarma je ten nejlepší pocit, nemám pravdu? Ale teď už si nikdo nevšímá staré…“

Úkol Doručení dopisu splněn.

Odměna: 10 zkušeností, k dosažení dalšího levelu zbývá: 1091.

Odevzdaně jsem přikyvoval, ale příliš jsem nevnímal Mabelina morální ponaučení. Co můžu dělat, prostě úkol od socializátora. Kromě toho, že nezískáte ani měďák, neuniknete vyposlechnutí si historek o všech křivdách, které na světě existují. Žena po chvíli zmlkla, já jsem se otočil a doufal jsem, že se potichu vypařím, ale to jsem si jen namlouval.

„Drahoušku, pomohl byste slabé a bezmocné ženě? Sepsala jsem list pro Patricii, ale kromě vás nemám nikoho, kdo by ho doručil. Udělal byste radost babičce?“ Mabel mi podávala uzavřenou obálku. Jak to proboha mohla stihnout napsat? Vždyť tam jen tak stála, poučovala mě a teď se jí z čistého nebe objevila v ruce obálka. „Budu k vám upřímná, mladý muži, nemám žádné peníze, takže nemůžu za váš dobrý skutek zaplatit. Můžu se za vás však někdy v budoucnu přimluvit.“ Už je to tady zase, žádné peníze, nemůžu zaplatit, ale celý úkol musíš splnit bez vytáček a my za tebe pak ztratíme dobré slovo.

„Jistě, drahá paní. Doručím váš dopis Patricii, ničeho se nebojte. Přeji hezký den.“

Dostupný úkol: Doručení dopisu.

Popis: Doručte dopis pro Patricii, která žije v hnědém domě.

Typ úkolu: běžný. Odměna: 10 zkušeností. Trest za nesplnění úkolu: žádný.

Patricie stála ve dveřích svého domu, jako by můj návrat očekávala.

„Je Mabel ještě mezi živými?“

„Je živá a zdravá a posílá vám psaní, tady ho máte,“ řekl jsem a podal staré paní obálku.

„To jsem moc ráda. Žijeme ve strašných dobách, víte? Každý se snaží staré a slabé jen obrat a podvést, dokonce vyhrožují…“ i tato žena se připojila k popisování všech hrůz světa. Já osobně respektuji staré lidi. Než jsem skončil v Barlioně, často jsem navštěvoval své staré rodiče a neměl jsem problém vzdát se svého sedadla v hromadné dopravě a pustit stařenku. Ale i na mě už bylo moc poslouchat moralizování několikrát za den, především od NPC ve hře.

Úkol Doručení dopisu splněn.

Odměna: 10 zkušeností, k dosažení dalšího levelu zbývá: 1081.

„Drahoušku, pomohl byste slabé a bezmocné ženě? Sepsala jsem list pro Mabel, ale kromě vás nemám nikoho, kdo by ho doručil. Udělal byste radost babičce?“ Slova staré ženy, která mi podávala s nevinným úsměvem obálku, mi skoro přivodila záchvat kašle. Opakovací úkol! No tak to mě… Do čeho jsem se to zase namočil? Zbytek dne bych mohl pobíhat mezi dvěma babkami, které by mě neustále poučovaly o nemorálním chování ve světě, jen aby mě na závěr poprosily o doručení dalšího dopisu. Už jsem téměř odmítl, když mě napadla bláznivá myšlenka. A proč by to nešlo takhle?

„Můžete mi říct, proč nemůžete doručit dopis sama?“

„Už jsem vám to řekla, jsem příliš stará a nemám sílu, abych tam došla. Bude nejlepší, když ten dopis zanesete vy,“ pokusila se mi znovu předat obálku.

„Tak teď se pořádně držte,“ varoval jsem starou ženu, přišel jsem k ní, vzal dopis, klekl, chytil jsem ji za nohy a postavil se.

„Jejda!“ z hlasu Patricie jsem ucítil paniku. Jednou rukou se mi chytla vlasů a druhou začala mávat. „Co to děláte, vy maniaku? Proboha! Oh!“ začala žena kvílet a rozčilovat se.

Sebevědomě jsem se vydal k domu s květinami na fasádě, kde žila Mabel. Takže opakovací úkol, jo? Tak aspoň uvidíme, jak dobře jste ty imitátory vyrobili. Co se asi stane, když budou sedět naproti sobě. Budou se pořád snažit předávat si zprávy s mou pomocí, nebo budou mluvit samy? Můžou se poučovat navzájem. Znepokojoval mě jen křik staré ženy, který byl dost hlasitý na to, aby jej slyšelo celé město, což mě mohlo dostat do problémů.

„Božíčku, Patricie, pořídila sis statného oře!“ rozesmála se Mabel, když jsme dorazili k jejím dveřím. Postavil jsem nyní tichou ženu zpátky na zem a opět mě zarazilo, jak jsou si obě podobné. Vývojáři si s nimi fakt nenadělali moc starostí, vzali jeden prototyp a jen změnili barvu oblečení.

„Tak jsme tady, prosím o podpis na doručenku,“ řekl jsem s úsměvem, když jsem si všiml popletených výrazů obou stařenek. „Teď si můžete povídat, až vám to bude stačit na celý týden. Večer se zastavím a vezmu Patricii zpátky domů.“

„Přece nebudeme stát na zápraží!“ vyhrkla Mabel. „Když jsi mě přišla navštívit, tak pojď dál na šálek čaje. Vy pojďte s námi, mohl byste se o nás trochu postarat.“

Přijat úkol: Obsluhování starých kamarádek.

Popis: Postarejte se o dvě staré kamarádky, které se po čase potkaly.

Typ úkolu: neobyčejný. Odměna: 80 zkušeností. Trest za nesplnění úkolu: 3 hodiny obecně prospěšných prací.

Cože? Odkud se tak najednou vzaly ty tři hodiny prospěšných prací? S takovými úkoly si můžete víte co! Pomyslel jsem si vztekle a chystal jsem se odejít, když jsem si všiml skupiny strážných, kteří se zaujatě dívali naším směrem. Sjel mi mráz po zádech. Vypadá to, že uslyšeli nářky staré ženy a přišli jí na pomoc, ale rozhodli se, že budou sledovat, jak situace dopadne. Pokud bych teď odmítl, okamžitě by mě spoutali a strávil bych tři hodiny prospěšnými pracemi: umýval bych zdi, hřebelcoval koně nebo zametal náměstí. Co mě to popadlo přenést sem tu stařenu?

„Samozřejmě, drahé dámy, budu vám nápomocen, když už jsem vám pomohl se setkat,“ zamumlal jsem a následoval ženy do domu.

Dům Mabel vypadal velmi útulně a byl naplněn světlem. Bílé, na pohled nic nevážící záclony visely z oken a na malých stolcích stály veliké květináče plné různorodých květin. Jak stařenka jednu květinu míjela, otřela prstem jeden z listů a starostlivě se na výsledek podívala. Nejspíš se snažila utřít z listu prach, ten však v Barlioně neexistoval.

„Ty běž do kuchyně, drahoušku, a připrav nám čaj. V kredenci najdeš sušenky i cukr. Čaj nám přines hned, jak ho připravíš,“ řekla hostitelka, a uvelebila se v pohodlně vypadajícím křesle. „Než ho uvaříš, povykládám si s kamarádkou.“

„Čaj je výborná věc, ale já nevím, jak ho připravit, nikdy jsem se to nenaučil,“ snažil jsem se ještě naposledy uniknout úkolu.

„Vás taky člověk musí pořád něco učit. Jak byste vy mladí bez nás přežili? Člověk si ten důchod vůbec neužije,“ zamumlala Patricie a mávla rukou mým směrem. „Běž a nevracej se, dokud nebudeš mít hotový čaj.“

„A nezapomeň na sušenky,“ připomněla mi Mabel, zatímco jsem zkoumal novou zprávu, která se mi objevila před očima.

Naučen nový vzácný kuchařský recept: Aromatický černý čaj. Dohromady máte 3 recepty.

Rychle jsem si otevřel kuchařku a podíval se, co jsem se právě naučil:

Aromatický černý čaj

Popis: Znamenitý černý čaj z lístků čajového stromu rostoucího v kopcích, který vydává nezapomenutelné aroma. Bonus Dovednosti: + (Dovednost) k maximální hodnotě Energie. Kdokoli vypije tento čaj, cítí se úžasně vitální. Trvání: 12 hodin. Při použití: Obnoveno 20% Zdraví a Many.

Minimální level: 10.

Minimální úroveň vaření: 5.

Ingredience: čistá voda, lístky čajového stromu rostoucího v kopcích.

Nástroje: souprava na vaření.

Bezvadné! Téměř za nic jsem získal hezký malý bonus. Uvařím stařenkám čaj a uvidíme, jaký vliv na něj bude mít má úroveň dovednosti!

Příprava čaje mi chvíli zabrala, ale během ní jsem objevil tácek a položil na něj dva šálky. Ještě musím najít sušenky, které stařenky tak neústupně vyžadovaly. Jejich ustavičný hovor byl slyšet i skrz zavřené dveře. To je mi ale hlučný párek. Nedokázal jsem si představit, jak můžou tak dlouho mluvit a neporanit si jazyk! Když jsem bez úspěchu prohledal celou kredenc a nenašel sušenky, chtěl jsem se zeptat Mabel, kde přesně si je schovává, ale nakonec jsem je objevil v nejzastrčenější polici. Byly schovány za téměř plnou lahví, jež byla označena jako třešňový likér. Zlodějsky jsem se rozhlédnul okolo a do každého šálku s vonícím horkým čajem jsem přilil trochu likéru. Neměly mě tak zneužívat. Nelpím na starých křivdách, ale zároveň nejsem zapomnětlivý. Likér by jim neměl nijak ublížit, ale pro jistotu jsem jeden šálek vybral a podíval se na jeho vlastnosti. Opatrnosti nikdy nezbývá.

Aromatický černý čaj s likérem. +4 k maximální hodnotě Energie, +50 k Atraktivitě toho, kdo čaj připravil (neslučuje se s dalšími podobnými bonusy). Kdokoli požije tento čaj, stane se lehce opilým a ucítí nevídaný nárůst energie. Doba trvání: 12 hodin. Při použití: obnoveno 20% Zdraví a Many. Minimální level: 10.

Plus padesát k atraktivitě? Zní to povědomě, ale nepamatuji si, co přesně atraktivita znamená. Podíval jsem se tedy do návodu:

Atraktivita – vlastnost, jejíž hodnota se pohybuje od 0 do 100, a která určuje chování NPC vůči hráči. Je nemožné si tuhle vlastnost samovolně zvyšovat, může být zvýšena pouze dočasnými bonusy, změnou oblečení, komunikací s NPC nebo dalšími možnostmi. Atraktivita nefunguje jako reputace, která zahrnuje celou danou frakci, ale účinkuje jinak na každé NPC, dokonce i na to NPC, u kterého máte negativní reputaci. Pokud dosáhnete Atraktivity 80 a více, NPC opačného pohlaví vám můžou nabídnout společné navštívení nevěstince. Svou aktuální hodnotu Atraktivity vůči NPC zjistíte, když se podíváte do vlastností daného NPC.

To je ono! Jak jsem mohl zapomenout? To je důvod, proč si hráči vybírají hezky vypadající postavy, oblékají se do zářivých hávů a nosí klenoty. Čím vyšší atraktivita, tím větší šance, že vám někdo nabídne unikátní úkol. Zvedl jsem tácek a vešel do pokoje, kde rozhovor stařenek stále neutichal. Podíval jsem se na svou úroveň atraktivity ve vlastnostech Mabel. Krásná a jasná trojka. Překvapilo mě, že mě stará dáma vůbec pustila do svého domu, když jí připadám tak odpudivý.

Stařenky se ani nepodívaly mým směrem a jen velmi krátce přerušily svůj hovor, aby mohly v mžiku vypít čaj bez ohledu na jeho teplotu. Věděl jsem, že nemůžu odejít, dokud mi to nedovolí, proto jsem se usadil na sofa a zavřel oči. Pětihodinový odpočinek je sice dobrý, ale v žádném případě nenahrazuje spánek. Stařenky začaly diskutovat na jiné téma, a aniž bych si toho všiml, zavítal jsem dnes již podruhé do říše snů. Vzbudila mě píseň.

Už ne, už nikdy.

Jeden Ir tam huláká.

Už ne, už nikdy.

Hraju si na tuláka.

Objímaje jedna druhou se obě ženy kolébaly do melodie a pozpěvovaly si. Bezva, teď mě ještě nařknou, že jsem stařenky opil. V jednu chvíli se rozjařené pohledy Mabel a Patricie stočily mým směrem a obě přestaly zpívat.

„Pověz mi, Mabel, jak může mladý muž, který umí uvařit tak skvělý čaj, skončit ve vězení, co?“

„Ani mi to nepovídej, Patricie! Sama to nechápu! Vypadá, že mu nic nechybí. Má obě ruce, obě nohy a hlavu a stejně skončí jako vrah. Všichni mladí jsou dnes stejní, chtějí všechno dostat rychle a jednoduše.“

„Myslím si, že je to kvůli tomu, že mu chybí pořádná ženská! Pokud by byl ženatý, tak by se z té šikmé plochy rychle pakoval!“

„Svatá pravda! Jedna z mých sousedek je svobodná. Ta by ho hned postavila do latě. Té se bojí dokonce i městský kovář. Říká, že z ní jde hrůza… Ale co ten může vědět, nevidí v ženách krásu!“

„Moje slova! Všichni chodí okolo mého domu s ženuškami, které by se snad zlomily, když jejich směrem jen kýchneš. Ta tvoje sousedka, to je jiná pohádka. Je skvělé ji vidět, když si vykračuje s třemi pytli mouky na rameni.“

V tu chvíli jsem se naprosto probral a hleděl na stařenky. Co se to sakra děje? Opilé NPC plánují, že mě ožení? A ještě k tomu s nějakou ženskou verzí Herkula? Zmateně jsem těkal pohledem z Mabel na Patricii. Jsem v tom až po uši! Nejdřív sem jednu ženskou přinesu, pak je trochu opiju likérem a teď už mi plánují svatbu. Bál jsem se jen pomyslet, co by mohlo následovat.

„Ale kde by tento pěkný hošek získal dost peněz pro naši sladkou holubičku? Jen se na něj podívej, vždyť určitě nemá ani floka. Myslím, že mu budeme muset pomoct, co říkáš?“

„Pomáhat je dobré. Ale zvládnul by něco takového? Kolik jsme do teď už poslali hledačů? Žádný z nich se nevrátil, ta lesní stvůra je všechny pohřbila, dokonce i mého miláčka,“ utřela si Mabel slzu.

„Tenhle to zvládne, jen se podívej na ten jeho divoký pohled. Jako by on sám byl tou lesní stvůrou!“

„To je fakt. Drahoušku,“ otočila se Mabel ke mně, „rozhodly jsme se, že ti pomůžeme. Jsi hodný a chápavý, zařídil jsi pro nás setkání a tak. Hodný chlapec! Ale to nestačí, abys dokázal získat naši laňku. Musíš se připravit. Musí v tobě vidět pohledného muže a ne tuláckou lůzu. Víme o skrytém pokladu. Kdysi dávno bohatý obchodník jménem Swiftbel poklad zakopal a na stráž k němu postavil jednu stvůru. Když dokážeš stvůru porazit, můžeš si vzít poklad a požádat naši laňku o ruku. Co na to říkáš?“

Dostupný úkol: Probouzet stvůry se nevyplácí.

Popis: Hluboko v lesích, deset kilometrů na jih od města (lokace je vyznačena na mapě), žije stvůra. Přemožte ji a získejte poklad, který střeží.

Typ úkolu: vzácný. Odměna: Swiftbelův poklad. Trest za nesplnění úkolu: žádný.

Popis úkolu neříkal ani slovo o svatbě nebo časovém limitu, takže jsem jej přijal. Abych já odmítnul vzácný úkol na hledání pokladu? To se určitě nestane!

„Dobrá tedy, to bychom měli. Teď mě odnes domů, už jsem tady celou věčnost,“ řekla potěšená Patricie a natáhla ke mně paže.

Úkol Obsluhování starých kamarádek splněn.

Odměna: 80 zkušeností, k dosažení dalšího levelu zbývá: 1001.

Rozloučil jsem se s Mabel a Patricii, která cestu nazpět absolvovala potichu a jen povýšeně shlížela na své okolí, jsem přinesl k jejímu domu. Teď přišel čas získat mapy.

Kartograf patřil v Barlioně k obecně známému druhu: „gnóm chamtivec obecný“. Za dva zlaťáky mi nabídl ke koupi „tu nejpřesnější mapu ze všech, kterou dal dohromady odvážný průzkumník“. Věděl jsem, že ceny kvalitních map začínají na nejméně dvou stech zlatých, ale propadl jsem kartografovým sladkým řečem jako malý kluk. Když mi předal mapu a vzal si ode mě peníze, snažil se mě gnóm co nejrychleji dostat pryč z obchodu. Prý je strašně zaneprázdněný, musí navštívit babičku a navíc ho dnes strašně bolí hlava! Cestou ke dveřím se mi povedlo mapu rozbalit a podívat se, co jsem si to právě koupil. No tohle! Takovou mapu by dokázalo nakreslit i pětileté dítě! Viděl jsem v ní nějaké šipky, nečitelné popisy a nákresy prý zajímavých míst, které zabraly víc než polovinu mapy. S obavami jsem mapu otočil, abych se podíval na plán města. Kdokoli tuhle mapu nakreslil, musí dostat doživotní zákaz práce s tužkou! Ulice značila prostá mříž linek a tu a tam jsem spatřil nápisy jako Banga, Hlavně namístí, Chrom. Otočil jsem se na gnóma a podíval se do jeho velikých čestných očí, které vyzařovaly naprosté neporozumění.

„Je snad něco v nepořádku? Neměl jsem čas si mapu prohlédnout, ale byl jsem ujištěn, že je to mapa nejvyšší kvality. Nesouhlasíte?“ zeptal se ten chamtivec. Přehrával tak naivně, že mě úplně odzbrojil. Nakonec byl vlastně naprogramován, aby z hráčů nepoctivě získal co nejvíc peněz. Jaký mělo smysl se rozčilovat?

Z gnómova obchodu jsem odešel po dalších dvaceti minutách, během kterých jsem získal celou sadu map Malabarského císařství a všech větších měst včetně Farsteadu. Naučil jsem se od něj kartografii, abych si případně dokázal mapy opravit. I sama o sobě je to velmi užitečná profese, jelikož přináší spoustu peněz a zvyšuje se pouhým kreslením. Za vše jsem dohromady zaplatil sedm set zlatých. Nedokázal jsem si při tom zvýšit obchodování, protože gnóm naprosto odmítl mi dát jakoukoli slevu. Nevadí, ty mapy za to stály. Nejbližší patroly jsem se zeptal na přesnou pozici Almisova domu a ihned jsem k němu vyrazil. Podíváme se, jak vypadá bývalý trenér šamanů.

Dveře vedoucí do domu trenéra mi otevřela kyprá hospodyně, jejíž sněhobílá zástěra kontrastovala s tmavou pokožkou. Měřila si mě pohledem, jako by zkoumala obsah mého batohu a tloušťku peněženky. Nakonec ucedila:

„Pojďte dál, pan Almis vás už od rána očekává.“

On mě očekává? Nebo si mě možná Almis spletl s nějakým pozvaným hostem. V každém případě nemůžu odejít, dokud nezjistím co nejvíc informací o svém bývalém vedoucím dolu. Posadil jsem se do pohodlného křesla a prohlížel si místnost. Vtom do pokoje vešel starší muž oblečený do plyšového županu, na nohou měl papuče s králičíma ušima, a usadil se do křesla proti mně. Dneska potkávám hlavně staré lidi. Podle jistých pohybů a chybějících brýlí jsem odhadoval, že muži ještě nebylo ani sedmdesát. Dokonce měl stále všechny zuby. Almis, v tuto chvíli jsem už nepochyboval, že jsem ve společnosti starého šamana, se na mě široce usmál. Postavil jsem se a hluboce se bývalému učiteli uklonil. Mně to nic neudělá a jemu se to třeba zalíbí.

„Také tě zdravím, mladší bratře. Posaď se, už jsem si zvykl, že poslední dobou všichni v mé přítomnosti sedí.“ Almis se na minutu odmlčel a prohlédl si mě od hlavy k patě. Pak pokračoval: „Je na tebe radost pohledět, ani trochu nepřeháním! Už je to doba, co se tu ukázal šaman, který měl možnost se stát Zvěstovatelem. Prontho míní, že musíš navštívit Kornika. Jen on dokáže opracovat tak tvrdý diamant a zvládne ti dostat do hlavy hlavní principy šamanismu. Nedivil bych se, kdybys už teď, prakticky bez tréninku, dokázal divy, jelikož tě doporučil samotný nejvyšší vzdušný elementál. Mimochodem, byl jsem varován, že mě dnes navštívíš, ale přiznám se, že jsem tě očekával daleko dříve. To tvou představivost natolik zaujal příběh o Swiftbelově pokladu?“

„Vy ten příběh o Swiftbelovi znáte?“ zeptal jsem se překvapeně a hleděl jsem na Almisův zářivý úsměv. Přísahám, že se na mě podíval jako na malé dítě.

„Samozřejmě, ale nemusíš si z toho dělat hlavu. Běhat po lese a hledat poklad už mě v mém věku vůbec nezajímá, ale až ho získáš, zastav se a povíš mi, jak se ti podařilo tu stvůru přemoct.“

„A kdo je ten Prontho?“ Byl jsem zvědavý, kdo mě doporučil, protože to jméno slyším prvně. Nemyslím si, že bych na někoho, koho jsem poznal jen v rychlosti, natolik zapůsobil, aby mi dal tak konkrétní doporučení…

„Znáš ho. Je to vyšší šaman, ork, který v poslední době šéfuje v dole Pryke. Můj bývalý učitel.“

„Proč ho zbavili schopnosti vyučovat? Proč ho poslali do dolu? Kdo je Kornik a proč musím navštívit právě jeho?“ Vypálil jsem všechny své dotazy jeden za druhým. Dokud je Almis v dobré náladě, musím toho využít.

„To je vše, co ses chtěl dnes dozvědět?“ pozvedl Almis jedno obočí, „Nebo máš ještě další otázky? Nepospíchej, zamysli se nad tím, co když jsi na nějakou zapomněl? Pokud ano, tak si všechny napiš na papír a několikrát si je přečti, aby ses ujistil, zda je to vše. A hned jak to uděláš, ten papír roztrhej a zahoď. Jsi šaman a ne nějaká ukecaná rybářova žena, aby ses choval tak hloupě!“ Na konci věty se Almis dokonce nadzvedl a zvýšil hlas. Teprve v tu chvíli mi došlo, že byl ze začátku sarkastický.

„Nejvyšší elementál mi dal na srozuměnou, že tvým totemem je drak,“ řekl Almis znovu klidným hlasem, když se znovu pohodlně usadil. „Navrhuji výměnu. Odpovím ti na tři dotazy a ty mi ukážeš svého draka. Draci jsou tak zajímavá stvoření.“

„Nevím, jak bych vám mohl svůj totem ukázat. Jsem jen zasvěcený šaman. Nejdřív musím navštívit trenéra, který mě naučí totem vyvolat,“ zkusil jsem se vykrucovat. Nemám důvod jen tak někomu draka ukazovat, ale Almis mě náhle přerušil:

„Trenér tě nebude učit pracovat s totemem. Jen ti řekne, kde máš hledat jeho fyzickou inkarnaci. S totemem se budeš muset naučit pracovat sám!“

„A jak ho teda vyvolám?“ zamumlal jsem zmateně spíš pro sebe než jako odpověď Almisovi. Ihned mě však napadla spásná myšlenka. Proč jsem pořád tak pomalý? Prostě se jen podívám do manuálu a na fórum, kde je vše napsáno přesně pro takové hlupáky, jako jsem já. Už jsem zadával do vyhledávače „totem“, když Almis spustil:

„Vyber si místo, kde bys rád totem vyvolal, a v myšlenkách ho přivolej. Až budeš chtít, aby zmizel, požádáš ho o to. Zkus to.“

Vybrat si místo a přivolat ho? To zní snadně. Podíval jsem se na malý prázdný stolek, který stál mezi našimi křesly, a rozhodl jsem se na něj Draca vyvolat. Zavřel jsem oči, představil si před sebou svůj totem a pronesl jsem: „Ahoj, přijď ke mně, budeme si chvíli hrát.“ Několik sekund se nic nedělo a chtěl jsem zavolání zopakovat, když tu se na stole zjevila projekce malého dráčka.

„Hlát si? Já si lád hlaju. Kde máš míč?“ uslyšel jsem dětský hlas. Připadal mi, že přichází odevšad. Podle Almisova nadšeného (ne však překvapeného) výrazu v obličeji, buď žádný hlas neslyšel, nebo mu nepřišlo nijak významné, že totem umí mluvit. „Bude dneska zase hlášek? Minule byl móc doblý.“

„Ten je sladký,“ zašeptal Almis zasněně. Zvedl se z křesla a obcházel stůl, zatímco neustále sledoval Draca. Poté se otočil ke mně a řekl: „Beru si ho. Tobě se stejně žádnou inkarnaci nepovede nalézt. Nikdo neviděl draka už stovky let. Pojď ke mně, maličký,“ Almis natáhl k projekci ruku, aby si Draca přivlastnil. Ta drzost mě na několik sekund ochromila, ale za okamžik jsem přišel k sobě a chtěl jsem vykřiknout, že jde o narušení mých práv. Nikomu bych nedovolil, aby mi Draca sebral!

Najednou se místnost naplnila hrozivým dračím řevem, který v sobě utopil všechny další zvuky. Přistálo mi u postavy několik záporných bonusů: Omráčení, Omámení, Zkamenění, ale u každého byl dodatek: „Nevztahuje se na majitele totemu.“ Trvání se pohybovalo od několika sekund až po několik minut, ale to není to hlavní. Z dračí tlamy se na Almise vyvalil proud ohně a bývalý trenér šamanů přestal v Barlioně existovat. Zůstala po něm jen hromádka popela, která výmluvně ležela na ožehlé podlaze. Malý dráček se začal rozhořčeně rozhlížet, poletoval okolo a každým směrem vrhal rozčilené pohledy, zatímco omráčená pokojská stála na místě a bála se nadechnout.

„Poslouchej, rychle se schovej. Později tě zavolám a budeme si hrát,“ požádal jsem Draca v myšlenkách a bezmocně jsem zavřel oči, abych neviděl černou skvrnu na podlaze. Barliona je občas vážně děsivá. Dosud jsem už cítil paniku, bolest i radost. Teď přišlo na řadu zjistit, jak se cítí lidé, když ztroskotají všechny jejich plány a naděje. Právě teď, za pomoci svého totemu, jsem zničil NPC, čímž jsem porušil hlavní podmínku mého propuštění. Každou minutou se objeví hlídka a já se na zbytek svého trestu vrátím do dolu. Zatočila se mi hlava, nohy mi vypověděly službu a já se svezl do křesla.

„Vražda!“ zakřičela kyprá služebná ve chvíli, kdy Draco zmizel, jako by mi četla myšlenky. „Zabil mého pána! Stráže! Chyťte vraha!“

Muži městské hlídky, kteří se náhle objevili, mě obstoupili a z každého směru na mě mířila píka. Velitel stráží mávnul rukou a všichni mohli v projekci spatřit, jak Almis natáhl ruku směrem k malému dráčkovi, já jsem zakřičel a vyskočil na nohy, jako bych vydal příkaz k útoku. Drak otevřel tlamu a vlna ohně zanechala na místě, kde Almis stál, jen vlhkou skvrnu.

„Mahane, jste obžalovaný z vraždy Almise, bývalého trenéra šamanů, jako smrtící zbraň jste použil draka. Máte právo…“

Zavřel jsem oči, svěsil hlavu a velitelova slova téměř ani nevnímal. Klan, figurky orků, úkol od heroldů, císař, Prontho, Swiftbelův poklad. To všechno v tu chvíli vypadalo tak nereálně a nemožně, až jsem ucítil knedlík v krku. Proč, proč? Proč se snažil vzít mi mého Draca?

„Dobré ráno, džentlmeni, co to děláte v mém domě?“ zvuk hlasu mě donutil otevřít oči a ohromeně jsem hleděl na otevřené dveře do vedlejší místnosti. Živý a zdravý Almis se tázavě díval na strážné. Pokud vás bývalý Almis v tom hloupém županu a pantoflích rozesmál, tento vyšší šaman Almis, který stál ve dveřích, vzbuzoval pouze respekt.

Měl nasazený šamanský klobouk s jeleními parohy, které téměř škrábaly zárubeň dveří, dlouhou kápi plandající za ním, jako by stál ve větru, a hůl se zakrouceným vrcholem podobným spirále, v jejímž středu poletovala modrošedá mlhovina, osvětlovaná občasnými záblesky. Na Almisově rameni hřadoval jestřáb s jantarovýma očima a opakovaně vydával skřek, který všechny v místnosti na dvě sekundy paralyzoval. Ztělesněný totem! Almis sám o sobě byl jednoznačně vyšší šaman oděný do plné zbroje! Vypadal naprosto hrozivě, z jeho vzezření mě mrazilo v zádech, takže když strážní s očima upřenýma na Almise sklopili píky, bezděčně jsem ustoupil, narazil do křesla, upadl a rozvalil se v něm, abych se nestal náhodným cílem nějakého kouzla.

„Zatýkáme kriminálníka, který vás zabil,“ odpověděl velitel bez ohledu na to, s kým mluví a jak absurdně jeho odpověď zní.

„Aha, takže tak je to. No, já souhlasím, kriminálníci se musí zatýkat, ale v tomto pokoji žádného nevidím. Můžete mi prosím zopakovat, čeho se tenhle mladík dopustil?“

„Zavraždil vás!“ Velitel strážných mi začínal imponovat. Držel se svých faktů, i když se jeho podřízení začali jeden na druhého tázavě dívat. Dobře pro něj. Taky mě začínalo zajímat, koho dráček vlastně zabil, když je Almis živý. Všichni přece viděli tu projekci.

„Zavraždil mě?“ Almis ostentativně zvedl obočí, „Mary,“ podíval se na služebnou, která na něj hleděla vytřeštěnýma očima a snažila vycouvat se z místnosti, ačkoli se její záda dotýkala zdi. Když uslyšela své jméno, hlasitě vypískla, zahrabala nohama na podlaze a snažila se celou svou vahou dostat skrz zeď. „Přichystej prosím mně a mému hostu čaj. A uklidni se, nejsem duch.“

„Co se týká vás, džentlmeni,“ otočil se Almis k strážným, „dovolte mi uložit všechny vaše pochyby k ledu. Jsem živ a zdráv a nemám nejmenší záměr umírat nebo nechat kohokoli, aby mě zavraždil.“ Po té větě vstoupil Almis do místnosti, kterou ihned vyplnil čerstvý vzduch, který byl cítit bouřkou. Almis se podíval na černý flek na podlaze a zamumlal si pro sebe: „Catherine mě sní zaživa.“ Pak pokračoval: „Nežil jsem dvě stě let jen pro to, aby mě sežehla projekce mladého draka. Mary, ten čaj!“ Zvýšil Almis hlas, když zpozoroval, že se pokojská stále snaží prodrat zdí.

Strážní se nechtěli jen tak vzdát, proto jim Almis dovolil, aby se jej dotkli, čímž dokázal, že není duch. Po odchodu strážných z domu se bývalý učitel šamanů usadil do křesla a poškrábal se na nose, jako by se rozhodoval, jak začít konverzaci. Nadechoval se k první větě, když v tu chvíli vstoupila do pokoje pokojská, která neustále vyššího šamana pozorovala nedůvěřivým pohledem. Na stůl položila tácek a ihned o pár kroků odběhla. Dnešek pro ni nebyl dobrým dnem. Nejprve já s mým drakem, pak se Almis znovuzrodil z popela jako fénix. Později se nejspíš půjde opít, aby na ten hrozný den co nejrychleji zapomněla jako na noční můru.

„Mary,“ řekl Almis pokojské, která opět nadskočila, „vše je v pořádku. Není potřeba se kvůli tomu stresovat. Pokud stále máte pochyby, můžete i vy do mě zkusit dloubnout. Slibuji vám…“ Almis neměl šanci dopovědět, co jí slibuje, protože služebná k němu ihned přiskočila a začala ho prstem píchat do ramene a do hrudi. Konečně se uklidnila, oddychla si a řekla:

„Pane Almisi, jste živý? Tolik jsem se bála, že jste… no, víte…“ na chvíli se jí nedostávalo slov. Pohledem přeskakovala z Almise na mě a zpátky k němu, když se nakonec otočila ke mně a začala křičet:

„Co se to tu pro pána boha děje? Přišel s drakem, vyděsil mě skoro k smrti, zničil koberec a nejspíš pořádně zašpiní i hrnek. A pak…“

„Mary, myslím, že máte ještě dost práce v kuchyni,“ řekl Almis mírně, ale rozhodně, což Mary umlčelo. Naposledy se po mně zle podívala a odešla z pokoje.

„Toho si nevšímej,“ vysvětloval Almis, který se usmál mému překvapenému pohledu směrem k služebné. „Mary dočasně nahradila mou stálou pokojskou, Catherin, která dnes musela jít do města a místo sebe tu nechala tuhle osobu, která neví, kde je její místo. Ačkoli tu Mary není poprvé, pořád ještě nezvládla pochopit různé výstřednosti, které se zde čas od času stávají.“ Udělal krátkou pauzu, aby nám nalil čaj.

Almis začal pít s téměř nakažlivým požitkem. Byl jsem plný otázek, ale pokud se hostitel rozhodl, že teď je čas na čajový obřad, bylo by nevhodné jej přerušovat. Pozvedl jsem svůj hrnek a následoval Almisova příkladu. Byl to normální čaj, který doplňoval jen pár bodů zdraví a many a nepřidával žádný bonus. Byl jsem trochu zklamaný, stařenky popíjely daleko chutnější a užitečnější čaj než vyšší šaman. V naprosté povznášející tichosti jsme strávili asi pět minut. Snažil jsem si čaj vychutnávat, ale vůbec se mi to nedařilo. Naprostá většina hráčů přicházela do Barliony se zapnutými smyslovými filtry, takže mnoho nápojů či jídel nemělo žádnou chuť, jelikož nebyla potřeba. Měl jsem pocit, že čaj vyššího šamana byl jasným příkladem tohoto pravidla, neměl žádnou chuť, žádnou barvu ani aroma. Konečně Almis odložil svůj hrnek a podíval se na mě.

„Trpělivost je jednou z hlavních šamanových předností. Bez ní by nebylo možné ovládat živly, které jsou jako malé děti – náladové, tvrdohlavé a nepokojné. Pokud by byl šaman impulzivní, nedosáhl by ničeho. Nech mě, abych ti vysvětlil, co se dnes stalo. Nejprve jsem se dozvěděl o Swiftbelově pokladu, jelikož jsem tě pomocí elementálů sledoval hned od chvíle, kdy jsi odešel od starosty. Jakmile se ve Farsteadu objeví šaman, i když je třeba hloupý a nezkušený, okamžitě se to ke mně donese. Bylo zajímavé sledovat, kdo jsi, co uděláš a jak budeš vystupovat. Mimochodem, pokud to nebude velký problém, rád bych tě požádal, abys, až domluvíme, uvařil čaj, který tě naučily ty ctihodné dámy. To, co pijeme právě teď, by se dalo nazvat čajem jen při zatemnění všech smyslů.

Prontho mi také řekl, že vlastníš velmi unikátní totem, draka, takže jsem musel vyzkoušet, zda je tvé spojení s ním silné. V našem světě je mnoho, jak bych to řekl, ne příliš dobrosrdečných šamanů, kteří by byli schopni tě o tvůj totem obrat, pokud se silně neváže k tvému duchu. Kvůli tomu jsem vytvořil projekci svého já a poslal jsem ho, ať si s tebou popovídá. Projekce byla velmi nepodařená, jejího vzhledu jsem si všiml, až když jsem ho za tebou poslal. Bačkory s králičíma ušima, to je trapné. Ale duch zvládl svou práci na výbornou. Pokud by tvá duše nebyla dostatečně silně spojena s drakem, ztratil bys ho. Podle mého názoru by bylo pro tebe lepší, kdybys ho ztratil teď a ne později, až by drak vyrostl a ty by sis na něj víc zvykl. Ale nakonec to dobře dopadlo, takže prosím přijmi můj hluboký obdiv k tvému krásnému totemu. Vím, že máš spoustu otázek, ale odpovím ti jen na tři. Dobře si každou z nich promysli, než je vyslovíš.“

„Proč poslali Prontha do Pryku?“ vystřelil jsem okamžitě první dotaz. Toto byl hlavní důvod, proč jsem za Almisem zašel.

„Neuposlechl rozhodnutí Rady šamanů. Další dotaz,“ odpověděl nevzrušeně Almis.

Jejda. To se mi nepovedlo. Kdy už se poučím a začnu naslouchat? Musím se přestat chovat tak bezmyšlenkovitě, už mě to dostalo do spousty problémů. Takže jak se správně zeptat? V duchu jsem si začal pokládat otázky a odpovídat na ně v Almisově stylu. Musím se před zbývajícími otázkami pořádně zamyslet. Tak co Prontho porušil? Pravidla. Jaká pravidla Prontho porušil? Pravidla určená Radou šamanů. Proč se Rada šamanů rozhodla, že Prontho porušil pravidla? Hmm, hmm. To není tak špatná otázka, že? Už jsem ji chtěl vyslovit, když jsem si uvědomil, jak by zněla odpověď: „Protože většina přítomných šamanů v Radě hlasovala pro jeho vyloučení.“ Almis seděl proti mně, usmíval se a užíval si mé pokusy vytříbit své myšlenky a namáhat mozkové závity. Fakt to zvenčí vypadalo tak srandovně? Mysli, mozku, mysli! Když se ti to povede, dostaneš časem taky takový klobouk, jako má Almis, i s parohy a se vším všudy.

„Přemýšlejí mágové…“ vyvstala mi v paměti věta jedné šamanky, kterou jsem si přečetl před prvním šamanským testem. Vtrenkáchmravenci, když tě potkám, obejmu tě! Jen doufám, že do té doby budeš ještě hrát.

„Proč jsi přestal trénovat šamany?“ procedil jsem nakonec mezi zuby. Tato otázka mi celou dobu hlodala hlavou, ale nechával jsem si ji na později. Nepřišla mi vlastně až tak důležitá, ale něco mi našeptávalo, že to je právě ta správná cesta, kterou bych se měl vydat.

Almis se trochu zaklonil a přemýšlivě se na mne podíval.

„To je dobrá otázka. Odpovím ti na ni později. A jak zní poslední dotaz?“

Sakra! Doufal jsem, že si svou poslední otázku přizpůsobím podle toho, co mi odpoví na tuhle, to však nepůjde.

„Co by se dalo udělat, aby mohl Prontho opět šamany učit? Samozřejmě pokud bude sám chtít,“ doplnil jsem potichu, ale Almis mě uslyšel. Když se od Almise nedozvím důvod Pronthova trestu, čímž jsem si byl právě teď naprosto jistý, můžu se k jádru problému svého bývalého šéfa dostat druhou stranou.

Almis asi minutu seděl tiše v křesle. Houpal se dopředu a dozadu a připadalo mi, že nad něčím usilovně přemýšlí. Že by se mi povedlo zeptat se na správnou otázku? Nebo jen uvažuje, jak mé dotazy spojit, aby mi řekl to, co měl v plánu od začátku? Vzdychl jsem si. Bylo fakt složité pochopit NPC. NPC jsou v podstatě lidé a v mnoha směrech i tak jednají, kopírují lidské chování s neuvěřitelnou přesností. Imitátoři dostávají svému jménu.

„Obávám se, že jsi mě dostal. Musím vymyslet, co ti říct teď a co nechat na Kornikovi. Kornik by byl velmi nespokojený, kdybych ti dnes řekl o Pronthovi vše. Zatímco budu přemýšlet, uvař prosím trochu toho výborného čaje. Tentokrát bez likéru,“ dodal Almis.

„Je prostě skvělé, jak nezapomenutelně může chutnat správně připravený nápoj,“ řekl Almis o něco později, když si vychutnával voňavý čaj. Celou dobu přípravy mě Mary sledovala ostřížím zrakem, jako by si dávala pozor, abych nevznášel nároky na její teritorium. Dokonce se mě snažila z kuchyně vyhnat, dokud jsem jí neřekl, že Almis požádal, abych mu ten čaj připravil právě já. Poté si už jen brumlala, co to má znamenat, že se po její kuchyni potulují cizinci, ale i přesto mi poskytla veškeré ingredience a nádobí.

„Vraťme se k tvým otázkám. Své šamanské trenérské schopnosti jsem odložil před dvanácti lety, přesně ve chvíli, kdy Prontha šamani vyřadili z Rady. Nemohl jsem přijmout následky, které se s vyřazením Prontha pojily,“ povzdychl si Almis, když si znovu vzpomínal na nepříjemné momenty svého života. „Měl jsem učedníka, velmi nadaného učedníka, který měl velkou šanci stát se Zvěstovatelem. Dosáhl na titul velkého šamana jen rok po začátku tréninku a musel splnit jen jednu další zkoušku, aby dosáhl titulu vyššího šamana. Něco se v něm však zlomilo a v jednu nešťastnou chvíli se Geranika, jak se jmenoval, otočil proti svým bratrům. Byl silný jako kterýkoli vyšší šaman a zlomyslný jako sám Temný lord Kartossu. Nedokázal jsem ho zastavit, ačkoli jsem měl hned ze začátku velkou šanci to udělat. Neměl jsem to srdce mu ublížit. Pak už bylo příliš pozdě, protože můj bývalý učedník získal tak obrovskou sílu, že ho nedokázal zastavit ani Zvěstovatel.

Geranika následně začal zabíjet šamany jednoho za druhým, aby, jak sám říkal, mohl sám ovládat elementály a tím i celý svět. Můj učitel požadoval založení Kruhu velkých šamanů. Jen tak jsme měli mít dostatek síly, abychom mohli Geranika zastavit. K ustanovení Kruhu se však vázala krutá cena. Všem pěti členům Kruhu budou odejmuty všechny šamanské schopnosti, ale žádná jiná cesta prostě neexistovala. Představený Rady, Geranikův starší bratr, návrh odmítl a nazval Prontha povýšencem, nepřizpůsobivým děckem a rozšiřovačem paniky, který si nevidí na špičku vlastního nosu. Pak ork porušil pravidla a vyzval představeného Rady na souboj. Pokud vyzyvatel souboj prohraje, bude vyhoštěn z Rady a připraven o schopnost učit dalšího šamana.

Vyšší šaman Prontho prohrál, Geranika zmizel a už dvanáct let o něm nikdo ani neslyšel. Po tomto incidentu se ve mně něco zlomilo a nedokázal jsem nikoho dalšího učit. Svírá mě strach, že by můj nový učedník mohl skončit stejně jako Geranika. Proto jsem tě nějakou dobu sledoval. Musel jsem si být jistý, zda tě můžu pustit k sobě do domu. Co se týká tvého třetího dotazu, jediná možnost, jak navrátit Pronthovi schopnost učit, je dokázat, že souboj mezi ním a Shiamem, představeným Rady, neproběhl dle zákona. Kornik si stojí za pocitem, že během souboje cítil přítomnost nějakého cizího ducha, ale z Prontha jsme nedostali byť jediné slovo. Dostaneš za úkol zjistit, co se tehdy skutečně událo.“

Přijat úkol: Navrácení spravedlnosti.

Popis: Zjistěte co nejvíce o souboji, který se odehrál před dvanácti lety o pozici představeného Rady šamanů. Vyšší šaman Prontho prohrál a byl navždy zbaven svého titulu a možnosti učit. Existuje pochybnost ohledně dodržení pravidel souboje. Doberte se pravdy o souboji od Kornika, Prontha a dalších svědků.

Typ úkolu: unikátní pro šamana. Odměna: navrácení titulu Pronthovi, unikátní odměna od představeného Rady šamanů, + (neurčeno) k reputaci u Rady šamanů, + (neurčeno) k reputaci u nejvyšších elementálů vyšších i nižších světů. Trest za nesplnění úkolu: žádný.

„Zjistím, co se před dvanácti lety událo, a rozhodně přijdu pravdě na kloub,“ ujistil jsem Almise, jakmile jsem dočetl popis úkolu. Dneska mám na úkoly vážně štěstí! Jeden unikátní, jeden vzácný a jeden šamanský unikátní! Teď už jen musím zvládnout tři měsíce věznění v Beatwicku a můžu se vydat hledat pravdu. U Almise jsem zůstal další půlhodinku, během které jsme si vyprávěli o celkem nedůležitých tématech. Poté jsem mu poděkoval za informace a vydal se najít nějaké recepty na vaření a kování. Potřeboval jsem zjistit, jak si pro sebe vyrobit ingoty, abych si mohl zvýšit úroveň klenotnictví.

Na sklonku dne začalo město připomínat mraveniště. Bylo složité se procpat ulicemi, které se hemžily hráči. Jak se na kraj císařství rázem dostalo tolik hráčů? Mají zůstat v Anhursu a ne se mi tu plést pod nohy. Většina z nich běžela, ale spatřil jsem i pár hráčů na koních, a dokonce jsem jednou uviděl letět po obloze gryfa s hráčem na zádech. Co může člověk na minimálně stém levelu hledat ve Farsteadu? Nebo je to jeden z hrdinů, které najali heroldi? Let na gryfovi, nebo také létající krávě, jak se jim občas říkalo, patří k nejoblíbenějším formám cestování mezi hráči, kteří dosáhli na stý level a nevěděli, co s penězi. Nejlevnější „létající kráva“ stála milion zlatých, ale získali jste díky ní tolik výhod, že si někteří hráči brali půjčky v bance Barliona a pár dokonce i v reálném světě. Podle mého názoru něco takového udělá jen dítě velmi bohatých rodičů. Všechny mé problémy by zmizely, kdybych se dostal ke stovce těchto ptáků a následně je prodal.

„Krokodýl! Sejměte ho!“ zakřičelo jedno NPC, jehož výkřik se okamžitě utopil v hluku ostatních hráčů. No jasně, nikdo přece nebude poslouchat jen proto, že vykřiklo nějaké NPC. Otočil jsem se a podíval na původ toho výkřiku. Myslím, že se mi hra za šamana začíná zamlouvat. Když jsem okolo pobíhal jako lovec, těchto detailů jsem si vůbec nevšímal nebo jsem na ně ani neměl štěstí. Farsteadskou ulicí procházel opravdový kobold. Lépe řečeno hráč, který si za svou postavu vybral kobolda. Hráč, který vědomě vyzval Barlionu. Takovým hráčům se říkalo slovem, které pocházelo z prastarých her: hardcore. Jen zasvěcení rozuměli tomuto slovu, ale říkalo se tak všem, kdo se odvážil si vybrat kobolda, goblina nebo nagu*. Tento hráč už dosáhl na třicátý level, takže prokázal, že může stejně dobře hrát kobolda jako kteroukoli jinou rasu. Otevřel jsem manuál a podíval se na vlastnosti koboldí rasy. No jo.

Rasové omezení Inteligence: -75%. Poměr nezbytných bodů vlastnosti: 1:3.

Rasové omezení Síly: -50%. Poměr nezbytných bodů vlastnosti: 1:2.

Rasové omezení Výdrže: -50%. Poměr nezbytných bodů vlastnosti: 1:2.

Rasový bonus Hbitosti: +150%. Poměr nezbytných bodů vlastnosti: 4:1.

Rasový bonus Vzteku: +50%. Poměr nezbytných bodů vlastnosti: 2:1.

Rasová schopnost: Odolnost proti jedům.

Rasová schopnost: Možnost vidět ve tmě.

Rasová schopnost: (+ Level*5) odolnost proti útoku zbraní díky pevné pokožce.

Rasová schopnost: Možnost dýchání pod vodou.

Rasová schopnost: Zpomalující jed.

Rasové omezení: O polovinu snížené získané body reputace.

Rasové omezení: O polovinu snížená Atraktivita.

Rasové omezení: O polovinu snížené získané zkušenostní body.

Rasové omezení: O polovinu snížené body vlastností získané z vybavení.

Tohle není jen šílené, to je přímo sebevražedné! Třeba byste si dokázali zvyknout nebo nějakým způsobem vykompenzovat omezení základních vlastností. Například lovec měl podobně omezené vlastnosti a bonusy k vzteku a hbitosti. Ale vykompenzování omezení reputace, atraktivity a bodů z vybavení je téměř nemožné. Nechápu, jak se mu povedlo dosáhnout třicátého levelu. Možná se zaměřil jen na hbitost? Hadojed Jdětevšecikčertu. Dokonce i jeho jméno si dělalo srandu z ostatních hráčů. Bylo divné, že naprosto ignoruje výkřiky v davu, včetně řevu malých NPC dětí, které od něho utíkaly na všechny strany. Prostě jen soustředěně kráčel jedním směrem. Odhadoval jsem, že míří k hospodě. Už jen to, že Farstead poctil návštěvou kobold, bylo něčím výjimečným, zvlášť když ho ostatní pokládají za krokodýla!

„Já ti ukážu!“ Obrovský NPC kovář se rozpřáhl na kobolda svou obrovskou palicí. Hadojed jen sevřel pěsti, ale beze slova pokračoval stejnou rychlostí svým vytyčeným směrem. Tohle byl opravdu hardcore hráč.

Měl jsem nutkání kováře zastavit, ale rychle jsem si to rozmyslel. Proč bych měl, zvlášť se svou červenou čelenkou, zasahovat proti NPC, které se řídilo svým nastavením? Musel jsem něco takového dělat? Vždyť jsem se nepřidal k žádnému řádu paladinů. Měl jsem dost vlastních problémů, než abych se zaměstnával ještě problémy někoho jiného. Mimoto si je Hadojed jistě vědom, jak na něj NPC reagují. Uhrát s takovým krokodýlím vzezřením třicet levelů není procházka parkem.

Bum! Palice padla na koboldovu hlavu, nebo spíše na místo, kde se měla koboldova hlava nacházet, a místo do hlavy narazila do dlážděného chodníku. Hadojed se nepostřehnutelně posunul stranou a nadzvedl svůj ohon, zpod kterého se vyvalil zelený mrak. Kovář na místě ztuhl jako socha. Hadojed se rozhlédl, spočinul pohledem na mně, ale znovu se vydal směrem k hospodě, aniž by situaci okolo věnoval za mák pozornosti. Vypadá to, že koboldi mají docela užitečnou schopnost zamořovat vzduch. Třeba bych se něco takového mohl naučit taky.

* Naga – inteligentní rasa vytvořená spojením člověka a hada. Vrchní polovina těla připomíná člověka (naga má dvě paže), spodní polovina kobru (pohybuje se po svém mohutném ocasu) a celá pokožka je pokryta šupinami.

4. kapitola

Swiftbelův poklad

Posadil jsem se na jednu z laviček, kterých bylo v centru Farsteadu nepočítaně, a rozhodl jsem se zkontrolovat všechny své úkoly. Rozhodnu se, jaké z nich splním hned a které musím odložit, až se dostanu pryč z Beatwicku.                        

Takže úkoly mám následující:

Cesta šamanismu, druhá část. Najdi trenéra šamanů, Kornika. Úkol pro šamana.

Hledání totemu. Úkol pro šamana.

Hon na Šedou smrt. Běžný úkol.

Noční teror vesnice. Vzácný úkol.

Poslední naděje, třetí část. Vzácný úkol. Brzo se objeví více informací.

Oko černé vdovy. Unikátní úkol. Více informací se objeví, až dosáhnu stého levelu.

Hon na temného koordinátora. Unikátní.

Probouzet stvůry se nevyplácí. Vzácný úkol.

Navrácení spravedlnosti. Unikátní úkol pro šamana.

Devět úkolů a z nich jen jeden běžný. To není špatný výsledek pro hráče na šestnáctém levelu. První dva úkoly, stejně jako ten poslední, můžou ještě počkat. Třetí až pátý úkol se k Beatwicku přímo vážou. Zítra se do vesnice vrátím a rozhodnu se, jak s vlky a vagrenem naložím. Oko můžu na dlouhou dobu uložit k ledu. Buď ho využiju, až se dostanu na stý level, nebo ho časem prodám v aukci. Hon na koordinátora začíná v Beatwicku, ale přál bych si, abych měl aspoň nějaký nápad, kdo by jím mohl být. Pokud koordinuje několik záležitostí, neobejde se bez častého cestování mezi tábory nebo přijímání spousty hostů. Měl bych se zeptat Tishy či strážných, zda někdo často přichází do vesnice a koho navštěvuje. Což nás přivádí k úkolu od stařenek, kterým se budu dnes zabývat. Ale nejdříve si musím vyřídit své záležitosti.

Obrovská věž mágů, do které jsem se vydal pro teleportační svitky, se tyčila nad celým městem. Z nějakého důvodu stojí věž mágů v nejsevernějším bodě města, dokonce i v Anhursu. Severněji se už nacházela pouze brána nebo hradby. Nikdo nevěděl, proč tomu tak je, a pokud to někdo věděl, nesvěřil se mi. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby se k tomu vázal nějaký úkol.

Věž mě uvítala klasickými dvěma vchody. To byla jedna z dalších vlastností Barliony, osobní rozvoj během hry. Hlavním vchodem jste mohli vejít do věže, vystoupat pět set schodů a v místnosti úplně nahoře ve věži se potkat s místním mágem. Už to tak funguje, že každé město mělo vlastního mága. Uvnitř císařství mágové užívali daný žebříček hodností, ale ve městě existuje vždy jen jeden mág, který je místním vyšším mágem. Hlavní vchod vás dovede přímo k mágovi, druhý vchod vám umožní získat u mága nějakou slevu. Pokud vstoupíte vedlejším vchodem, systém náhodně vybere téma a předloží vám několik otázek. První chyba tuto zkoušku zastaví. Před první otázkou má osoba, která se zkoušky zúčastní, zápornou hodnotu slevy, myslím že minus dva, a každou správně zodpovězenou otázkou se přičte k této hodnotě jeden bod. Takže abyste dosáhli nulové hodnoty, díky které zaplatíte stejnou cenu jako hráč vcházející hlavním vchodem, musíte správně odpovědět na dvě otázky. Následně se za každou další správně zodpovězenou otázku zvyšuje sleva.

Jako lovec jsem několikrát vyzkoušel své vědomosti, ale většinou mi bylo přiděleno téma literatura a umění. V obou případech jsem skončil na druhé otázce. Následuje však nejhorší část. Když si od mága po pokaženém testu nic nekoupíte, můžete dát sbohem normálním cenám. Každý mág z Barliony vám od té doby napaří dvojnásobné ceny. Takže pokud zkusíte štěstí, buďte připraveni zaplatit za teleportační svitky něco navíc, když neuspějete. V reálném světě hráči zavedli web, kam každý připsal otázky, které dostal, avšak vývojáři nejsou placeni za to, aby si seděli na rukou, a neustále otázky mění. Říká se, že v korporaci je jedno celé oddělení zaměřené pouze na vytváření testových otázek. Co už, musíme jim akorát popřát v jejich práci hodně štěstí.

Téměř jsem se vydal hlavními dveřmi, když něco ve mně začalo protestovat. Už jsem zase v tom. Proč si myslím, že bych se dokázal dostat dál než za první dvě otázky? Jasně, nemám zrovna hluboko do kapsy, ale nejsem ochotný jen tak vyhodit pět set zlatých do kanálu. Sakra. Musím to zkusit! Když se mi to nepodaří, budu mít precedent, abych bezhlavě nevěřil své intuici.

Vešel jste vedlejším vchodem. Téma vašich otázek je: Matematika.

Potvrďte, že jste připraven začít odpovídat na dotazy.

Matematika! Málem jsem poskočil radostí, ale uhlídal jsem se. To je opravdu štěstí! Intuice měla pravdu! Se zatajeným dechem jsem zmáčkl virtuální tlačítko potvrzení a očekával první dotaz. Jakékoli potvrzení se v celé Barlioně provádí zmáčknutím virtuálního tlačítka. Neexistují žádná slova, která by rozhodovala o hráči nebo jeho postavě. V prvních letech po vydání hry se objevilo několik velmi nepříjemných vyšetřování, kdy různí hráči napodobovali hlasy ostatních hráčů, aby dostali přístup k jejich postavám.

Otázka č. 1: Vyjmenujte dvě čísla, která se skládají jen z číslice 1 a jejichž součet a součin je totožný.

Čas na odpověď: 4 minuty.

To je jednoduché! Odpověď znám ještě z doby před svým odsouzením. 11 a 1,1. Pokud mě nešálí má paměť, strávil jsem kdysi řešením tohoto dotazu celkem dlouhou dobu. Obyčejně bývá první otázka jednoduchá, aby se hráč dostal do pracovního režimu. Divné. Vyplnil jsem textové pole a zmáčkl tlačítko. Byl jsem rád, když se mi tři minuty, které jsem k řešení nepotřeboval, přesunuly do dalších otázek.

Odpověď přijata. Aktuální sleva: -1.

Otázka č. 2: Za teleportační svitek bylo zaplaceno 1000 zlatých a ještě bylo potřeba doplatit zbytek. Zbytek se rovnal částce, která je totožná s tím, co mělo být za svitek celkově zaplaceno, pokud se odečte částka, která už byla z celkové ceny uhrazena, a ta se rovná ceně, kterou je ještě třeba doplatit. Kolik stojí teleportační svitek?

Čas na odpověď: 7 minut.

No. Tahle věta by vám zamotala hlavu, pokud byste se ji snažili rozplést. Musím si ji nejdřív převést do normálního jazyka: 1000 zlatých bylo zaplaceno a X je ještě třeba doplatit. Pokud X bylo zaplaceno, doplatit je nutné taky X. Z tohoto pohledu nešlo o žádný složitý úkol.

1000 + X = X + X. X se tedy musí rovnat 1000, a proto teleportační svitek stojí 2000 zlatých. Doufal jsem, že to není nějaký náznak ceny, kterou mám očekávat. Odpověděl jsem však už na dvě otázky a dosáhl nulové slevy, dokonce se mi do dalších otázek přesouvá pět minut k dobru!

Odpověď přijata. Aktuální sleva: 0.

Otázka č. 3: Existuje desetimístné číslo. Víme, že číslice úplně vlevo je rovna počtu nul v čísle vypsaných. Následující číslice je rovna počtu jedniček. Stejným způsobem to pokračuje dále, až k číslici zcela vpravo, která je rovna počtu vypsaných devítek.

Čas na odpověď: 9 minut.

Tohle už je daleko zajímavější. Je složité si takové číslo ihned vybavit, takže si ho raději logicky odvodíme. Řekněme, že se číslo skládá jen z nul. V takovém případě musí být první číslice: 9 – neboli 9 000 000 000. Pokud však máme na začátku devítku, musí být úplně vpravo jednička, což už by nám snížilo počet nul jen na osm. Vyměníme tedy devítku za osmičku. Nicméně musíme přidat za osmičku hned číslo jedna, protože v čísle máme jedničku. Tudíž už zbývá jen sedm nul místo osmi, ale díky tomu nám vzniknou dvě jedničky, takže druhá číslice zleva musí být dvojka a třetí jednička, což nám opět sníží počet nul. Sakra, začínám se ztrácet. Potřebuji začít znovu, ale teď si vše budu psát do poznámek. Otevřel jsem virtuální blok a začal si zapisovat postupné kroky.

Takže máme – samé nuly: 9 000 000 001. Ovšem v čísle je jen osm nul: 8 000 000 010. V čísle je však i jednička, musíme ji tam přidat a číslo bude vypadat takhle: 7 100 000 100. Teď už však máme dvě jedničky a ty musíme do čísla zahrnout, čímž se nám však sníží počet nul: 6 210 001 000. Kontrola: 6 nul, 2 jedničky, 1 dvojka a 1 šestka. Vypadá to správně. Podíval jsem se na odpočet času. Zbývalo mi ještě 4 a půl minuty. Pokračujeme dál.

Odpověď přijata. Aktuální sleva: 1.

Otázka č. 4:

L+Z = Ř; B*D = P; B+K ≠ 2B

(Ř/Ú)+(B+K) -L = ?

Čas na odpověď: 8 minut.

Má první odpověď byla jasná: (Ř/Ú)+(B+K)-L = snůška blábolů a ne matematika. Vůbec jsem rovnicím nerozuměl.

Ihned jsem se rozhodl nepřiřazovat za písmena čísla podle jejich pořadí v abecedě, jelikož už první rovnice by nedávala smysl. I samo písmeno Z by mělo vyšší hodnotu než písmeno Ř. Několik minut jsem nedokázal přijít na to, jakým způsobem vůbec k rovnicím přistoupit. Odpověď tam byla jistě někde ukrytá, ale nalézt ji by mi zabralo spoustu času. Podíval jsem se na ukazatel času: 4 minuty. Sakra! S takovou můžu ty rovnice řešit i několik měsíců.

Počkat! Měsíců? Co kdybych…

(10/2)+(3+5)-1 = 12. Takže odpověď je P!

Odpověď přijata. Aktuální sleva: 2.

Otázka č. 5:

Pokračujte v řadě: HHHeLiBO

Čas na odpověď: 5 minut.

Zima. Zlato. Pythagorova věta. První dvě minuty jsem se snažil pochopit logiku, pokračovat v řádku a následující dvě minuty jsem doufal, že mě napadne nějaká asociace. Nic. Když na ukazateli zbývalo jen pár sekund, napsal jsem do odpovědi pár náhodných znaků. Stejně se říká, že pokud dáte opici psací stroj a nekonečno času, dokázala by za nějakou dobu sepsat celé Shakespearovo dílo.

Odpověď přijata. Aktuální sleva: 2.

Zadal jste špatnou odpověď. Děkujeme za účast v interaktivním dotazníku. Vezměte prosím na vědomí, že předměty koupené se slevou nemohou být prodány jiným hráčům. Přejeme příjemnou hru!

Tentokrát ne. Ale pochopil jsem, proč nikdo neprodával výsledky své mentální práce. Jistě hrálo i spoustu všeználků, kteří by dokázali odpovědět na všechny dotazy v řádu minut a mágové by jim pak museli prodávat své výrobky téměř zadarmo. Korporace nechtěla dělat z lidí boháče tak jednoduchým způsobem.

„Dobrý den přeji, poutníku,“ uvítal mě úctyhodně vypadající stařec oblečený do sněhobílé róby. „Dokázal jste odpovědět na čtyři dotazy. Pěkný výsledek. Díky tomu vám nabídnu své služby se slevou,“ mágovy oči ulpěly na mé čelence, „a s malým příplatkem. Nevím, jaký zločin jste spáchal, ale čelenka mi prozrazuje, že jste si celou délku trestu ještě neodseděl. Co vám mohu nabídnout?“

Od vyššího mága jsem odešel jako nejspokojenější šaman Barliony. Nejdříve jsem si koupil pět teleportačních svitků do Beatwicku a do Farsteadu dosahující přesně vzdálenosti mezi dvěma městy. Každý ze svitků mě stál čtyři sta zlatých. Teď můžu v klidu prohledávat široké okolí měst, aniž bych musel úpěnlivě sledovat čas. Zjistil jsem, kolik stojí teleportační svitek do Anhursu, a zaplakal jsem. I se slevou vyjde na deset tisíc zlatých. To asi neprojde. Budu si tam muset dojít po svých. Koupil jsem si také dva svitky Kostěných pastí, které odchytí stvůru na levelu 100. Dohromady mě svitky stály tisíc zlaťáků. Rozhodl jsem se, že zkusím chytit vagrena živého. Může to být drahé, ale odměna za odchycení živé stvůry na jejím levelu by mohla být daleko vyšší. Pokud v tomto regionu operují temní goblini, je docela možné, že je s Kartossem spjatý i vagren. Rád bych si od starosty za vagrena vyzvedl nemalý bonus.

„Dobrý den a vítejte! Jak vám mohu pomoci?“ Na řadě byl trenér klenotníků. Bylo na čase, abych se dozvěděl možnosti své hlavní profese.

„Rád bych se pocvičil v klenotnictví,“ odpověděl jsem a všiml jsem si, jak trenérova tvář ztratila velkou část původního nadšení. Nejspíš si mě zařadil jako nováčka, který se chce naučit tuto drahou profesi úplně od nuly.

„Dotkněte se knihy, prosím,“ zamumlal rozmrzele. Dotknout se knihy? Proč? Sakra, proč jsem se u lovce nezaměřil na profese víc? Už bych věděl, co mám očekávat. Pokud však bylo nutné se knihy dotknout, nebudu se přít. Položil jsem ruku na prázdné stránky otevřené knihy, které se ihned začaly plnit nějakými znaky.

„To není špatné,“ pronesl trenér naprosto změněným tónem, který v tuto chvíli obsahoval známky zaujetí. Netušil jsem, jakým jazykem se kniha plnila, a symbolům jsem vůbec nerozuměl. „Vidím, že se vám daří vyrábět unikátní a vzácné předměty. Zvlášť efektivní jste při výrobě prstenů. Chtěl byste si vybrat specializaci? Stojí pouze dvě stě zlatých.“

Specializaci? Tomu nerozumím. Jakou specializaci? Ihned jsem se podíval do manuálu. O specializaci profese jsem nevěděl zhola nic.

Hledání: „specializace v klenotnictví“. Text, který se objevil, mě vytáhl z tmavých vod ignoranství. Po dosažení desáté úrovně klenotnictví si můžete vybrat svou první specializaci: prsteny, náhrdelníky, náušnice, drahé kameny a zakázková výroba. První úroveň specializace přidávala desetiprocentní zrychlení výroby, zvýšení odolnosti a šanci na vyrobení vzácného předmětu. Na vyšší úroveň specializace vystoupím až po dosažení 50. úrovně profese, následně na 150. úrovni, pak na 250 a poslední úroveň na 500. Pořád hrajeme, pořád se učíme, ale stejně zemřeme jako ignoranti, co? Můj lovec neměl ani jednu specializaci a já jsem neměl nejmenší tušení o žádném z těchto bonusů. Rychle jsem se podíval i na ostatní bonusy z dalších mých profesí.

Hornictví přidávalo výdrž a sílu. Na desáté úrovni získaly tyto vlastnosti 5% bonus a na úrovních 50, 150, 250 a 500 přidal dalších pět procent k základní hodnotě. Specializace se rozhodně hodí. Měl bych se hned vydat za trenérem hornictví a přidat si specializaci zocelení.

Vaření mělo specializace zaměřené na typ pokrmu a na bonusy, které pokrm přidával. Bohužel specializace nepřidávaly žádné další bonusy mým hlavním vlastnostem. Škoda.

Kartografie nabízela specializaci geografie, která přidávala navíc inteligenci! Každých pět úrovní kartografie přidávalo pětiprocentní bonus. V tom případě okamžitě začínám zvyšovat její úroveň! Přidal jsem si v nastavení poznámku, abych každý večer nakreslil mapu ten den navštívených míst. Další možnost zlepšení mé postavy, která záležela jen na píli! To si rozhodně nenechám ujít!

Obchodování nemělo žádnou specializaci.

„Ano, rád bych si vybral specializaci,“ odpověděl jsem a podal jsem zlaťáky dychtivému trenérovi. Ačkoli jsem strávil prohledáváním manuálu docela dlouhou dobu, jako by si toho NPC ani nevšimlo. Veškeří imitátoři měli nastaveno pozorování hráčů a nesměli je při čtení manuálu vyrušovat. „Rád bych si zvolil specializaci na výrobu prstenů.“ Ze všech možných specializací mi prsteny přišly pro mě nejvhodnější.

„Jste si jistý? Nezapomínejte, že si v budoucnu nemůžete specializaci změnit. To může provést jedině císař.“

„Ne, nejsem si jistý.“ Co to povídám? „Přál bych si specializaci na drahé kameny.“ Správně. Je čas následovat to, co Vtrenkáchmravenci psala na fóru. Při rozhodování naprosto vypnout mozek a následovat pouze svou intuici. Na prstenech bych více vydělal, jsou efektivnější, ale cítil jsem, že si chci vybrat drahé kameny.

„Jste si jistý?“

„Ano, naprosto.“

Zvolil jste si specializaci: Drahé kameny.

Rychlost opracování drahých kamenů a šance vyrobení vzácného drahého kamenu zvýšena o 10%.

„Gratuluji. Teď se zaměříme na váš trénink. Mohu vám nabídnout pět svitků, které dosud nemáte. Každý stojí dvě stě zlatých. Budete mít o ně zájem?“

Tak to vypadá, že od trenéra odejdu o dost chudší. Tisíc zlatých pryč, jen to hvízdne. No, co se dá dělat, zapíšeme tenhle výdaj do kolonky investic do budoucnosti. Koupil jsem si od trenéra všechny svitky a tři z nich se okamžitě naučil.

Měděný prsten s drahokamem

Popis: Měděný prsten s drahokamem. Odolnost: 40. Přidává +3 body k vlastnosti ze seznamu: Síla, Hbitost, Inteligence, Výdrž, Vztek. Bonus Dovednosti: + (úroveň Dovednosti) bodů k vlastnosti ze seznamu: Síla, Hbitost, Inteligence, Výdrž, Vztek. Nejnižší level: 12

Potřebná úroveň: Klenotnictví, úroveň 12.

Ingredience: 2 měděné ingoty, opracovaný malachit.

Nástroje: Klenotnické pomůcky, Odlévací forma.

Drahokam: opracovaný malachit

Popis: Lehce opracovaný malachit vypadá velmi hezky, ačkoli je stále dost drsný. Přidává +1 bod k vlastnosti ze seznamu: Síla, Hbitost, Inteligence, Výdrž, Vztek. Bonus Dovednosti: + (úroveň Dovednosti) bodů k vlastnosti ze seznamu: Síla, Hbitost, Inteligence, Výdrž, Vztek. Nejnižší level: 10.

Potřebná úroveň: Klenotnictví, úroveň 12.

Ingredience: 1 malachit.

Nástroje: Klenotnické pomůcky.

Krabička na klenoty z malachitu

Popis: Pěkná a zároveň pevná krabička na klenoty. Vejde se do ní 5 předmětů. Bonus Dovednosti: krabička pojme (úroveň Dovednosti) předmětů navíc. Typ předmětu: neobyčejný. Nejnižší level: 10.

Potřebná úroveň: Klenotnictví, úroveň 12.

Ingredience: 2 malachity.

Nástroje: Klenotnické pomůcky.

Zbylé dva recepty, zaměřené na opracování lazuritu, jsem vložil do batohu. Recepty vyžadovaly 16. a 17. úroveň klenotnictví, takže jsem je ještě nějakou dobu nemohl použít. Měděný prsten s drahokamem byl docela zklamáním. Bez bonusů vloženého drahokamu přidával prsten sám o sobě jen tři body. Lepšího výsledku bych dosáhl prostým namotáním drátu a přidáním malachitu. Recepty na opracovaný malachit a krabičku na klenoty z malachitu mě však velmi potěšily. Každý malachit mi s bonusem z dovednosti přidá pět bodů, což je o jeden víc než kamenný tesák a kamenný diamant. Příjemný bonus.

Pokud krabička na klenoty zabírá v inventáři jen jedno místo, je pro mě prakticky nepostradatelná. Mohl bych do ní vložit všechny figurky a uvolnit si spoustu místa pro jiné předměty. Bohužel by bylo těžké krabičku prodat, mohli by ji totiž využít jen klenotníci. Ostatní by si ji mohli postavit leda tak doma na skříň. Jsem přesvědčen, že i ostatní klenotníci si můžou tuto krabičku vyrobit, takže nemají nejmenší důvod si ji od někoho jiného kupovat. Je rozhodnuto! Až se dostanu zpět do Beatwicku, tak si pro sebe jednu krabičku vyrobím.

„Ještě jedna věc. Chci vás upozornit na jedno omezení. Dokud nedosáhnete na druhou úroveň specializace, nemůžete vyrábět předměty, jejichž celkový bonus zvýší vlastnosti o více než dvanáct bodů. Dávám vám tohle varování, protože vidím, že máte vzácnou vlastnost: dovednost. Nestává se každý den, že by se u mě někdo takový zastavil.“

„Děkuji vám, dobrý muži, za varování a za služby,“ snažil jsem se být slušný, ale uvnitř jsem se rozčílil doběla. Už jsem snoval plány, jak budu vyrábět předměty s bonusem padesáti bodů a budu se koupat v penězích, ale vypadá to, že můžu plány zmačkat a hodit do koše. Zase jen trénink a zvyšování úrovně. Tohle velmi těžce zasáhne mou peněženku. Do padesáté úrovně klenotnictví nemůžou mé vyrobené předměty dosáhnout více než 12 bodů bonusu. To je na nic…

Trenér hornictví byl téměř hranatý trpaslík, který mě za tři sta zlatých naučil specializaci zocelení. Dokonce mi věnoval nášivku na plášť: kopáč. Nepřidávala žádné bonusy do vlastností, jen zvedala atraktivitu o jeden bod. Když si pomyslím, na jak nízké úrovni je má atraktivita, je to i tak docela hezký přídavek.

U trenéra vaření jsem se naučil jen pět receptů: pečení vlčího masa, jeleního masa, králičího masa, liščího masa a masa divokého prasete. Jídla při snězení obnovovala 30 až 120 bodů zdraví. Další recepty byly přístupné až od páté úrovně vaření.

Než jsem odešel z Farsteadu, zastavil jsem se ještě za trenérem kování. Chtěl jsem se stůj co stůj téhle profesi ve vězení vyhnout, ale nakonec mě stejně dostihla. Trenéra jsem po chvíli objevil. Obrovský ork sedící vedle kovárny, ze které právě vynášeli jednoho hráče. To nechápu, ten hráč se zhroutil nebo co? Pokud musel být hráč odnesen, znamenalo to jediné, přestal ovládat svou postavu. To bylo možné jen z jednoho důvodu – naprostá ztráta energie.

„Trochu to přehnal,“ řekl ork, když viděl můj pohled. „Několikrát jsem tomu tupounovi říkal, aby si odpočinul. Ale to ne! Vždyť je silný a neúnavný! No a teď nebude mít sílu týden do kovárny ani vkročit. Proč jsou někteří tak strašně hloupí? Nikdo za ně přece myslet nebude! Co byste rád?“ Poslední otázka patřila mně.

„Chtěl bych se vyučit kovářem, abych mohl být jako on,“ kývnul jsem směrem k hráči, kterého pokládali u zdi kovárny na zem. Nic tak hrozného se mu nestalo, během hodiny se mu energie vrátí. Větší problém je ten záporný bonus: slabost, která mu vydrží celý týden. Ještěže jsem se to tak náhodou dozvěděl, dodnes jsem o tomhle nastavení neměl potuchy. Se slabostí nemůžete pracovat na žádné profesi či na získávání materiálu. Pro každého hráče je něco takového velký zásah do financí. Své upozornění na nízký stav energie si nechám aktivní, ničemu neuškodí a občas i pomůže.

„Vyučení je jednoduché, pokud máte peníze. Deset zlatých za vyučení a dalších pět za nástroje,“ řekl ork, zatímco pozoroval mou čelenku. Sakra! Proč jsem se nenaučil kovařinu už v Pryku?

„Tady máte,“ podal jsem orkovi peníze. „Mé rozhodnutí je pevné a nebudu na sobě šetřit.“

„Hm,“ zavrčel ork a přijal zlaťáky. „Možná pro vás existuje ještě nějaká naděje, pokud se to tak dá říct.“

Získal jste profesi: Kování. Aktuální úroveň: 1.

Získal jste předmět: Kovářské nástroje. (Pozor! Předmět nezabírá místo v inventáři.)

Otevřel jsem si stránku ohledně kovářské profese a začal ji studovat.

Odlévání ingotů

Popis: Díky této schopnosti dokážete přetavit 5 kusů rudy na jeden ingot. Rychlost odlévání závisí na vaší hbitosti a úrovni kování. Bonus Dovednosti: Při odlévání rudy máte šanci nalézt drahokam. Drahokam je určený dle typu odlévané rudy.

Ingredience: měděný ingot (od 1. úrovně kování) = 5 kusů měděné rudy; cínový ingot (od 10. úrovně kování) = 5 kusů cínové rudy; bronzový ingot (od 40. úrovně kování) = 4 kusy měděné rudy a 1 kus cínové rudy; stříbrný ingot (od 60. úrovně kování) = 5 kusů stříbrné rudy; železný ingot (od 80. úrovně kování) = 5 kusů železné rudy. Recepty na ingoty od úrovně 100 a výš jsou prodávány samostatně.

Nástroje: Kovářské nástroje.

Srdce mi poskočilo, když jsem si přečetl o bonusu dovednosti, a ihned jsem zamířil k manuálu. Šance na nalezení safíru: 0,001%. Safíry se získávají z rudy zvané elementhrium, která má sama o sobě pouze půlprocentní šanci na objevení. Ingoty elementhria můžu odlévat až od 260. úrovně kování. S mou aktuální úrovní dovednosti bych měl dokonce 4% šanci objevit safír. Podíval jsem se i na další vzácné kameny. Smaragd: šance na objevení rudy 0,2%; šance získat z rudy drahokam 2%. Diamant 0,0001%, respektive 0,001%. Vzrušením se mi potily dlaně. Na odlévání přízračného železa, ze kterého se získávaly diamanty, potřebuji úroveň 460, ale diamanty byly tak drahé, že se veškeré investice do trénování vyplatily.

Začal jsem nervózně obcházet okolo kovárny. Musel jsem zajistit, aby se ven nedostala informace, že kování a dovednost jdou tak pěkně zkombinovat. Byl jsem si jistý, že ty nejpřednější klany tohle ví, ale nechtěli něco takového vyzradit svým konkurentům. Z finančních důvodů si chtějí tyto informace nechat pro sebe. Dokonce i v manuálu se psalo jen: „Dovednost je vlastnost, která ovlivňuje všechny výrobní profese.“ To bylo vše. Další hledání slova dovednost nepřineslo více informací. Připadá mi, že byla všechna ostatní data schválně vymazána. Když nad tím tak přemýšlím, dává to smysl. Barlionou teče spousta peněz a podplacení nebo najmutí moderátora manuálu či fóra bylo docela jednoduché. To znamená, že si tuhle informaci musím hlídat a začít si…

Myšlenky mi narušilo tiché orkovo odkašlání.

„Proč tady tak pochodujete a kopete prach všude okolo? Přišel jste se k nám něco naučit, nebo jen obíhat kolečka? Pokud se chcete procházet, vyrazte do hor, tady žádné hopsálky nechceme!“

„Omlouvám se, pane. Nějak jsem se zamyslel.“ Musíš být slušný k NPC, říkal jsem si už od dob, kdy jsem hrál se svým lovcem. „Byl jsem tak šťasten, že se stanu opravdovým kovářem, že jsem se trochu zasnil.“

„Nikdy se opravdovým kovářem nestanete, když budete vyrábět jen ingoty, a právě teď nic jiného neumíte. Být kovářem je životní směr,“ řekl slavnostně ork. Připadalo mi, že náš rozhovor by se mohl stáčet k nabídce nějakého úkolu. Musím orka nechat mluvit a třeba se k nějakému dopracujeme.

„Skláním svou hlavu před vámi, mistře učiteli. Můžete mi říct, jak se stanu opravdovým kovářem?“ Když jsem NPC takhle oslovil, určitě mi nějaký úkol nabídne. Samozřejmě záleželo i na reputaci, ale v takovém případě by mi NPC odpovědělo, že ke mně nemá dostatečnou důvěru a nesvěřilo by jen tak někomu tuto delikátní informaci.

„Pořád to ještě nechápete? Musíte makat!“ ork se ostentativně otočil a vešel do kovárny. Bezvadný úkol.

Před ochodem z Farsteadu jsem se ještě zastavil u alchymisty. Tam jsem prodal předměty z jeskyně a nakoupil několik elixírů, které obnovovaly 300 bodů zdraví a 300 bodů many. Teď už jsem se mohl sebevědomě vydat lovit poklady. Zkontroloval jsem si peněženku a hvízdl jsem si. Dnešními nákupy jsem jí pustil žilou. Zbývalo mi už jen 10 684 zlatých. Nedá se nic dělat, Swiftbel mi to vynahradí!

Přiblížil jsem se na několik kilometrů k místu, které jsem měl v mapě zaznačeno, a došlo mi, že dostat do rukou Swiftbelův poklad může být přece jen o něco náročnější. Cestu mi křížil obrovský močál. Ten na mapě vůbec nebyl! Posadil jsem se vedle rozložitého stromu na okraji močálu. Neměl jsem žádnou chuť proplétat se močálem v noci, kdo ví, na jaké potvory bych mohl narazit. Ztratit smrtí dvanáct hodin jen kvůli své vlastní hlouposti by se mi vůbec nelíbilo. Zbývalo mi 26 hodin, než se budu muset vrátit do Beatwicku, a krátký odpočinek mi nijak neuškodí. Za ranního rozbřesku budu mít větší šanci nalézt správnou cestu.

Otevřel jsem mapu a začal zakreslovat místa, kterými jsem dnes prošel. Kartografie je skvělá, dokonce i antitalent na malování, jako jsem já, mohl nakreslit přesnou mapu. Nejdůležitější bylo zapamatovat si navštívená místa co nejdetailněji. Pak už brk v mé ruce rozehrál svůj koncert a vše ve správném měřítku detailně zakreslil. V kartografii jsem poskočil na druhou úroveň. Z batohu jsem vytáhl dva kusy malachitu a podíval se, co s nimi musím provést, abych mohl vyrobit malachitovou krabičku na klenoty. Nepotřeboval jsem žádné další nástroje, vše potřebné jsem měl v batohu. Tak proč nevyužít volného času?

Práce s malachitem se ukázala být zajímavou a velmi příjemnou. Musí být skvělý pocit pracovat jako sochař! Všude leží spousta kamenů, tak jen popadnete dláto a můžete se na to vrhnout. Jediným limitem je představivost a šikovnost vašich rukou. Pokud jste nešikovní, nespraví to ani tucet učitelů. Každá socha by se pod vašima rukama změnila v Quasimoda.

Nakonec jsem ořezal víko a položil ho na určené místo. Opřel jsem se o strom a sledoval svůj výtvor. Byl jednoduchý a docela prostý, na několika místech možná trochu drsný, ale pro mě to nebyl jen další výrobek, do opracování jsem dal celé své srdce. Hm… Už je to nějaký čas, co jsem naposledy něco vyrobil! Tohle je daleko příjemnější než bezduché zabíjení stvůr.

Vyroben předmět: Krabička na klenoty z malachitu. Volných míst: 9. Typ předmětu: neobyčejný. Minimální level: 10.

Zvýšení vlastnosti:

+30% Klenotnictví. Dohromady: 91%.

Do krabičky jsem vložil figurky orků válečníků, vrátil jsem vše zpátky do batohu a uložil se ke spánku. Vyspím se a ráno dojdu k místu vyznačenému na mapě.

Zranění. Zdraví sníženo o 1: 1 (kousnutí). Zbývá zdraví: 729 ze 730.

Probudilo mě ostré bodnutí a hned jsem vyskočil na nohy. Co se to stalo? Hodně to bolelo, ačkoli mi kousnutí ubralo jen jeden bod zdraví.

Zranění. Zdraví sníženo o 1: 1 (kousnutí). Zbývá zdraví: 728 ze 730.

Automaticky jsem se plácl na místo, kde jsem kousnutí ucítil. Co se to sakra děje?

Získáno: +1 zkušenost. K dosažení dalšího levelu zbývá: 1000.

Zkušenost? Měl bych se už konečně probrat. Podíval jsem se na ruku, kterou jsem se plácnul. No jasně! Jak jsem mohl zapomenout na tyhle prcky. Komáři! Prostě normální komáři, kteří jsou ve hře prakticky všudypřítomní. Na rozdíl od svých reálných bratranců virtuální komáři nevydávají žádný zvuk, a tak je velmi složité sledovat dráhu jejich letu. Navíc pokud nemáte speciální ochranný oblek, odeberou jeden bod zdraví každou sekundou i hráči, který nosí plátové brnění. Komáři brnění naprosto ignorují, můžou jím proletět, jako by tam vůbec nebylo. Samozřejmě jeden nebo dva komáři moc škody hráčům nenadělají, ale když se objeví celý roj, bez plošného útoku máte jen velmi malou šanci přežít. Uštípají vás k smrti.

Rozhlédl jsem se. Druhý měsíc, který se právě vyšplhal na oblohu, osvětloval celé prostranství. V jeho světle jsem si všiml obrovského mraku těchto hmyzáků. Barlionští komáři jsou dvakrát až třikrát větší než ten největší exemplář komára v reálném světě, takže spatřit je bylo jednoduché. Během několika momentů mě celého oblehli.

Sakra! Kdybych měl alespoň nějaký plošný útok, mohl bych v sekundě získat tisíce zkušeností. Jen jsem stál, byl jsem připraven zemřít a objevit se znovu na hřbitově. Chytil jsem palici a podíval se na mrak hmyzu.

Zranění. Zdraví sníženo o 1: 1 (kousnutí). Zbývá zdraví: 727 ze 730.

Zranění…

Zranění…

Boj začal. Divoce jsem okolo sebe mával palicí a každým máchnutím jsem získal 5 až 10 zkušeností. Připadalo mi však, že i přes mou snahu se komáři množí a mého zdraví ubývalo.

Energie: 30. Zpomal, šamane.

Sakra! To jsem zrovna nepotřeboval! Vyvolal jsem na sebe dalšího léčivého ducha a začal jsem se obávat, že se odsud živý nedostanu. Podle odpočtu času, do jehož konce jsem se nutně musel vrátit do Beatwicku, jsem palicí mával už skoro dvě hodiny. Avšak téměř bez účinku. Během dvou minut mi dojde mana, a to i navzdory mé rychlé regeneraci. Dostával jsem příliš mnoho kousanců! Ti bastardi mě sní zaživa, teď už je to tak jasné, jako že ráno vyjde slunce!

Bitva měla i pozitivní stránky, dosáhl jsem na úroveň 23 v odolnosti, která se stále postupně zvedala. Inteligence se zvýšila na 57, síla na 23 a hbitost na 14. Dokonce i výdrž se o pár bodíků posunula na 34. Zisk zkušeností byl jasný. Během dvou hodin jsem získal dva celé levely, což mi zvýšilo počet volných bodů na dvacet. To je všechno moc hezké, ale pořád se mi nelíbilo, že bych měl zanedlouho zemřít. Vůbec se mi to nelíbilo. Pokud budu takhle palicí dál mávat, energie mi klesne až na nulu a na dvě hodiny se ze mě stane večeře pro komáry ve tvaru šamana.

Musel jsem něco vymyslet, a to rychle. Komáři nezmizí, dokud nezmizím já. Slunce, které by mělo za pár hodin vyjít, na ně příliš nepůsobí. Dokážou letět rychleji, než já zvládnu běžet, takže jim ani neuteču. Dokonce ani neuplavu, kdyby na věc přišlo. Uplavat? Vždyť oni nemohou pod vodu! Močál je sice místo vody plný divného zeleného bahna, ale dokážu v něm několik hodin ležet. Pokud si dobře pamatuju, po dvou hodinách komáři odletí najít si nějaký nový cíl.

Zatímco jsem stále mával palicí a získával jednu zkušenost za druhou, pospíchal jsem k okraji močálu a s rozběhem jsem do bahna skočil. Vím, že jsem si měl nejdřív zkontrolovat hloubku, ale už mi nezbýval téměř žádný čas. Energie klesla pod dvacet bodů a rychle se propracovávala směrem k deseti. Pokud by se dostala i pod deset bodů, stala by se ze mě na dvě hodiny nehybná socha. Musel jsem to risknout.

Měl jsem štěstí. Místo, kam jsem dopadl, nebylo tak hluboké – přibližně po prsa. Rychle jsem si nabral plné plíce vzduchu, spíše kvůli zvyku z reálného života než kvůli potřebě, a potopil jsem se do bahna celý i s hlavou. Okamžitě se mi objevil ukazatel, že pod vodou vydržím 3 minuty. Po té době se budu muset buď na deset sekund vynořit, nebo utonu. Vzduch byl však plný komárů, kteří na svou večeři rádi chvíli počkají.

Pomalu jsem se prodíral bahnem směrem k Swiftbelovu pokladu a pryč od komárů. Když na ukazateli zbývalo do utopení jen několik sekund, pomalu jsem se vynořil a opatrně jsem se ohlédl. Dokázal jsem se od nich dostat jen na padesát metrů, takže jsem celý roj spatřil stále u místa, kde jsem se potopil, ale oni mě neviděli! To bylo skvělé. Odpočítal jsem deset sekund, které jsem potřeboval na nabrání vzduchu a byl jsem připraven se znovu potopit, když jsem uviděl zprávu:

Získán úspěch.

Potápěč, úroveň 1 (zůstaňte pod vodou dalších 27 minut, abyste se dostal na vyšší úroveň).

Odměna za úspěch: Čas, který můžete strávit pod vodou, zvýšen o 1%. Aktuální čas: 3 minuty 1,8 sekundy.

Seznam úspěchů si můžete prohlédnout v nastavení své postavy.

Potápěč je pravda lepší úspěch než „Romeo a Julie“, který jsem získal před pár dny. Potápěči dokonce organizovali soutěž hledání pokladů. V Anhursu o nich musím zjistit víc.

Třikrát jsem se potopil a vynořil, než byli komáři z dohledu. Mana se mi téměř celá obnovila a energie se už nenacházela v nebezpečném pásmu. Začalo to vypadat celkem dobře!

Zranění. Zdraví sníženo o 2: 2 (kousnutí). Zbývá zdraví: 768 ze 770.

Ztrácíte 2 body zdraví každých 5 sekund po dobu 30 sekund, nebo do doby, kdy sejmete pijavici.

V tuto chvíli jsem už neměl sílu cítit jakoukoli emoci. Vyvolal jsem na pijavici, která se na mě přisála, ducha blesků a rozhlédl jsem se. Nejbližší ostrov byl přibližně sto metrů daleko. Zabere mi přibližně minutu k němu doplavat a odpočinout si na něm. Taky by nebyl nejhorší nápad…

Zranění…

Ztrácíte 2 body zdraví každých 5 sekund…

Nebylo tu ani zdaleka tolik pijavic jako komárů, ale pojila se k nim nepříjemná vlastnost. Neměl jsem ani zdání, kde na těle se ke mně přisály, abych je mohl zasáhnout bleskem. Necítil jsem žádnou bolest, a když se do mě zakously, mé jediné pojítko byly zprávy zobrazující zranění. Vždycky jsem musel zastavit a stvůry se zbavit.

Doplavat sto metrů na ostrov mi trvalo skoro půl hodiny. V jednu chvíli jsem se dokonce rozhodl, že poplavu a nebudu si pijavice sundávat, abych se mohl dostat na ostrov rychleji, ale po deseti metrech tohoto experimentu mi kleslo zdraví o dvacet procent. Musel jsem vždy zastavit, uzdravit se a sundat ze sebe pijavice.

Malý ostrov mě přivítal překvapivým klidem a zelenou trávou. Téměř vyčerpaný, jen s dvaceti body energie, jsem se na trávu svalil. Těch uplavaných sto metrů docela zvýšilo mé statistiky: +2 výdrž, +3 inteligence, +3 odolnost a devatenáctý level! Lov pokladů se stává především vylepšením mé postavy! Za pár hodin hledání jsem získal víc levelů než za měsíc práce v dole.

Blížil jsem se k místu zaznačenému na mapě. Tři nebo čtyři sta metrů před sebou jsem viděl ostrůvek, ke kterému jsem mířil. Tam jsem měl získat poklad, ale nehnal jsem se k němu bezhlavě. Můj vnitřní hlas trval na tom, abych k ostrůvku nešel přímou cestou, a já s ním plně souhlasil. Od ostrůvku, na kterém rostl osamocený strom, mě dělila až podivně klidná vodní plocha.

Posadil jsem se na trávu a přemýšlel. Vlastně jsem ani nepřemýšlel, jen jsem na něco čekal. Ostrov, na kterém jsem odpočíval, nebyl nijak velký, maximálně třicet metrů v průměru a prakticky přesně kulatý. Něco na něm však bylo divného.

Najednou jsem z vody zaslechl téměř neslyšitelný pohyb. Stín pod hladinou se na sekundu objevil a hned zase zmizel, ale měl jsem dostatek času si o něm zjistit víc. Aligátor, level 20. Další překážka mezi mnou a pokladem. To by stačilo! Už mě nebaví být otloukánek. Takže level 20? Super! Kde mám svou tamburínu a palici?

Šaman má tři ruce…

Ozvalo se tlumené zavrčení a aligátor vyplaval na sluneční svit. Otočil hlavou a ihned se vydal mým směrem. Jen si pojď, čekám tu na tebe. Jeden duch blesků ubral aligátorovi půlku zdraví, takže jsem počkal, až se vydrápe na ostrůvek, a v tu chvíli jsem vyvolal druhého ducha. Po aligátorovi zbyla kůže a docela velký kus masa. Maso jsem vzal a vhodil jsem jej do vody. Přivedu si sem postupně všechny aligátory.

„Postupně“ se lehce minulo účinkem. Jakmile maso dopadlo na hladinu močálu, celé mé okolí se začalo hemžit dalšími aligátory. Jejda. S tím jsem tak úplně nepočítal. Alespoň uvidíme, jak schopný jsem šaman. K dispozici mám 1980 bodů many. Na zabití jednoho aligátora potřebuju 2 duchy blesků a každý duch spotřebuje 76 bodů many. Tudíž bych měl bez problému vyvolat šestadvacet duchů a pak se musím spolehnout na svou regeneraci.

Dohromady na mě mířilo čtyřicet aligátorů. Pobíhal jsem po ostrůvku a vyvolával jsem jednoho ducha za druhým, ale postupně se celý ostrov plnil, až se téměř nebylo kam hnout. Několikrát visel můj život na vlásku a musel jsem využít léčivý elixír, ale boj jako takový nebyl moc složitý. Mana se mi regenerovala celkem rychle, aligátoři byli pomalí. Tamburína fungovala skvěle, zvláště proti takové početní převaze. Duchové se objevovali ihned po vyvolání. Jakmile zemřel i poslední aligátor a poroučel se na tři dny pryč ze hry, podařilo se mi dosáhnout 21. levelu, získal jsem +3 body k inteligenci, +2 body k odolnosti a otevřenou cestu směrem k ostrůvku s pokladem.

Posbíral jsem zbytky z aligátorů a doplaval na vytoužený ostrov. Teď už zbývalo jen vyšplhat se ke stromu a tam se utkat s tou močálovou potvorou.

Tiché šplouchnutí mě přikovalo k zemi. Myslel jsem, že jsem se zbavil všech ještěrů, tak co tu okolo mě může šplouchat? Pomalu, abych nedělal náhlé pohyby, jsem se otočil. Tušil jsem, že na ostrově, kde jsem bojoval s aligátory, je něco divného. Jak to tak vypadá, nebyl to vůbec žádný ostrov. Byla to obrovská želva, která mým směrem natahovala vrásčitou hlavu. Pohybovala se jako tank. Když mezi námi zbývalo méně než padesát metrů, želva rychle pohnula hlavou, chytila něco ve vodě a začala to žvýkat. Objevil se jí nad hlavou ukazatel s názvem Krmení a značil 5%. Takže ona si chce na mně pochutnat, jo? Vybral jsem želvu a podíval se na její zdraví. No tohle… level 100, 150 000 bodů zdraví. Trvalo by mi přibližně týden, než bych ji dokázal svými duchy zabít.

Želva se opět rychle pohnula, chytla svou další oběť a cílevědomě ji přežvykovala. Na své rozměry je docela hbitá. Ukazatel krmení se posunul na 10% a následně se beze spěchu vydala mým směrem. Divné, myslel jsem si, že nikdo kromě aligátorů v močálu nežije. Co tu vlastně chytá?

Mysli! Musím něco vymyslet, a to rychle! Nedokážu ji zabít a rozhodně jí nedokážu utéct. Můžu ji něčím nakrmit? Masem z aligátorů! Mám tu přece čtyřicet kusů! Mezi mnou a želvou zbývalo asi deset metrů, takže jsem rychle vyhodil všechno maso z batohu na zem a odběhl o kus dál. Prosím, ať to funguje…

Želva se vyplazila z močálu, zastavila se u hromady masa, která vedle její velikosti vypadala směšně, očichala ji, jako když pes čichá k něčemu neznámému, a pustila se do jídla. Ukazatel se posunul na 20%, pak na čtyřicet, sedmdesát, devadesát, devadesát devět. Zastavil se. Sakra, nemám žádné další maso.

Želví obr zvedl hlavu, hladově se na mě podíval a pomalu se vydal opět mým směrem. To je smůla! Otočil jsem se a rozběhl se co nejrychleji na opačnou stranu ostrova. Ostrov není velký, maximálně několik desítek metrů v průměru, ale než se ke mně dostane, můžu vymyslet něco dalšího.

Byl to skvělý nápad, ale neměl dojít uskutečnění. Jakmile jsem se otočil a udělal prvních pár kroků, želva vystřelila hlavu rychlostí šípu, chytila mě do čelistí a začala pomalu žvýkat. Bolest byla neskutečná. Cítil jsem se jak mezi dvěma mlýnskými kameny. Zdraví mi padalo rychlostí zvuku, já jsem křičel, ale bolest nemizela.

Najednou bolest ustala. Spadl jsem na zem a snažil jsem se nadechnout. Než jsem se dokázal alespoň rozhlédnout, uplynula minuta. Zdraví se mi zastavilo na 25 bodech. Odolnost všech předmětů se o 70% snížila a vedle mě spokojeně pochrupovala obrovská želva, jejíž ukazatel se naplnil na 100%. Musel jsem na sebe vyvolat čtyři duchy léčení, abych byl vůbec schopen vstát.

Odolnost se mi zvýšila na třicátou úroveň, což znamenalo, že bych měl cítit o 6% méně bolesti. Tohle snížení jsem během práce želvích čelistí vůbec nepocítil, naopak mi připadalo, že je bolest o 100% zvýšena. Při vzpomínce na tu situaci jsem se otřásl. Tohle všechno kvůli nějakému pokladu? Kde vlastně je? Stojím tu, přesně na místě označeném v mapě, ale žádnou truhlu s pokladem nevidím.

Počkal jsem, až se mi doplnila všechna mana, a vydal jsem se ke stromu stojícímu uprostřed ostrova. Kde už jinde bych měl tu truhlu hledat?

„Zastav, poutníku! Prošel jsi ohněm, teď musíš projít vodou,“ řeklo chlupaté beztvaré cosi, které se objevilo mezi mnou a stromem. Takže ta stvůra vypadá takhle? Ty jsi ten bastard, který na mě poslal komáry, pijavice a aligátory? V mém výčtu zaujímala malá želvička spící opodál speciální místo. To ty jsi všechno prováděl? Level třicet, dva a půl tisíce zdraví, obrana – neznámá. No, na tom vlastně nezáleží. Jsem rozčilený a podrážděný, ty máš tu smůlu, že mi stojíš v cestě.

„Má první otázka…“ pronesla stvůra, ale já jsem ji drze přerušil. Už mám dost všech těch hádanek.

Šaman má tři ruce…

Tohle je za komáry. Mohli mě sežrat zaživa!

„Počkej, šamane! Co to děláš?“ Stvůra začala kvičet a zcela zapomněla na svůj dotaz.

… a křídla na zádech…

Tohle ti patří za pijavice. Nejen, že jsem se musel potopit do zeleného močálu, ale ty ses rozhodl mi to osladit pijavicemi. Co kdybych se jich třeba bál?

„Tohle je proti pravidlům!“ Jasné, jasné, řvi si, jak chceš. Klidně se v té bolesti koupej. Já těch několik sekund dokážu dobře využít.

… jeho horký dech…

A co ti aligátoři? Sice mi nedali moc práce, ale to jen proto, že jsem se řídil vnitřním hlasem a nevkročil do vody za nimi. Nechci ani pomyslet, co by se stalo, kdybych vnitřní hlas neposlechl.

„Dohodněme se!“ Aha, takže stvůra chce smlouvat, jo?

… zapaluje svíce.

A tohle je za želvu ninja. Jeden duch za ni nestačí, myslím, že tři duchové blesků budou odpovídajícím trestem.

„Milost! Nabízím ti výkupné za svůj život,“ zachraptěla stvůra. Do konce jí zbývalo už jen deset bodů zdraví. Když bude potřeba, dorazím ji palicí. Nemá se plést rozčilenému šamanovi pod nohy. To je jistá cesta do pekel. Takže vyřešit nějaké hádanky? Objeví se několik duchů blesků a hádanky se zčistajasna vyřešily samy.

„Slibuješ, že mi už nezkřivíš vlásek na hlavě, ať už myšlenkou či skutkem?“ zeptal jsem se klečící stvůry. Divná věc, pořád mi zbývalo čtyřicet bodů energie, ale na svých ramenou jsem cítil tíhu celého světa. „Takže?“ zavrčel jsem, když stvůra zůstávala potichu. Nechtěl jsem upadnout do mdlob, aniž bychom předem nevyřešili tenhle problém. „No tak pokud je tvá odpověď ‚ne‘, vybral sis svůj vlastní osud. Šaman má tři…“

„Slibuju!“ zakřičelo cosi chlupatého chvíli před tím, než jsem ztratil vědomí. Už mě to však nezajímalo. Byl jsem nesmírně unavený a musel jsem si odpočinout…

Probral jsem se, podle pohledu na odpočet času, asi o deset hodin později. Poklidná spící hora, co byla dříve želvou, zmizela. Asi nerada spala na vzduchu. Otočil jsem se a u paty osamoceného stromu jsem spatřil svého chlupatého přítele, který mě před tím na tak dlouho uspal. Neměl žádné oči ani nohy. Prakticky to byl jen chlupatý balón.

„Už jsi vzhůru?“ řekl chlupatec poletující těsně nad zemí.

„Vzhůru.“ Potvrdil jsem mrzutě. „Čím jsi mě to zasáhl?“

„Kouzlo zapomnění. Nečekal jsem, že na mě rovnou zaútočíš. Myslel jsem, že nejdřív vyzkoušíš vyřešit hádanku, trochu potrápíš mozkové závity, ale to nějak nedopadlo. Byl jsem absolutně nepřipravený. Proč jsi sem přišel? Kromě mě a komárů tu už nic není.“

„No, nepřišel jsem za tebou na šálek čaje. Bylo mi řečeno, že Swiftbel ukryl svůj poklad tady. Přišel jsem si pro poklad. Byla by škoda nechat jej jen tak ležet ladem.“

„Aha! Ty jsi hledač! Skoro jsem si myslel, že jsi nějaký zloduch, co se tu jen tak potuluje. To tě sem asi poslaly sestřičky, co? Co jsi jim proboha udělal, že tě poslaly na jistou smrt?“

„Smrt?“

„No jasně. To si myslíš, že ti jen tak ten poklad předám? Nehlídám ho všechny ty roky jen proto, abych ho nabízel každému náhodnému kolemjdoucímu. Nedívej se tak na mě. Měl jsi mě zabít hned, když jsi měl šanci. Teď už jsem na tebe připravený. Můžeš to samozřejmě zkusit, ale v tom případě padá můj slib, že ti neublížím.“

„Hmm. Takže není šance, že bych se odsud dostal živý?“

„Co? Vždyť já tě na nic nepotřebuju. Můžeš klidně odejít. Můžeš i zůstat, mně nezavazíš. Poklad stejně nenajdeš a teď už mě nepřemůžeš.“

„Počkat. Říkal jsi, že jsi připraven smlouvat o svůj život, je to pravda?“ řekl jsem a stvůra souhlasně odfrkla. „Takže teď vyměním ten poklad za tvůj život.“

„Ty si myslíš, jak nejsi chytrý, co? Takhle to nefunguje. Swiftbel mě očaroval. Nemůžu dát poklad někomu cizímu ani na své smrtelné posteli. Můžu ho dát jedině jemu nebo jeho příteli. Tak zní dohoda. S tebou můžu jedině mluvit a odpovídat na dotazy. Ne na všechny, samozřejmě, ale na některé ano.“

„No, já jsem jeho přítel,“ pokud nebude fungovat smlouvání, musím ten poklad ze stvůry dostat jiným způsobem.

„Nemůžeš být jeho přítel. Swiftbel ten poklad ukryl před čtyřiceti lety, to ty jsi nebyl ještě ani myšlenkou v hlavách rodičů,“ cítil jsem, že se stvůra pobavila svým vlastním vtipem. Znamenalo to však, že poklad byl schován, ještě než vůbec Barlionu spustili? To je znak, že tento úkol byl připraven dopředu, nebyl náhodně vygenerován systémem na základě hráčova rozhodnutí. Dobré vědět. Takové úkoly přinášely sladší odměny. Zbývalo jen natáhnout ruce a na těch sladkostech si pochutnat. Mohl bych zkusit zariskovat a se stvůrou se znovu utkat. Potřebuju vyvolat jen pět duchů… Budu mít na to dostatek času?

„Mimo to, pamatuji si velmi dobře, jak Swiftbelův přítel vypadal,“ pokračovala stvůra. „Ty se mu vůbec nepodobáš.“

Dobrá, tohle nefungovalo. Zkusíme jiný postup.

„Pověz mi, nenudí tě sedět pořád na jednom místě? Vždyť přece musíš být stvůra celého lesa, ne jednoho močálu. Zaseknutý čtyřicet let na jednom místě, pořád sám, hlídat poklad, který jsi ani nikdy neviděl… Není to hloupé?“

„Co myslíš tím: Ani jsi ten poklad neviděl? Vždyť se na něj dívám každý den,“ zeptala se stvůra překvapeně, ale něco v jejím hlase se mi nezdálo. Musel jsem se dostat hlouběji.

„A co vidíš? Zavřenou truhlu? Jak si můžeš být jistý, že v ní vůbec něco je? Možná je truhla tím jediným pokladem! Podíval ses vůbec dovnitř? Vsadím se, že ses toho ani neodvážil.“

„Ale… Swiftbel řekl, že…“ začala stvůra, ale už nezněla tak sebejistě. Byl čas zaútočit. Chtěl jsem se dozvědět, pro co jsem vlastně přišel. Pokud by to stálo za to, stvůru bych se rozhodl zabít.

„Ty věříš obchodníkovi? Vždyť má přece v popisu práce obelstít kohokoli pro vyšší zisk. Jak tě přesvědčil, abys poklad hlídal?“

„On mě nepřesvědčil. To jeho přítel, kterému jsem nemohl odmítnout. Jen málokdo mu dokáže odmítnout.“ Stvůra se na chvíli odmlčela a pak se zeptala: „Vážně si myslíš, že tam žádný poklad není?“

„Samozřejmě! Máš tu často návštěvy? Pokud by to byl opravdový poklad, močál by se jen hemžil lidmi, kteří by ho chtěli získat. Vidíš tu snad někoho?“

„Ty jsi první, kdo došel až ke mně. Občas se v močálu někdo objeví. Jednou dokonce Mabel poslala svého manžílka, asi ji už přestal bavit.“

„Mimochodem, odkud znáš ty dvě staré dámy? Vždyť ony nevypadají, že by se kamarádily s kdejakou potvorou.“ Stále jsem nedokázal pochopit, jak se stvůra z močálu seznámí s běžnými NPC z Farsteadu. Vždyť obě jsou oproti potvoře docela „normální“. Nebo je za jejich podobností něco víc? Mohl snad znít popis úkolu tak, aby stařenky hráče posílaly do močálu pro jistou smrt? Vždyť to vypadá, jako by se se stvůrou spojily v nějakou zločineckou jednotku. To mi prostě nepřipadá reálné.

„Znám je přes Swiftbela. Jsou to jeho sestry.“

Už vím, odkud vítr vane. A to už jsem začal podezřívat stařenky z nějakých zločinů.

„Ty jsi mě vážně popletl,“ rozhodla se konečně stvůra. „Co když strážím jen prázdnou truhlu? To by byl skandál! Na sněmu stvůr by se mi všichni vysmáli!“

„Tak se podívejme, co se v truhle skrývá. Možná nemá smysl se tu u ní déle zdržovat. Nemám zájem ztrácet čas s prázdnou truhlou.“

Zvýšení vlastnosti:

+20% Charisma. Dohromady: 60%.

Stvůra se na chvíli vypařila, ale po chvíli se zase vrátila a spokojeně povídá:

„Jak jsem jen mohl o Swiftbelovi pochybovat? Docela jsi mě nahlodal! Poklad tam je. Jeho hodnota je taková, že by zástupy rytířů riskovaly hlavu, jen aby se na něj mohly podívat.“

„Co to teda je?“ Nepočítal jsem se situací, kdy se chlupatá potvora podívá do truhly sama. Doufal jsem, že truhlu vytáhne, otevře víko a oba nahlédneme dovnitř. Teď jsem tím napáleným já.

„Je to poklad! A co to je za poklad, není tvoje věc.“ Stvůra se předváděla, poletovala okolo mě a pak zamířila ke stromu. „Pokud jsi již skončil, nech mě odpočinout. Už ses mě tu naobtěžoval dost. Pokud na mě budeš chtít zaútočit, tak mě ani nebuď.“

Teď se mi ještě posmívá. Jde si odpočinout! Sakra, musím rychle vymyslet otázku.

„Mimochodem, proč močál? Nebylo by snazší ukrýt poklad někde blíž? Připadá mi hloupé trmácet se s pokladem celou cestu až někam do divočiny.“

„Swiftbel se s tím netrmácel. Tu truhlu na sobě přivezl jeho přítel,“ odpověděla zívající stvůra.

Na sobě?

„Co tím myslíš, na sobě? Swiftbelův přítel je kůň?“

„Proč by to měl být kůň?“ přilétla stvůra zpátky. „Swiftbelův přítel není žádný kůň. Je to drak! Prostě normální drak. Pro takového je let do močálu naprostá hračka.“

Drak? Kde se vzal? V Barlioně už dlouho nikdo draka nespatřil! Na draku si tu poletuje jen nějaký obchodník, který schovává poklady v močálech.

„Jak se Swiftbel dokázal spřátelit s drakem?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Jo, tak tohle já nevím. Možná ti napoví sestřičky, byly Swiftbelovi dost blízké,“ stvůra znovu zívla. „No tak, už se rozhodni. Chci jít spát a ty pořád přemýšlíš, jestli na mě máš zaútočit, nebo ne. Čím dřív to vyřešíme, tím dřív můžu usnout.“

Změna v úkolu: Hledání totemu.

Zjistil jste, že draci v Barlioně existují, nejde o mytická stvoření. Obchodník Swiftbel měl jednoho draka za přítele. Zjistěte od obchodníkových sester, jak takového přítele získal. Pokud nepřijdete na odpověď, navštivte trenéra šamanů.

„Počkat, znamená to, že můžeš poklad předat jen Swiftbelovi nebo drakovi? Jednomu nebo druhému?“

„Všichni draci jsou jedna rodina. Poklad můžu předat jakémukoli drakovi. Nicméně ani jednoho draka nikdo přes čtyřicet let neviděl.“

„Předal bys mu to?“ zeptal jsem se stvůry přerývaně, jelikož jsem vzrušením zadržel dech. Sám pro sebe jsem řekl:

„Ahoj, Draco. Chtěl by sis chvíli hrát?

„Hlát? Já si lád hlaju. Slibuješ, že si budeme hlát? Minule jsme si vůbec nehláli.“

„Tentokrát to vyjde. Tak pojď.“

„To jako komu?“ zasmála se stvůra. „Pochybuju, že bys měl za kamaráda dra…“ nedokončila svou větu, protože se vedle mě objevila projekce malého dráčka.

Čas se zastavil. Jako by někdo stiskl vypínač a všechny okolní zvuky močálu ztichly.

„Ahój. Pšišel sem na tvé zavolání,“ přerušil okolní ticho pištivý dětský hlas.

„Můj bože!“ Mohl jsem se mýlit, ale měl jsem neodbytný pocit, jako by stvůra klesla na kolena. Pokud nějaká vůbec měla.

„Kdo to je? Co to dělá?“ zeptal se Draco, dívající se překvapeně na stvůru.

„On jen tak blbne. Jen si představ, než si budeme moct hrát na schovku, musíme získat jednu truhlu. On, ten co tam tak divně leží, nám ji nechce dát. Prý že nám ji dá jen tehdy, když ho o tu truhlu poprosí drak. Tak co, chtěl bys hrát na schovku?“

„Schovka! Já mám lád schovku!“ Draco se dokonce začal na místě radostí točit. „Já jsem dlak?“

„Ano, jsi drak.“

„Dej mi tu tluhlu,“ podíval se Draco na stvůru a pak dodal: „Plosím.“

„Samozřejmě, pane,“ okamžitě se vedle stvůry objevila asi po kolena vysoká truhla. Takže o tom to celé bylo! Mohla by obsahovat legendární nebo epický předmět? Bylo by to skvělé!

„A teď si budeme hlát. Potvolo, hlaješ s námi?“

„Pokud tak poroučíte, můj pane.“ Stvůra se stále neměla k tomu, aby se zvedla ze země.

„Poloučím ti, hlaj si s námi.“

Hra na schovávanou nám zabrala asi dvě hodiny. Ostrov skýtal mnoho možností na schování. Ačkoli jsem si myslel, že se můžu schovat jen na stromě, postupně jsem objevil další místa. Využili jsme vše, malé otvory, kameny a dokonce i doupě, kde stvůra přebývala. Truhly jsem se ani nedotkl a Draca nezajímalo, proč ji nepoužíváme. Jednou se však u ní zkusil schovat sám. Trčel mu zpoza truhly ocas, a proto jsme dráčka nakonec objevili. Po dvou hodinách Draco začal zívat a zeptal se mě, zda by už mohl jít zpátky. Musel jsem mu slíbit, že ho brzo zase zavolám a budeme ve hře pokračovat.

Vyvolal jste svůj totem. Jelikož ještě nemáte fyzickou podobu totemu, můžete totem znovu vyvolat až za 7 dní.

Aha. A já si chtěl s Dracem hrát ještě dneska odpoledne. No, nedá se nic dělat. Za sedm dní si ho určitě zase vyvolám.

„Takže ty máš jako totem draka,“ řekla stvůra, když Draco zmizel. „Uplynula už dlouhá doba, co jsem naposledy nějakého viděl. Dokonce jsem zapomněl, jaké to je čelit pohledu draka.“

„To je fakt. Můžu si teď už odnést ten poklad?“ podíval jsem se na truhlu, která nerušeně stála vedle stromu.

„Ano, můžeš. Má služba došla ke konci. Půjdu zpátky do lesů a poohlídnu se po dryádě, možná po dvou…“ Stvůra se na chvíli odmlčela, ale ještě než zmizela, dodala: „Ta malá želvička se tak za minutu probudí. Už ji neovládám. Hodně štěstí.“

Za minutu? Teleportační svitek potřebuje na otevření portálu třicet sekund. Nevím, jak dlouho želvě zabere dostat se na ostrov, pokud se rozhodne, že si ze mě ještě trošku uždibne. Tipuju však, že jí to nebude trvat vůbec dlouho. To znamená…

Rozběhl jsem se k truhle a zvednul víko. Tak kdepak mám ten legendární nebo epický předmět?

Leařiny plesové šaty

Popis: Světoznámá kráska Leara byla pyšná na svůj šatník. Hvězdou celé kolekce byly speciální šaty, které nikdo jiný v Barlioně ani neviděl. Dívce, která tyto šaty získá, padne do rukou vskutku unikátní umělecký předmět a ona naopak ráda padne do náruče tomu, kdo jí tento dárek předá.

Odolnost: nezničitelné. Pokud předmět předáte NPC ženského pohlaví, zvýší se vám vůči ní atraktivita o 100 bodů. Typ předmětu: unikátní, v Barlioně existuje jen jeden kus. Omezení levelu: žádné.

Úkol Probouzet stvůry se nevyplácí splněn.

Šaty jsem rychle vhodil do batohu, vytáhl teleportační svitek do Beatwicku a použil jej. Zatímco se portál formoval, měl jsem čas přemýšlet, jak jsem někomu mohl takhle krásně naletět.

5. kapitola

Lov na vagrena

Další den jsem nakoupil u obchodníka jídlo a vydal se ke svému týmu pracantů. Musím je zásobovat, a navíc by už na mě mohla čekat docela vysoká kopa rudy. Pak se zastavím v kovárně a odliju si pár ingotů, co kdybych objevil draho…                        

„Hej, Mahane,“ myšlenky mi přerušil sebevědomý hlubší hlas. „Co tady děláš?“

Rozhlédl jsem se, ale nikoho jsem neviděl. Co to má…? Začínám mít halucinace?

„Koukni nahoru,“ zazněl krásný ženský hlas. No to mě… Nohy se mi změnily v želatinu a doufám, že jsem nezačal slintat. Anastaria! S ní tu byl i Hellfire. Oba vůdcové klanu Fénix z masa a kostí, obrazně řečeno.

„Jsem tu v exilu,“ zněla má odpověď, až jsem znovu získal vládu nad jazykem. „Lidi, pokud vám to nebude vadit, mohli byste slétnout dolů? Ještě chvíli se budu dívat nahoru a zablokuje se mi krk.“

„Teda, ten se nebojí,“ zasmála se Anastaria.

„Nebo prostě neví, kdo jsme. Pojď, přistaneme.“ Hellfire prakticky nepohnul brvou, ale jeho gryfon začal klesat.

Stál jsem na místě a snažil se netřást. Na zem vedle mě přistávali dva nejlepší hráči Barliony, Hellfire – trpaslík válečník level 340 – a Anastaria – člověk paladin level 330. Co proboha můžou chtít od hráče na dvacátém levelu? Vždyť by si někoho, jako jsem já, neměli ani všimnout…

„Neboj se, nejsme zabijáci,“ zazněl nádherný paladinčin hlas. „Ty jsi jeden z pěti vězňů, kteří jako první dokončili jeskyni Mushu, je to správně?“ Donutil jsem se přikývnout, ale stálo mě to nemalé úsilí, načež Anastaria pokračovala: „Já jsem Anastaria, tohle je Hellfire. Reprezentujeme Fénix, slyšel jsi už o našem klanu?“

Několikrát jsem se zhluboka nadechl a uspořádal si myšlenky. Teprve poté jsem byl konečně schopen přijít s pořádnou odpovědí a ne jen zachrčet.

„Klan Fénix dobře znám a také vím, kdo jsou Hellfire i Anastaria, dva hráči z našeho kontinentu s nejvyššími levely a k tomu i šéfové nejúspěšnějšího klanu, vítězové celosvětového klanového turnaje a vlastníci obrovského počtu prvních zabití. Pokud mě pokládáte za naprostého nováčka, který nemá o hře žádné povědomí, jste vedle.“

„Skvěle! V tom případě můžeme přistoupit rovnou k naší záležitosti,“ přestal Hellfire zkoumat okolí a podíval se na mě. „Ještě si mi ale neodpověděl. Co tu děláš? Co je to ten exil? Od kdy jsou Červené Karkulky v exilu?“ Má čelenka mu tedy neušla.

V rychlosti jsem jim přeříkal hlavní body zákona, který požadoval, aby se prvních šest měsíců trestu odehrálo buď ve vězeňském dole, nebo v přiřazené vesnici.

„Takže tys dosáhl respektu stráží za méně než tři měsíce?“ Anastariino doteď nezaujaté chování se změnilo ve zřejmý zájem. „Jak jsi to dokázal?“

Sakra. Mám jim říct o tom klenotnictví, nebo ne? Pokud bych jim to řekl, chtěli by po mně, abych jim figurky ukázal, a následně by mě donutili jim orky válečníky předat. Tím bych přišel o možnost vyřešit hádanku, která se v nich ukrývala.

„Postavil jsem se za jiného vězně. Jeho spoluvězni na něj nalíčili past. Vlastníma rukama jsem zabil viníka, kvůli čemuž jsem byl odsouzen na smrt a musel jsem začít od začátku, ale komise rozhodla, že dostanu tři levely a status přátelské reputace u dozorců. Potom už to bylo jednoduché: krysy. Jsem šaman, který může vyvolat duchy, a krysí ocasy přidávaly dost bodů reputace. Za tři měsíce jsem se dostal ven. Měl jsem v podstatě dost štěstí.“

„V jeskyních jsi měl taky štěstí?“ připojil se Hellfire ke konverzaci.

„Abych řekl pravdu, ano. Eric, jeden hráč naší pětičlenné skupiny v dole Dolma, při práci uviděl v dálce na úpatí hory podivnou šmouhu. Řekl nám, že by to mohl být vstup do jeskyně. Věřili jsme mu, protože hrál v Barlioně jako tank ještě před uvězněním. Šmouha se ukázala být vstupem, přesně jak říkal. Vykopali jsme zbytek malachitu a vydali se jeskyni prozkoumat. Nebyla pro nás příliš složitá, v podstatě byla nastavena přesně pro naše levely.“

„Ale Eric, jak mu říkáš, Leite a Clutzer říkali, že to bylo docela náročné,“ Hellfire se odmlčel a očekával nějakou další reakci. Bylo to divné, ale čím delší dobu jsem strávil ve společnosti Anastarie, tím více jsem se chtěl stočit do klubíčka u jejích nohou. Je to obyčejná dívka, ačkoli nesmírně krásná s úžasnými vlasy, které si chcete jen… Počkat, prober se, slintavče.

„Náročné? Jeskyni považuji za náročnou, jen pokud v ní skupina stokrát umře a už nemá nejmenší tušení, jak dál pokračovat. My jsme však vše překonali na první pokus.“ Nevím, odkud se ve mně bere tolik sebejistoty. „Jak to, že znáš Leita, Clutzera a Erica?“

„Prošili testem a stali se našimi rekruty. Jsou teď součástí Fénixu. Až se dostaneš do Anhursu, zastav se u náborářů našeho klanu. Popravdě jsi už očekáván. Projdeš testem a připojíš se k nám taky.“ Hellfire neměl nejmenší pochybnost, že bych dokázal takovou nabídku odmítnout, ale pýcha mi radila něco jiného. Eric, Leite a Clutzer patří Fénixu? To mi nešlo do hlavy. Mí parťáci z Dolmy se naše plány vykašlali? No tak to se klidně všichni stavte třeba na hlavu, nepřipojím se a to je mé konečné rozhodnutí! Sakra, tohle se mě fakt dotklo. Doufal jsem, že budu moct strávit zbytek svého trestu mezi bývalými vězni, jako jsem já. Vypadá to však, že realita bude jiná…

„Dobrá, pokecali jsme si a teď zpátky do práce. Hledáme skupinu temných goblinů. Měli by se pohybovat v tomto regionu. Neviděl jsi tu nějaké?“

„Vy ze vzduchu nevidíte, kdo kde je?“ zeptal jsem se překvapeně.

„V tom je právě problém, nad celým regionem se tyčí zikkurat, který zabírá rozlohu čtyřiceti kilometrů čtverečních.“

Zikkurat? Tak to už je vážné. Ihned jsem skočil do manuálu, abych si osvěžil paměť popisem tohoto zázraku z Kartossu.

Zikkurat – unikátní zařízení původem z Kartossu, které blokuje mapy a vzdušné jednotky nepřátel. Zikkurat zakrývá danou rozlohu mapy a je ukryt kdekoli v zasažené části. Je nemožné prohledávat Zikkuratem ukryté místo ze vzduchu. Veškeré kartosské jednotky a budovy získávají proti leteckým pozorovatelům bonus: Neviditelnost.

„Usnul jsi?“

„Co? Ne, jen jsem se zamyslel. Zikkurat, a v téhle provincii? Lidi, jste si jistí, že to nemůže být něco jiného? Dobrá, mělo by tu být deset táborů temných goblinů, ale vždyť mají jen dvacátý až třicátý level! Zikkurat se používá na daleko serióznější plány. Navíc zikkurat může postavit jen magistr. Co by jeden z temných magistrů Kartossu pohledával v provincii Krong?“

„Ty fakt nejsi začátečník,“ usmála se Anastaria. „Až se dostaneš k nám, vezmu si tě do své skupiny. Ačkoli… počkat! Helle, chyť ho!“

Místem proletěl závan vzduchu. Hellfire, který stál pár metrů daleko, na mně v tu ránu seděl. Já byl přišpendlený k zemi a nemohl jsem se ani hnout.

„Stacey, co se děje?“ Ačkoli Hellfire nic nechápal, provedl rozkaz Anastarie bez rozmyšlení. Tak se pozná zkušený hráč. Nejdřív provede rozkaz a až následně se zeptá, proč to tak mělo být. Je to jediná cesta, jak úspěšně prozkoumávat jeskyně.

„Náš malý šaman začíná být nějak moc zvědavý. Třeba tu máme někoho z konkurence. Ačkoli je to jen malá ryba, než aby byl pro nás konkurencí. Helle, zamysli se: O počtu táborů jsme neřekli vůbec nic a nezmínili jsme ani levely goblinů, ale Mahan nám všechny tyto informace předal v jedné větě. Herold nám kladl na srdce, že je naše mise přísně tajná. Nezdá se ti to divné?“

„Myslíš, že ho najali Věčně druzí?“ ztvrdl Hellfirův hlas. Otočil mi hlavu, abych mu viděl přímo do jeho šedých očí. „Mahane, je tu něco, co bys nám chtěl říct? Nebo tě máme ke spolupráci přesvědčit? Nemysli si, že nevím, co znamená ta červená čelenka.“

„Pusť mě a všechno vám řeknu,“ zavrčel jsem. Hellfire se tázavě podíval na Anastariu, počkal, až kývne, a pak ze mě vstal. No nic. Je čas jim to povědět. Vstal jsem, protáhl jsem si krk, který mi Hellfire pohmoždil, a začal vyprávět svůj příběh:

„Prostě je to tak, že jsem to byl já, kdo objevil první skupinu temných goblinů. Našel jsem je, zabil lučištníky i válečníka a zajal jejich šéfa.“ Převyprávěl jsem jim celý průběh, svěřil jsem se jim i s úspěchem „Romeo a Julie“. O vlcích jsem jim nevykládal, jelikož ti nebyli s gobliny přímo spojení.

„Tak jsem taky získal pracovní tým. Nedaleko odtud pro mě kutají rudu. To by mělo být vše, myslím.“

Hellfire a Anastaria se dokonce zasmáli, když jsem jim vyprávěl, jak jsem gobliny z tábora lákal, ale jakmile jsem zmínil pracovní tým, okamžitě utichli.

„Takže těch deset bylo tvých?“ zamumlal Hellfire nakonec, až jsem jim vše dopovídal.

„Bylo?“

„No víš, už dva dny jsme prohledávali celou provincii bez úspěchu,“ tón Anastarie zněl poněkud omluvně. „O zikkuratu jsme se dozvěděli až dnes, když jsme se snažili zanést do map místa, která jsme prohledali. No prostě, spatřili jsme ze vzduchu tvé gobliny, mysleli jsme si, že jsou to temní goblini, a protože náš úkol zní najít a zničit, tak jsme ani nepřistávali. Znáš kouzlo Déšť meteorů? Obávám se, že pracovní skupinu už nemáš.“

„Cože? Co jste to provedli?“

„Počkej, uklidni se,“ vstoupil do rozhovoru Hellfire. „Když si najmeš skupinu, musíš k ní přidat cedule. U našeho klanu si můžeš podat stížnost, která bude časem prozkoumána.“

„Helle, není nutné to dělat takhle. Vždyť je to jen malá ryba a potřebuje peníze. Musíš uznat, že měl prostě štěstí a my ho obrali o takových deset tisíc zlatých.“

„Eh, Stacey! Ta tvoje dobrosrdečnost přivede náš klan časem na buben! Tady máš!“ Hellfire mi s pomocí obchodovacího okna předal sedm tisíc zlatých. „Náklady na zbudování začátečnické pracovní skupiny jsou mezi deseti až sty zlatými. Roční profit nepřesáhne deset tisíc zlatých, takže tímto padají nějaké další finanční nároky vůči našemu klanu. Přijmi prosím mou omluvu jménem klanu Fénix. Tohoto nedorozumění je nám velmi líto. Doufám, že neutrpěla tvá radost ze hry. Stacey, pojď, poletíme dál. Musíme prozkoumat další místa.“

„Mahane, pokud uvidíš gobliny, dej mi vědět,“ podala mi Anastaria komunikační amulet. „Ihned mě přivolej.“

Gryfové se vznesli do oblak a za chvilku byli pryč. Byl jsem smutný. Sedm tisíc zlatých je bezva, to je jasné, ale teď budu muset kopat rudu sám. Zajímalo by mě, zda nechali už natěženou rudu ležet na zemi, nebo jestli ji odnesli. Pokud nepřistáli, mohl bych ji tam ještě najít. Musím se tam podívat. Můžu i nějakou chvíli kopat, alespoň si vybiju vztek na cínové rudě. Proč si všichni z Fénixu myslí, že jim ostatní hráči něco dluží? A především, jak mě mohli Eric, Leite a Clutzer takhle vyšplouchnout?

Důl se po zásahu meteoritů změnil. Zůstaly v něm hluboké díry, kupy kamenů a žádná známka po mých pracovnících. Místo, kde skladovali natěženou rudu, se změnilo, lépe řečeno bylo zavaleno několika obrovskými kameny. Neexistovala možnost se k nakopané rudě dostat. Sakra! Vyndal jsem krumpáč a vypustil jsem zlost na rudnou žílu. Proč se mám vlastně vztekat? Nějací hráči na vysokém levelu přiletěli, dali jasně najevo, kdo je tu šéf, zaplatili nějaké drobné a odletěli. Stejné jako kdekoli jinde.

„Hej, ty tam,“ drsný hlas přerušil mou zanícenou, cín rozbíjející půlhodinku zvládání vzteku. Z žíly jsem za tu dobu zvládl odkopat 40% odolnosti. To není vůbec špatné. Ruce si stále pamatovaly, jak se správně kope. „Co tady pohledáváš?“

Poučen zkušeností, vzhlédl jsem vzhůru. Spatřil jsem dalšího gryfa a velkého ohnivého ptáka. Dobře jsem znal jediného hráče, kterému se podařilo získat ve hře fénixe. Klan Temná legie, neboli Věčně druzí, jak se jim za jejich zády říkalo. Fénix na sobě nenesl nikoho jiného než Plinta, hlavu klanu, hráče na levelu 330. Lupiče. Hellfire mu nabízel za odkoupení jeho fénixe šílené sumy peněz, ale Plinto se jeho žádostem jen zasmál. Říkal, že takhle dává všem najevo, kam Fénix patří – pod Plinta. Dá se říct, že mezi těmito dvěma klany probíhá neustálá válka. Síla Fénixů byla v jejich umu, zatímco Temná legie bojovala počtem. Bylo velmi složité předpovědět výsledek bitvy, když se dav hráčů na stém levelu rozběhl na protivníka s levelem 200. Temná legie měla desetitisíce členů, Plinto přijal kohokoli. Včetně hráčů, které Fénix odmítl, a včetně těch, které zajímaly pouze útoky na hrady. Téměř všichni zabijáci ostatních hráčů patřili do Plintova klanu, ale Temná legie vždy zůstávala na druhém místě. Právě teď mi nad hlavou poletovali dva hráči pro klan nejdůležitější. Dneska snad potkám všechny hlavní hráče Barliony.

„Kopu rudu,“ nechtěl jsem být k Plintovi neslušný, byl známý svou krátkou rozbuškou. Klidně by mě v mrknutí oka zabil.

„Viděl jsi nějaké gobliny?“

Měl jsem co dělat, abych jim neodpověděl, že se zrovna na dva dívám.

„Ano, v tomto dole jich bylo deset. Pak okolo letěli Hellfire a Anastaria z Fénixu a zničili je. Následky vidíte sami, naprosté ruiny a chaos.“ Neměli mi zabíjet pracovníky. Nestálo to za moc, ale aspoň trochu jsem se jim pomstil.

„Oni jsou tady? Dronne, zavolej posily!“

„Plinto, to nemůžeme. Pamatuješ si, jak zněl úkol? Do tohohle regionu můžou z každého klanu přijít jen dva hráči. Byť o jednoho navíc by znamenalo nesplnění úkolu. Už jsme našli dvě skupiny z devíti. Ti bastardi dostali přinejmenším jednu. Kdo ví, kolik dvojic tu může ještě poletovat?“

„Tak sežeň žoldáky! Potřebuji dvacet žoldáků na levelu 200, alespoň ty dva zpomalí. Dalších dvanáct hodin k dobru se nám bude hodit. Budeme první!“ Plinto se na mě znovu podíval: „Kde jsi je viděl naposledy?“

„Nedaleko odsud, odletěli tamtudy,“ rukou jsem mávl směrem, kudy odletěli vrazi mých goblinů.

„Rychle, musíme za nimi! Na, tohle máš za informace,“ Plinto mi do obchodovacího okna hodil sedm set zlatých. „Pokud je ještě uvidíš, rychle mi zavolej,“ k zlaťákům přibyl ještě komunikační amulet. Pak už následoval jen závan chladného vzduchu a oba hráči zmizeli z dohledu.

Je to divné. Něco se tu děje. Jaký typ úkolu mohl být omezen jen na dva členy klanu? Navíc mluvíme o těch nejsilnějších klanech našeho kontinentu. Vzpomněl jsem si na starostova slova: „Devět zbývajících skupin právě hledá osm hrdinů, kteří byli pro tento úkol najati.“ Takže okolo létaly ještě další dvě dvojice. K tomu můžu přičíst i zikkurat a koordinátora. Počkat, musím se uklidnit. Tohle nemá se mnou co dělat. Radši budu pokračovat v kopání téhle cínové žíly. Můj cíl byl jednoduchý, žít klidný tichý život a nikomu se neplést do cesty. Neměl jsem nejmenší chuť dostat se do víru nepokojů mezi klany.

Pozor! Úkol Poslední naděje byl přerušen z důvodu zabití Šedé smrti a její smečky. Smečka se znovu objeví za: 4 měsíce.

Překvapeně jsem zamrkal na zprávu, která se objevila. Vlci byli zabiti. Doufal jsem v pěkný bonus po splnění vzácného úkolu, ale pak sem přiletěli hráči na vysokém levelu a všechno zničili. Vrátil jsem se zpátky k žíle a vybíjel si na ní svůj vztek a bezmoc. Proč mám dneska takovou smůlu?

Získáno: +10 zkušeností; k dosažení dalšího levelu zbývá: 8145.

Zvýšení vlastnosti:

+40% Hornictví. Dohromady: 101%. Hornictví zvýšeno na 13. úroveň.

+2% Výdrž. Dohromady: 60%.

+2% Síla. Dohromady: 67%.

Podíval jsem se na výsledek své práce. Na zemi zůstalo ležet sedm kusů cínové rudy. Možná bych měl na všechno ostatní zapomenout a jen pokračovat ve zvyšování úrovně hornictví. Nemusíte nad ničím přemýšlet nebo dělat různá rozhodnutí, jen kopete krumpáčem a nic z okolního světa vás nemusí zajímat. Posbíral jsem rudu a přešel k další žíle. Měl jsem dvacet hodin, než se budu vracet do Beatwicku, a žíly se objevily každý den. Navíc mám s sebou spoustu jídla. Prostě tu jen zůstanu a budu pracovat.

Do večera jsem rozbil dalších šest žil a zvýšil hornictví o jednu úroveň na 14. Získal jsem několik zkušeností, trochu výdrže a síly, ale hlavně také čtyřicet kusů cínové rudy. Pokračovat v práci za soumraku nemělo smysl, a proto jsem se vydal nazpět do vesnice. Cestu jsem už znal, takže mi zabrala jen dvě hodiny pomalé chůze. Důl je skoro za humny…

Po půl hodině jsem vyšel z lesa a spatřil místo, kde se odehrál boj. Možná ne ani tak boj jako spíš okamžitá poprava vlčí smečky. Těla vlků, vůdce smečky a Šedé smrti byla rozházena do vzdálenosti dvaceti metrů od obrovského černého kráteru. Divné, těla vlků nezmizela hned po smrti. Mrtvé stvůry nemizí jen tehdy, pokud jsou součástí nějakého úkolu. Jako ti mrtví vlci v dole, ze kterých jsem musel získat ohony. Aha, možná musím vzít ohon i Šedé Smrti. Alespoň splním předákův úkol.

Ohon vlčice se mi téměř automaticky přidal do inventáře, po čemž celá smečka zmizela. To bylo vše. Jejich práce je splněna.

Úkol Hon na Šedou smrt splněn.

Promluvte si s předákem Beatwicku.

Pokračoval jsem v cestě, ale pohled mi padl na malou světlou skvrnu v dálce. Přišel jsem blíž. Byla to stránka papíru zatížená kamenem. Komu stojí za to nechávat za sebou v Barlioně smetí? Odkopl jsem kámen, zvedl papír a začetl se do textu, který byl napsán úhledným písmem.

Znovu tě zdravím, Mahane,

rozhodl jsem se neprobírat klenotnictví, zatímco byla Anastaria poblíž, ale toto téma mě velmi zajímá. Ve své zprávě Eric poukázal na to, že jsi dosáhl třetí úrovně dovednosti. Zmínil taky výrobu prstenů a nezapomněl ani to, jakým způsobem jsi pomocí duchů zabíjel v dole krysy. Velmi dobře vím, jak lze dovednost získat a jak ji zvyšovat. V našem klanu touhle vlastností oplývá dvanáct hráčů a jen čtyři z nich mají vyšší úroveň než ty.

Teď k práci. Zvážil jsem všechna pro a proti a jsem si docela jistý, že jsi to právě ty, ten světoznámý klenotník, jehož ruce přivedly na světlo světa orky válečníky z Karmadontovy šachovnice. O těch se budeme bavit později, jelikož je vlastně nepotřebuješ. Teď musíme vyřešit jinou záležitost. Anastaria bude mít za měsíc narozeniny a tou šachovnicí je celá poblázněná. Podle pravidel se musí následně vyrobit trpaslíci válečníci. Právě ty potřebuji. O orcích už všichni ví (na tržišti v Anhursu je plno falešných figurek), ale trpaslíky nikdo nemá. Jdi do banky, použij heslo „Hellfire – lazurit – trpaslíci“ a získáš všechno potřebné k jejich výrobě. Kvůli omezením přijatým z důvodu úkolu, který s Anastarií plníme, a také proto, že musíš trávit čas v Beatwicku, tě v tuto chvíli nemůžeme do klanu přijmout, ale měl bys vědět, že až se k nám přidáš, dostaneš ihned hodnost mistra. Během pár týdnů se zastavím pro výsledky, počkej na mě v Beatwicku.

P. S.: Promiň za ty vlky. Z toho, že vlci nezmizeli, předpokládám, patří k nějakému úkolu. Jelikož jsi jediný hráč, kterého jsme tu potkali, byli to nejspíše tvoji vlci. Nechám tu pro tebe tenhle dopis, jistě tudy dnes nebo nejpozději zítra půjdeš vlky hledat.

P. P. S.: Nezklam mě. Pokud Anastaria nedostane svůj dárek, budu hodně naštvaný.

Hellfire, velitel klanu Fénix

Vypadá to, že mě Eric a ostatní úplně podrazili. Naivně jsem jim prozradil vše o dovednosti a tito parchanti ihned změnili plány, jakmile jim někdo nabídl místo v nejlepším klanu. A kdo vlastně jsem? Jen nějaký vězeň, se kterým strávili dva týdny. Co jim můžu nabídnout? Nic. Ale ve Fénixu budou chráněni před devadesáti procenty ostatních hráčů. Nikdo se nechce zprotivit Fénixům, kromě Temné legie. Dobrá práce, hoši. Dobře si svoje zadky chráníte! A Hellfire, to je teda borec. Rozhodl se, že mu vyrobím dárek. Skrz nabídku, kterou nelze odmítnout. Dokonce zabil i moje vlky. Kdo si sakra myslí, že je?

Pokud by okolo mě procházel nějaký hráč, hned bych na něj bez okolků zaútočil. Je lepší strávit zbytek trestu v dole, když máte okolo sebe stejně jenom blbce. Každý den si spokojeně kopat rudu a vyrábět prsteny. Není potřeba nic dalšího řešit.

Přiblížil jsem se k Beatwicku a ozvalo se mé svědomí. O Hellfira mi nešlo, ale Anastaria. Nic zlého mi nikdy neudělala a ještě jsem díky ní od trpaslíka za zabité dělníky něco dostal. A já za ní poslal Plinta. To nebylo správné. Vzal jsem její amulet a použil jsem jej.

„Ano,“ zazněl paladinčin božský hlas. „Kdo to je?“

„Ahoj, Anastario. Tady Mahan, dnes ráno jsme se potkali…“

„Mahane! Kde teď jsi, co děláš za úkol?“ znepokojený Anastariin hlas mi přerušil myšlenky.

„Jak to myslíš, kde jsi? Přicházím do svého exilu v Beatwicku. Co se stalo?“

„Jo, dobře, k tomu se dostaneme. Na co mě potřebuješ? Našel jsi další skupinu goblinů?“ Možná se mi to zdálo, ale Anastaria nemohla popadnout dech, nebo přemýšlela nad nějakým závažným rozhodnutím.

„Mohli by to být stejně dobře i goblini. V dole, kde jste zabili moje pracovníky, jsem narazil na Plinta. Taky hledá skupiny goblinů. Navíc jsem slyšel, co si se zástupcem povídali. Našli tři skupiny a po provincii poletují další čtyři hráči. To by mělo být, myslím, vše. Chtěl jsem vás varovat před Plintem a předat informace o goblinech.“

„Díky za varování, ale info o goblinech už je pasé. Algoritmus umístění gobliních táborů byl dost jednoduchý. Zabrali buď doly, nebo opuštěné chaty. S Hellem jsme objevili čtyři skupiny, takže zbytek týmů už zabil jen dvě. Před dvěma hodinami, když jsme zničili poslední skupinu, se objevil herold, přijal splněný úkol a nařídil, aby žádný člen klanu během dalších dvou měsíců nešel do provincie Krong. Kdokoli by to udělal, mohl by pokazit scénář. Herold taky přislíbil, že bude sledovat chování hráčů a skupin ve tvé provincii, kteří by mohli překážet splnění daného scénáře. Asi chápeš, že nemusím být génius, abych si uvědomila, o jakého hráče se jedná. Jsi to ty! Tys objevil gobliny, takže tobě dali úkol s časovým limitem. Hell strašně zuřil a já ničemu nerozumím. Co se děje?“

„Vy už jste pryč?“

„Ano, herold nás teleportoval do Anhursu. Mahane, můžeš mi říct, jaký to je úkol? Můžu ti nějak pomoci? Uvědom si prosím, že scénář je pro náš klan velmi důležitý. Pokud něco potřebuješ, jen si řekni. Peníze, vybavení, svitky. Cokoli, o co požádáš, bude posláno do Banky na tvé jméno. Nespěchej, zamysli se nad tím.“

„Není se moc nad čím zamýšlet. Potřebuju celé vybavení na level 21, s bonusy k inteligenci. Sehnat tu cokoli použitelného je takřka nemožné.“ Nechci si nechat ujít takovou nabídku na vybavení zdarma. „Peníze nepotřebuju, ale chybí mi svitky s plošným útokem. Nic nového ohledně úkolu nevím, všechno jsem vám řekl, když jsme se potkali. Zatím nemám co dalšího dodat. Těžko říct, proč nikdo z vašeho klanu nesmí přiletět. Mimochodem, můžu se tě na něco zeptat?“

„Jasně. Vybavení ti dneska pošleme. Dáme dohromady nějaké svitky, které budeš moct na svém levelu použít. Stačila by ti jich stovka?“

„Ano, to by mělo rozhodně stačit. Takže, Eric, Leite a Clutzer byli všichni přijati do Fénixu?“ Pořád jsem nechtěl uvěřit, že by mě tak odkopli. To jistě neudělali, ať už Hellfire říkal cokoli.

„Je to tak, i když ne všichni. Před několika dny za námi přišlo pár hráčů na nízkém levelu, kteří měli první zabití. Zaujali mě, takže jsem osobně dohlížela na jejich testování.“

„Testování? Co tím myslíš?“

„Zjišťování jejich schopností. Eric je skvělý tank a hned jsme ho poslali na zrychlené levelování postavy. Clutzer je slušný útočník, ale Leite zkouškami neprošel. Je to spíše průměrný hráč a rozhodli jsme se, že ho nepřijmeme. Teď ještě hledáme Karachuna, abychom otestovali i jeho.“

„Jak to, že jste Leita odmítli? Vždyť každý z nás dostal za druhé místo v rychlosti sbírání malachitu unikátní předmět, který se bude s vyššími levely zlepšovat. Není to zbrklé, nechat někoho s tak skvělými nárameníky odejít?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Jeden předmět hráče nedělá. Pokud jsi nešikovný, nepomůže ti ani to nejlepší vybavení. Dali jsme mu šanci, ale on se jí nechopil.“

„Dobře, jiná otázka. Co je to ten mistr Fénixu?“ zeptal jsem se nonšalantně. Nepospíchej, krasavice. Tohle je další bod proti přidání se k Fénixu. Takže si mám myslet, že Eric a Clutzer se připojili ke klanu a dokonce na mě donášeli? Jasně, určitě za vámi přiběhli, všechno sepsali a tak. Hlavně vám řekli o tom druhém místu a Leitových náramenících. Bohužel nic z toho se neudálo, protože to bylo páté místo a Leitův meč. Nejspíš jste mluvili jen s Karachunem, který nic z toho neví.

Chvíli bylo ticho, až jsem si začal myslet, že jsme ztratili spojení, ale Anastaria najednou promluvila:

„Takže takhle to je! Teď vím, že máš dovednost. Už jsi vyřešil tu hádanku na figurkách? Nechtěl by ses se mnou o to řešení podělit, co?“

Ups. Tady jsem na tenkém ledě. Anastaria ví o dovednosti? Jak? Vždyť Karachun jen viděl ty prsteny a ví, že na nich umím měnit bonusy…

„Teď ti vážně nerozumím. O čem to mluvíš?“ zeptal jsem se, trochu naivně a neohrabaně.

„Aha, dobře. Na tom nezáleží… Mé analytické oddělení je jedno z nejlepších ve hře. Nesedíme a nevymýšlíme jen postupy do jeskyní, umíme taky zapojit hlavu. Pokud bys potřeboval poradit, ozvi se. Dohromady máme ve Fénixu několik hodností, když už se ptáš na toho mistra. Nejvyšší hodnost mají dva lidé, já a Hellfire. Do druhého pořadí hodností patří dva pokladníci a pět hradních pánů. Třetí pořadí v naší hierarchii náleží mistrům. Těch máme aktuálně osm. Mistři jsou pro klan ti nejdůležitější. Dokonce se jim vyplácí plat. Například jeden z mistrů je hráč s dvacátou úrovní dovednosti, což je, pokud vím, nejvyšší úroveň, kterou může hráč u dovednosti získat. Na čtvrté hodnosti jsou specialisté. Velmi vysoko hodnotíme hráče, kteří jsou schopni přinášet klanu peníze, takže jim dáváme ty nejlepší prostředky, aby se mohli rozvíjet. Klan přijímá jakéhokoli hráče, který přesáhne dvoustou úroveň v jakékoli profesi, bez ohledu na výsledky testování.

Pátá hodnost jsou nájezdníci, můžeš si všimnout, že jsou níž než specialisté. Na šesté hodnosti jsou bojovníci, tam patří potenciální nájezdníci. Na sedmé a poslední hodnosti jsou rekruti, čerstvě přijatí hráči, kteří vyjádřili touhu přidat se k našemu klanu. Eric a Clutzer přešli okamžitě do hodnosti bojovníků, jelikož výsledky jejich testů byly příliš dobré. Jejich nižší levely jsou jen otázkou času. Odpověděla jsem na vaše otázky, budoucí mistře Fénixu?“

„Ano, děkuji. O tom mistrovi se ještě rozhodnu. Na slyšenou.“

Takže během dalších dvou měsíců neuvidím žádného dalšího hráče z hlavních klanů. Při hledání koordinátora se mi nikdo z nich nebude plést do cesty. Možná je to tak lepší. Aspoň budu mít čas si rozmyslet formulaci slušného odmítnutí pozvánky do klanu Fénix. Prakticky bych se u nich válel v penězích, pokud mi Anastaria odpovídala pravdu. Navíc bych zbytek svého trestu strávil v klidu, což je další plus. Mohl bych si postupně zvedat úrovně profesí a třeba se i přidat na pár výprav. Byl bych přizván na recepce s císařem a tisíce hráčů by mi slibovaly neskutečná bohatství, jen abych se za ně přimluvil.

Chvíli jsem o tom přemýšlel, ale rozpory mezi informacemi, který mi řekli Hellfire a Anastaria, mě nutily držet se zpátky. Pokud by jim o mě Eric všechno řekl, věděli by, že jsme skončili ve sběru malachitu pátí a ne druzí, a navíc by jistě nezapomněla, že Leite získal nějaký úžasný meč. Testování neproběhlo tak dávno, aby se jí tolik detailů vypařilo z hlavy. Něco tady nehraje. Můj vnitřní hlas si stál za svým a nařizoval mi, abych se k Fénixům nepřidal. Nejenom k nim, nesmím se podle něj přidat k žádnému klanu. Musím vytvořit svůj vlastní klan. Nevím proč, ale jsem šaman, musím věřit svým instinktům.

Čtyři dny uběhly jako voda. Když jsem u předáka vesnice dokončil úkol s vlky, pověřil mě dalšími činnostmi. „V Beatwicku nejsou žádné úkoly“ – no jasně! Můžete nosit vodu, přinášet dřevo z lesa nebo zametat ulice. Jen za první den jsem z těchto pomocných úkolů získal pět set bodů reputace u provincie Krong. Následně jsem zašel za kovářem a dohodl se s ním, že se budu v kovárně čtyři hodiny denně ochomýtat.

Kovář mi přišel jako naprosto podivné NPC. Byl tichý, obrovský a odpovídal zásadně jednoslabičně. Alespoň mě nevyhazoval.

Zvyšování profese se ukázalo být velmi produktivní činností. Kovářství jsem odléváním měděných a následně cínových ingotů zvýšil na osmou úroveň. Při odlévání měděné rudy při mně stálo štěstí, protože jsem z ní získal jeden kus malachitu. Měli jste v tu chvíli vidět kovářovy oči! Jen tam několik minut nehybně stál, něco si nesrozumitelně mumlal a poté vyšel ven na čerstvý vzduch. Měl jsem v plánu se ještě na týden zaměřit na kovařinu a pak pokračovat v klenotnictví.

Také jsem nezapomněl na koordinátora.

„Ahoj, Tisho.“ Předákovu dceru jsem vyhledal, jakmile jsem odešel z kovárny.

„Ahoj, Mahane,“ odpověděla hezká dívka a hrála si s vlasy. Po setkání s Anastarií, která reprezentovala ženy reálného světa, nevypadaly ostatní NPC krásky nijak zvlášť přitažlivě. „Vidím, že se ti ve vesnici daří dělat dobrý dojem. Můj otec je šťastnější než kdy jindy. Líbí se mu, že dodávky vody i dřeva probíhají dle domluvy a podařilo se vyřešit i záležitost s vlky. Naše stáda se už mohou v klidu pást, aniž by je cokoli ohrožovalo. Táta říkal, že mu vlci přidělávali spoustu vrásek. Chtěl jsi něco?“

„Ano. Měl bych dotaz. Poslouchej, rád bych se podíval do okolních vesnic, možná tam najdu nějaké další zaměstnání. Neznáš někoho, kdo by hodně cestoval a koho bych se mohl zeptat, kde mám začít?“

„Obchodník. Ten během tří týdnů objede všechny vesnice v provincii. Byl tu před pár dny, takže ho nějakou dobu neuvidíme. Hm, kdo by tak ještě… Aha! Slate, náš kovář. Ten taky občas obchází vesnice. Moc kovářů v našich končinách nepracuje, proto navštěvuje sousední vsi a opravuje, co je třeba. Pokud vím, tak zase brzo někam vyráží. To jsou asi všichni. Nikdo další už z vesnice často neodchází.“

„Aha. Mohla bys mi říct, zda do vesnice častěji přichází z okolí někdo cizí? Třeba bych se mohl zeptat, jak jdou věci u nich.“

„Ne, mnoho návštěvníků nemáme. Akorát toho obchodníka a čas od času k nám zavítá hráč. V posledních šesti měsících sem však žádný nepřišel. To víš, nemáme tu hostinec, takže k nám cizinci nechodí.“

„Díky, moc jsi mi pomohla. Zeptám se Slata, kterou z vesnic bych mohl navštívit. Ačkoli je to takový tichý typ, některé dny z něj nevyjde ani slůvko.“

„No, pořád si na tebe dává pozor, to je vše. Byl zvyklý pracovat sám a ty ses teď přizval do kovárny. Neví, jak s takovou situací naložit. Náš kovář je dobrý a hodný muž, opravdu. Dokonce má rád poezii.“

„Poezii, říkáš? Víš, jak dlouho už v Beatwicku žije?“

„Asi stejně tak dlouho, jako my ostatní, pár let.“

Tishu jsem opustil a v duchu jsem si označil dva podezřelé: obchodník a kovář. Daleko logičtější se mi zdála možnost, že koordinátorem je obchodník, který se mi snažil nabídnout neskutečné peníze za Oko černé vdovy. Nedokázal jsem si představit kováře jako koordinátora goblinů. Takže musím za necelé tři týdny konfrontovat obchodníka.

Ani za čtyři dny práce bok po boku jsem si nezískal Slatovu přízeň. Pořád mě zpod svého hustého obočí kontroloval a téměř nekomunikoval. Odpovídal jen krátkými větami. Musím s tím něco udělat. Je akorát načase, aby se z nás stali přátelé.

„Slate, Tisha mi řekla, že obcházíš vesnice a opravuješ tam různé věci. Je to tak? Mohl bys mě prosím naučit, jak můžu něco opravit? Vím, jak vyrábět vybavení, ale nemám nejmenší potuchy, jak jej opravovat. Například většina mého vybavení drží jen silou vůle.“

„Opravovat, říkáš? Můžu tě to naučit.“ Konečně! Někam se dostáváme! Tolik slov občas nevyslovil za celý den! „Abys však mohl opravovat, musíš vědět, co chceš opravit. Nemůžeš se naučit vše. Chceš opravovat kovové, kožené nebo látkové předměty? Naučit se můžeš pouze jedno. Které to bude?“

„Šamani nosí prakticky jen kožené vybavení. Můžu si sice nasadit kroužkovou nebo plátovou zbroj, ale musel bych se pohybovat rychlostí želvy. Pomalu, ale jistě.“ Pro jistotu jsem se však zeptal: „Je možné specializaci změnit? Když mě například už nebude bavit opravovat věci z kůže, můžu se přeučit, jak opravit kovové předměty?“

„Ano, to můžeš. Každý opravář tě dokáže přeučit. Jakou možnost sis vybral?“

„Dobrá, rád bych se naučil opravovat kožené vybavení.“

Získal jste profesi: Opravář. Aktuální úroveň: 1.

Získal jste předmět: Opravářova brašna. (Pozor! Předmět nezabírá místo v inventáři.)

Vybral jste si specializaci: Opravář kůží. Zvládnete opravit jakýkoli kožený předmět do úrovně: 10*(úroveň opraváře).

Bezva! Myslel jsem si, že opravářství bude součást kování, ale ukázalo se, že jsem získal celou novou profesi! Dokonce i se specializací!

„Tak jak tyhle nástroje fungují?“

„Je to docela jednoduché.“ Konečně si mám se Slatem o čem povídat. „Věc položíš na stůl, vytáhneš z brašny jehlu s nití a začneš zašívat rozpáraná místa. Tímhle způsobem se odolnost předmětu postupně obnoví.“

„Díky, hned to vyzkouším.“ Z brašny jsem vytáhl vše potřebné a sundal si svou už docela poničenou vestu. Ihned jsem se pustil do opravy.

„Víš, Mahane… je mi líto, jak jsem se k tobě zachoval, když jsi k nám poprvé zavítal,“ spustil kovář a já jsem si málem překvapením jehlou propíchl prst. „Jsi normální chlapík. Myslel jsem, že nám poslali nějakého vraha, který by nám tu narušil náš každodenní koloběh života. Vypadá to však, že jsem se spletl. Byl bych rád, kdybys mi to odpustil.“

Později přišel den D, vlastně spíš noc N. Noc, kdy budu mít šanci pomstít se za svou smrt. Noc lovu vagrenů.

Konkrétní metoda lovu nebyla zrovna geniální. Prostě jsem přišel doprostřed Elizabethiny zahrady, položil obě kostěné pasti a sedl jsem si mezi ně. Nezbývá než čekat na starého červenoočku. Ani na sekundu jsem nezapochyboval, že by se neukázal. Vždyť je to stvůra, kterou potřebuji ke splnění úkolu. Prostě se musíme utkat, je to náš osud. Poprosil jsem, aby dnes večer nevypouštěli Malého Tima z ohrady, že se budu chtít projít za svitu měsíce. Vždyť jsem přece šaman a tak dál…

„Elizabeth, kam v tuto hodinu jdeš?“ Byl jsem velmi překvapen, když jsem tak pozdě v noci uviděl paní domů někam odcházet.

„Aha… to jste vy… já…“ I za slabého měsíčního svitu jsem spatřil, jak se Elizabeth červená jako mladá dívka. Připadalo mi, že má domácí míří na rande. V jejím věku? Měl jsem dokonce i dobrou představu, kam míří. Vsadil bych se, že jde za místním předákem. No teda, Elizabeth!

„Jdu se nadýchat čerstvého vzduchu,“ odpověděla, když se probrala z překvapení. Koukla na bránu a zeptala se: „Budete se procházet dlouho? Je přece docela chladno, možná by vám bylo příjemněji v domě.“ Jakmile jsem splnil úkol s vlčími ohony, Elizabeth mi nabídla přestěhování se z altánu do domu. Prozatím jsem odmítl. Dokud nechytím vagrena, nechci rušit domácnost svými nočními lovy.

„No, měla bych jít.“ Až teď jsem spatřil malý balíček, který držela v rukou. Proč by něco takového brala s sebou na rande? Nebo že by šla úplně někam jinam? Ale kam?

Na Beatwick se snesla noc. Stejně jako dřív ji provázela neproniknutelná tma a takové ticho, že až ke mně doléhaly zvuky lesa. Tentokrát však noc obsahovala i šamana, klečícího mezi dvěma pastmi. Elizabeth se ještě nevrátila, ačkoli už dávno odbila půlnoc. Sledoval jsem i Malého Tima. Pes jen pomalu kroužil ve své kleci a nedával najevo žádné rozrušení. To by byla legrace, kdyby se vagren dnes v noci neukázal a já bych tímto vyhodil tisíc zlatých za pasti. No, byla by to spíš škoda… Řekl bych, že je to ta správná noc, ale nikdo nepřišel. Zítra bych se měl zastavit ve Farsteadu a přikoupit další pasti. Nebylo by ani na škodu zajít za dámami a poptat se na Swiftbela a jeho kamaráda draka. Taky samozřejmě zajít do banky a vyzvednout si balík od Anastarie. Už dlouho potřebuji vyměnit vybavení, které mi Kart vyrobil, ale jsem tak daleko od aukce a od normálních obchodníků, že je pro mě téměř nemožné něco lepšího získat.

Měl bych si také vyzvednout lazurity, které mi slíbil Hellfire. Po čtyřech dnech přemýšlení jsem dospěl k názoru, že si s ním musím promluvit. Byl jsem připraven s klanem spolupracovat, ale ne jako člen. Chci se vyhnout přijetí do jakéhokoli klanu, který sám nevytvořím. Pořád mám pocit, že bych tím přišel o nějaký velmi důležitý bonus. Několik hodin jsem prohledával fóra a manuál a chtěl jsem zjistit, co by mohl člověk ztratit, když se k nějakému klanu přidá. Nenašel jsem vůbec nic. Tak nevím. Naopak jsem všude objevoval zprávy, že přijetím do klanu hráč získá přístup k dalším možnostem Barliony. Možná se ozývá jen má paranoia? Kdo ví…

Zaměřil jsem se taky na skutečnost, že Hellfire se mnou mluví z nadřízené pozice. Pro něj to bylo normální. Vždyť je to přece hráč s nejvyšším levelem v celém Malabaru, a proto nedokázal s někým mluvit jiným tónem. Fénix již vlastní první zabití z jeskyně Mushu a figurky, po kterých fénix tak touží, si zatím nechám u sebe, dokud nevyřeším tu hádanku. Pak si s Hellfirem promluvím. Pokud však do dvou měsíců hádanku nevyřeším, budu muset poprosit Anastarii o pomoc. Znamenalo by to, že je hádanka na jeden mozek příliš složitá. To však mělo čas, teď jsem musel řešit jiné problémy.

Několik metrů ode mě se objevil stín, jako by čekal, až ukončím své dlouhodobé plánování. Zaslechl jsem Timovo tiché kňučení a uvědomil si, že nastala chvíle, na kterou jsem celý týden čekal. Přišel vagren.

Humanoidní pes stál opodál a mezi námi byla ukryta jedna z pastí. Přesně tohle doktor naordinoval! Vrhne-li se na mě, chytí se do pasti. Ráno bychom už zjistili, kdo se to po Beatwicku pohybuje a dělá jen problémy. Jedna skutečnost mi však neseděla. Vagren neměl okolo sebe mlhu a já jsem mohl bez problému spatřit jeho vlastnosti:

Vagren. Pohlaví: samice. Level: 95.

Elizabeth! Má drahá domácí… Co se stane s tvými dětmi, až tě předám knězi? Co Rváč? Sakra! Bylo mi jí docela líto. Možná existovala i jiná možnost, jak tenhle problém vyřešit.

Uběhlo několik minut. Vagren pořád stál proti mně, přešlapoval z nohy na nohu a vypadalo to, že mě nechce napadnout. Potřebovala nějak povzbudit? To se dá zařídit!

„Co tam jen tak stojíš? Na co čekáš? Chceš nějakou speciální pozvánku? Pohni, skoč už. Já jsem připraven.“

Vagrenka se trochu mými výkřiky polekala, ale zůstala stát na místě. Byl jsem každou sekundou zvědavější. Proč čeká? A jak je možné, že její oči nejsou červené? To už není agresivní?

Zvuk dopadu něčeho na trávník za mnou mi postavil vlasy na zátylku do pozoru. Co to sakra bylo? Od vagrena jsem byl uchráněn, proto jsem se neohroženě ohlédl, abych zjistil, kdo se k nám v noci přidal.

Spatřil jsem oblak mlhy a dvě rudě zářící oči.

„Eh… Ahoj?“ Nic hloupějšího ze mě v tu chvíli vypadnout nemohlo. Vagrenka zavrčela a vrhla se vpřed. Neměla šanci se dostat až ke mně, protože se zasekla v pasti jako motýl. To by byla jedna, teď ještě musím chytnout stvůru zahalenou v mlze a je to doma. No tak, už zaútoč!

Zaútočil. A zasmál se. Tedy já jsem se zasmál, ne on.

Mohl jsem vidět, jak funguje kostěná past v praxi. Jakmile červenooká bestie zaútočila, oblehla ji zelená hmota, která ji zmrazila na místě. V tu samou chvíli se okolo bestie objevily kosti, které ji obklíčily ze všech stran a uzavřely ji do jakéhosi vězení. To by bylo. Teď mám v pasti dva podezřelé. Ráno se podíváme, koho jsem to chytil.

Potěšeně jsem se měl k odchodu, když se kostěná past rozbila na kousíčky a vyšla z ní naštvaná bestie. Hned byla vedle mě.

Byl jste otráven a znehybněn. Každých 5 sekund ztratíte 300 bodů zdraví, trvání: 2 minuty. Zdraví: 490 ze 790.

Byl jste otráven a znehybněn…

Červenooká bestie stála vedle mě a potěšeně sledovala mé umírání.

Zablesklo se mi před očima a objevil jsem se u vchodu na místní hřbitov. Barva nové zprávy bledla vedle ostrého slunce:

Pozor!

Z důvodu vaší smrti vám bylo odebráno 30% získaných zkušeností.

Aktuální množství zkušeností: 360. K dosažení dalšího levelu zbývá: 8040.

Dobrá, podívejme se, jak jsme na tom. Samička vagrena, nejspíše Elizabeth, je právě teď uvězněna v mé kostěné pasti. Nějaká bestie, obklopená mlhou a složená z drápů a jedů, mě už podruhé v řadě zabila. Zvládla se navíc dostat z pasti určené pro stvůru do levelu 100. Jaké mám možnosti?

Trochu jsem se probral a vydal se k Beatwicku. Jelikož od mé smrti uběhlo dvanáct hodin, budou všichni touhle dobou okukovat past a přemýšlet, co se to objevilo uprostřed Elizabethiny zahrady. Já jsem byl jediný, kdo se mohl do pasti podívat.

„Zadrž chvíli, můj synu,“ zastavil mě kněz, když jsem udělal pár prvních kroků. „Slyšel jsem, že jsi chytil tu noční bestii, která terorizuje vesnici. Byl jsem se na to už podívat a přiznávám, že tvůj plán byl velmi dobrý. Pojďme spolu, můžeš toho bastarda předat přímo mně. Sám do pasti nevidím, ať se snažím, jak chci.“

Aktualizace úkolu: Noční teror vesnice.

Vlastův kněz věří, že kostěná past obsahuje noční stvůru, která terorizuje vesnici.

Jejda. Vypadá to, že se kněz vydá na cestu se mnou. Uvidí Elizabeth a rozhodne se, že právě ona je noční stvůrou. Já bych splnil úkol a má domácí by byla odvezena do Farsteadu a potrestána. Jistě, Rváč a Mariana se o sebe dokážou bez problému postarat. V každém případě to jsou NPC a v Barlioně neexistují žádné děti ulice, takže by oba byli v pořádku. Znovu jsem si dal vedle sebe všechna pozitiva, které bych splněním úkolu získal: 500 zkušeností, 400 reputace a vzácný předmět od předáka…

„Pletete se, svatý otče. Noční teror je bestie s rudýma očima schovaná v mlze. Viděl jsem ji včera a chytila se do té druhé, rozbité pasti. Nastražil jsem ještě jednu past, ale do té se asi chytila má domácí. Ona však rozhodně není ta noční bestie, jelikož ta hlavní stvůra unikla z pasti během několika sekund.“ Elizabeth mu rozhodně nepředám.

„Jaká domácí?“ zeptal se s údivem kněz? „Myslíš Elizabeth? Vždyť ta celé dopoledně rozčileně pobíhá po své zahradě a nadává. Nesnaž se mi namluvit pohádky o nějaké druhé potvoře. Je nad slunce jasné, že v pasti nemůže být nikdo jiný než hledaný netvor. Pojďme, můžeš mi ukázat, koho jsi dostal. Už se těším, až toho holomka předám spravedlnosti.“

Zastavil jsem se. Jak mohla Elizabeth celé dopoledne pobíhat rozčileně okolo zahrady? Vždyť ona je ten vagren! V tom případě by však měla být zavřená v té pasti. Ale jestli je Elizabeth volná, koho jsem to vlastně chytil?

„Půjdeme tedy?“

„Dobrá, taky jsem docela zvědavý, co jsem to včera náhodou chytil,“ řekl jsem, abych měl v budoucnu možnost tvrdit, že šlo jen o náhodu. Vydali jsme se k Beatwicku.

„Tady je!“ Elizabeth mě potkala na zahradě, kterou už téměř uklidila. „Udělal jsi tu nepořádek a utekl jsi, co? A já mám po tobě všechno uklízet? Měli jsme večer pustit Malého Tima ven, nedovolil by, aby se na mé zahradě děly nepřístojnosti. Co má znamenat tady ta obludnost?“ ukázala má domácí na past stojící uprostřed zahrady.

„Počkej, Elizabeth,“ zastal se mě kněz. „Mahan chytil zlořáda. Ještě to neotvírej, postavím okolo pasti ochranný plot. Jsem si jistý, že se bestie bude snažit uprchnout.“

Kněz provedl několik hbitých pohybů a past obklopil zelený kokon. Spodní čelit mi málem spadla, když jsem si prohlédl popis jeho výtvoru.

Přenosné vězení.

Zvládne zajistit NPC na levelu 250 nebo nižším po dobu 24 hodin a zvládne zajistit hráče na levelu 250 nebo nižším po dobu 1 hodiny.

Kněz vězení vyčaroval jen tak, nepotřeboval vůbec žádný svitek! Kdo to je? Ze zvědavosti jsem se podíval na jeho vlastnosti:

Kněz boha Vlasta. Level: 1*N

To byl úplně normální popis. Takové zamlžení levelu je u každého NPC, u kterého je vaše reputace nižší než úctyhodný. Nikdo z hráčů neví, co může znamenat to písmeno N. Nicméně jeho level byl přinejmenším 100. Takové vězení dokázali podle manuálu vykouzlit jen hráči kouzelníci na levelu 120 nebo vyšším. Měl bych si s knězem promluvit o tom, kde přišel k takové schopnosti.

„Co se stalo, můj synu?“ hleděl na mě kněz netrpělivě. „Pohni sebou a otevři tu past. Postavil jsem okolo ní silnou ochranu. Nikdo nám neunikne.“

Vybral jsem past, vešel jsem do nastavení a zvolil deaktivaci. Nemá pravdu, že by z ní nikdo neunikl. Někdo jako Hellfire nebo Anastaria by si jí ani nevšimli.

Past se rozpadla a ze všech přítomných se vydral překvapený vzdech.

„Co to má u všech všudy znamenat?“ Nejen, že jsi mi zasvinil zahradu nepořádkem, ale ještě k tomu jsi chytil do pasti Tishu! To by stačilo! Má trpělivost je u konce! Okamžitě jdu za předákem a ten ať ti najde jiné místo k bydlení. Už tě tu nechci ani vidět!“

Elizabeth na mě ještě hodnou chvíli křičela, ale já už jsem ji nevnímal. Díval jsem se na Tishu vykulenýma očima, jak se jen tak stydlivě usmívala na všechny okolo a snažila se nepodívat přímo na mě.

„Tak to vypadá, že jsme našli viníka.“ Celá zahrada ztichla, když zaslechla kněze promluvit. Dokonce i Malý Tim, který pobíhal okolo své ohrady, se zastavil a snažil se nevydat ani hlásku. Všichni se překvapeně dívali na mě a na Tishu.

„Můj bože…“ zvládla Elizabeth zamumlat a kryla si rukou ústa. „Jak se to jen mohlo stát?“

Tisha se na mě konečně podívala zelenýma očima, plnýma naděje a prosby, jako by mě prosila, abych ji knězi nepředal. Hodnou chvíli jsme na sebe hleděli, až se mi před obličejem objevila nová zpráva:

Pozor! Pokud předáte vagrena knězi boha Vlasta, úkol Noční teror vesnice bude splněn. Pokud odmítnete předat vagrena, úkol Noční teror vesnice bude pozměněn a ztratíte 1000 bodů reputace u boha Vlasta.

Přejete si Tiliashu označit jako viníka?

„Pletete se, svatý otče,“ promluvil jsem konečně. „Včera večer se Tisha poblíž procházela a já jsem ji pozval dovnitř. Zbytek je jednoduchý, pohádali jsme se. Ve vzteku jsem rozmístil pasti a utekl do lesa, abych si vybil zlost na vlcích. Žádné vlky jsem však nenašel a vypadá to, že se do mé pasti chytla Tisha. Tisho, odpusť mi, prosím, byl jsem hlupák,“ podíval jsem se na vagrenku. Doufal jsem, že je dostatečně chytrá na to, aby potvrdila má slova.

„Budu nad tím přemýšlet,“ řekla Tisha. „Myslím, že si musíme promluvit. Nechci, aby se včerejšek znovu opakoval, souhlasíš?“

„Souhlasím, opravdu si máme o čem promluvit.“

Úkol Noční teror vesnice změněn.

Navštivte předáka vesnice pro další instrukce. Vaše reputace u boha Vlasta se snížila o 1000 bodů. Aktuální úroveň: nedůvěryhodný.

„Na co všichni ještě pořád koukáte?“ probrala se jako první Elizabeth a začala rozhánět své pracovníky. „Nevidíte, že to byla jen milenecká hádka? Všichni zpátky do práce!“

Kněz se na mě tvrdě podíval, což mi mělo dát najevo, že jsem udělal největší chybu svého života, odstranil svou přenosnou klec a vydal se zpět do kostela. Ano, možná jsem se zachoval hloupě, ale Tisha není žádná v mlze ukrytá stvůra.

„Pojďme ke mně,“ přistoupila Tisha blíž a podívala se mi zpříma do očí. „Myslím, že ti toho musím hodně říct o Beatwicku a o tom, co se tu vlastně děje.“

„Tisho?“ vzhlédl předák překvapeně, když jsme vešli do domu.

„Tati, něco se stalo. Mahan mě včera chytil do pasti,“ všiml jsem si, jak předák přivřel oči. „V mé hlavní podobě.“

„On to ví?“ Předákův obličej se změnil v ledovou masku.

„Teď už ano. Odmítl mě předat knězi. Myslím, že je načase, aby se dozvěděl pravdu. Co když nám nějak může pomoci?“

Předák se chvíli zamyslel nad výrokem své dcery a pak řekl:

„Můžeš nám udělat trochu čaje, prosím? Tohle asi chvíli zabere. A ty se posaď,“ poslední věta patřila mně. „Nechtěl jsem tě do toho zatahovat, ale vypadá to, že osud má jiné plány.“

No jistě, osud, vůbec to nemá co dělat s tím, že jste takhle naprogramováni, pomyslel jsem si. Nepředal jsem tvou dceru jen z důvodu, abych měl šanci získat nějaký další úkol. Tisha přinesla čaj, posadila se do křesla a tázavě se dívala na svého otce, který zatím potichu seděl. Dobrá, pokud se nikomu nechce, začnu já.

„Povím vám, co jsem se dosud dozvěděl. Přibližně před týdnem mi kněz dal úkol, abych vyřešil jakýsi noční teror vesnice. Připravil jsem se, vydal se ho ulovit, ale včera v noci jsem spatřil dvě divná stvoření. Divná pro mě, dosud jsem je neznal. Vagren a nějaká nerozeznatelná stvůra zahalená mlhou. Podařilo se mi chytit vagrena, ale s druhou stvůrou jsem tolik štěstí neměl, unikla mi. Následně se ukázalo, že Tisha byla tím vagrenem. Z nějakého důvodu si kněz usmyslel, že vagren a ta stvůra jsou jeden a ten samý tvor a byl strašně uražený, když jsem mu Tishu odmítl předat. Nedal jsem mu ji proto, že jsem skutečné monstrum viděl na vlastní oči. To je vše, co vím. Teď je řada na vás,“ otočil jsem se na předáka.

„Má rodina byla vždy podivná,“ řekl předák, když vyslechl můj monolog. „Je pravda, že každý z nás je vagren. Není to ani špatné, ani dobré. Prostě to tak je. V našem dřívějším životě, jak nazýváme čas, než jsme přišli do Beatwicku, jsem zastával velmi vysokou pozici, ale v jednu chvíli se vše změnilo. Mí kolegové a známí se od nás odvrátili a navíc na nás poslali lovce odměn. To vše kvůli mému nejstaršímu synovi. Nehodlal přijmout náš styl života a přeběhl k nepříteli. Chopil jsem se možnosti přestěhovat se do Beatwicku a začít nový život. Musím se o rodinu postarat a chránit ji. Problémy nás však následovaly až sem.“

„To vše je kvůli té mlžné zrůdě,“ dodala Tisha. Předák se na ni přísně podíval a pokračoval.

„Ano, je to kvůli mlžné potvoře. Do Beatwicku jsme přišli před dvěma lety. Ze začátku šlo všechno velmi dobře, místní nás vřele přijali mezi sebe a navázali jsme i dobrý kontakt s knězem, který hned poznal, co jsme zač. Problémy začaly několik měsíců po nastěhování. Ze stád začala mizet zvířata. Každou sedmou noc zmizela ze stáda buď kráva, nebo ovce. Jednou se dokonce na bráně objevil ta stopa od drápů. Vymyslel jsem si historku o vlkodlakovi a naše rodina se vydala na lov…“

Tisha vzdychla, jako by si vybavovala nepříjemné vzpomínky z minulosti.

„To bylo poprvé a naposled, kdy jsme tu bestii viděli zblízka. Neschovávala se, cítila se být pánem situace. Několikrát na nás zaútočila, ale pokaždé jsme se ubránili a dokonce jí uštědřili pořádná zranění. Na závěr před námi začala bestie utíkat a nám se podařilo ji zahnat do úzkých. Ani tak jsme ji však nebyli schopni zabít. Ukázalo se, že je dost chytrá. Vybrala si mezi námi ten nejslabší článek a zaútočila na Tishu. Já jsem udělal strašnou a neodpustitelnou chybu. Místo, abych se vrhl přímo na stvůru, skočil jsem mezi ni a mou dceru. Bestie na mně zanechala něco, co mi tu noc bude připomínat do konce života.“

Předák si rozepnul košili a na jeho rameni jsem uviděl hrozivě vypadající jizvu. „Druhou stejně tak velikou mám na stehně. Bestie se před námi začala ukrývat a já jsem nemohl půl roku chodit. Návštěvy jsem musel přijímat v našem domě. Od té doby se náš dům stal místní administrativní budovou. Předchozí budova byla zbořena. Na místě, kde kdysi stála, je teď náměstí. Mí synové každou noc vycházeli na lov, ale od té doby ji už nikdy nezahlédli. Tisha je první, kdo za poslední dva roky stvůru viděl takhle zblízka.“

Předák se odmlčel, dopil čaj a pokračoval:

„To však není vše. Ukázalo se, že ta bestie po tom, co sežere jedno zvíře, zbylých šest dní neodpočívá. Napadá okolní vesnice. V každé se ukáže jednou za týden. Rozhodl jsem se, že má rodina to monstrum zabije. Proto jsou mí synové v Beatwicku jen občas. Obcházejí vesnice a doufají, že tu bestii nebo noční teror, jak mu říká kněz, chytí. Má důvod si myslet, že jsme za tím vším my. Kdysi spatřil jednoho z mých synů, jak klečí nad čerstvě zabitou ovcí. Nemohli jsme dokázat, že se snažíme toho zabijáka chytit, a stejně tak kněz nemá žádné důkazy, že za tím terorem stojíme my. Uchováváme si mezi sebou neutralitu, ale původní důvěra je už dávno pryč. Dokud místní kněz neuvidí opravdovou stvůru, nikdy nikomu neuvěří, že jsme nevinní. Již dva roky se nám ta stvůra vyhýbá a potřebujeme pomoc. O odměnu se neboj, bude vysoká. Pomůžeš nám?“

Změna úkolu: Noční teror vesnice.

Popis: Předákova rodina jsou vagreni, kteří strávili poslední dva roky lovem mlžného monstra. Najděte tu bestii a zbavte se jí.

Typ úkolu: vzácný. Odměna: +400 reputace u provincie Krong, +500 zkušeností, +10 zlatých a vzácný předmět od předáka. Trest za nesplnění nebo odmítnutí úkolu: žádný.

Přejete si přijmout změněný úkol?

„Pomůžu vám se té bestie zbavit.“ Bylo by nepochopitelné odmítnout úkol, ke kterému se vážou jen pozitiva a žádná negativa.

„Výborně. Tisho, vyprovoď Mahana.“ Předák se opřel do křesla a vypadal spokojeně. „Chápu, že nesmíš na delší dobu opustit vesnici, ale teď můžeš šest dní odpočívat. Večer šestého dne se znovu potkáme a vydáme se na společný lov té mlžné stvůry. Už teď je prakticky mrtvá.“

Po návratu domů jsem vytáhl teleportační svitek do Farsteadu a aktivoval jsem jej. Zatímco se portál formoval, prošel jsem si výsledek druhého zápasu s monstrem. Ta „věc“ už vedla dva nula. Možná by bylo zajímavé zjistit, koho, kromě Tishy v její vagrenské podobě, se Malý Tim bojí. Je stvůra zahalená mlhou také vagren? Třeba předákův nejstarší syn… Potřeboval jsem pomoc, ale nechtěl jsem s tím jít za Anastarií. Zkusím nad tím týden uvažovat a třeba se k něčemu dopátrám. Za nějaký čas dorazí i obchodník a na něm mě čeká velmi důkladná práce. Neměl jsem nejmenších pochyb, že tím koordinátorem je právě on. Teď to jen musím dokázat ostatním.

6. kapitola

Kornik

Jakmile jsem vešel do portálu, objevila se přede mnou zpráva:sdot

Změna úkolu: Šamanova cesta, část druhá – Hledání totemu.

Popis: Trenér šamanů Kornik přišel do Farsteadu, aby se s vámi setkal, a právě teď je hostem u Almise. Navštivte ho.

Typ úkolu: pro šamana.

No tohle! Už se mi moc stýskalo po vylepšování šamanových schopností. Přemýšlel jsem, že koupím teleportační svitek do Anhursu, najdu Kornika a naučím se od něj něčemu novému. O návrat jsem se starat nemusel, po dvou dnech bych se automaticky přesunul zpátky do Beatwicku. Kvůli jednomu porušení pravidel by se snad nic tak hrozného nestalo, alespoň jsem v to doufal. Když Kornik přišel do Farsteadu, musím ho navštívit. Nicméně nejdřív potřebuji zajít do banky a za stařenkami. Netušil jsem, zda mě trenér někam nepošle a jak dlouho by to mohlo trvat.

„Jak vám mohu pomoci?“ Gremlin seděl za svým stolem přesně tak, jak jsem si ho vybavoval z minulé návštěvy. Jako by se ani nepohnul.

„Byly mi poslány nějaké předměty a navíc bych si chtěl vyzvednout zásilku pod heslem Hellfire – lazurit – trpaslíci.“

„Počkejte, prosím.“ Gremlinovy oči se rozmazaly a za pár momentů se vrátily do své normální podoby. „Děkuji vám. Vaše předměty na vás čekají v osobním pokoji. Vězte, prosím, že na váš účet bylo připsáno přes dvanáct tisíc zlatých. Přesnou sumu si můžete prohlédnout v popisu transakce. Peníze vám přišly od starosty Farsteadu.“

„Děkuji za informace,“ poděkoval jsem radostně gremlinovi a vydal se do svého osobního pokoje. Takže oni vážně toho goblina, kterého jsem předtím chytil, s Kartossem vyměnili! Dvanáct tisíc zlatých je příjemné překvapení.

Ve středu pokoje ležela veliká hromada vybavení. Zvedl jsem jednu část a podíval se na její vlastnosti.

Kožené nárameníky mistra Ricka.

Odolnost: 600. Obrana: 80 Obrana proti magii: 40, +24 Výdrž, +32 Inteligence. Typ předmětu: Část vzácné sady. Počet částí sady: 8. Potřebný level: 20.

Vyrobil: Rick Deadeye.

Bonus za 2 oblečené předměty ze sady: +50 Inteligence.

Bonus za 4 oblečené předměty ze sady: +200 Obrana před útokem jakéhokoli typu.

Bonus za 8 oblečených předmětů ze sady: +300 Inteligence.

Můj vnitřní hrabivý křeček v akutním záchvatu lásky k Anastarii padl naznak. Právě teď byl připraven jí nejen předat orky válečníky, ale i během pár hodin vyrobit všechny zbývající části šachovnice. Celá sada osmi kusů by mohla mít cenu okolo padesáti tisíc zlatých! Začal jsem si oblékat nové vybavení, zatímco se chamtivá žába snažila křečka oživit.

Když jsem odhlédnul od svých rukavic s bonusem k dovednosti, potěšeně jsem se podíval na změnu statistik. Ano, tak se mi to líbí! Výdrž 238, inteligence 757. Obrana proti všem typům útoku 280. Obrana 840. A to jsem si myslel, že díky prstenům podvádím. To bylo předtím, než jsem se potkal s výrobky mistra Ricka! Jak mohlo mít vybavení pro level 20 takové bonusy? Na stole jsem spatřil několik dopisů. Otevřel jsem první z nich a hned mi začalo být všechno jasné:

Přeji ti dobrý den, Mahane.

Posílám ti vybavení a další předměty, jak jsem slíbila. Je mi líto, že jsem pro tebe za tak krátkou dobu nedokázala najít odpovídající plášť. Rick žádný plášť vyrobit neumí a ostatní krejčí nemají žádné výrobky pro někoho na jednadvacátém levelu. Vydala jsem příkaz, aby koupili plášť použitelný na tvém levelu s vhodnými bonusy od NPC prodejců, ale to zabere ještě nějaký čas. Pošleme ti ho později. Neposílám žádné prsteny nebo náhrdelníky, jelikož jsi klenotník a dokážeš si vyrobit sám daleko lepší věci, než bych ti já mohla poslat. Jistě sis všiml, že to vybavení není tak úplně klasické. Vyrobil ho jeden z našich Mistrů, Rick Deadeye, který má dvanáctou úroveň dovednosti. Jistě si dokážeš představit, jak drahá je tato sada a kolik by za ni lidé platili v aukci. To navíc nezmiňuji všechny svitky. Jak si můžeš všimnout, klan Fénix se snaží, aby tě přilákal do svých řad. Neposlali bychom ti žádné cetky, které by sis mohl koupit od kteréhokoli obchodníka.

Teď přejděme k důležité části. Musíme si promluvit. Co nejdříve mi zavolej. Už několikrát jsem si nadávala, že jsem ti předala jen jednosměrný komunikační amulet. Z toho důvodu ti teď posílám obousměrný, takže tě taky můžu kdykoli kontaktovat. Nechala jsem se nachytat tvou otázkou ohledně Leiteho předmětu. Bylo to nečekané a chytré, nebyla jsem připravena. Pravdou je, že se k našemu klanu nepřidali. Přijali jsme akorát Karachuna, abychom získali první zabití z jeskyně Mushu. Tři ostatní hráči se odmítli přidat a zůstávají v bezpečné zóně v Anhursu. Dohodli se, že s rozhodnutím o přidání se k nám počkají na tebe. Jak řekl Eric: „Pokud se přidá Mahan, budeme jej následovat a přidáme se taky. Pokud se však Mahan nepřidá, tak doufáme, že nám nebudete mít za zlé, pokud vaši nabídku taktéž odmítneme. Sliby se mají plnit. Pokud bychom ho zradili, jakou máte záruku, že bychom nezradili časem i vás? Řekl bych, že někoho takového nehledáte.“ Byla to dobrá odpověď, dokonce si trpaslík získal můj respekt. Hellfire udělal chybu, když tak přeháněl o jejich přijetí do klanu. Musela jsem potvrdit jeho slova, což znamenalo tě podvést. Hell si myslel, že se okamžitě přidáš, abys mohl být se svými přáteli. Nakonec však všechno dobře dopadlo. Pokud by ses přidal ke klanu, neuspěli bychom v úkolu od herolda. V základu je to jednoduché – musíme ti dát šanci, abys jistý úkol zvládl sám. Věřím, že máš spoustu otázek, a já jsem připravena na ně odpovědět. Jak jsem řekla – kontaktuj mě. Do dopisu se nedá napsat vše.

Hlavní důvod, proč tě klan potřebuje, je tvoje třetí úroveň dovednosti a figurky Karmadontovy šachovnice. Samozřejmě mi můžeš oponovat, že jsi je nevyrobil, ale zkus si pro sebe porovnat klady a zápory. Podle toho, co jsem se dosud o tobě dozvěděla, dokážeš používat hlavu. Odvodit si, že máš dovednost, bylo jednoduché, Karachun nám řekl o prstenech a o bonusech. Když jsme to porovnali s recepty, zjistili jsme, že říká pravdu. Ricka však jen strašně zajímalo, jak se ti podařilo bonusy měnit, jelikož na něco takového potřebuješ postavu na nejméně sto padesátém levelu a úroveň profese přinejmenším sto, než můžeš vstoupit do designového módu. Navíc něco takového si nejdřív musíš odemknout splněním několika úkolů, které vyžadují souhru většího počtu lidí. Je nemožné úkoly splnit samostatně. Mí analytici si pořád lámali hlavu, jak se ti něco takového podařilo, a následně začali pochybovat o Karachunových slovech. Eric, kterého jsme se přesně na tohle zeptali, potvrdil, že opravdu dokážeš na prstenech bonusy měnit. Analytici jsou šokováni a jen krčí rameny. To je třetí důvod, proč tě chceme do klanu přijmout.

Jak vidíš, ukazuji ti všechny své karty. Řada je na tobě, klenotníku.

S pozdravem

Anastaria, vedoucí klanu Fénix

Naštěstí je součástí osobního pokoje i židle, jelikož jsem dopadl na ni a ne na zem. Dobrá, pauza. Přemýšlet budu později. Přečtu si zbytek dopisů a rozhodnu se, co dál. Pokud mi ještě bude fungovat hlava. Otevřel jsem druhý dopis a začetl se.

Ahoj, Mahane.

Poslouchej, děje se něco hodně divného. Po dvou dnech od opuštění dolu se naše parta tří silných kluků znovu potkala v Anhursu. Pak nás zčistajasna kontaktovali zástupci klanu Fénix a žádali nás, abychom přijali jejich pozvání a přidali se ke klanu. Nabídka to byla atraktivní, což o to, ale učinili jsme pevné rozhodnutí počkat na tebe. Nechtěli jsme tě jen tak odkopnout. Dnes nás navštívila Anastaria, jedna z hlavních lidí klanu. Ptala se na kopání malachitů, na předměty, které jsme získali, a na jakém místě jsme se umístili. Nepokládám nic z toho za tajemství, tak jsem jí pravdivě odpověděl na všechny dotazy. Řekl jsem jí, že jsme skončili pátí a co jsme za to dostali. Dost se o tebe zajímala, o prsteny a jak jsi dokázal změnit bonusy. Vše jsem jí popravdě potvrdil, ale teď si myslím, že jsem to možná neměl dělat. Takže ve zkratce, lidé z Fénixu se o tebe hodně zajímají. Za dva měsíce na tebe budeme čekat U veselé gnómky. Bohužel za tebou nemůžeme přijít, zabijáci hráčů se ukázali být opravdovým peklem. Jakmile vyjdeš z města, vyrojí se okolo tebe jako vosy. Pokud můžeš, pošli nám prosím peníze, které po nás zůstaly v jeskyni. Začínají nám docházet.

Eric

Jakmile odjedu z Beatwicku, bude všechno pití na mě. To, že se v Barlioně nemůžete opít, nic neznamená, i tak bude pití na mě. Eric a kluci mě nezradili! A to jsem se předtím tak rozčílil. Co to máme ve třetím dopisu?

Zdravím, Mahane.

Poslal jsem ti ty lazurity. Doufám, že už na nich můžeš pracovat. Padesát kusů lazuritu by ti mělo na nějaký čas vystačit. Anastaria má narozeniny už za čtyři týdny. Nezklam mě.

Hellfire, vedoucí klanu Fénix

Než jsem začal přemýšlet nad dopisy, zašel jsem za gremlinem a poslal Ericovi deset tisíc zlatých a rukavice, které jsme získali v jeskyni Mushu. To by bylo. Prostě jsem je poslal a už na ně můžu zapomenout. Začínal jsem cítit pokušení. Také jsem mu napsal, že jsem v pořádku a že za dva měsíce se do Anhursu vydám, ačkoli mi může tak týden trvat, než se tam dostanu. Pak jsem se posadil a konečně začal promýšlet další postup. Ruce se mi třásly a v hlavě se mi neobjevila jediná smysluplná myšlenka kromě jediné: „Co mám dělat?“

Brzo mě však napadl skvělý plán: do Farsteadu přijel Kornik. Když už tu je, mohl by mi vysvětlit, proč jsou mé pocity tak rozhárané. Proč mi hlava nařizuje jít jedním směrem a srdce mi ukazuje směr naprosto opačný? Kornik mi snad všechno vysvětlí.

Tísnivý pocit ze mě spadl, já jsem si uspořádal věci a postupně je přihodil do batohu. Sto svitků Ohnivá zeď, která útočila na každého nepřítele v okolí za tisíc bodů, a hromádku lazuritů od Hellfira. Pak už tam zbýval jen ten obousměrný komunikační amulet. Zoufale jsem se na něj podíval. Dohoda byla jednoduchá, buď si ho nasadím a vezmu si i zbytek věcí, nebo vše vrátím. Znovu jsem se podíval na své vybavení a věděl jsem, že ho nechci vracet. Přinejmenším pro tuto chvíli. Nechtěl jsem se cítit na klanu závislý, proto jsem po chvíli přemýšlení sepsal odpověď:

Dobrý den, Anastario,

díky moc za svitky a vybavení. Jakmile se dostanu na vyšší level, kde předměty nevyužiji, opravím je a pošlu nazpět jako nové. Jak jsi řekla, přesně vím, kolik taková sada stojí. Pro tebe to možná není mnoho, ale pro mě je ta suma nepředstavitelná. I pokud bych se nakonec k Fénixu přidal, nechtěl bych být brán jako někdo, kdo si neumí získat vlastní vybavení. Nechci být jen přítěží.

Šaman Mahan

Přečetl jsem si dopis ještě jednou. Nevypadalo to, že bych cokoli sliboval, ale taky jsem se k ničemu nezavázal. Dokud si nevyřeším svůj vnitřní rozpor, musím se vyjadřovat nejednoznačně. Dopis jsem odeslal a napadla mě šílená myšlenka.

Zdravím, Hellfire,

dostal jsem ty lazurity a začnu na nich pracovat. Ještě jedna věc. Řekl jsem Anastarii o Věčně druhých, které jsem potkal v provincii Krong. Jednoho z nich jsem podle jeho fénixe poznal jako Plinta. Měl bych k tobě prosbu. Mohl bys mi poslat jména a hologramové podoby dvaceti nejlepších hráčů jak z klanu Fénix, tak z Věčně druhých? Bylo by skvělé vědět, komu můžu věřit a komu se vyhýbat.“

Pokud Hellfire odpoví a pošle hologramy, budu přesně vědět, co udělám s jeho požadavkem na figurky pro Anastariu. Chceš trpaslíky, co? Naser si!

„Panáčku, pomohl byste slabé a bezradné ženě?“

Patricie pořád stála na zápraží svého domu a natahovala se s obálkou k hráčům probíhajícím okolo. Někteří hráči se zastavili, zjistili si, co za úkol se jim nabízí, a po chvilce se rozběhli zase dál. Žádný z nich nechtěl plnit socializační úkoly.

„Zdravím vás, drahá dámo,“ přišel jsem ke stařence a uklonil se. „Splnil jsem váš úkol a získal jsem poklad vašeho bratra Swiftbela. Měl bych na vás pár otázek, mohla byste mi na ně odpovědět?“

„Jen to tady vykřikuj! Bratr! Swiftbel! Poklad! Pobíháš tady jak nějaká Červená Karkulka, která přinesla babičce koláč. Nic ti neřeknu! Nemysli si, že mě zase popadneš a dotáhneš mě k Mabel jako posledně! Skoro všichni sousedi se mi pak smáli! Ne, ne. Podruhé už nebudu něco takového tolerovat! Jestli se o to znovu pokusíš, zavolám hned stráže! Nejdřív pro mě něco uděláš a já ti za to odpovím na otázky.“

Patriciina reakce mě rozhodila. Mám přece u vás rozdělaný úkol, babi. A vy začnete dělat takové problémy. Podíval jsem se ve vlastnostech na svou atraktivitu u Patricie: 1. No nic moc, minule to byly dva body, to jsem však splnil její úkol. A pak jsem navíc stařenkám vařil čaj.

„Tak mě nechte doručit ten dopis, stejně to mám po cestě.“

„Ještě nikdo mi nebyl ochotný nezištně pomoct! Všichni chtějí akorát zbohatnout na úkor staré a slabé ženy,“ Patricie se vrátila ke staré známé pohádce o neférovém životě starých NPC žen v Barlioně, ale poslouchal jsem ji jen na půl ucha. Pokud se nemýlím, během několika dalších hodin mě budou velice bolet nohy…

Měl jsem pravdu. Atraktivita s Mabel byla taky na jedničce. Podala mi svou odpověď pro Patricii, ale do té doby ještě stihla povyprávět, jak by se lidé neměli hádat, měli by hlídat děti a respektovat starce. Vrátil jsem se k Patricii a všiml si, že se atraktivita vyšplhala na dvojku. Pokračoval jsem v doručování dopisů stařenkám a poslouchal nejen jejich kázání, ale i posměšky ostatních hráčů:

„To je hlupák. Vždyť je to jen socializační NPC!“

„Pojďme do jeskyně. Už mě to tu nebaví.“

„Chlape, co to sakra děláš? Snažíš se zjistit, jestli to unaví dřív ty staré báby než tebe?“

No jo. Hráči pobíhající po Beatwicku nebyli zrovna tolerantní. Viděli šamana, který měl v hlavě o kolečko navíc, jak běhá mezi dvěma NPC stařenami. Doručil jeden dopis a hned se s dalším rozběhl zpátky. Prostě hlupák, že?

Po čtyřicátém dopisu se začaly stařenky opakovat. Znovu mluvily o tom, jak všichni chtějí zbohatnout na úkor slabých a starých. Konečně přišel kýžený moment. Sice jsem ztratil pobíháním po městě pět hodin, ale při doručování posledního dopisu Patricii jsem věděl, co mě čeká:

Atraktivita u Patricie: 100.

„Vsadím se, že už jsi docela unavený, synku,“ řekl stařenka úplně jiným tónem, když jsem jí předal Mabelinu odpověď. „Vždyť tu mezi námi běháš skoro půl dne. V nohách už klidně můžeš mít přes třicet kilometrů. Začaly nám docházet nápady, co si napsat. Posledních několik dopisů už bylo úplně prázdných. Ty jsi je i přesto doručil, aniž by ses podíval dovnitř. Vezmi mě k Mabel, musíme si promluvit.“

Konečně! Opatrně jsem chytil Patricii a přinesl ji k Mabel jako nějaké křehké a drahocenné zboží. Rozhodně drahocenné, vždyť na tom záleží můj totem!

„No, Patricie, ty jsi měla vždycky slabost pro tvrdohlavce, že,“ zavolala na nás Mabel stojící ve dveřích, když pozorovala, jak jsem nesl její sestru směrem k ní. „To prostě není fér! Proč přišel za tebou a ne za mnou? Třeba bych se taky ráda svezla.“

„Mabel, nemusíš všude vykřikovat, že mi závidíš,“ pronesla Patricie a ukázala mi, kde ji mám postavit.

„Drahé dámy, přišel jsem za vámi s jednou otázkou,“ rozhodl jsem se jít přímo k věci.

„To je ale neposeda,“ řekla Mabel a mávla rukou. „Pořád někam spěchá. Nemyslíš, že jsme mu měli dát nějaký těžší úkol, který by mu zabral více času?“

„Ne, drahá sestřičko, už tak se kvůli nám naběhal až až. Ani slovem si nestěžoval a ty mu říkáš neposeda. Kvůli čemu jsi teda přišel?“

„Ne, ne, ne!“ přerušila mě znovu Mabel, aniž jsem mohl otevřít ústa. „Copak jsme nějací tuláci, abychom se bavili na zápraží? Pojďte dál, popovídáme si v klidu vevnitř.“

Mabelin dům se od mé předešlé návštěvy nezměnil, stále prosluněný jako minule.

„Udělej nám trochu čaje, Mabel. Mahan dělá skvělý čaj, ale hrozně mě po něm bolí hlava. Tentokrát si raději uvařme čaj samy,“ spustila Patricie, která, jak to pravidla pohostinství nařizují, si okamžitě zabrala pro sebe jedno křeslo a začala svou sestru úkolovat.

„To máš pravdu, jak bychom se mohli o něčem bavit bez čaje?“ zarazila se hostitelka a vrhla se do kuchyně.

Když bylo o čaj postaráno, zaměřily obě stařenky svou plnou pozornost na mě: „Pověz nám, jak ses dokázal zbavit té potvory?“ Rozhodoval jsem se, zda si mám vymýšlet a tvrdit, že tam žádná stvůra nebyla, ale pak jsem si to rozmyslel. Nemělo smysl rozhněvat stařenky kvůli takové nepodstatné informaci. Převyprávěl jsem jim svou výpravu za pokladem a nezapomněl jsem zmínit ani draka.

„Tak to vypadá, že do toho nakonec zatáhl i Aarenoxitolika,“ řekla Mabel a pokývala hlavou. „Nikdy mě nenapadlo, že bys mohl mít za totem draka. Můžeš nám ho ukázat?“

„Nemůžu. Nejsem ještě plnohodnotný šaman. Musím podstoupit potřebný trénink. Ještě několik dnů nemůžu Draca znovu vyvolat. A jak se Swiftbel potkal s Aarino… Aarenoxitolikem?“ to je teda pořádný jazykolam.

„Říkej mu prostě drak. Bratr ze starodávného svitku zjistil, kde draci žijí. Pak udělal to samé co ty. Prostě se tam vydal podívat, neposeda. Draky našel, spřátelil se s Aarenoxitolikem a následujících dvacet let strávili spolu.“

„A kde je ten svitek teď?“ snažil jsem se skoro nedýchat, abych se dozvěděl co nejvíc.

„Cestu zpátky už půjdu sama,“ vstala Patricie, upravila si šaty a nechala mou otázku nezodpovězenou. „Díky, že jsi konečně tu stvůru propustil ze služby, Mahane. Náš bratr udělal chybu, když ji donutil svůj poklad hlídat. Musela se tam cítit osamocená a znuděná. Svitek nebude jednoduché nalézt. Vůbec to nebude jednoduché. Nicméně jsme ti už řekly, co máš dělat. Pokud jsi to pochopil, nebo ne, je už jen tvůj problém. Měl bys už jít a za námi se nevracej, budeme se tvářit, že tě neznáme, a nedáme ti žádné další úkoly.“

Chtěl jsem začít odporovat, když mě neviditelná síla vzala a vystrčila mě na ulici před dům. Hlasitý zvuk zabouchnutých dveří byl doplněn zprávou:

Aktualizace úkolu: Hledání totemu.

Popis: Swiftbel našel prastarý svitek, který popisoval cestu na místo, kde se vyskytují draci. Místo, kde se svitek nachází, je záhada, kterou musíte vyřešit. Obchodníkovy sestry vám předaly potřebné informace. Pokud záhadu nevyřešíte, navštivte trenéra šamanů.

Rozzlobeně jsem hleděl na dveře, za kterými byly obě stařenky ukryty. Jaké informace mi předaly? V hlavě jsem si přehrál celou konverzaci, ale nenašel žádné vodítko. Jít s tímto problémem za trenérem šamanů by byla až poslední možnost, jelikož bych musel připustit, že jsem nedokázal svůj totem nalézt sám. Odmítnout možnost získat vzácné bonusy a schopnosti, to není v mém plánu. Tak to v Barlioně funguje od začátku. Pokud něco zvládnete sami, dostanete velký kus dortu. Pokud o pomoc požádáte, dostanete jen sušenku. Sice dobrou, ale malou. Já jdu vždy za tím dortem.

„Kde jste tak dlouho byl?“ Otevřela mi dveře Almisova příbytku korpulentní žena, pro které má bývalý trenér šamanů nejspíše slabost. „Pan Almis a jeho host vás už delší dobu očekávají. Už do sebe dostali třetí šálek čaje a vy pořád nikde! To je nehoráznost!“

„Catherine, přiveď ho prosím do obývacího pokoje. Není potřeba žádného reptání. Šamani nejdou nikdy pozdě, přichází vždy přesně v tu chvíli, která se jim zdá nejvhodnější,“ ozval se hlas bývalého trenéra a služebná okamžitě zmlkla. Blýskla po mně očima, aby mi dala najevo, že mě bude ostřížím zrakem sledovat, ale i přes to mě zavedla do pokoje, kde na mě už čekali dva muži. Spíše jeden muž a jeden tvor, který byl celý zahalený do šedého pláště. Podle jeho výšky to byl buď gnóm, nebo dlouho nemocný trpaslík.

„Kornik?“

„Nemáme čas probírat zbytečnosti,“ zazněl z pláště hluboký starý hlas. „Almisi, víš, co máš dělat. Upozorni ostatní.“

„Ano, učiteli. Rozumím.“

„My dva, mladý učedníku, musíme vyrazit. Barlionu čeká velká změna a ty na ni musíš být připravený.“ Kornik mě chytil za ruku a Almisův dům okamžitě zmizel. Stejně jako celý Farstead. Omráčeně jsem sledoval veliké hory, jejichž špičky propichovaly mraky. Zlatá záře, která obklopovala mě i Kornika, odrážela sněhovou vánici zuřící okolo nás. Takže Kornik byl Zvěstovatel? Otevřel jsem mapu, abych zjistil, kde se nacházíme. Aha. Ocitli jsme se na okraji Volných plání, nedaleko oceánu, který odděloval barlionské kontinenty. Mapa mi milostivě zobrazovala mlhu ve všech možných měřítkách, kromě jemné kontury, kde se oceán střetával s pevninou. Tento region na mapě nemám. Nevadí, večer si ho tam tužkou zakreslím, ačkoli nemám nejmenší představu, jak mi to kromě zvýšení úrovně kartografie pomůže. Přistáli jsme na kraji světa a navíc mezi námi a Malabarským císařstvím ležela celá rozloha Kartossu.

Kornik se hlasitě nadechl ledového vzduchu, který zlatá aura propouštěla, stáhl si kapuci a podíval se na mě obrovskýma, kdysi hnědýma, nyní však šedýma gobliníma očima.

„Neměl jsem čas na tebe čekat v Anhursu. Blíží se strašlivá budoucnost a musíme se na ni co nejdříve připravit. Musíš rychle získat svůj totem. Vydáme se teď k drakům. Následně složíš přísahu Nejvyššímu vládci. Pak…“

„Promiňte, učiteli, ale totem musím získat vlastními silami.“ Co mě to sakra popadlo, že jsem tak opovážlivý? „Díky za nabídku pomoci, aby se celý proces urychlil, ale cestu za nejvyšším vládcem si musím nalézt sám.“ Nejvyšší vládce je titul nejdůležitějšího draka.

Několik chvil mě Kornik probodával pohledem.

„Dobrá. Pokud mi můžeš říct dobrý důvod, proč musíš draky vyhledat sám bez mé pomoci, budu s tebou souhlasit. Ten důvod však musí být nevyvratitelný.“

„Nemůžu vám dát důvod. Je to… Je to něco ve mně. Cítím, že musím jít svou vlastní cestou. Pokud bych přijal vaši pomoc, dosáhl bych jen menších výsledků,“ rozhodl jsem se mluvit s Kornikem napřímo a nevyvlíkat se nějakými výmluvami. Ač to může být nesmyslné, je to přece jen NPC, i když chytré NPC s přístupem k informacím, které potřebuji. Pokud nevyhledám pomoc s ustanovením řádu své mysli a pocitů, jednoho dne z toho neustálého vnitřního boje zešílím. Není to vůbec jednoduché pro někoho, kdo se celý svůj život řídil pouze hlavou. Ta samá hlava zapříčinila můj aktuální pobyt ve vězení.

„To je ten nejpádnější důvod, který šaman může dát,“ zaslechl jsem v Kornikově hlase náznak uspokojení. „Tvůj postup by se mohl docela urychlit, pokud dokážeš následovat své instinkty. Nemařme tedy čas. Posaď se,“ Kornik si sedl rovnou do sněhu a já ho napodobil. „Začněme tím, co všechno víš o šamanech.“

Že by to byl další Prontho? Ork se mě před první zkouškou zeptal na tu samou otázku. Odpověděl jsem mu tehdy pěkně hloupě a teď bych nerad ze sebe opět udělal hlupáka. Otevřel jsem manuál na stránce informací o šamanech, abych si osvěžil paměť a chtěl jsem informace Kornikovi přečíst, když mě zasáhl další vnitřní souboj a zastavil mě. Tohle není to, co chce goblin slyšet, rozhodně se ptá na něco jiného.

„Co vím o šamanech?“ zavřel jsem oči, pokusil se naslouchat svým pocitům a následně jsem pomalu řekl: „Šamani… šamani mluví k duchům… šamanův duch musí být pevný, rozhodný, něžný a poddajný.“ Mé oči se zavřely a já se celý ponořil do svého vnitřního světa a přestal vnímat i štiplavý vítr. Tahle slova řekl Prontho a velký element vzduchu, takže je musím říct i já.

„To je všechno pravda, učedníku, ale jsou to slova někoho jiného,“ dosáhl k mým myšlenkám Kornikův hlas. „Nepoužívej slova jiných osob, najdi svá vlastní.“

V hlavě se mi objevil příspěvek od Vtrenkáchmravenci: „Přemýšlení je pro mágy, šamani cítí…“

V tu chvíli jako by se mi v hlavě rozsvítila žárovka. Znal jsem odpověď, kterou jsem Kornikovi chtěl říct.

„Nemůžete popsat, kdo je to šaman. Jak byste popsal vítr, duhu nebo bolest? Můžete to jen cítit. Kdo nedokáže přijmout esenci šamanismu, nikdy nepochopí, co to je být šamanem, a ten, který ji přijme, nedokáže komukoli jinému ten pocit popsat, jelikož pro něj neexistují slova. Pro mě šamanismus znamená nechat se řídit pocity, pro Prontha je to pocit služby ostatním a pro tebe, učiteli, je to možná ještě něco úplně jiného. Pro každého z nás znamená samotné bytí šamanem hledání své vlastní cesty a její následování až do konce. Co vím o šamanech? Nic a ve stejné chvíli absolutně vše. Neznám šamana, ve kterého se proměním, až dokončím svůj trénink. Budu ho muset poznat od začátku a nejspíše si budu pokládat dotazy, které si pokládám i teď. Vím však jedno, pokud jsi šaman, jsi unikátní. Mluvím o skutečných šamanech, ne o těch, kteří nějakým způsobem získali totem, ale nedosáhli na možnost získat titul vyššího šamana.“

Aktualizace vaší postavy: Titul Zasvěcený šaman byl nahrazen Šamanem elementálů.

Vyhledejte svého trenéra, abyste se naučil mluvit s duchy elementálů.

Pozor! Získal jste titul Šaman elementálů, ale zatím jste nezískal svůj totem. Pokud totem během dvou měsíců nezískáte, váš titul se změní zpět na Zasvěcený šaman.

„Nejvyšší elementál měl pravdu. Máš šanci,“ zamumlal Kornik. Několik dalších minut bylo okolo nás jen ticho vyrušované skučením vichru.

„Musím tě naučit mnoha schopnostem, učedníku,“ pokračoval goblin o něco později, když jsem přišel zpátky k sobě a otevřel oči. Posadil jsem se do pozice lotosového květu a připravil se na naslouchání Zvěstovateli. Měl jsem dost času, stále mi zbývalo ještě přes třicet hodin, než jsem měl být zpátky v Beatwicku.

„Začněme s vyvoláváním. Právě ses stal šamanem elementálů. Elementály můžeš vyvolat, ačkoli ještě nemáš fyzickou podobu totemu. Dohromady existují čtyři typy elementálů: ohnivý, vodní, vzdušný a zemský. Každý typ se rozděluje do čtyř odvětví. Útok na jednotlivý cíl nebo na několik cílů zároveň a léčení jednotlivce nebo několika zraněných naráz. Nebuď překvapený, dokonce i element ohně může léčit.“

Dobrá, to chápu. Budu mít přístup k šestnácti elementálům, ale do rychlé volby si můžu přidat jen osm z nich. Něco musím oželet. Na úvodních levelech to není tak důležité, ale od stého levelu přibývá nutnost správně vybírat elementály podle druhu protivníka. Je například hloupé vyvolávat elementála ohně na salamandra nebo elementála vzduchu na stvůru v podobě vzdušného víru.

„Každý z elementálů, které máš k dispozici, má svou úroveň,“ pokračoval Kornik. „Čím více daného elementála využíváš, tím více zesílí. Musíš si vybrat směr, kterým se vydáš, protože můžeš zesilovat jen jeden typ. Zesilování se aplikuje na všechny elementály daného typu, i na ty, které dostaneš k dispozici později: od mladých elementálů až po ty nejvyšší.“

To je jasné. Profese mají podobný průběh. Musíte si vybrat jednu specializaci, v šamanově případě se jim říká typ, a pracovat s elementály, kteří se k tomu typu vážou. Čím častěji je vyvolám, tím více zesílí. Je škoda, že jsem přeskočil vyvolávání mladších elementálů, jelikož už bych si dokázal vybrat svou specializaci.

„Musíš pochopit, že vyvolávání není zdarma. Musíš jim na oplátku něco dát. Buď jim předáš část svého zdraví, nebo jim něco obětuješ. Jednoduší elementálové chtějí jen chléb. Nezapomeň, že tu oběť musíš předložit minimálně jednou za týden, aby se snížil počet bodů zdraví, který ti za vyvolání ubude. Oběť se předkládá na oltáři, který má každý šaman k dispozici. Ty dostaneš svůj oltář až za nějaký čas.“

To byl další problém, nad kterým jsem za bezesných nocí přemýšlel. Od chvíle, kdy jsem se stal zasvěceným šamanem, jsem netušil, jak můžu předložit oběť. V manuálu se o oběti nic nepsalo. Dokonce jsem v Elizabethině domě nechal pro elementály čaj, ale zůstal stát na svém místě. Teď už vím, že k tomu potřebuju oltář.

„A teď k poslední věci, kterou musíš o šamanech vědět. Aby se odstranily jakékoli pochyby, že jsi šaman elementálů, dostaneš plášť. Tu máš.“ Zničehonic se v Kornikově ruce objevil kus látky ozdobený pery. Opatrně jsem si plášť vzal a rozložil jej, abych pera neponičil. Fakt musím něco takového nosit? Je dobré být Zvěstovatelem jako Kornik. Člověk nepotřebuje žádné vnější ozdoby nebo hloupé pláště. Vzdychl jsem, oblékl si plášť a podíval se na jeho popis.

Kornikův plášť šamana.

Odolnost: nezničitelný. Popis: Zvyšuje úroveň vyvolaného elementála o 2. Snižuje počet odebraného zdraví za každé vyvolání o 10%. +15 Inteligence, +5 Výdrž. Typ předmětu: vzácný, pouze pro šamany. Omezení levelu: 20.

Nakonec nevypadá vůbec špatně! Plášť kopáče, který jsem měl z dolu Pryke, měl být vyměněn už dávno, a protože jsem od Anastarie žádný plášť nedostal, budu používat tento.

„Teď přišel čas tě učit. Právě ses stal šamanem elementálů!“

Kornik zvedl ruce, něco zakřičel a sníh se okolo mě začal točit jako při tornádu, ale ani přesto se nedostal skrz zlatavou bariéru. Před očima se mi navíc objevilo několik zpráv:

Naučil jste se vyvolat Vzdušného elementála léčení. Typ elementu: vzduch.

Popis: Žádáte svět elementálů, aby vyslyšel vaše prosby. Vyvoláte elementála vzduchu, který předá část své životní síly zraněné osobě. Síla elementála a počet vyléčených bodů zdraví závisí na vaší Inteligenci a na úrovni vyvolaného elementála.

Doba Kamlanie: 2 sekundy. Cena vyvolání: (level postavy)/2 bodů zdraví. Cena léčení: (level postavy)*4 many. Vyléčí: (Inteligence)*3 bodů zdraví. Tento element neléčí postavy spjaté se zemí: trpaslíky, koboldy, gnómy… Elementál má zvýšený účinek léčení na postavy spjaté se vzduchem.

Naučil jste se vyvolat Elementála vzdušného útoku. Typ elementu: vzduch.

Popis: Žádáte svět elementálů, aby vyslyšel vaše prosby. Vyvoláte elementála vzduchu, který vašemu nepříteli odebere část jeho životní síly. Síla elementála a počet odebraných bodů zdraví závisí na vaší Inteligenci a na úrovni vyvolaného elementála.

Doba Kamlanie: 5 sekund. Cena vyvolání: (level postavy)/2 bodů zdraví. Cena útoku: (level postavy)*4 many. Útok: (Inteligence)*3 bodů. Dosah: 40 metrů. Nemůžete zaútočit na vzdušné entity. Elementál má zvýšený útok na postavy spjaté se zemí: trpaslíci, koboldi, gnómové.

Další elementálové vzdušného léčení celé skupiny a vytvoření vzdušné zdi měli účinek na celé okolí. To bylo docela dobré, ale každý elementál s účinkem na své okolí byl třikrát slabší než elementál vyvolaný na jednoho hráče. Tudíž bylo efektivní jej využít, jen když proti mně stáli nejméně tři protivníci nebo pokud jsem potřeboval v jednu chvíli vyléčit více než tři zraněné. Podobná vyvolání jsem se naučil i pro typ vody, ohně a země. Šlo o prakticky totožné elementály, jen se jinak jmenovali.

Z paměti jsem vylovil několik omezení. Ohnivým typem jsem nemohl léčit lidi ani taureny. Vodní typ nezabíral na orky a trolly, zatímco typ země neléčil elfy a skřítky. Stejně tak to platilo i na útok, každý typ měl svá omezení.

„Musíš si vybrat typ, se kterým budeš pracovat, učedníku,“ zaslechl jsem Kornikův hlas, když jsem procházel všechny své schopnosti. „Šaman si musí na začátku typ vybrat a po celý život svůj výběr ctít. Ať už byl počáteční výběr jakkoli špatný.“ Zaslechl jsem snad náznak smutku ve hlase svého učitele?

Nad tím jsem se vážně zamyslel. Jedna věc byla zřejmá: oheň. Velikost všech typů útoku byla naprosto stejná, ale psychologicky se všichni báli ohně. Nevěděl jsem, zda se vyvolávání elementálů nějak liší od duchů, ale ohnivý element by měl zafungovat jako odstrašující příklad. Zastavila mě však jiná věc. Ohnivý element nemohl léčit lidi. Bylo by hloupé vybrat si typ, který bych při levelování postavy nemohl využít sám na sebe. Koho si teda zvolit? Zemi, vzduch, nebo vodu? Mohl bych si třebas hodit mincí.

„Vybral sis?“ spěchal na mě Kornik. Ten je tak nedočkavý! Já tady přemýšlím nad výběrem, který ovlivní celý můj život, a on mě popohání.

„Ano, učiteli. Vodu. Vybral jsem si vodní typ.“

„Vysvětli svůj výběr.“

„Mohl bych se zase vrátit ke svým pocitům, ale tentokrát jsem si zvolil jednoduchý systém. Oheň a vzduch jdou okamžitě ze hry, protože já, stejně jako moji přátelé, jsme lidé, trpaslíci nebo gnómové. Pokud bych nás nemohl léčit silnějšími elementály, nemám důvod si je vybrat. Zbývá nám voda a země. Přemýšlel jsem, že si vyberu zemi, ale ta je limitována použitím vůči elfům. Nemám zatím žádné přátele elfy, ale pár známých ano. Proto zbývá jedině voda. Žádné trolly neznám, a kromě Prontha ani žádné orky. Ten však může být vyléčen klasickým duchem.“

Goblin se při zmínění orkova jména pousmál.

„Jasně, ten tvrdohlavý hlupák se může uzdravit klidně i bandáží. On přežije všechno. Dobrá tedy. Za svůj typ elementálů sis zvolil vodu!“

Vybrán osobní typ: voda. Úroveň vyvolaného vodního elementála: 1.

Do rychlé volby jsem vložil vodní a ohnivá vyvolání, čímž jsem zabral všechny dostupné pozice. Takhle zvládnu čelit komukoli!

„Učiteli, když už jsme zmínili Prontha, rád bych věděl, co se stalo toho osudného dne, kdy vyzval Shiama k souboji. A kde je teď Geranika? A nejdůležitější otázka ze všech, co se to se mnou děje? Proč si vybírám jednou citem, podruhé hlavou? Vždycky jde hlava proti srdci. Když však následuji hlavu, výsledek nestojí za nic!“

„To je vše, co chceš vědět?“ zvedl Kornik tázavě obočí. „Nebo máš ještě nějaké další otázky? Nepospíchej, zamysli se, co když jsi nějaké vynechal?“

No tohle, Kornik mi teď velmi připomíná Almise. Co to s těmi NPC šamany je? Jsou snad všichni naprogramováni, aby na otázku odpovídali otázkou?

„Ne, to ještě není vše. Rád bych věděl, proč jsi letěl celou cestu až do Farsteadu, jen abys mě potkal. Co za hrozbu se na Barlionu valí? Proč tak pospíchat s tréninkem a získáním totemu? Co musí Almis zařídit? To by mělo být vše.“

Ozvěna goblinova smíchu se rozlehla horami.

„Podle pravidel ses právě teď měl cítit zahanbeně a poprosit o odpuštění za svou neomalenost, sklonit hlavu a čekat, až ti povolím klást otázky. Ale vypadá to, že jsi ještě o něčem takovém, jako jsou pravidla, neslyšel,“ podíval se na mě vychytrale Kornik. „A to je dobře. Než tvé otázky zodpovím, byl bych rád, kdybys vyvolal jednoho elementála. Mluvit můžeme kdekoli, ale trénovat, aniž by nás Geranika zaregistroval, můžeme pouze zde. Uzdrav se!“

Uzdravit se? Žádný problém. Vždyť na tom není nic těžkého. Vybral jsem sám sebe a začal vyvolávat elementála léčení. Tohle má být nějaký trénink? Vždyť jen tak blbneme, nic víc.

Zranění. Zdraví sníženo o 2036: 2316 (vyvolání ohnivého elementála) -280 (odolnost proti ohni). Zbývá zdraví: 384 z 2420.

K vyvolání ohnivého elementála se opravdu váže docela impozantní podívaná. Chvíli jsme vypadal jako prskavka a všude okolo létaly jiskry. Alespoň to nebolelo, vyvolání elementála sám na sebe asi nebolí. Ale nechápu, co to má znamenat? Chtěl jsem se vyléčit! Musel jsem využít celou svou sílu vůle, abych na sebe automaticky nevyvolal dalšího elementála. Jeden mi docela stačil.

„Velmi pěkné a dalo by se říci i slavnostní,“ řekl trpce goblin, „ale podobný výsledek léčení jsi asi nečekal, co? Řekl bych, že by ses měl přestat trápit a zkus se zaměřit na jiný cíl,“ pár metrů ode mě se objevila cvičná figurína, kterou hráči používají na vyzkoušení, jaké schopnosti by měli používat. „Pokračuj.“

Vybral jsem si panáka na třicátém levelu a rozhodl se na něj zaútočit elementálem vody. I když bych si zvolil špatně, prostě bych jen panáka vyléčil.

Omyl.

Pozor!

Z důvodu vaší smrti byl počet zkušeností snížen o 30%…

Elementál s účinkem na celé okolí měl jen třetinovou sílu útoku, ale i tak to na mě stačilo. Mám příliš mnoho inteligence a po posledním nevydařeném léčení mi zbylo hodně málo zdraví. Naštěstí mě Kornik zavedl trénovat hned vedle místa, kde jsem se po dvanácti hodinách objevil. Panák byl téměř celý pokrytý sněhem, takže jsem tušil, že vánice trvala celou dobu, co jsem byl pryč.

„Už jsem si začínal myslet, že se rozhodneš strávit v zemi mrtvých zbytek života,“ zamumlal starý goblin na pozdrav. Otočil jsem se a všiml si, že můj učitel si odněkud vytáhl koberec, na kterém seděl obklopený stejnou nazlátlou aurou a popíjel teplý nápoj. Podíval se na mě s úsměvem a řekl: „Mám pro tebe návrh. Naučím tě, jak správně duchy vyvolat, ale budeš mi moct položit jen jednu otázku. Pokud se ti podaří přijít na vyvolávání samotnému, odpovím na všechny tvé předchozí dotazy. Vyber si.“

Kdo říká, že si musím cokoli vybírat? Mám manuál a fórum! Je na čase přestat vypadat jako blbec a začít studovat. Takže vyvolávání elementálů…

Hodina, kterou jsem strávil získáváním informací, nepřinesla žádný výsledek. Oficiální dokumentace se o vyvolávání elementálů nezmiňovala byť jediným slovem. Nějaké informace tam byly, ale ne ty, které jsem hledal. Všichni se odvolávali na nějaký způsob výběru elementála, ale nikdo neříkal, jak se do toho výběru dostat. Znal jsem jen umístění elementálů do rychlé volby.

Počkat! Kde je teda ten výběr? Doteď jsem mohl vyvolávat jen dva duchy, proto jsem si mozek nezaplňoval takovými nesmysly. Když se mi ale teď zvýšil počet možných vyvolání, možná bych měl specifikovat, jaký typ elementála chci vyvolat a co by měl provést.

Vyzkoušíme to. Vybral jsem si zasněženého panáka a pro jistotu jsem poodstoupil, aby mezi námi byla větší vzdálenost. Myšlenkami jsem si vybral elementála a začal vyvolávat. Tak co, jak to šlo?

Naštěstí mi neubylo zdraví, což bylo skvělé, ale to, že jsem místo útoku na panáka použil léčení, už tak dobré nebylo. Alespoň to byl vodní elementál a ne ohnivý. Nejdříve si tedy musím zvolit typ a následně kategorii, buď útok, nebo léčení. Pojďme do toho.

Znovu jsem si vybral panáka, zvolil si typ vody a útok. Začal jsem s vyvoláváním. Ano! Proud vody se odrazil od panáka do všech stran a okamžitě se měnil v rampouchy. Asi je tu fakt zima. Zůstat mimo zlatavou auru nebyl ten nejlepší nápad. Na tom teď však nezáleželo, zvládl jsem to! Vyvolal jsem správného elementála! S úsměvem jsem se podíval na goblina a zopakoval vyvolání: panák, vodní element a vyvolat!

„Haha,“ zasmál se goblin, když okolo panáka rychle mrzly kaluže vody. No jo. Tohle byli vodní elementálové, ale útočili na celé okolí. Takže má metoda ve skutečnosti nefunguje. Musel jsem se nad tím více zamyslet.

Po několika hodinách experimentování mi došlo, že sám se vyvolávání přesných elementálů naučit nedokážu. Hlava mi to prostě nebrala.

„Nechceš mi snad říct, že to už to tak rychle vzdáváš?“ zeptal se Kornik.

„Potřebuju poradit. Řekněte mi alespoň, jakým směrem bych se měl zaměřit,“ zamumlal jsem rozpačitě.

„V takovém případě budeš mít nárok jen na dvě odpovědi. Souhlas?“

„Souhlasím.“ Dvě je více než jedna a stejně jsem sám nedokázal přijít na problém s vyvoláním. Ani hlava, ani pocity mě nevedly správným směrem. Dokonce ani staří známí duchové blesků a léčení mi neodpovídali. Některé mé šamanské schopnosti odmítaly spolupracovat od doby, kdy jsem se stal šamanem elementálů.

„Tady je tvá nápověda. Měl jsi pravdu, když ses rozhodoval, jaký typ elementála vyvoláš. Musíš se však ještě zamyslet, jakým způsobem ho vyvoláš.“

Jak ho vyvolám? No vezmu přece tamburínu, bouchnu do ní paličkou a zazpívám k tomu: „šaman má tři ruce…“ To by mělo být vše, úplně stejně jsem vyvolával duchy. Vtom jsem si vzpomněl, jak vypadali šamani, které jsem si pamatoval z dřívějška. Nebouchli jen jednou, ale bouchali do tamburíny nějakou dobu. Mohlo by to být ono? Musím delší dobu zůstat ve stavu vyvolávání?

Šaman má tři ruce

a křídla na zádech.

Jeho horký dech

zapaluje svíce…

Ano, deset sekund a svět okolo se změnil. No minimálně se změnilo mé rozhraní. Skoro čtvrtinu mého zorného pole zabralo osm průhledných elementálů. Všichni se otáčeli, jako by se mi předváděli. Čtyři elementálové měli pod svým zobrazením číslo, to nejspíše značilo jejich úroveň. Právě teď pod nimi poblikávala jednička. Mí vodní elementálové byli slabí, velmi slabí. Přestal jsem vyvolávat, abych si rozhraní lépe prohlédl. Uběhlo však deset sekund a rozhraní s elementy zmizelo.

Zkusím to ještě jednou. Vybral jsem figurínu, vyvolal znovu rozhraní, zaměřil se na jednoho vodního elementála a vypustil jeho sílu na cíl.

Bum! Figurína se zatřásla, voda se odrazila do všech směrů a cestou s sebou brala sníh. Zopakoval jsem vyvolání a figurína opět sehrála roli fontány. Že bych tomu konečně porozuměl? Přibližně deset minut jsem si s elementály hrál, léčil jsem sebe, figurínu, dokonce i Kornika, který nespokojeně zamumlal něco jako: „Tak veliký, ale skoro žádný mozek.“

Když jsem ukončil Kamlanii, zmizelo i rozhrání pro práci s elementály. Na jednu stranu to bylo příjemné, všechny potřebné elementály jsem měl před sebou, přímo před očima. Vyvolávání se díky rozhraní taky znatelně zrychlilo. Pochopil jsem však, proč jsou šamani tak nepopulární. Právě díky těmto schopnostem. Než se do rozhraní dostanete, kdokoli vás dokáže vmanévrovat do neefektivní pozice a jednoduše zabít.

„Zasloužil sis odpověď na dvě otázky. Dobře se zamysli, než je položíš,“ Kornikův hlas mě přivedl zpátky do reality.

„Mé otázky zůstávají stejné. Chci se dozvědět, co se stalo toho dne, kdy Prontho bojoval se Shiamem, a proč se ve mně při rozhodování neustále střetávají pocity s rozumem?“ Než stihl Kornik otevřít ústa, dodal jsem: „Mám na tebe však velkou prosbu. Rád bych získal plnohodnotnou odpověď a ne něco jako: ‚Toho dne se odehrál souboj a správné rozhodnutí musíš v sobě cítit.‘ To všechno už vím. Učiteli, pokud máme vážně tak málo času, nechej hádanky na později a odpověz mi na mou otázku přímo. Až se dostanu z Beatwicku do Anhursu, zastavím se za tebou a můžeš mě nechat hádat klidně celý den. Právě teď ale na to nemáme čas.“

Reputace u Rady šamanů se zvýšila o 10 bodů. Na status přátelský vám chybí: 990 bodů.

„Haha,“ zasmál se goblin, „přesně tak jsem ti chtěl odpovědět. Odhadl jsi to na slovo přesně. Teď si budu muset vymyslet jinou odpověď, haha.“

„Co kdybys mi prostě hezky všechno řekl?“

„Kdybych ti všechno řekl, nebude to tak zajímavé. To, že chceš najít starý svitek a dostat se k drakům sám, bylo tvé rozhodnutí. A nedívej se na mě tak překvapeně. To si vážně myslíš, že jsme tě s Almisem nesledovali, zatímco jsi pobíhal mezi těmi dámami? Na jednu otázku ti odpovím přesně a na druhou jen tak vágně, můžeš si vybrat tu, která je pro tebe důležitější.“

„Tak mi pověz o Pronthovi, své problémy si snad vyřeším sám, ale chci se dozvědět souvislosti toho dne. To je důležitější.“

„Vybral sis. Tak poslouchej, učedníku. Jsi šaman. To, co dělá šamany tolik rozdílné od ostatních, je skutečnost, že mohou vycítit určité věci ve svém okolí. Například šaman vždy ucítí, když se na něj někdo dívá, nebo když se v blízkosti chystá boj či přepadení. Takhle ti v podstatě elementálové napovídají, co se okolo tebe děje. Občas se však objeví výjimečný šaman. Takový šaman dokáže ucítit nejen své okolí, ale zároveň i své nitro. Někteří tomu říkají intuice, jiní předtuchy. Nicméně základ je pořád stejný. Je to schopnost vidět do budoucnosti. Občas existují takové osobnosti v řadách mágů, válečníků, lovců a šamanů. Může existovat hráč, který nejenže vnímá, ale dokáže i cítit. Proč to zvládneš ty, je otázka jen pro tebe samotného. Nevím, kdo jsi byl ve svém předchozím životě. Doufám, že to jednoho dne budeš schopen sám pochopit.“

Kornik se odmlčel a dal mi šanci zamyslet se nad jeho slovy. Ukazuje se, že schopnost cítit není umožněna jen šamanům, ale spíš se zaměřuje na určité hráče. Hráče, kteří mají vlohy pro jasnozřivost. Hráče, kteří i v reálném světě dají na svou intuici…

Hned jsem si vzpomněl na dobu, kdy jsem byl v Barlioně jen freelancer. Bylo mi tehdy asi dvacet, když jsem začal studovat bezpečnost informačních systémů a hackování. Co jiného by mohl bývalý student filologie se zaměřením na starověké jazyky dělat? V mém oboru mě světlá budoucnost nečekala, ač jsem byl pro něj zapálený, a o nějaké kariéře nemohla být ani řeč. Tak jsem si vybral IT bezpečnost. Následovaly dva roky monotónního studování knih, navštěvování seminářů, testů a setkávání s podobně šílenými lidmi, jako jsem byl já až do doby, kdy Korporace vyhlásila soutěž o hackování Barliony. Tou dobou ve hře ještě nebylo zdaleka tolik lidí navzdory silné propagandě ze strany Vlády. Virtuálních světů bylo mnoho a některé z nich byly i na vyšší úrovni. Hráči měli na výběr. Pak se však ohlásila ta soutěž: Kdokoli se do hry dokáže připojit na postavu jiného hráče, dostane za odměnu třicet tisíc zlatých, které se v té době měnily s reálnou měnou v kurzu 1:1. Soutěž trvala dva týdny a počet vítězů nebyl ničím omezen.

Barliona se ponořila do naprostého šílenství.

Hackeři z celého světa si vyhrnuli rukávy a přibližně týden byla Barliona nedostupná. Servery padaly, účty hráčů byly nahackované a postavy smazané. Na fóru hráči spílali, na soudy dorazilo tisíce trestních oznámení, ale Korporace nechala všechny problémy odeznít. Prostě jen následovala svou vybranou strategii bez ohledu na první ohlasy. Chaos trval asi týden a pak najednou skončil. Zničehonic byl utrum. Poškození hráči dostali kompenzaci a upomínkové předměty. Vše se vrátilo do starých kolejí a v klidu pokračovalo až do chvíle, kdy Korporace po půl roce od první soutěže vyhlásila soutěž druhou. Podmínky byly totožné: Kdokoli, komu se podaří do hry připojit z účtu jiného hráče, bude odměněn. Tentokrát však byla odměna daleko sladší, celý milion zlatých.

Soutěž v Barlioně byla naplánována na týden, ale nakonec padla v bitvě s naší trojčlennou armádou. Ano, tehdy jsme byli tři. Já, můj kamarád (vyvinul bezpečnostní systém, který používala Marina pro svého imitátora) a náš učitel. Učitel, který nás naučil vše, co o hackování víme.

„Opravdový hacker nezná bezpečnostní systém prostě a jednoduše líp, než kdokoli jiný,“ rád nám učitel opakoval. „Opravdový hacker poslouchá intuici. Pokud neucítíte, že musíte pozměnit přesně tuhle část dat a svůj skript pustit do konkrétní lokace, nikdy si nebudete moci říkat hacker. Může z vás být kvalitní programátor, expert na bezpečnost nebo i nabourávací guru, ale nikdy ne pravý hacker.“

Tři dny jsme se neúspěšně snažili prolomit Barlionu. Aktualizovaný imitátor však hatil všechny naše pokusy dostat se skrz bezpečnostní systém. Dva dny před ukončením soutěže jsme se jako vždy setkali v bytě mého kamaráda a plánovali náš další postupu. Nikoho už nic dalšího nenapadalo, pomalu jsme se smiřovali s prohrou. Ten den se to stalo.

Nečinně jsem sledoval tok dat ze své kapsle a porovnával jsem ho s tokem dat hráče v jiné kapsli. Začal jsem náhodně měnit určitá data a parametry zachycovacího přístroje, který byl umístěn mezi kapslemi a servery. Dokonce i dnes, o sedm let později, si nedokážu přesně vybavit, co jsem to prováděl. Přidával jsem různá data, jiná jsem měnil. V tu chvíli jsem to cítil jako jediný správný postup. Kamarád se mnou o tom chtěl mluvit, ale můj učitel ho zastavil a řekl mu, ať mě teď nechá být.

O dvacet hodin později, unavený a hladový, jsem padl na podlahu a usnul. Povedlo se mi to. Podařilo se mi naprogramovat model jiného hráče v mé vlastní kapsli. Výsledek nebyl zdaleka ideální, jelikož replikace vyžadovala přesné naprogramování vlastností kapsle jiného hráče do té mojí, ale na tom nezáleželo. Záleželo jen a pouze na tom, že se mi podařilo dostat do Barliony s postavou jiného hráče. Když jsem se probudil, našel jsem v bytě jen svého kamaráda. Učitel ve spěchu odešel, nabídl se, že ostatním oznámí tu skvělou novinu a naši výhru. Ukázalo se, že nás opustil navždy.

Když Korporace prozkoumala mou metodu nabourání, kterou náš (teď už bývalý) učitel prohlašoval za svůj vlastní výtvor, okamžitě mu nabídla práci. Slíbená odměna byla zaplacena a soutěž skončila. Hrací kapsle byly do měsíce vylepšeny, aby se podobný vpád nemohl opakovat. Několik měsíců nato jsme dostali dopis od našeho mentora, ve kterém popisoval, že ve svém životě nikdy nepracoval s tak nešikovnými studenty, jako jsme my dva. Litoval, že nás kdy začal učit a cenu si prý nechá jako odměnu za čas, který s námi strávil. Pokud by se nám to nelíbilo, mohli jsme si to s ním prý vyříkat ve hře.

Kamarád svou postavu okamžitě smazal, a pokud vím, do hry se už z principu nikdy nepřihlásil. Říkal, že v reálném světě je mu nakonec lépe. Jako freelancer jsem se dokázal držet od hry dál po dobu tří let. Dělal jsem vše proto, abych Barlioně znesnadnil život zvenčí. Nikdy jsem nenašel žádné větší závady, ale vydělal jsem si dost, abych se uživil. Dokázal jsem ve hře najít nějakou nezdokumentovanou chybu díky pocitu, že je na nějaké funkci cosi špatně. Jednoho dne, kdy jsem se rozešel s přítelkyní, jsem si založil postavu a už jsem nedokázal přestat.

Hra pravděpodobně dokázala nějakým způsobem rozvíjet intuici, kterou jste si do ní přinesli z reálného světa. Možná ne přesně rozvíjet, ale minimálně s ní pracovat. I několik dalších hráčů cítilo to, co já. Takoví lidé, kteří nedokážou přesně vysvětlit, proč byste neměli nasedat do toho vlaku či letadla. Prostě to jen hluboko v sobě cítí a to je vše.

„Pokud jsi už domeditoval, rád bych pokračoval.“ Mezitím, co jsem zabíhal hodně hluboko do své paměti, se Kornik ze svého místa nepohnul. „Chtěl jsi vědět, co se stalo mezi Pronthem a Shiamem. Tak poslouchej.“

Musel jsem se plně soustředit na goblinův monolog. Vzpomínky jsou skvělá věc, ale je potřeba žít v přítomnosti.

„Před dvanácti lety Almisův učedník přišel o rozum a přešel na stranu Kartossu. Geranika požádal Temného lorda, aby ho vzal pod svá křídla jako chráněnce, čímž ztratil jakoukoli další šanci vrátit se zpět do Malabaru. Aby Geranika zdůraznil své rozhodnutí, obětoval Temnému lordovi duše čtyřiceti šamanů, od vyšších až po starší. Za to mu Temný lord propůjčil takové schopnosti a sílu, že ani já jsem jej nedokázal porazit a musel jsem se s hanbou stáhnout. Právě teď je Geranika asi stejně mocný jako císař nebo Temný lord. Pořád však existovala šance, jak ho o jeho sílu připravit. Dokud nejvyšší elementálové nepotvrdí šamanovu sílu, může být o ni šaman připraven. A nejvyšší vůbec nikam nespěchají.

Měli jsme tehdy celý měsíc. Prontho podal návrh na ustanovení Kruhu šamanů, ale Shiam byl proti. Nevěřil, že jeho bratr přeběhl k temné straně, a nechtěl Geraniku zničit. Mezi Shiamem a Pronthem začal konflikt, na základě kterého ork vyzval náčelníka Rady na souboj. To bylo proti veškerým pravidlům a nařízením. Souboj byl rychlý a krátký. Něco mi však nesedělo. Cítil jsem na bojišti přítomnost cizího elementála. Ne snad ani elementála… nemůžu přesně říct, co to bylo, ale ani Prontho ani Shiam by něco takového vyvolat nedokázali. Náčelník Rady byl silný, ale nedokázal vytlačit Prontha z kruhu. Toho nesmrtelného zeleňáka Prontha jsem sám učil, znám velmi dobře jeho sílu. Prontho byl rozhodně silnější, ale prohrál. Ork odmítl odpovědět na mé dotazy a jen opakoval, že prohrát je jeho osudem. Zatracený fatalista. Třeba se ti poštěstí něco z toho tvrdohlavce dostat, kdo ví.“

Aktualizace úkolu: Nastolení spravedlnosti.

Popis: Zástupce hlavy Rady, Kornik, je přesvědčen, že neznámý elementál byl v době souboje přítomen, ale nemá žádný důkaz. Musíte o Pronthově souboji zjistit celou pravdu.

„A kde je Geranika teď?“ zeptal jsem se automaticky.

„To už je sice třetí otázka, ale odpovím ti na ni. Právě teď se mě snaží dostat, aniž by musel opustit hrad Temného lorda. Třebaže formálně zůstal vyšším šamanem, jeho moc daleko přesahuje i Zvěstovatele. Nejen Zvěstovatel, ani pobočník císaře by v souboji s ním neuspěl. A teď, učedníku, je čas se vrátit. Neudělej nic hloupého. Až všechno skončí, můžeš se vrátit do svého oblíbeného dolu.“

„Až co skončí?“

„Dosáhl jsi uděleného počtu otázek, dokonce jsi ho už přesáhl. Jistě brzy zjistíš sám, co se děje. Znovu se setkáme, až se nejvyšší elementál vyššího světa rozhodne, že jsi hoden testu pro získání titulu vyšší šaman. A především,“ podíval se mi Kornik do očí, „až bude čas výběru, vyber si srdcem. Nikoli hlavou. Tady máš svůj oltář.“

Získán předmět: Oltář k předkládání obětí elementálům. (Pozor! Předmět nezabírá místo v inventáři.)

Svět před mýma očima zablikal a objevil jsem se zpátky před branami Beatwicku. Chrápání strážných, jejichž dech byl jasnou známkou oddanosti Vlastovi, bouchání kladiva v kovárně a tři neandrtálcům podobní ženci sena mi za posední týdny natolik přirostli k srdci, že jsem se tu už cítil jako doma. Mrkl jsem na dítě běžící okolo a vydal se k Elizabethinu domu. Netušil jsem, co Kornik myslel tím výběrem, ale nechtěl jsem se zatěžovat něčím, o čem jsem nic nevěděl. Pokud si myslí, že se brzo vše dovím, pak to tak nejspíš bude.

7. kapitola

Orkové válečníci

Druhého dne jsem se sám vydal do dolu a uvažoval nad náznaky, které mi staré dámy měly mezi řádky sdělit. Zatímco jsem dával cínové žíle co proto, dokázal jsem si slovo od slova vybavit naši konverzaci. Mabel i Patricia pokaždé začínaly hovor stejně: „Panáčku, pomohl byste slabé a bezradné ženě?“ a stejně jej i ukončily: „Budeme se tvářit, že tě neznáme a nedáme ti žádné další úkoly.“                        

Za několik hodin jsem si dokázal vybrat několik vět, díky kterým jsem se mohl alespoň někam posunout. Nečekal jsem, že se mi to vůbec podaří.

„Pobíháš tady jak nějaká Červená Karkulka, která přinesla babičce koláč.“

„Vždyť tu mezi námi běháš skoro půl dne. V nohách už klidně můžeš mít přes třicet kilometrů.“

„No, Patricie, ty jsi měla vždycky slabost pro tvrdohlavce, že.“

„Ty jsi je i přesto doručil, aniž by ses podíval dovnitř.“

„Copak jsme nějací tuláci, abychom se bavili na zápraží?“

To bylo vše, co dámy řekly mimo své klasické proslovy. Nemělo smysl se přebírat socializačními kecy, kterými mi masírovaly mozek při každé návštěvě. Bylo těžké uvěřit, že by v těch moralizačních větách mohly být zakódované nějaké šifry odhalující směr, kterým se mám vydat. Vždyť by to bylo šíleně složité. Musím tu šifru odhalit z těchto pěti vět.

Bylo nad slunce jasné, že se svitek nachází v třicetikilometrovém okolí Farsteadu. Problémem však bylo určit směr. Nebo mám kroužit okolo města v postupně se zvětšujících kruzích? Jistě kvůli něčemu zmínily i ty tvrdohlavce. Při pomyšlení, kolik času by takový průzkum zabral, jsem se otřásl. Potřeboval jsem své hledání zaměřit o něco přesněji.

Třeba je to svázané s Červenou Karkulkou. Co ta vlastně dělala? Nesla koláče své babičce. Kde ta babička žila? Pokud si dobře vzpomínám, žila v lese nebo za lesem, kde přebýval šedý vlk. Dokončil jsem další žílu a vhodil rudu do batohu. Rozevřel jsem mapu a podíval se, kterým směrem z Farsteadu ležel les. Sakra. Byl tam les, ne že by nebyl, ale byl obrovský. Navíc zasahoval asi do třicetistupňového sektoru přesně za hranicí města. Do Beatwicku bych se z toho lesa s pomocí teleportačního svitku nedostal, musel bych se nejdříve vrátit do Farsteadu a pak teprve se teleportovat do Beatwicku. Nebo bych svitek musel velmi rychle najít a vrátit se do města pěšky.

Takže svitek by měl být umístěn do třiceti kilometrů od Farsteadu v lese. Musíte být tvrdohlaví, aby se vám ho podařilo najít. Asi kvůli tomu, že les je veliký a svitek malý. „Aniž by ses podíval dovnitř“ a „nějací tuláci“ mi zatím do hledání nezapadalo, ale třeba to přijde na řadu později. Promyslím to, až se dostanu na to správné místo. Další žíla zablikala, zmizela a zanechala po sobě pět kusů cínové rudy. Usmál jsem se. Dnes jsem si zvýšil hornictví na osmnáctou úroveň. Ještě dvě a budu se moct porozhlédnout po dalších typech rud. Co když se tu v okolí nachází mramorová nebo železná ruda? Obě jsou pro postup na vyšší úrovně velmi užitečné. To však nechám až na zítra. Dnes chci vykopat zbývající tři žíly a jít domů.

„Mahane, používáš špatnou lžíci,“ zadíval se na mě Rváč a otočil se zpět ke svému talíři. Po incidentu s Malým Timem jsme spolu nepromluvili. Rváč dělal, co mohl, aby se mi vyhýbal. Naše cesty se křížily jen při povinné společné večeři, ke které mě Elizabeth přizvala poté, co jsem vyřešil problém s vlky. Během večeře se ten kluk, kterého všichni ve vesnici znali jako nezastavitelného mluvku, změnil v němého. Jen občas ucedil frázi o tom, jak jsem při jídle neotesaný. Docela jsem s ním souhlasil. Elizabeth vždy podávala večeři sestávající ze tří chodů, které následoval ještě dezert. „Není moc bohatá,“ no jasně! Ať už leží pravda kdekoli, byly každému strávníkovi přichystány tři vidličky a dvě lžíce. Při mé první večeři, kdy jsem začal jíst rybu normální vidličkou se čtyřmi dlouhými hroty, se na mě všichni velice překvapeně podívali. Začal jsem se cítit nepříjemně.

„Mahane,“ řekl mi tehdy Rváč k mému nepřijatelnému chování u stolu, „ryba se jí touhle vidličkou.“ Ukázal na vidličku se čtyřmi krátkými hroty. Překvapeně jsem vidličky vyměnil. Jaký je v tom rozdíl? Obě mají čtyři hroty, jen jedna má hroty delší a druhá kratší. Asi určitým věcem prostě nerozumím.

„Avtondile, je neslušné poučovat u stolu dospělé,“ upozornila Elizabeth svého syna.

„Ale mami! Vždyť používá špatnou vidličku! Proč jsem se musel učit, která z vidliček se na co používá, když jeho nikdo nenapomene,“ kývl hlavou mým směrem. „Malý Tim ještě pořád kvičí, když Mahana uvidí.“

„Mahan je náš host a ty jsi můj syn! Tím to končí. Pokaždé, když ho napomeneš, budeš za trest uklízet u prasat.“

„To není fér! Co když začne jíst rovnou rukama? Ani v tu chvíli nebudu moct nic říct?“

„Avtondile!“

„Já mu to řeknu, to uvidíš,“ odpověděl tvrdohlavě. „Je příjemnější být s prasaty než s někým, kdo jí jako on.“ Rváč odhodil ubrousek na stůl. „Jdu, prasečák čeká.“

„Ach bože,“ vzdechla má domácí, když Rváč odešel. „Je mi to líto, Mahane. Rváč se snaží být jako dospělý. Je jediným mužem v rodině. Je však ještě malý a některým věcem nerozumí.“

Od toho dne mě Rváč bez ohledu na trest vždycky napomínal. Buď jsem špatně seděl, používal špatnou vidličku nebo chybně podával nůž a tak dále. Každodenní večeře si začala vybírat daň na mých nervech. Přece nevystartuju na tak malé NPC.

„Rváči, potřebuji tvou pomoc,“ rozhodl jsem se dnes prolomit bludný kruh svého nekulturního stravování. Elizabeth a její dcera se na mě překvapeně podívaly. Rváč seděl a hleděl jako vždy jen do svého talíře. „Máš pravdu, je neakceptovatelné být takhle necivilizovaný. Díky, že mě neustále upozorňuješ, ale já chci udělat celkovou změnu. Můžeš mě naučit rafinované zákony stolování, veškeré informace o vidličkách, nožích a správném sezení u stolu? Tak nějak se to vyvinulo, že mě v mládí nikdo správně jíst nenaučil. Udělal bys to pro mě, nebo mám požádat Marianu?“

„Proč bych to neudělal? Mariana stejně nic neví,“ vypálil svou odpověď. „Ona sama jí salát vidličkou na rybu, místo aby použila správnou salátovou.“

„Jsme tedy domluveni? Začneme zítra hned od rána. Hodinu denně a měl bych se to vše naučit do konce týdne. Když se ti podaří naučit mě správnému stolování, dám ti nějaký dárek.“

„Jaký dárek?“ Rváč zvedl hlavu a se zájmem na mě pohlédl.

„To bude překvapení. Pokud mě vše do týdne naučíš, bude stát za to.“

„Domluveno. Zítra se za tebou zastavím a probudím tě. Mami, jdu do prasečího chlívku. Musím se s prasátky rozloučit. Už je navštěvovat nebudu. Moc mi to tam nevoní,“ místností proletěl závan vzduchu a Rváč zmizel. Chytrý kluk.

Od toho dne jsem byl dost zaměstnaný. Rána jsem trávil s Rváčem. Každý den vběhl do mého altánu, třesením mě vzbudil a vhodil mi kopu příborů rovnou do postele. Po jednom jsme vše vzali do ruky a popisoval mi, jak a na co ten který příbor použít. Dennodenně mě Rváč překvapoval znalostmi jemných fines správného stolování. Odkud se to osmiletý chlapec z vesnice všechno naučil?

Po lekcích jsem chodil do dolu. Hellfire, Plinto a další hrdinové najatí heroldy okolí vyčistili. Nepotkal jsem už jediného goblina. Zjistil jsem, že kromě cínového dolu se v okolí Beatwicku nachází také měděné, mramorové a železné doly. Každý den jsem chodil zvyšovat úroveň hornictví do dolu na mramor, protože železnou rudu jsem ještě kopat nemohl. Nic zvláštního jsem tím však nezískával, protože mramor se v klenotnictví vůbec nepoužíval a sochařství jsem se nenaučil. Mramor jsem mohl jedině prodat.

Druhá část dnů byla zasvěcena práci na klenotnictví. Vlastnil jsem pěknou hromádku ingotů a malachitů, vyráběl jsem z nich prsteny a řezal drahokamy. Práce to byla monotónní a nezáživná, ale potřeboval jsem se nějak zabavit.

„Docela ti jde ta práce od ruky,“ řekl kovář svým hlubokým hlasem, když jsem dokončil další bronzový prsten. „Jenom nechápu, na co budeš potřebovat tolik prstenů a drahokamů. Chystáš si je snad do nálevu?“

„Až se dostanu do Farsteadu, prodám je svobodným občanům nebo obchodníkovi, pokud tudy zase projede. Sám ty prsteny nepotřebuji, ale musím se zlepšit ve své profesi,“ odpověděl jsem a vhodil prsteny do batohu. Vyšel jsem z kovárny a posadil se na dřevěný špalek stojící vedle dveří. Dnes v noci budeme s Tishou nahánět mlžnou bestii, musím si na to trochu odpočinout.

Tento týden byl velmi produktivní. Zvýšil jsem hornictví na pětadvacátou úroveň. Ještě jedenáct úrovní a můžu začít kopat železnou rudu. O moc víc ji zatím nezvýším, protože v klenotnictví jsem dosáhl jen devatenácté úrovně. Kování šlo pomalu, ale jistě nahoru, aktuálně jej mám sice jen na čtrnácté úrovni, ale podařilo se mi při odlévání ingotů získat šestnáct kusů malachitu. Potěšilo mě to, jelikož zásoby se každým dnem tenčily. Nejvíce jsem však tento týden pohnul s kartografií. Každým dnem mi ziggurat, který byl kdesi v okolí umístěn, smazal část mapy a cokoli dalšího, co jsem předešlý den přikreslil. Musel jsem vše malovat znovu a znovu, ale v kartografii se bere i opakování téhož jako kreslení originálu, proto jsem během čtyř dnů dosáhl na úroveň 29.

Večer se v předákově domě odehrálo setkání jednotky rychlého nasazení pro noční boj se stvůrami. Byl jsem tam já, Tisha, předák a dva vagreni, které jsem si pamatoval z obrazu. Oba Tishiny bratry jsem osobně potkal poprvé.

„Pokud se nemýlím, to monstrum se zakoukalo do Mahana. Tisho, na tom není nic směšného,“ řekl předák. „Mahane, tvůj úkol bude jednoduchý. Musíš přivábit bestii na otevřené prostranství, nejlepší by proto bylo dostat ji na náměstí. Tito dva,“ kývl směrem ke svým synům, „budou čekat na střechách. Až tam tu stvůru přivedeš, dostaň ji co nejblíže k naší střeše. Můžeš se schovat dovnitř, zatímco ji Lloyd a Treyl budou chytat. Nejdůležitější je spatřit ji, pak už nám jen tak neuteče. Můžeš jít, potkáme se přesně o půlnoci.“

Když jsem přišel domů, uvařil jsem si nějaké jídlo, které mi přidá alespoň malý bonus. Pak jsem vyšel z altánu a posadil se na lavičku. Do smluveného času a mého závazku přivést stvůru na náměstí zbývalo jen pár hodin. Stvůra nejspíše půjde v mých stopách. Nastavil jsem si budík, abych nezaspal, opřel jsem se o altán a zavřel oči. S tak naplněným harmonogramem mi nezbýval skoro žádný čas na odpočinek.

Probralo mě zaskřípění hlavních dveří. Předstíral jsem spánek, ale lehce jsem pootevřel oči a pozoroval, jak Elizabeth opatrně zavírala dveře a šla k bráně. Pohledem těkala mezi mnou a bránou a pak, tiše jako stín, proklouzla ven. V rukou držela stejný balíček jako minulý týden. Kam tak mohla jít? Pořád mi zbývalo dost času, asi dvě hodiny, proto jsem se rozhodl ji chvíli sledovat. Něco mi na jejím chování nesedělo. Jako by nemířila na rande. Měl jsem neodbytný pocit, že je má domácí nějaký způsobem spojená s tím nočním monstrem. Vydal jsem se na průzkum situace, protože jsem se naučil svým pocitům důvěřovat.

Nechal jsem Elizabeth poodejít na padesát metrů a potichu jsem ji následoval. Bál jsem se přijít blíž, jelikož jsem postrádal jakékoli sledovací schopnosti, kterými oplývali lovci nebo lupiči. Pochodoval jsem za ní jako slon na špičkách.

Elizabethino chování bylo každým okamžikem divnější. Držela se na jedné straně ulice, kde na zemi ležely dlouhé stíny domů. Neustále se ohlížela, jako by se bála, že ji někdo spatří, a stále mířila směrem k náměstí. Že by přece jen šla na rande za předákem? Pokud by to byla pravda, dobře si to zařídil. Poslal dceru a syny na lov monstra, aby mohl zůstat doma sám s přítelkyní!

Zastavil jsem se a z dáli pozoroval Elizabeth přicházet na náměstí. Rozhlédla se a místo toho, aby se vydala k předákovu domu, odbočila do jedné z vedlejších ulic. Co to má znamenat?

Dával jsem si pozor, abych nevydal ani ten nejmenší zvuk, ale co nejrychleji jsem za domácí spěchal. Teď už se mé podezření, že má nějakou spojitost s monstrem, téměř utvrdilo.

Po několika minutách přišla Elizabeth k palisádě a zastavila se. Pro jistotu se ohlédla, za cosi zatáhla a dva kmeny palisády se otočily do vodorovné polohy, jako by jejich středy byly protkány neviditelnou tyčí. Žena se přikrčila a vyšla z vesnice. Na druhé straně za něco znovu zatáhla a kmeny se vrátily do své původní polohy. Elizabeth zná tajný průchod palisádou? Kam asi může jít?

Ačkoli jsem přesně viděl, ve kterých místech Elizabeth zatáhla za páku, nedokázal jsem ji najít. Jako by byla neviditelná. Uvědomil jsem si, že pokud budu ještě dál ztrácet čas, Elizabeth už nedoženu a ztratím ji z dohledu. Vykašlal jsem se na utajení, vyskočil a rukama se zachytil vršku palisády. Vytáhl jsem se nahoru a skočil na opačnou stranu. Ještě že se beatwičtí rozhodli, že vršky kmenů nechají tupé. Jinak by mě čekalo nepříjemné překvapení. Na zem jsem dopadl jako pytel brambor (ztráta pětadvaceti bodů zdraví byla v tuto chvíli nepodstatná) a spatřil jsem jen siluetu mého cíle pospíchat směrem ke kostelu.

Sakra! Že by nešla za předákem, ale za knězem? Myslím, že na cudnost si Vlast moc nepotrpí. A to jsem tu ubohou ženu už podezíral z nejhorších zločinů! Nicméně červík nedůvěřivosti se už prožral skrz na skrz Elizabethinou nevinností a jasně mi říkal: Klidně protihráčům věř, ale pro jistotu označ karty. Když ji uvidím vejít do kostela, můžu se v klidu vrátit do Beatwicku.

Žena však prošla okolo kostela a zamířila na hřbitov. Opatrně jsem se přiblížil k hřbitovní zdi a podíval se dovnitř. Elizabeth se usadila uprostřed hřbitova na malém kousku trávy, kde nebyl jediný hrob. Vytáhla ze svého balíčku nějaké svíčky, rozestavila je do předem promyšlených pozic, zapálila je a posadila se do středu obrazce. Za pár okamžiků jsem zaslechl její slova znějící jako nějaké zaklínadlo, ale jazyku jsem nerozuměl.

Zkontroloval jsem čas. Do půlnoci zbývala méně než hodina. Za chvíli budu muset spěchat na náměstí, abych tam tu stvůru přivábil, ale místo toho tu špehuju Elizabeth. Popravdě mě však velmi zajímalo, co tu dělá. Speciálně kvůli tomu, že to dělala v tu noc, kdy se má stvůra objevit.

Elizabethino mumlání pokračovalo a já jsem na krku ucítil něčí horký dech. Pomalu, abych neudělal žádný nenadálý pohyb, jsem se otočil.

Uvítaly mě dvě rudé oči a mlha, která halila bestii od hlavy k patě.

„Rád tě znovu vidím,“ nakrčil jsem obočí a ta věc si odfrkla přímo do mého obličeje. Horký dech jako by vycházel z pece, byl smíchán s nějakou nevábnou vůní a donutil mě se trochu odvrátit. „Jak to jde? Pojďme se domluvit, mám návrh. Přece musí existovat něco, co chceš, a já ti to pomůžu získat.“ Neměl jsem vůbec strach. Připadalo mi, že mířím správným směrem. Musím se pokusit bestii rozmluvit a další plán vymyslím následně.

Bestie si znovu odfrkla, čímž mě zahalila do mraku horkého vzduchu, a v okamžiku stála vedle mě. Byla tak blízko, že jsem se jí mohl dotknout, ale nic takového by mě ani ve snu nenapadlo. Neměl jsem strach ze smrti, ale i tak jsem chtěl zůstat naživu. Stál jsem jako socha, ani se nehnul a doufal, že mě bestie nepozná. Znenadání z mlhy vystřelily dvě tlapy zakončené drápy a popadly mě za krk. Okamžitě se mi zobrazil ukazatel: „Bez vzduchu!“ s odpočtem dvou minut, během nichž se musím znovu nadechnout. Bránil jsem se, ale nebylo mi to k ničemu. Nemohl jsem toho mlžného bastarda kopnout, jeho tlapy byly příliš dlouhé, nedokázal jsem ani uvolnit sevření na mém krku. Rozdíl našich levelů byl prostě příliš veliký. Čekala mě zase další smrt? Tisha se určitě ráda zasměje, když se ukážu s omluvou. Místo abych monstrum navedl na náměstí, vydal jsem se ho sám hledat.

Nicméně už chápu, jakým způsobem se dostávalo do Beatwicku. Tajným vchodem v palisádě, který očividně nepoužívala jen Elizabeth. Navíc to vypadalo, že má domácí je nějaký démonolog, který dokáže tu bestii vyvolat, aby jednou týdně terorizovala vesnici. Proč to však dělá? A co je to vlastně za bestii?

Ukazatel vzduchu naposledy zablikal a mé zdraví začalo extrémně rychle klesat. Nevadí. V mé mysli se už rýsoval plán, jak příští týden bestii zastavit a odhalit Elizabeth, ať už je to kdokoli. Kdybych už dříve zjistil, že je vagrenem, musel bych se rozmyslet, co by se v případě usvědčení stalo s jejími dětmi, ale teď vidím, že za vyvoláváním té bestie stojí ona, proto bych se ani sekundu nerozpakoval. Musí být předána úřadům.

Pozor!

Z důvodu vaší smrti byl počet zkušeností snížen o 30%…

„Vidím, že se ti tu začíná líbit, synu.“ Když jsem se znovu objevil na hřbitově, stál kněz opodál u stěny kostela. „Rozhodl ses ulevit svému svědomí a předat vagreny odpovědnosti? Ano, vím vše o předákovi a jeho rodině. Každý kněz ihned vidí skrz jejich lidskou podobu.“

„Vagreni jsou nevinní. Řádí tu něco jiného.“

„A co to je?“ zeptal se kněz se zájmem.

„To se dozvíme za týden. Už jsem vymyslel, jak tu bestii dostat. Potřeboval bych však vaši pomoc. Dokázal byste mi vyrobit svitek pro vyvolání přenosné věznice?“

„Ah. Nevím, jak svitky vyrobit, nemám kartografickou profesi.“

„Co s tím má co dělat kartografie?“ Knězova slova mě velmi překvapila. Je tu snad něco, co o své profesi nevím?

„No, jedna ze specializací kartografie je psaní svitků. Jen kartografové mohou vepsat kouzla nebo recepty do svitků.“

No tohle! To si nechám líbit! Vždyť mám přece nějaké vlastní originální recepty! Pokud se mi podaří vepsat je do svitků a vložit do aukce, mohl bych vydělat dost peněz. V Barlioně je spousta sběratelů roztodivných receptů.

„Dobrá, něco vymyslím sám. Děkuji za radu.“

„O nic nešlo. Co jsi na tu bestii vymyslel?“

„Mám jedno takové podezření. Za týden budu vědět víc.“

„Počkám si na novinky.“ Kněz se otočil a zahleděl se do dáli.

Povzdechl jsem si v očekávání rozhovoru s předákem a Tishou a vydal jsem se do Beatwicku. Rozhodl jsem se, že o Elizabeth až do příštího týdne nikomu neřeknu.

„Mahane! Kde jsi byl?“ vyletěla z domu Tisha a přiběhla ke mně. Čekali jsme na tebe, ale tys nepřišel! Zmizel jsi beze stopy! Co se stalo? Vždyť jsme byli dohodnutí!“

„Nech ho oddychnout, Tisho. Uklidni se,“ uslyšel jsem za mnou předákův tichý hlas. Otočil jsem se a všiml jsem si, jak dává nějaké instrukce svým synům, kteří nasedali na koně a chystali se k odjezdu do další vesnice. „Mahan je svobodný občan a ti se nenechají jen tak lehce zničit. Když se jejich zdraví sníží na nulu, odejdou do Šedých plání. Po uplynutí dvanácti hodin se objeví na nejbližším hřbitově. Velmi příjemná vlastnost, nemám pravdu? Pokud si dobře vzpomínám, hřbitov leží přesně tím směrem, odkud jsi přišel?“

Rezignovaně jsem pokýval hlavou.

„Takže ta bestie tě dostala, než jsi ji mohl dovést na náměstí?“ Zvedl jsem hlavu a téměř jsem předáka objal. Položil otázku a rovnou si na ni odpověděl. Navíc si na nic odpověděl tak, abych nevypadal jako blbec. Miluju podobné NPC.

„Ano, byl jsem moc pomalý. Příště bychom měli začít rovnou na náměstí. Ta věc je prostě strašně rychlá.“

„V tom případě se příští týden potkáme na náměstí. Tentokrát už to jistě vyjde. Z nějakého důvodu tě má ta stvůra v lásce.“

Vyměnil jsem si pár vět s Tishou a vydal se domů. Nyní jsem však jen těžko mohl nazývat svůj příbytek domovem. Elizabeth pokřikovala na pracovníky, jako by se nic nestalo. Jedny posílala pro dřevo a druhým nařizovala donést vodu.

„Vidím, že si rád při měsíčku vyjdeš,“ poznamenala, když mě spatřila. „Měl by sis vyjít k bráně a strašit děti, které do ní vyrývají ty drápy. Každý týden musíme bránu opravovat.“

„Jistě si tam zajdu. Další dítě tam vyráží přesně za týden, co?“ Pozorně jsem si všímal ženiných reakcí. „Půjdu se podívat, kdo do té brány pořád ryje. A pak ho odvedu rovnou za předákem.“

Zdálo se mi to, nebo Elizabeth strnula? Ničemu to nevadí, je dobré ji udržovat nervózní. Milá domácí, mám celý týden na vymyšlení plánu, jak tě dostat. No, vlastně už vím, co udělám, jen si potřebuju odskočit do Farsteadu a zpátky. Na tom, co potřebuji, nebudu šetřit zlaťáky.

Vytáhl jsem svůj poslední teleportační svitek. Přišel čas, abych získal svůj totem…

Farstead mě přivítal průtrží mračen. Naštěstí na mně nepřistála ani kapka vody, hráči jsou proti dešti imunní, nicméně se snížila viditelnost a NPC déšť moc v lásce neměli. Když pršelo, mnoho stánkařů svou živnost přerušilo, hospody zdvojnásobily ceny a město samo se proměnilo na podmínečnou bezpečnou zónu. Za deště bylo povoleno zabít jiného hráče i ve městě, pokud vás nespatřila stráž a následně jste se zvládli osm hodin ukrývat.

Proto měla velká města i své naprosto bezpečné zóny. V takových místech nikdy nepršelo a hráči si mohli být jisti, že jim nic nehrozí. Nicméně ceny zde byly několikanásobně vyšší než v okolí. Eric a zbytek party na mě v jedné z takových zón čekali, a proto jim velmi rychle docházely peníze. To nevadí, s tím, co jsem jim poslal, by měli několik měsíců přečkat.

Ignoroval jsem gremlina, který se snažil zjistit, jak by mi mohl být službám, a ihned jsem vešel do své místnosti. Našel jsem zde dva dopisy. Dopis od Hellfira nebyl neočekávaný, ale ten druhý, od nějakého hráče s přezdívkou Nurris, byl překvapením. Neměl jsem tušení, kdo to mohl být nebo co ode mě mohl chtít. No, však se to dozvím. Nejdříve jsem otevřel dopis od velitele Fénixu:

Nazdar Mahane. Posílám ti hologramy nejlepších dvaceti hráčů Fénixu a Temné legie, jak jsi žádal. Hodně štěstí.

To jsem nechápal. Kam se poděly ty otázky zaměřené na figurky, jak se mi daří a tak dále? Navíc uběhl celý týden a Anastaria mě ani jednou nekontaktovala. Proč? Zmatený všemi otázkami jsem sáhl po druhém dopisu:

Dobrý den, Mahane.

Neznáme se, ale já o tobě vím díky svému příteli. Mike mi řekl, že víš, proč skončil ve vězení. Ano, já jsem ten důvod. Také mi vysvětlil úžasný způsob, jak může být vězeň, který byl označen jako „nepropustitelný“, podmínečně propuštěn do hlavního herního světa. Musel by nejméně dalších pět let zvedat svou reputaci u dozorců sám. Nicméně tvá pomoc zničila jeho vyslýchajícím všechny plány. Museli si vybrat. Buď poruší pravidla, nebo nechají Mika jít. Mimochodem, pokud jsi na to ještě nepřišel, mluvím o Kartovi. Říkal, že pochopíš, co to znamená. Jakmile opustil důl, zaplatil jsem jeho kauci a dostal ho pryč ze hry. Díky bohu nebyla ta částka moc veliká. Teď je na odvykačce. Strávit deset let ve hře není žádný med.

A teď k tobě. Mike mi o tobě všechno řekl a prosil mě, abych zaplatil kauci i za tebe. Nemůžu zaplatit kauci za nikoho, kdo je ještě v dole, pouze za ty vězně, kteří se dokážou dostat do hlavního herního světa. Díval jsem se na tvůj případ. Promiň, ale bohužel nemám sto milionů, které za tebe požadují. Dal jsem však dohromady jeden milion. Dlužím toho Mikovi až příliš. Vím, kolik peněz musíš získat, protože mám přístup do složek vězňů, a stejně tak i znám cenu za odstranění červené čelenky. Peníze byly právě zaplaceny a platba se ověřuje. Myslím, že do týdne by měla tvá čelenka zmizet.

PS: Mike se už zpátky do hry nevrátí. Strávil mimo reálný svět příliš dlouhou dobu.

Sbohem. Věřím, že jsem jeho dluh splatil.

Z emocí, které mnou cloumaly, se mi třásly ruce. Červená čelenka mi do týdne zmizí! To znamená, že nemůžu být jen tak zabit ostatními hráči a má úroveň atraktivity vůči NPC se vrátí do normálních hodnot. Karte, Karte… Díky moc, že jsi na mě nezapomněl. Až se dostanu ven, pokusím se tě skrz Nurrise vyhledat.

Znovu jsem vytáhl z batohu figurky a snažil se vyřešit hádanku. Nemohl jsem kvůli ní spát, ale k řešení jsem se nepřiblížil ani o píď. Přišlo mi to příliš abstraktní.

Tak co tu máme:

C2 = A2 + B2

||x|| = √(x12 + x22 +… + x n2)

1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21….

Je vyžadována přesnost na sedm desetinných míst.

*

*

=

První řádek je Pythagorova věta, druhý řádek vyjadřuje eukleidovský prostor a ten třetí, to je myslím Fibonacciho posloupnost. Co je může všechny spojovat? Nic. Zkusil jsem vložit různé hodnoty, ale kýžený výsledek se nedostavil. Navíc těch sedm desetinných míst, kde je mám vzít? Proč mi hlava nenabízí nějaké odpovědi? Dokonce i intuice mlčí. Sakra!

Několik hodin jsem strávil pohledem na místo pro vložení odpovědi. Občas jsem zadával všemožná čísla, která by mohla mít nějakou spojitost. Pak mi došla trpělivost, vhodil jsem vše zpátky do batohu a vyrazil za mágem. Potřeboval jsem si koupit pár dalších teleportačních svitků do Farsteadu a Beatwicku, navíc i novou kostěnou past, tentokrát však na level 170. Bál jsem se jen pomyslet, kolik za ni budu muset vysázet zlaťáků.

Ukázalo se, že to nebude tak zlé. Protože to bude daleko horší. Dneska se mi vůbec nedařilo. Znovu jsem si vybral dveře s otázkami, ale bylo mi vybráno jedno z mých nejneoblíbenějších témat: kultura. Na první otázku jsem dokázal s odřenýma ušima správně odpovědět, ale druhou jsem už prostě vzdal. Každý teleportační svitek mě vyšel na dvanáct set zlatých. Neskutečné ceny! S bolavým srdcem jsem navíc musel za kostěnou past zaplatit další tři a půl tisíce. Tak drahý nákup jsem už dlouho nezažil, ale nebylo úniku. Vím, co na mě čeká.

Stavil jsem se v kovárně a naučil se od trenéra specialitu: odlévání. Díky ní mám teď pětiprocentní šanci na získání dvou ingotů z pěti kusů rudy. Nic extra, ale i tak je to vylepšení. Následně jsem navštívil kartografa, za kterým jsem mířil kvůli specializaci na psaní svitků. Hned mi přibyl pěkný bonus k inteligenci, zvýšila se o pět procent. Popis specializace mě velmi potěšil. Mohl jsem psát svitky na recepty nebo kouzla až do levelu padesát včetně. Chtěl by někdo svitek s kouzlem? Vyrobil jsem jeden svitek: Vyvolání vodního elementála – Vodní šíp. Super! Díky tomu budu jednak zvyšovat úroveň kartografie, a navíc můžu svitky použít, když mi dojde mana. Posadil jsem se na lavičku a postupně vyrobil dvacet svitků s útočnými kouzly a dvacet dalších na léčení. Kdo ví, kdy se mi bužou hodit.

To by bylo. Nic dalšího už mě ve Farsteadu nedrží. Je čas vyřešit hádanku těch dvou stařenek.

„Mahane, počekaj,“ zaslechl jsem podivný zvuk hlasu, ve kterém se ozývalo jakési klepání. „Já chceme mluvit spolu. Sakre! Jazyka koboldina! Počekaj!“ Ozvalo se další klepnutí a cizinec pokračoval už normálním hlasem. „Potřebuji s něčím pomoct. Pomůžeš mi?“

Konečně jsem si všiml vlastníka toho roztodivného jazyka. Kousek ode mě stál Hadojed Jdětevšecikčertu. Kobold. Mával svými zelenými pacičkami, jako by chtěl zahnat veškerou nespravedlnost světa. Dostal se už na čtyřicátý level. Páni, to je pořádný rychlík! Opravdový hardcore hráč.

Pořádně jsem si kobolda prohlédl. Získal slušné vybavení, očividně nestandardní. Na ocase měl přivázaný hřeb, nejspíš aby s ním mohl zasáhnout nepřátele, a na zádech mu visel nějaký strunný nástroj, který připomínal kytaru. Že by to byl zároveň i bard? Svět se musel zbláznit.

„Potřebuju dodělat úkol. Zaplatím ti pět tisíc zlatých. Půjdeš se mnou?“

„Pět? To potřebuješ někoho zabít?“ zasmál jsem se.

„Zabíjet budu já. Jsem vrah.“

„Tak na co mě potřebuješ?“ Není to jen hardcore hráč, navíc má velmi vzácné povolání.

„Mám úkol, ve kterém se píše, že dva hráči musí dojít na místo třicet kilometrů odsud. Musíme vyrazit tím směrem,“ kývl Hadojed směrem k lesu. Stejným směrem jsem měl namířeno i já. Že by taky dostal od stařenek ten samý úkol?

„Pěšky?“ Předstíral jsem, že cestovaní po vlastních nohou mi není vůbec po chuti.

„Proč pěšky? Můžu nás tam dovést. Měli bychom se tam dostat nejpozději do hodiny.“

„Dobře, co je to za úkol? Kdo ti ho dal?“

„No jasně, to si myslíš, že ti všechno popravdě povím, co? Ještě si s ničím nesouhlasil a už se mě vyptáváš.“

„Dobrá, pojďme na to. Pomůžu ti s tím. Další dva dny stejně nemám moc co na práci.“

„Založíme partu?“ Před očima se mi objevila pozvánka do Hadojedovy party.

„Jasně,“ přijal jsem pozvání. Pokud má tento zeleňák možnost přepravy, rád naše cesty spojím.

„No teda, jak se ti podařilo získat tolik inteligence na jednadvacátém levelu? Před touhle postavou jsem hrál čaroděje a na tahle čísla jsem se dostal až na čtyřicítce.“

„Nic moc na tom není. Odpověď je velmi jednoduchá. Vybavení. Dobré vybavení, které přidává spoustu inteligence. Proč jsi přestal hrát čaroděje, už tě nebavil?“

„Ne, že by mě přímo nebavil, ale něco v tom smyslu,“ usmál se smutně Hadojed. „Jednoho dne se mi do spárů dostane ten, kvůli komu hraju za kobolda, a všechno mu vytmavím. Všechny jeho řečičky tomu bastardovi narvu do krku, aby si je dobře zapamatoval.“

„No teda,“ zasmál jsem se. „Pozor! Agresivní krokodýl se vydal na válečnou stezku!“

„Moc směšné. Úplně se z toho plácám do kolen.“ Hadojed se zastavil a otočil se na mě. „Měl by sis pospíšit. Pokud si chceš peníze zasloužit a ne se jen posmívat, přidej do kroku. Nemusíš si všímat toho, že jsem kobold. V tuto chvíli jsem pro tebe zaměstnavatel.“

„Dobře, dobře. Prostě si tě budu představovat jako krásnou, vysokou, prsatou elfku, které samozřejmě nesmí chybět blond vlasy, dlouhé uši a měkká bělostná pokožka.“

„Víš co, radši vypadni…“

Vaše parta byla zrušena.

„Ne, počkej,“ kam si ten fešák myslí, že jde? Potřebuju ho přece jako dopravní prostředek. „Promiň. Mám špatnou náladu a trochu jsem se nechal unést vtipkováním na tvůj účet. Pozvi mě zpátky do party.“

Hadojed se zastavil, několik sekund si něco promýšlel, ale nakonec mi poslal pozvánku znovu.

„Dohodněme se hned na začátku. Už nechci slyšet ani slovo o mé výšce nebo narážky na můj vzhled podobný krokodýlovi. Jinak nedostaneš zaplaceno.“

„Souhlasím.“

Vytvořili jste dohodu. Od hráče Hadojeda získáte 5000 zlatých, pokud ho doprovodíte k místu splnění jeho úkolu. Během plnění úkolu nesmíte vyslovovat žádné narážky na jeho malou výšku nebo krokodýlí vzhled.

„Tak už pojďme. Moje kráska na mě čeká za městem. Strážcům města se příliš nelíbila, přinutili mě nechat ji venku.“

Nedaleko od bran postávala ta VĚC a přežvykovala nějaké zvíře, jehož kopyto jí viselo od huby. Vyverna. Stvoření mi nebylo neznámé, v minulosti jsem je lovil pro jejich vejce, která jsem pak prodával v aukci.

„Tady je,“ řekl kobold, potěšený mou reakcí. „Je ještě mladá, ale dva lidi bez problému uveze.“

„To je vážně zajímavý oř,“ probral jsem se a vylezl jí na záda. Hadojed nasedl do speciálně připraveného sedla hned za krkem, ale já jsem se musel udržet na zádech vyverny a modlit se, abych cestou nesletěl.

„Tak trochu. Připravený? Jedem.“

Navzdory mému strachu byl vyvernin pohyb jistý, jako by chápala, že převáží drahocenný náklad. Mě.

„Hadojede, proč hraješ za kobolda? Pokud o tom nechceš mluvit, pochopím to, o nic nejde, ale čeká nás asi hodina cesty a bylo by hezké si trochu popovídat. S normálními hráči jsem už přes čtyři měsíce nemluvil.“

„Nejdřív mi řekni, jak ses dostal do vězení. Rád bych věděl, koho jsem to zaměstnal.“

„No můj případ je velmi jednoduchý. Slyšel jsi o člověku, kterému se říká Ničitel kanalizací? Tak to jsem já.“

„To ty jsi zamořil to jezero?“ usmál se Hadojed. Alespoň jsem si myslel, že se usmál, jelikož jsem mu zezadu neviděl do obličeje.

„No, tak trochu.“

„Povídali, že jsi to tomu imitátorovi pořádně nandal. Já ale nechápu, proč něco takového zčistajasna provést? Jaký jsi k tomu měl důvod?“

„Hloupě jsem se vsadil s jednou holkou. Jak ten největší idiot jsem přijal její výzvu. Pak se objevila jedna zásadní chyba. Buď jsem špatně zadal adresu, nebo mi ji už ona poslala s chybou. Dohodli jsme se, že budu pracovat na testovacím systému a vyzkouším, zda dokážu imitátora prolomit. Dokázal jsem to bez větších problémů, ale díky tomu jsem vyslal reálného imitátora na delší odpočinek. Zavřeli mě za to do báně na osm let, ale povedlo se mi získat reputaci u dozorců a z dolu jsem odešel. To je můj příběh v kostce. Jak to je s tebou?“

„Moje minulost je jednodušší. Byl jsem velitelem jednoho žoldáckého klanu a jednou si nás najali na hlídání vstupu do nové jeskyně, aby se mohl klan Fénix jako první probojovat skrz. Jenže si z nás udělali dobrý den a klan se rozpadl. Ostatní klany naše hráče utlačovaly, ale já jsem se rozhodl, že dokážu všem, a především sám sobě, co jako hráč zvládnu.“

„Ale co s tím má co dělat nějaký bastard?“

„Byl to zástupce Fénixu, který nás tak oklamal. On si ze mě utahoval, že nestojím jako hráč za nic, zatímco on se bez jakéhokoli vybavení během tří let dokázal dostat na level sto padesát. Rozhodl jsem se dosáhnout nejvyššího levelu. Aktuálně má nejlepší kobold level 225, leží přede mnou ještě dlouhá cesta. To mi ale nevadí! Na začátku to bylo složité, ale teď jsem docela rád, že za kobolda hraju. Nikdo od malého krokodýlka nečeká žádné špinavosti.“

„Chci jen podotknout, že teď ses tak nazval sám,“ usmál jsem se. „A co ten tvůj úkol? Navíc v tak zapadlé provincii. Vždyť se tu pohybují především začátečníci. Nízké levely, jednoduché jeskyně a suroviny na nejnižší úrovně profesí. Zatímco ty, když se tak dívám na tu vyvernu, jsi do hry investoval spoustu peněz.“

„No, tady to začíná být zajímavější. Co se mi nepodařilo získat v reálném světě, začíná se mi plnit ve hře. Slyšel jsi někdy o hráčce jménem Anastaria?“ Naštěstí ke mně seděl Hadojed zády a nevšiml si, jak jsem na zmínku toho jména zareagoval. Že by ho na mě někdo nastrčil?

„Ano, myslím, že jsem ho někde zaslechl. Říkali, že je to nejhezčí a nejfantastičtější dívka, skoro bohyně…“ Sakra, už jsem zase skoro začal slintat.

„Takže jsi o ní slyšel, jo? Podle tvých reakcí jsi ji i viděl.“

„Proč myslíš?“

„Pokud mi to sám nechceš říct, nebudu tě nutit, to je tvá věc. Nicméně ona má na sobě velmi zajímavou kletbu. Fénix kdysi dokončil jeden unikátní úkol, pro jehož splnění museli zabíjet sirény, které se právě rodily. Královna sirén ale Anastariu. Od té chvíle Anastaria do svého okolí vypouští jed, který je neviditelný a neidentifikovatelný obrannými amulety. Pokud se někdo ocitne ve sféře vlivu toho jedu, okamžitě se do paladinky bezhlavě zamiluje. Jako odměnu za splnění úkolu naučil císař Anastarii, jak s jedem zacházet a jak kontrolovat jeho intenzitu, proto si teď může sama určovat, kolik jedu do okolí vypouští. Když lidé zasažení tímto jedem začnou o Anastarii mluvit, mimoděk sliní a teče jim z nosu. V zásadě se změní v zaláskované idioty. Protijed neznám, nikdy jsem ho nehledal.“

„To je zajímavé, ale stále nechápu spojitost mezi velitelkou Fénixu a koboldem na čtyřicátém levelu.“

„Jo, takže ji znáš… Je to jednoduché. Setkali jsme se po mém vítězství v Anhurské aréně. Trochu jsme probírali minulost a ona mi přišla jako normální holka, se kterou se hezky povídá. Dokonce i docela chytrá.“

„No jasně. Ty jsi z účinků toho jedu nepadl naznak, co?“

„Žádný jed na koboldy neúčinkuje. Ani trochu. Bylo zajímavé pozorovat zasněné oči všech návštěvníků taverny, když se Anastaria rozhodla otestovat mou rasovou imunitu. V tu chvíli by se k ní její okolí začalo i modlit. Povídá se, že mnoho z nich ihned poté navštívilo nevěstinec.“

„To je hezký příběh, ale je těžké mu uvěřit. Když pomineme její vzhled, pořád jsme ve hře. Jak je možné, že ve virtuální realitě začne hráč slintat?“

„To je taky docela jednoduché. Můžou za to kapsle. Pamatuješ si, jak jsi prošel celkovým testem, než tě poprvé do kapsle připojili? Systém určí pachy, které v tobě spustí nejvyšší úroveň žádostivosti. Jednoduchá chemie, nic víc. Navíc Anastariin jed neúčinkuje na hráče pod jednadvacet let. Ti také nemají do nevěstince přístup.“

„Co se stalo pak? Potkal jsi Anastarii a zjistil jsi, že její jed na tebe nepůsobí. Proč jsi pak z Anhursu odešel?“

„Jsem tu kvůli úkolu cechu vrahů. Musím se vplížit do domu jednoho NPC a ukrást kus papíru. Papír jsem ukradl, ale pak jsem objevil něco zajímavého. Jistý unikátní úkol spojený s draky. Anastaria není jen tak ledajaká dívka. Miluje ve hře vše unikátní. Velmi si cení hráčů, kteří unikátní předměty mají. To je její slabina. Pokud vím, draka nikdo nemá. Proto jsem se vydal nějakého najít. Pokud se mi poštěstí draka nalézt, možná se mi poštěstí i se Stacey.“

„Ty znáš její reálné jméno? Vidím, že to s ní myslíš vážně.“

„Kdo ho nezná? Aha, už jsme tady.“

Třicet kilometrů uběhlo jako nic. Zkontroloval jsem ukazatel času a opravdu uběhla hodina. Čas při našem rozhovoru plynul dost rychle. Zastavili jsme na malé mýtině, v jejímž středu stál domek. Nazývat tu chatrč domkem bylo možná až příliš lichotivé. Zvýšil se mi tep, protože jsem si byl jistý, že i já jsem se na tuhle mýtinu musel dostat. Cítil jsem to každou částečkou své duše. Hadojed má asi stejný úkol jako já, oba musíme získat svitek. Byl tam jen jeden, nebo každý z nás dostane svou kopii?

„Počkej,“ zastavil jsem kobolda, který chtěl do chýše vstoupit. „Je tu toho víc, než se zdá. Zkus se zamyslet nad větami jako: ‚Ty jsi je i přesto doručil, aniž by ses podíval dovnitř,‘ a ‚Copak jsme nějací tuláci, abychom se bavili na zápraží?‘ Třeba by se mohly nějakým způsobem hodit na tuhle situaci.“

„To je divné. Myslel jsem, že Kráska zvládla oběhnout všechny stromy. Kdy se ti podařilo praštit se do hlavy?“

„Pokud teď projdeme dveřmi, úkol se nesplní. Taky mám jeden úkol spojený se získáním svitku.“

„Jakého svitku? Tady přebývá dragonkin, který nám poví, kde draky najít,“ pokrčil Hadojed rameny. „Říkej si, co chceš, ale já jdu dovnitř. Nemám nejmenší chuť postávat venku a nic nedělat.“

„Poslední otázka. Řekni mi přesné znění tvého úkolu,“ snažil jsem se přivézt kobolda k rozumu. Do domu nesmíme vkročit, jinak se ozve akorát velký výbuch. Jak to mám krokodýlovi vysvětlit?

„Na místě označeném na mapě vyhledejte dragonkina, který vám poví, jak nalézt draky. Povinná část úkolu – musíte s sebou vzít dalšího hráče. Abych zjistil, na co dalšího hráče potřebuji, musel jsem se dokonce na nějaký čas odpojit ze hry. Dragonkin požaduje…“

„Požaduje, aby jeden z vás byl poslán do Šedých plání, a druhý získá informaci,“ přerušil Hadojeda dragonkin vycházející ze svého příbytku po čtyřech. Hm, dragonkini vypadají docela hrozivě. Tlama zlostně otevřená, odhalené zuby, ocas a čtyři tlapy. Jako na prastarých čínských obrazech. Podivná směs koně a draka.

„Takže tys mě sem dovezl jako oběť?“ otočil jsem se na Hadojeda, ale na místě, kde stál, jsem už nikoho neviděl.

„Čas běží,“ řekl dragonkin. „Vítěz získá cenu. Do boje!“

Vaše parta byla zrušena.

Zranění: 400: 1240 (útok zbraní) -840 (obrana). Aktuální zdraví: 2020 z 2420.

Byl jste otráven! Vaše zdraví se sníží o 220 každých 5 sekund po dobu 2 hodin: 500 (útok jedem) -280 (obrana proti jedu). Aktuální zdraví: 1800 z 2420.

Byl jste omráčen na 5 sekund.

Hadojed vyšel zpoza mě ze stínů a začal do mě systematicky a cílevědomě bušit. Kdybych umřel, nedokázal bych splnit svůj úkol získat totem. Neměl jsem čas vstoupit do módu vyvolávání elementálů, takže jsem popadl svitky a začal používat jeden za druhým. Vyléčil jsem se, zaútočil na Hadojeda. Zase jsem se vyléčil a opět zaútočil. Svitků jsem měl jen pár, ale na jeden souboj by měly vystačit. Nebýt vybavení od Anastarie, ještěr by mě během několika sekund jednoduše zabil jedovatými šipkami a zbraněmi. To je bastard. Věděl, kam mě bere, a vybral si hráče na malém levelu. Já tu svini zabiju!

Po dvou minutách mi svitky došly a Hadojedovo zdraví bylo stále ještě na polovině. Duchové ho míjeli nebo se mu podařilo útoky zablokovat. Taky bylo docela hloupé útočit na něho vodními elementy, když jsou koboldi napůl vodní tvorové. Jistě měl vyšší obranu proti útoku vodními kouzly.

„Takže si myslíš, že tvé vybavení z tebe dělá skvělého hráče, co?“ uslyšel jsem koboldův hlas poprvé za několik posledních minut. Stáli jsme tváří v tvář, zhluboka oddechovali a snažili se zabíjet pohledem. Nevím, proč zhluboka dýchal Hadojed, ale já jsem dostával pořádnou nakládačku. Dokonce jsem za tu dobu zvýšil odolnost o jeden bod.

„Pokud bys, ty tupče, použil alespoň na sekundu mozek, všiml by sis zobrazené jedničky pod mým jménem. Musím ti vysvětlovat, co to znamená, nebo začneš konečně používat tu část těla, do které láduješ jídlo? Myslíš si, že normální hráč, který o hře nic neví, může získat během dvaceti levelů první zabití? Tvých čtyřicet levelů je pro mě procházka růžovou zahradou. Měl by ses modlit, ty zasranej ještěre. Všechno popíšu administrátorům. Ošidil jsi mě o pět tisíc. Měli jsme dohodu, zástupci Korporace tě budou v reálném světě tahat po soudech. Na Anastariu můžeš zapomenout.“

„Odprejskni. Zlaťáky ti dám na účet do banky, až tě zabiju.“

Pozor! Máte zapnutý filtr neslušných slov od NPC i od hráčů. Abyste ho zrušili, vstupte do nastavení hry (možno jen pro hráče starší 21 let).

Na to kašlu, vypnu to později.

Šaman má tři ruce…

Teď máš na kahánku, zelenavče. Mód elementálů už jede naplno. Nejdřív si potřebuju odstranit jed, který mi neustále ubíral každých pět sekund 220 bodů zdraví. Vyvolal jsem ducha, abych se plně vyléčil, ale jed nikam nezmizel. Navíc se ke mně zase přiřítil Hadojed. Rychle jsem z rychlé volby odhodil všechny ohnivé elementály a vyvolal jsem útok vodním. Snažil jsem se přijít na nějaký protijed. Věděl jsem, že šamani mají schopnost jed odstranit, ale Kornik mě to nenaučil. Musím na to přijít sám?

Vyslal jsem další čtyři útočné elementály na Hadojeda, což ho donutilo se opět skrýt. Využil jsem chvíle času na vyvolání dalšího elementála a soustředil se na volná pole v rychlé volbě. Tak už funguj!

Vyvoláváte elementála z prázdného místa rychlé volby. Chcete přidat do rychlé volby známé elementály?

NE, nechci. Sakra, takhle to nejde.

Chcete přidat do rychlé volby nové elementály?

Jasně, to je přesně to, co hledám.

Od této chvíle máte k dispozici elementály zpomalení, očištění, zesílení a postupného útoku. Přejete si je přidat do rychlé volby?

Ano! Hned teď! Chci tam mít všechny vodní elementály, prosím!

Léčivý elementál a hned za ním elementál očištění. Jed zmizel! Teď máme rovnocenný souboj. Tak kde se schováváš, ty pápěrko?

Elementál zpomalení se ukázal být cenným společníkem. Hadojed po mně házel nějaké otrávené šipky, ale létaly tak pomalu, že jsem se jim dokázal bez problému vyhýbat. Elementál vydržel pouze pět sekund, ale to mi stačilo, abych na Hadojeda vyslal několik vodních střel, které mu uštědřovaly postupná zranění. Ačkoli byly malé, dovolily mi mezi nás dostat alespoň deset metrů a vyslat po něm dalších pár útočných elementálů. Tentokrát ohnivých. Pomalu, ale jistě začínalo koboldovo zdraví padat. Hadojed použil několik léčivých lektvarů, které mu doplnily zdraví téměř na sto procent, ale zásoby mé many se zdály být nekonečné. Kdo říkal, že je v soubojích šaman slabý?

„Mahane, počkej!“ Po několika dalších minutách souboje zbývalo Hadojedovi jen deset procent zdraví.

„Co to? Najednou si chceme povídat, když jsme zjistili, že silou mě neporazíme? Proč jsi nezačal mluvit dřív, kámo? Nemáš šanci, tohle je příliš dobrá příležitost někoho zabít, aniž by mě poslali zpátky do dolu! Neměl jsi na mě zaútočit, zeleňáku.“

„Co vlastně potřebuješ za informace o dracích?“ Hadojed přestal útočit a s mrkáním přijímal útoky mých elementálů.

„Mám na to úkol, na co je potřebuješ ty? Aby ses dostal k Anastarii?“

„To není ten hlavní důvod,“ povzdechl si Hadojed. „Řekl jsem ti, jak jsem se stal koboldem. Jasně, tahle postava se mi líbí, ale nezapomněl jsem na své původní postavení a chci pomstu. Tomu bastardovi, co mě obral o peníze, to nedaruju, čeká ho brutální odplata. Neustále se lísá k císaři. Chtěl jsem ho přimět k souboji před palácem, a proto potřebuju draka. Jen ten by mě do paláce dostal. Ten blbec z Fénixu si moc váží svého postavení ve stínu císaře, který nesnáší souboje a celkově násilí všeho druhu. Ať už by souboj dopadl jakkoli, ani jeden z nás by se už do paláce nikdy nepodíval. Mně to nestojí ani za zlámanou grešli, ale pro něj by to byl zásah na nejcitlivější místo. Naprostá změna jeho hry. Právě teď mezi mnou a mojí odplatou stojíš ty, jelikož mi bráníš získat informace o dracích. Co může být na tvém úkolu tak důležitého?“

Hadojed v tuto chvíli už téměř řval. Vyvstala nám tu zajímavá situace. Chápal jsem ho velmi dobře. Vyměnit mága na vysokém levelu za tuto vtipnou náhražku, vyškrábat se zpátky na nohy a pak se potkat s šamanem, který schválně nechce umřít. To je prostě pech.

Ačkoli.

„Počkat, pokud ti dobře rozumím, hledáš draky jen jako prostředek přístupu do paláce? To můžeš zvládnout jen s drakem?“

„Ne, jakýkoli jedinečný předmět by mi stačil. Jak mám ale něco takového získat?“ Hadojedovi se postupně vracela příčetnost.

„Máš padesát tisíc zlatých?“

„Cože?“

„Podívej,“ vytáhl jsem šaty a dovolil jsem mu nahlédnout na jejich popis. „Myslíš, že by se císaři zamlouvalo něco takového? Padesát tisíc zlatých a šaty jsou tvé. Co na to říkáš?“

„Nemám teď tolik peněz,“ zamyslel se Hadojed. „Můžu ti dát třicet teď a dalších dvacet ti pošlu během týdne na tvůj účet.“

„Dobrá, jsme dohodnutí. Doufám, že jsi nezapomněl, že tě musím zabít. Musím se k drakům dostat. Opravdu to potřebuju. Taky je důležité dokončit rozdělanou práci. Když už se mi podařilo tě skoro zničit, bylo by hezké to dokončit.“

„Jen do toho,“ usmál se Hadojed, který se vrátil do své pohodové nálady a podle všeho již začal plánovat budoucnost. „Nebude mi to vadit, když od tebe získám ty šaty.“

„Mimochodem, souboj je takový nemastný neslaný. Můžu ti navrhnout alternativu…“ rychle jsem mu popsal, jaký typ odplaty by mohl fungovat na císařově recepci. „To bude daleko zajímavější a navíc ti nikdo nezakáže vrátit se do paláce.“

„Ty máš teda pokroucenou mysl,“ zubil se Hadojed. Vytáhl papír a sepsal všechny náležitosti, čímž se naše dohoda stala závaznou. Bohužel třicet procent okamžitě zmizelo ve prospěch Korporace, ale v mé peněžence přibylo jednadvacet tisíc zlatých.

Zajímavá skutečnost: Ztrátu šatů jsem vůbec nepocítil. Dokonce ani vnitřní žába neměla problém se jich zbavit. V Anhursu bych je zvládl prodat za tři až čtyři sta tisíc, ale cítil jsem, že dělám správnou věc.

„Co se stane s vyvernou?“ kývl jsem směrem ke zvířeti.

„Bude v pohodě. Pár minut tu bude postávat a pak zmizí. Otěže mám u sebe já. Tak jo, můžeš mě zabít. Ještě ti dlužím pětadvacet tisíc. Na to nezapomínám. A díky za radu. Ty svině z Fénixu se mi zaryly až pod kůži, jsou to prostě obrovská hova.... pí pí pí pí pí.“

„Co jsi to řekl?“ zeptal jsem se zatajeným dechem.

„Nepředstírej, že jsi právě vyšel ze školky a nikdy jsi neslyšel někoho sprostě nadávat.“

Komu záleží na nadávkách? Můžeš prosím zopakovat poslední větu? Slovo od slova?“

„Řekl jsem: Ty svině z Fénixu se mi zaryly až pod kůži.“

„A ten zbytek?“

„Jsou to prostě obrovská hova.... pí pí pí pí pí.“

Vešel jsem do nastavení a vypnul filtr neslušných slov. Později bude zajímavé zjišťovat, jaké nadávky vývojáři vložili do vínku různým NPC. Teď mě to však příliš nezajímalo.

„Dobrá. Drž se. Třeba se ještě někdy potkáme.“ Na Hadojeda přiletělo deset elementálů a přede mnou se objevila zpráva:

Získán úspěch!

Zabiják, level 1 (k postupu na vyšší level musíte zabít dalších 19 hráčů).

Odměna za úspěch: Veškerý útok proti hráčům zvýšen o 1%.

Seznam úspěchů si můžete prohlédnout v nastavení své postavy.

Odmávl jsem pochybný úspěch a vytáhl figurky. Dragonkin nikam neodejde a já můžu vyzkoušet, zda můj poslední nápad byl správný. Že by bylo všechno tak jednoduché? Po druhé jsem se dnes podíval na vlastnosti orků válečníků:

C2 = A2 + B2

||x|| = √(x12 + x22 +… + xn2)

1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21….

Pythagorova věta. Eukleidovský prostor. Fibonacciho posloupnost.

Na první pohled tyto řádky nic logicky nespojovalo. Pokud jsem však k tomu přistoupil správně…

Pythagoras. Eukleidés. Fibonacci.

Pythagoras. Eukleidés. Fibonacci.

Pi! E! Fi!

Je pravda, že mnoho lidí tyto tři konstanty nezná, ale já byl na škole jedním z těch zapálených lidí, kteří se snažili prozkoumávat studovaný předmět co nejpodrobněji. Když jsem se rozhodl vydat na životní dráhu programátora, zapamatoval jsem si hlavní matematické konstanty až po desáté desetinné místo:

3,1415926536; 2,7182818285; 1,6180339887.

Otevřel jsem zabudovanou kalkulačku a dopracoval se k číslu, které jsem potřeboval: 13,8175802. Vložil jsem jej do zvýrazněného boxu, čekajícího na správnou odpověď. Tak co? Uhodl jsem to, nebo mě čeká návrat k rýsovacímu prknu?

Svět se zastavil. Dragonkin, který stál ve dveřích, padl na všechny čtyři a sklonil hlavu. Opodál se objevilo tornádo, ze kterého postupně vyšlo osm dvoumetrových orků. Všichni měli jatagany. S figurkami jsem strávil tolik času, že jsem orky dokázal jednoho po druhém pojmenovat. Grichin, Grover, Vankhor… Všech osm válečníků se přede mě postavilo a zdálo se, že na něco čekají.

Vybral jsem nejbližšího orka a prohlédl si jeho vlastnosti. Nasucho jsem polkl, když jsem spatřil jeho 350 levelů a představil si tyto válečníky bojující podle mých rozkazů. S respektem jsem se jim poklonil, abych uznal jejich velké činy.

Vtom začali orci jeden za druhým mluvit:

- Toho dne byla obloha zakryta temnotou a padaly z ní obrovské kroupy,

- Když si Nejvyšší Stvořitel všehomíra uvědomil, že nadešel jeho čas…

- Nemohl zemřít, a tak se vydal na odpočinek;

- Zapečetil za sebou dveře, aby ho už nikdy nikdo nevyrušil.

- Do jeskyně uschoval všechno své vědění, své statky a výtvory.

- Jedině ten, kdo k němu nalezne cestu, bude požehnán.

- Skrz samotné bohy hrdina Karmadont nalezl cestu.

- Vychován jako sluha, však císař se z něj stal uprostřed ozvěn Zářivých hor.

Tak to je něco! Co to má znamenat? Jaké Zářivé hory? Mohli myslet Elmu, pohoří táhnoucí se z hloubi jihu až k nejsevernějším výběžkům? Špičky hor se každé ráno blýskají. To je fakt pořádný hlavolam!

„Trpaslíci budou vědět více,“ dodal Grover. Poté se orkové vrátili do tornáda a svět se opět naplnil zvuky. Hej! Co nějaký úkol nebo úspěch?

Cítil jsem se podveden. To mě Fénix chtěl přijmout jako mistra jen na základě těchto vět? Ihned jsem se podíval na vlastnosti figurek. V tuto chvíli už jen zobrazovaly věty o svých hrdinských činech. Žádný další text či tabulky na doplnění výsledku. Prostě klasické šachové figurky, jakými měly být od začátku. Teď bylo nejdůležitější, aby se Anastaria nedozvěděla, že znám několik vět, které ukazují na určitě místo v Barlioně. Místo, kde se ukrývá virtuální Stvořitel tohoto světa.

8. kapitola

Totem

„Klíč!“                        

Jsem muž pevných nervů, ale když dragonkinova zlomyslná tlama opakovala dokola stejnou frázi už po čtyřicáté, hrozně se mi chtělo ho do ní kopnout.

Jakmile tornádo s orky zmizelo, dragonkin se postavil zpátky na zadní, jako by se ani nic nestalo, a uvelebil se ve dveřích do chýše.

„Potřebuji ten svitek, který mě zavede k drakům,“ přistoupil jsem ke čtyřnohému NPC.

„Klíč!“

„Jaký klíč?“

„Klíč!“

„Nalezl jsem správné místo a splnil všechny náležitosti. Požaduji, abys mi vydal ten svitek!“

„Klíč!“

Strávil jsem frustrující půlhodinku snahou vtlouct do hlavy tomu pseudo-ještěrovi, že úkol mám splněn, ale on mi tvrdohlavě odmítal svitek vydat. Prostě jen opakoval slovo „Klíč!“ jako papoušek. Neměl jsem nejmenší představu, co za klíč po mně chce nebo proč bych mu ho vlastně měl dávat. Že by Hadojed přede mnou ještě něco zatajil? Bylo to přece jeho úkol, který nás sem dovedl. Možná to však nevěděl ani on.

Sedl jsem si před dveře a probodával dragonkina pohledem. Tuto překážku nešlo přeskočit, musel jsem se nad ní pořádně zamyslet.

„Co takhle…“

„Klíč!“

„To by stačilo! Tady máš ten tvůj klíč!“ vsunul jsem ruku do batohu a vytáhl první věc, kterou jsem nahmátl. Oko černé vdovy, v tuto chvíli mi to však bylo jedno.

„Ne tento klíč! Klíč!“

Konečně se někam dostáváme! Tohle ještě neřekl. Vypadá to, že dragonkin do vínku dostal naprogramovaný algoritmus k rozpoznání určitého klíče. Vytáhl jsem krabičku na klenoty z malachitu, vyměnil jsem figurky orků za pár kousků cínové rudy a snažil jsem se ji předat dragonkinovi. Podíváme se, jak zareaguje na tohle.

„Klíč je v této krabičce na klenoty,“ lhal jsem dragonkinovi bez uzardění.

„Otevři ji!“

„Sám si ji otevři! Nejsem tvůj sluha! Klíč je v krabičce, krabičku máš v tlapách, což znamená, že máš v tlapách i klíč.“

Dragonkin pohlédl na věc, kterou právě převzal. Dostal jsem tě! Vždyť to můžou otevřít jen klenotníci, pro všechny ostatní je to pouze krabička na klenoty. Dragonkin si povzdechl, oběma tlapami na krabici zatlačil a otevřeli ji jako přezrálý ořech. Z krabice vypadla cínová ruda.

„Tohle není klíč. Klíč!“

Čtení fóra a manuálu mě neposunulo ani o píď blíž k řešení. Netušil jsem, kde Hadojed ten úkol získal. Ocitl jsem se ve slepé uličce. Naprosto přesně cítím, že můj úkol ukazoval přesně sem, ale zkřížení dvou různých úkolů přineslo jisté problémy. Hadojedův úkol byl vybrán dříve než můj, což ten můj odsunulo na druhou kolej. Přebývalo tu pouze jediné NPC, oba jsme za ním ve stejnou chvíli přišli a začali bojovat, jak bylo určeno v Hadojedově úkolu. Škoda, že jsem ho už zabil, zrovna teď bych si do té jeho zelené huby znovu rád praštil. Nesplněné úkoly se znovu nabídnou až po čtyřech měsících, tolik času nemám. Pokud se mi nepodaří totem získat, můj titul bude za dva měsíce snížen.

Vypadalo to, že nemám jinou možnost…

„Mluvte!“

„Ahoj, Anastario, tady Mahan. Máš minutku? Potřeboval bych tvou pomoc.“

„Můžu se ti ozvat za dvacet minut, pokud to nespěchá? Zrovna teď mám plné ruce práce.“

„Jasně. Zavolej mi, až budeš mít chvilku.“

Nechtěl jsem do toho zatahovat Fénix, ale nezbývá mi jiná možnost, jak se k drakům dostat.

„Opět tě zdravím,“ přijal jsem po dvaceti minutách příchozí hovor z amuletu.

„Dobrý den,“ pozdravil mě mužský hlas z druhé strany. Co to znamená? Kde je paladinka? „Mé jméno je Rick Deadeye, myslím, že jsi zároveň s amuletem obdržel vybavení, které jsem vyrobil. Jak se ti líbí? Vyhovuje ti? Snažil jsem se mu dát neutrální vzhled, protože ten původní z receptu byl takový okázalý. Jen si to představ: oranžový a brčálově zelený. Myslel jsem si, že bys něco takového odmítl vzít na sebe.“

„Kde je Anastaria?“ podařilo se mi s vypětím všech sil přerušit tok Rickova hlasu.

„Bohužel se musela ze hry na nějakou dobu odpojit. Požádala mě, abych se ti ozval, prý potřebuješ pomoc. Co bych pro tebe mohl udělat?“

„Ricku, já opravdu nevím, zda…“

„Pokud si nejsi jistý mým postavením, uklidním tě, že mám rozhodovací pravomoc včetně vyhlášení války jinému klanu. Doufám, že tvůj požadavek však není toho typu. Na válku nemám žaludek.“

„Ricku, můžeš mi prozradit tvou úroveň upovídanosti? Nebo jak se ta vlastnost jmenuje.“

„Aha, tak ty už jsi podobné hráče potkal? Gratuluji! Je to velmi vzácná vlastnost. Dokonce vzácnější než dovednost. Nejsme tu však, abychom probírali mé vlastnosti. Jak ti může být klan Fénix nápomocný?“

Neměl jsem jinou možnost, než mu nastínit svou situaci, a řekl jsem mu i o Hadojedovu úkolu. Můj úkol se z nějakého důvodu nedal dokončit.

„Takže ten dragonkin stojí ve dveřích a chce po tobě nějaký klíč, je to tak?“

„Přesně tak.“

„Bez něho ti nechce předat informaci o dracích, že?“

„Jak…?“ zeptal jsem se zmateně. Jak to věděl? Neříkal Hadojed, že je ten úkol unikátní?

„Není potřeba se cítit překvapeně. Tihle dragonkinové jsou rozeseti po celém Malabaru a uchovávají historii draků, kteří kdysi dávno existovali. Klíčem je žezlo toho NPC, kterému se ti podařilo ukrást svitek s vepsaným úkolem. Ano, ano, řekl jsem ukrást, to je totiž jediná možnost, jak tento úkol získat. Jednu dobu se celý náš klan snažil draky najít, ale byla to marná snaha. V Barlioně už žádní draci nezbyli. Dokonce jsme kontaktovali administrátory hry, abychom si zkontrolovali, že tohle je záměrný konec úkolu, prostě jen hologram létajícího draka. V každém případě ti gratuluji, jen málo lidem se v Barlioně podařilo dotknout historie draků. Je to vše?“

„Ano, díky za tvou pomoc.“

„V tom případě se loučím. Měj se hezky!“

No tak to je konec! Hadojed mě uvrtal do super problému, ten malý krokodýl! Musím čtyři měsíce čekat na opětovné nabídnutí úkolu! Můžu zamávat na rozloučenou šamanovi elementálů! Proč se dneska všechno kazí?

„Klíč!“ Poslední větu jsem snad musel říct nahlas, protože se dragonkin zase ozval.

„Nemám žádný klíč. Můžeš přestat křičet a jít zpátky domů. Šou skončila.“

Dragonkin se otočil jako poslušný poník a vešel do chýše. Co teď? Vrátit se? Byl jsem tak na dně, že se mi chtělo řvát. Proč jsem jen neposlechl Kornika a neletěl s ním pro totem? Zase jsem si připadal chytřejší než všichni ostatní, co? Když jsem si představil goblinův posměšný pohled, až mu budu sklíčeně povídat, že se mi totem nepodařilo získat, můj duch klesl až na úplné dno.

I když jsem věděl, že mi nezbývá nic jiného, než se vrátit zpátky do Beatwicku, rozhodl jsem se vyrobit dárek pro Anastariu. Stejně musím vyrobit celou šachovou sadu, tak proč ne zrovna tady a teď? Měl jsem s sebou všechny nástroje stejně jako hologramy hráčů, a dragonkin už byl zalezlý ve svém příbytku. Třeba mě to alespoň trochu pozvedne na duchu. Rozhodnutí padlo. Posadil jsem se na trávu a vytáhl hologramy, které mi Hellfire poslal. Zástupci klanu Fénix a Temné legie, nejlepší hráči našeho kontinentu. Když jsem si i poslední obrázek nahrál do paměti, přepnul jsem se do návrhářského módu. Cítil jsem se vážně dost špatně.

Okamžitě jsem odhodil z každého klanu čtyři hráče, kteří v mé představě byli z nějakého důvodu zešedlí. To znamenalo, že je nebudu potřebovat. Začal jsem vyřezávat figurky podle těch, kteří mi zbyli. Anastaria byla, jak jinak, královna. Jakmile jsem si ji představil v plášti, s korunkou, pyšně pozvednutou bradou a nadutým výrazem na tváři, obrázek paladinky začal poletovat, rozmazávat se, aby se následně objevil ve formě figurky, kterou jsem plánoval vyřezat. První je hotová. Obrázek Hellfira odmítal být vyroben do podoby krále. Koruna mu prostě neslušela, odložil jsem ho na později a zamyslel se nad zbytkem figurek. Jezdce, střelce, všech osm pěšců a jednu věž jsem měl hotové za chviličku. Zbývaly jen dvě figurky. Král a věž. Divné. Myslel jsem si, že králem by měl být Hellfire, ale z obrázku na mě koukal skromný a nenápadný gnóm , jako by říkal: Zkus mě! Dobře. Pokud o to žádá, vyobrazím ho jako krále. Podíval jsem se na hráčovo jméno: Ehkiller Neviditelný. Samo o sobě pro mě to jméno nic neznamenalo, ale žádná jiná možnost mi nezbývala. Zkusím ho tam dostat. Pokud se bude hodit, doufám, že mě Hellfire nezabije.

Hodil se tam. Okamžitě, když jsem si představil Ehkillera s korunou a pláštěm, se jeho obrázek rozostřil a vzal na sebe tvar krále. To je divné, proč on? Proč ne Hellfire, který se bez rozpaků změnil v druhou věž? Nejspíš to přičtu umělecké licenci.

Ani s Temnou legií nebylo jednoduché pořízení. Plinto mi ke králi prostě neseděl, ať jsem se nažil sebevíc. Podle prožité zkušenosti jsem ho chtěl přiřadit k věži, ale ta mu také nesvědčila. To je divné. Ani jezdec, střelec, nebo královna k jeho obrázku prostě nepřilnula. Zbývali jen pěšci. Dokonce i v návrhářském módu, kde je vědomí odděleno od těla, jsem nasucho polkl. Pokud Plinto zjistí, že jsem ho vyrobil jako pěšce, Věčně druzí mě přidají na první místo jejich seznamu smrti. Doufal jsem, že se Anastaria zasměje nad tou narážkou, ale dotčeným osobám to snad nepoví. Figurku krále zabral jiný hráč, jehož jméno mi nic nepřipomínalo. Královnou se stal pobočník, kterého jsem potkal letět s Plintem. V tu chvíli mi bylo jasné, že nevím, co dělám.

Všech šestnáct figurek zaujalo svá místa a já se odpojil z návrhářského módu. Vytáhl jsem z batohu lazurity a malachity a všiml jsem si, že dragonkin stojí vedle mě. Co tak mohl chtít?

Vyřezávání kamenů nebyl velký problém. Byly podobného tvaru, takže když jsem si jeden kámen ve své mysli představil, jednoduše jsem si přidal zbytek. Těsně před zkombinováním vymyšlených podobizen figurek s kameny jsem se rozhodl přidat malá vylepšení. Snažil jsem se všem z klanu Fénix dát pyšný a statečný postoj, ale ve většině případů figurky vyzařovaly aroganci, jako by jim všichni ostatní něco dlužili. Jen Rick, se kterým jsem dnes mluvil, si uchoval lidskou tvář. Snažil jsem se Věčně druhé vyobrazit jako divoké a urputné bojovníky. Když už mají být zelení, tak ať připomínají orky. Výsledek byl taky velmi zajímavý. Jen král s královnou se změnám nepoddali. Ostatní figurky vypadaly strašně rozzuřeně, jako by to byly ony, kdo Fénixům něco dlužil a rozhodli se jim to vrátit právě teď.

Pak už zbývalo jen spojit projekci figurek s kameny a otevřít oči. Hotovo. Až se dostanu do Farsteadu, pošlu figurky Hellfirovi. Když po nich tak toužil, musím mu jeho přání splnit. Všechno nejlepší k narozeninám, Anastario. Šachovnici si už budeš muset najít sama. Sákryš, to je nádherné opět něco vytvořit. Následně jsem byl pohlcen náhlým pocitem nepopsatelného štěstí:

Vyroben předmět: Prokleté šachové figurky rovnováhy.

Popis: V Malabarské historii nemá tento výrobek žádný precedent. Předmět svázaný s určitým hráčem dosud ještě nikdo nevyrobil. V tuto chvíli se zrodil těsný svazek mezi hráči klanu Fénix a hráči klanu Temné legie. Každé tři týdny musí hráči zobrazení v sadě jako králové zasednout k šachové bitvě, ze které vyjde vítěz. Pokud se jeden z králů nenachází ve hře, může být zastoupen královnou, střelcem, jezdcem, věží nebo pěšcem. Doba trvání souboje: 2 hodiny. Pokud se za tu dobu nerozhodne o vítězi, bude souboj ukončen jako neplatný. Předmět je virtuálně spojen se svým výrobcem: Mahanem.

Dle výsledku bitvy hrané s Prokletými šachovými figurkami rovnováhy bude všem hráčům zobrazeným figurkami na šachovnici přidán bonus trvající tři týdny:

Straně, která vyhraje: +10% ke všem hlavním statistikám.

Straně, která prohraje: -10% ke všem hlavním statistikám.

V případě, že ze hry nevzejde vítěz: -20% ke všem hlavním statistikám.

Typ předmětu: unikátní, nemůže být zničen. Spojení s hráči je v tuto chvíli hotovo. Všichni hráči spojení s šachovnicí byli informováni o vzniku Prokletých šachových figurek rovnováhy.

Pozor! Tento předmět nemůže být znovu vyroben, neexistuje k němu recept.

Vyrobil jste unikátní předmět. Body reputace u všech frakcí, které jste dosud potkal, zvýšeny o 200.

Zvýšení vlastností:

+1 Dovednost. Celkem: 4.

+3 Klenotnictví. Celkem: 22.

Získal jste titul: Prokletý výrobce, 1. úroveň.

Po přečtení zprávy mi vynechalo srdce. To je můj konec. Pokud jsem měl kdy nějakou šanci vyhnout se trestu za zobrazení Hellfira jako věže a Plinta jako pěšce, vyrobením těchto šachů jsem klany odsoudil k věčnému souboji a sebe k dlouhému a bolestivému umírání. Tohle mi nikdy neodpustí, i kdybych se stal členem jednoho z těch dvou klanů. Kdo mě prosil, abych v takové náladě něco vyráběl? A co je tohle?

Získán předmět: Klíč k drakům.

Popis: Prastaří jako svět sám, draci vždy ctili krásu a jedinečnost. Po zmizení z tohoto světa draci instruovali strážce, aby jen těm, kteří jsou hodni je spatřit, dali možnost draky navštívit. Splnil jste jejich podmínku vyrobením unikátního předmětu před zraky strážce. Gratulujeme!

Uhodil blesk a v ruce se mi objevil malý železný klíč.

„Klíč,“ řekl normálním hlasem strážce a ukázal na mou ruku.

„Tady je,“ podal jsem mu ho.

Získán předmět: Teleportační svitek k drakům.

Použití: Přenese vaši postavu na místo, kde žijí draci.

Když mi dragonkin svitek předal, s úsměvem si odfrkl a odešel do svého příbytku. Ani se za mnou neotočil. To by bylo. Hned aktivuji svitek a získám totem. Už se nemůžu dočkat.

Zvuk otevíraného portálu mě zaskočil. Otočil jsem se za zvukem a spatřil usmívajícího se muže oblečeného v bílém. Tohle je herold.

„Dobrý den, Mahane. Doufám, že vás nebudu příliš zdržovat. Pojďme rovnou k věci. Dovolte mi vám pogratulovat k vyrobení tak zajímavého artefaktu. Stal jste se čtvrtým hráčem Barliony a prvním na našem kontinentu, komu se povedlo vyrobit předmět svázaný s hráči. Císař mě vyslal, abych od vás výměnou získal figurky a přinesl mu je do paláce. Šachovému souboji bude císař osobně přihlížet. Všichni hráči budou povinně přeneseni ke hře.“

„Výměnou? Za co?“ zvážněl jsem. Císařova dobrá vůle je v Barlioně velmi ceněná.

„To jsou slova muže, ne chlapce. Moc jsem se obával, že vás budu muset přesvědčovat, jak je nebezpečné držet figurky ve své moci. Co vám za ně císař nabízí? Jednak neomezený vstup do vnějších zahrad paláce. Navíc jeho osobní prsten. A samozřejmě velkou úctu k výrobci tak ceněného předmětu.“

Díky bohu jsem zvládl neupadnout do mdlob, ačkoli vnitřní křeček padl na záda a nevykazoval žádné známky života. Nebyl to ani tak ten vstup do zahrad nebo císařův prsten, co mě tak rozrušilo. Obojí se dalo získat. Sice složitě, ale nebylo to nemožné. Do kolen mě však dostala osobní úcta císaře. To mohlo znamenat jen jedinou věc. Reputaci. Myslel jsem na to, že mám tu nádhernou vlastnost zvyšovat reputaci o pět bodů denně. Za pár let může má postava získat s císařem dobré vztahy. Což znamenalo volný vstup do paláce! Všechno zlé je k něčemu dobré.

„Souhlasím. Tady je máte,“ podal jsem figurky Heroldovi.

Reputace u císaře vzrostla o 100 bodů. Právě se nacházíte 900 bodů od statusu: přátelský.

Reputaci u císaře nelze zvyšovat pomocí úspěchu První zabití.

Získán předmět: Císařův prsten.

Popis: Osoba nosící tento prsten koná na základě mých instrukcí pro dobro Malabaru. Počet možných použití: 1.

„Děkuji vám. Podle pravidel musíte být jakožto výrobce figurek přítomen u první hry, která se bude konat za tři dny. Vaše přítomnost bude skryta, aby se nenarušovala koncentrace klanových králů. Na shledanou! Někdo z nás vás za tři dny vyzvedne.“

Herold otevřel nový portál a zmizel, zatímco jsem hloupě zíral na své ruce. On je opravdu spíš šedá eminence než císař. Takže teď, ať už bych provedl cokoli, třeba někoho zabil, mě nepošlou zpátky do dolu. Získal jsem jednu propustku. Super, budu ji muset chytře využít.

„Dobrý den,“ odpověděl jsem do amuletu, který se náhle probral k životu.

„Mahane, je to snad nějaký špatný vtip? Co jsi to udělal, ty hlupáku?“ Nikdy jsem si nemyslel, že by tak krásná dívka mohla tak strašlivě řvát.

„Taky tě zdravím, Anastario. Nemáš být náhodou pryč ze hry?“

„Co pryč ze hry? Co jsi to vyrobil? Co to k sakru jsou ty Prokleté šachové figurky rovnováhy? To ti z té samoty v Beatwicku už dočista hráblo?“

„Anastario, nech mě to vysvětlit…“

„Máš dvě hodiny, abys ty figurky ke mně dostal. Já už jim přijdu na kloub. Pokud mi ty figurky nedáš, oficiálně tě vyhlásím jako nepřítele klanu Fénix. Rozumíš?“

„Já ty figurky už nemám. Vzal si je herold na císařovu žádost.“

„Císařovu?“

„Ano. Teleportoval se sem herold, odměnil mě vstupem do palácových zahrad, stovkou reputace u císaře, vzal si ode mě figurky a zmizel. A ty na mě už můžeš přestat křičet. Hellfire si u mně ty figurky vyžádal jako dárek pro tebe. Všechno nejlepší k narozeninám. Teda až je budeš mít.“

„Jak se opovažuješ?“

„Stacey, budu mluvit upřímně, už mám toho až po krk! Co po mě vlastně chceš? Když jsem žádal o radu, neměla jsi žádný zájem se mnou mluvit a poslalas Ricka. Teď mi voláš a z plna hrdla na mě ječíš. To nejsi teda moc dobrá analytička, vedoucí Fénixu a tak dále. Přejdi už prosím k věci.“

„Mahane! Ty, ty…“

„Ano, já! Jak dlouho budeš chodit okolo horké kaše? Co chceš?“

„Chci ty figurky orků válečníků. Vím, že je máš.“

„Co za ně dostanu?“

„Pozici mistra v našem klanu.“

„Nemám zájem. Zkušenost ukazuje, že se dokážu o sebe dost dobře postarat sám. Založím si vlastní klan.“

„Co teda za ně chceš?“

„Špatná otázka. Co mi můžeš nabídnout? Pokud tomu dobře rozumím, od chvíle, kdy jsem vyrobil orky válečníky, se nikomu nepodařilo vyrobit trpaslíky. Proto si myslím, že figurky musí být vyrobeny stejným hráčem, který vyrobil předešlý kus, nebo někým, kdo ten předešlý kus vlastní. Jsem si jistý, že se Rick snaží učit klenotnictví, jak to jen jde, ale nikam se nedostal. Oprav mě, pokud se mýlím.“

Chvíli bylo na druhé straně amuletu ticho.

„Můžeš mi zaručit, že mi dáš zbývající části sady, pokud se ti ji podaří vyrobit?“

„Pokud se dohodneme, ano. Měsíc od vyrobení budou figurky tvoje.“

Tak už se konečně rozjíždíme a někdo odpojil brzdy! Doufal jsem, že mi měsíc bude stačit na vyřešení hádanek na figurkách.

„Klan Fénix přijme tvůj klan pod svou ochranu. Za každou část sady dostaneš milion zlatých. Deset hráčů z tvého klanu dostane přístup do našeho skladu, kde si každý z nich může vybrat pět kusů vybavení. Těch deset hráčů vezmeme i do našeho levelovacího centra, kde pod dohledem učitelů mohou dosáhnout stého levelu. Je taková nabídka přijatelná?“

„Docela jo. Sepíšeš smlouvu?“

„Ano, hotovou ti ji pak pošlu. Až dojdeš do banky, můžeš si ji přečíst. Mahane…“

„Co?“

„Kdy máš v plánu založit svůj vlastní klan?“

„Hned, jakmile se dostanu do Anhursu. Ve Farsteadu není registrační úřad.“

„Řekni mi, je pozice tvého zástupce volná?“ zeptala se Anastaria zamyšleně.

„Nerozumím ti…“

„To nic, promluvíme si později. Ne že mi zmizíš, unikátní šamane.“

To je den! Že by se do mě Anastaria zakoukala? Proč by se mě jinak ptala na místo toho zástupce? Že by ho chtěla pro sebe?

Ze zvyku jsem se podíval na odpočet času a hvízdl jsem. Už mi zbývá jen osm hodin. Jak dlouho jsem ty prokleté figurky vyřezával? S takovou mi nemusí zbývat dost času na draky. Nechtělo se mi teleportovat se do Farsteadu a pak do Beatwicku, abych ukazatel resetoval, protože bych tím utratil spoustu peněz. Zbýval mi už jen jeden teleportační svitek do každého z měst. Že bych se stavil za mágem pro další? Nevím… Přijde mi, že to zvládnu všechno stihnout, když nebudu přemýšlet nad hovadinami.

Byl jsem připraven spatřit prakticky cokoli, když jsem vcházel do portálu – hory, stepi, hluboké pralesy. Skončil jsem však na místě, které bych si ani ve snu s draky nespojil. Zlatavý písek, teplý sluneční svit, palmy a přízračně modré moře. Neskutečná nádhera! Co kdybych prostě zůstal tady a nechal Fénix a Věčně druhé mě hledat všude možně?

„Zdravím prvního hráče Barliony, který na náš ostrov přišel,“ zazněl přes pláž hluboký hlas. „Mé jméno je Ayaretolikus, jsem strážce historie draků.“

„Dobrý den. Mé jméno je Mahan, jsem šamanem. Skláním se před tebou, strážce, ale můžeš mi říct, kde se nacházíš? Je mi nepříjemné mluvit jen sám k sobě.“ Vypadá to, že po svém posledním rozhovoru s Anastariou mám daleko větší sebevědomí.

„Stojím několik kilometrů od tebe směrem do vnitrozemí. Jdi po cestě, která tě zavede přímo za mnou.“

Než jsem se vydal za strážcem, vytáhl jsem mapu, abych zjistil umístění tohoto ostrova.

Pozor! V této lokaci je zakázáno používat mapu.

Aha. Kde to asi můžu být? Jedna věc byla jistá. Byl jsem přenesen na ostrov. Nemám však ponětí, kde by mohl ležet. Že by se nacházel ve Velkém oceánu, v moři poblíž pobřeží nebo na nějakém rozlehlém jezeře? Možnosti byly nekonečné.

Uvědomil jsem si, že by mi mohl dojít čas a nestihl bych získat svůj totem, a co nejrychleji jsem se rozběhl směrem ke strážci. Na procházku nebyl čas.

„Strážce?“ Přiběhl jsem k veliké pulzující sféře o průměru přibližně dvou metrů, která lehce poletovala několik metrů nad zemí. Doufal jsem, že místo tohoto světelného balónu uvidím opravdového draka.

Povrch sféry vibroval a přišlo mi, že jeho hlas bych zaslechl kdekoli na ostrově.

„Znovu tě vítám, hráči, který jako první položil nohu na můj ostrov. Já, strážce dračích pamětí, se ptám, proč jsi sem přišel?“

Znělo to dost grandiózně, ale nemám důvod se nepřipojit.

„Ah, strážce dračích pamětí,“ rozhodl jsem se napodobit tón hlasu sféry, „přišel jsem, abych zhmotnil svůj totem.“

„Totem? Ty máš jako totem draka?“

„Ano, strážce. Osud mi přidělil draka. Je však stále malý a nezkušený.“

„Není třeba to vysvětlovat, otevřu ti portál do světa draků.“

„Do světa?“

„Ano, draci z našeho světa navždy odešli. Přežívají mimo Barlionu a zpovzdálí nás sledují.“

„Děkuji ti, za tvou pomoc, strážce.“

„Tak už jdi. Nemá cenu ztrácet čas. Nikdy ho nemáme příliš mnoho.“

Ozvalo se klapnutí a vedle sféry se otevřel portál. Když jsem šel k němu, napadla mě jedna myšlenka. Kornik tehdy navrhl, abychom šli přímo za draky. Že by měl možnost přemisťovat se mezi světy? Musím se ho při další příležitosti poptat. Portál mě pohltil do svého blikotavého světla. Když jsem se objevil na jeho druhé straně, uvědomil jsem si, že jsem ještě ve svém životě neviděl hory. To, čemu jsem dříve říkal hory, mohly být maximálně kopečky. Před očima se mi však tyčily opravdové hory s velkým H. Pozoroval jsem strmé útesy sahající až k obloze, se kterými sousedily další kopce, jejichž zasněžené špičky propichovaly mračna. Impozantní pohled.

„Věřili byste tomu? On to dokázal,“ ozval se Kornik sedící vedle místa, kde jsem z portálu vystoupil. Okolo sebe si držel ochrannou auru a vedle něj stál piknikový koš.

„Učiteli,“ poklonil jsem se, „řekl jsi, až se příště potkáme, budu muset složit zkoušku na velkého šamana. Už je čas?“

„Ne, zdaleka ne,“ zasmál se Kornik. „Jen jsem se s Aarenoxitolikem vsadil, že se sem stihneš dostat za měsíc. Jen si to představ, ta zelená ještěrka si myslela, že bude můj učedník potřebovat celé dva roky, než se za draky podívá.“

„A cos vyhrál? Mohl bys mě prosím schovat do té své aury? Je tu strašná zima.“

„Do aury? Schovej se sám. Myslíš si, že za tebou budu lítat s plínama pokaždé, když si umaneš? Musíš se začít učit i beze mě. Jo a vyhrál jsem barel skvělého vína. Až se staneš velkým šamanem, stav se, možná ti dám trochu ochutnat.“

„Učiteli, vždyť jsi mi neřekl, jak tu auru vyvolat. Jak mám vědět, kterého elementála na to použít?“

„Nikdo ti neukázal, jak vyvolat zpomalujícího nebo očišťujícího elementála. Stejně jsi na to sám přišel. Na tohle přijdeš taky. Nebo snad nejsi šaman?“

Ten tvrdohlavý goblin! Řekne mi jen základy a ke zbytku ať si dojdu sám. Pobíhání s lovcem bylo daleko lepší, trenéři mi všechno předali jako na stříbrném podnose. Jak držet luk, jak nachystat past, jak zjistit správnou vzdálenost od cíle. A tady? Na všechno musíš přijít sám. Nebo že by to mohlo být specifikum mého učitele? Starý blázen.

Uvědomil jsem si, že bez ochranné bariéry dlouho nevydržím. Vstoupil jsem do vyvolávacího módu a začal improvizovat. I přes každodenní léčení sebe sama a souboj s Hadojedem mi úroveň vodních elementů vystoupila jen na dvojku. Ani jsem si nevšiml, kdy se to stalo.

Takže, s čím můžu pracovat? Mám tu útočného elementála vodní střely a vlny, dva léčící, jedno zesílení, postupný útok, kontrolu a očištění.

Každý z nich je důležitý a v určité situaci velmi platný, ale potřeboval jsem ještě jednoho. Neznal jsem jeho přesné jméno, ale měl by to být něco jako elementál vodního štítu. Kam jsem ho měl umístit? V rychlé volbě už nemám žádné volné místo. Ukázalo se, že mi nezbývá než provést jistou elementální optimalizaci.

Elementál zesílení zvýší všechny mé hlavní statistiky o dvě procenta po dobu jedné minuty, a jak ukázal souboj s Hadojedem, je mi úplně k ničemu. Není čas ho vyvolat. Je potřeba buď útočit, nebo léčit. Co kdybych ho zkusil zkombinovat s některým léčícím elementálem? Sice by takové vyvolání spotřebovalo spoustu many, ale získal bych s každým léčením užitečný bonus. Správně jsem tušil, že hledání v manuálu a na fóru by mi nepřineslo žádné odpovědi, ale stejně jsem se pokusil něco najít. Příště se raději spolehnu na svou intuici.

Nejdříve jsem vybral léčivého elementála a do něj jsem vyvolal zesílení. Nic se nestalo. Elementálové nechápali, co po nich chci. Co třeba vyvolat oba elementály zaráz? Pořád nic. Nejdřív se objevil jeden a po něm druhý. Nebo…

Do vymýšlení jsem se tak zabral, až jsem zapomněl na okolní mráz. Při dalším pokusu o spojení elementálů jsem pochopil, co je třeba provést. Potřeboval jsem použít jednoduché objektově orientované programování. Mám tu třídu léčivých a zesilovacích elementálů. Úkol byl vytvořit novou třídu zkombinovanou ze dvou tříd tak, aby získala hlavní vlastnosti tříd, které v sobě spojuje. Jak je mám však spojit? Že bych se zeptal Kornika? Ten zeleňák by se mi leda tak vysmál a utrousil by, že jeho učedník je naprostý hlupák a Kornik jeho učením jen ztrácí spoustu času.

Proč vlastně šamani potřebují totem? Je jen na hraní nebo na ježdění? No, pane manuále, tentokrát mě prosím nenechte na holičkách.

Totem: Přírodní objekt použitý jako šamanův symbol. Totem pomáhá šamanovi pochopit sebe sama. Funguje jako spojení k vnitřnímu já a odráží esenci šamanových nejniternějších pocitů. Díky totemu šaman pozná své silné a slabé stránky, zesiluje přednosti a oslabuje nedostatky.

Vlastnosti totemu: Nemůže být změněn. Může být použit pro cestování (až po zhmotnění totemu) nebo jako designový mód elementálů. Totemy jsou vědomé bytosti a musí se vyvíjet. Každých padesát levelů získá totem novou schopnost, odvíjející se od typu totemu. Pokud totem šamanovi nevyhovuje, je možné ho odejmout.

Dobrá. Všechno je jasné a jednoduché, především po přečtení prvního odstavce. Asi chtěli ukázat, jak hodně cool je hrát za šamana. No, alespoň jsem se dozvěděl to hlavní. Totem se dá použít jako designový mód pro elementály. Jestli tomu tak je, pak…

„Ahoj, potřebuji tvou pomoc. Můžeš přijít?“

„Budeme si hlát?“

„Ne, teď hned ne. Musím nějak přijít na kloub elementům.“

„Dobše, pšijdu.“

Vedle mě se objevila projekce průhledného malého draka. Měl jsem vidiny, nebo trochu povyrostl? Pamatoval jsem si ho menšího.

„Ahój, jak ti můžu pomoct?“

„To ještě sám nevím. Víš, mám dva elementály. Jeden je zesilující a druhý léčí. Abych vytvořil nového, musím spojit ty dva do sebe, ale nevím jak. Neznáš nějaký způsob, jak by se to dalo udělat?“

„Udělat z jednoho elementála dva? Znám. Hned jsem tu.“ Dráček na několik sekund zmizel a vrátil se s nějakým krystalem, který držel v tlapách. Jakmile se Draco objevil, zazněl dunivý hlas. „Duše totemu. Šaman ji musí hlídat jako oko v hlavě. Pokud je duše totemu zničena, šamanův totem navždy zmizí a šaman ztratí svou sílu.“

Draco, který stále držel krystal, kýval hlavou a pak svým dětským hlasem pokračoval:

„Pšivolej plvního elementála do klystalu, pak dluhého a z nich se vytvoší nový elementál. Lovnou to zkus, chci to vidět!“

Duše totemu? Ten název slyším poprvé v životě. Manuál ani fórum nic takového nezmiňují. Nikdy jsem nechápal, proč mají tu sekci na pomoc hráčům tak osekanou. Kdybych se mohl dostat na normální internet mimo fórum, našel bych tam vše, co se dá o Barlioně dozvědět, ale tady…

Spustil jsem rozhraní pro vyvolání elementálů, vybral jsem krystal v Dracových tlapách a vyvolal na něj zesílení a léčení. Jakmile se elementálové v krystalu uklidnili, objevila se přede mnou tabulka s popisem nového elementála. Vodní elementál léčení a zesílení. Vedle popisu jsem objevil dva posuvníky. Jeden byl nazvaný léčení a druhý zesílení. Po chvíli nastavování jsem pocítil zklamání. Ukázalo se, že spojená síla nedosahuje síly původních elementálů vyvolaných zvlášť. Nejenže se prodloužil čas nutný k vyvolání, ale efektivita obou elementálů se snížila na pouhých sedmdesát procent. Díky posuvníkům se dal jeden z parametrů zvýšit dokonce až na devadesát procent, ale díky tomu druhý parametr klesl na pouhých třicet. Takové zesílení je k ničemu. Závislost obou parametrů navíc není striktně lineární.

Nicméně jsem si toho elementála nechal a vyměnil ho v rychlé volbě za předešlého léčícího elementála. Vyzkoušel jsem do krystalu vložit elementála léčení více osob. To mi přišlo užitečnější. Ještě si zkusím pohrát s těmi útočnými.

Znovu jsem vybral krystal a vyvolal do něj elementály vodní střely, postupného útoku a kontroly. Chci protivníka zasáhnout třemi útoky naráz!

Počet spojených elementálů nemůže přesáhnout úroveň elementálů.

Sakra! Neříkej hop… Dávalo to však smysl. Bylo potřeba zvýšit úroveň, aby si člověk s nimi mohl pohrát a kombinovat je. Vyvolal jsem dohromady útok střelou a postupný útok, díky čemuž jsem v rychlém výběru ušetřil další volné místo. Teď už jsem měl dvě volná pole, do kterých bych mohl elementála vodního štítu umístit. Ten by pak mohl být zkombinován s léčením, čímž by můj cíl nejen vyléčil, ale zároveň i okolo něj umístil ochrannou bariéru. To by bylo parádní! Vzhůru do toho.

Soustředil jsem se na volné pole a začal vyvolávat elementála.

Šaman elementálů má možnost získat následující: Elementál štítu. Přejete si jej přidat do rychlé volby?

Konečně! Jedno volné místo rychlého výběru se zaplnilo a do druhého jsem přesně podle plánu spojil elementály štítu a léčení. Teď už tu nezmrznu!

Vyvolal jsem elementála léčivého štítu a spokojeně jsem se podíval na usmívajícího se Kornika. Počkat, on se neusmívá. On se mi směje! Tomu nerozumím, co se to děje?

Po další minutě mi bylo jasné, čemu se můj učitel tak smál. Vodní štít měl jednu zajímavou vlastnost, byl vytvořen z vody. Všude v horách byla zima. Velká zima. Když jsem si uvědomil, že jsem uzavřený v ledové kouli, poklesla mi ramena. Kornik je takový bastard! Ví, že je mým hlavním elementem voda, ale nezastavil mě! Vždyť je to hlavně moje chyba. Tak moc jsem se soustředil na vytvoření štítu, že mě ani nenapadlo si vzpomenout na fyzikální zákony. Štít by měl být nejlépe ze vzduchu, jako ten Kornikův, ale já nemám na vzduch specializaci. Sakra!

Chvíli jsem počkal, až štít zmizí (hned mě napadla další otázka pro Kornika, jakým způsobem jeho štít vydrží tak dlouho, zatímco můj se po minutě rozpadne) a začal jsem se pomocí paličky osvobozovat z ledové skořepiny. Vypadal jsem jako kuře, které se chce prodrat z vaječné skořápky. Led, který lemoval okraj teď už zmizelého štítu, se mi však nedařilo prolomit.

„Ale nee, takhle nee,“ na Draca jsem úplně zapomněl. Létal okolo mě v kruzích a díval se, co provádím.

„A jak teda?“

„Nemůžeš bouchat úplně všude. Vybel si jedno místo a bouchej jen do něj.“

„Pomůžeš mi?“

„Jo. Tady jsem jedno našel. Bouchej pšímo sem,“ ukázal Draco nosem na jednu část mého ledového vězení. Dobrá, budu tedy bouchat sem.

„Trošku odleť, bude to obrovská bomba!“

Rozpřáhl jsem se co nejvíc, jak mi to ledový sarkofág umožnil a trefil jsem se přímo do místa, které mi Draco ukázal. Pak přišel výbuch. Ledová krusta se rozletěla do všech stran a ledový vichr mě chtěl znovu objat do své náruče, ale stála mu v cestě zlatá záře, která obklopovala mě i Draca. Nezaslechl jsem nějakou hudbu?

„No-o, fungovalo to vel-mi dob-ře,“ roztřásly se mi zuby, když světlo pohaslo a podíval jsem se na malého Draca. Ačkoli žádný malý Draco už nebyl. Mladý dvoumetrový drak rozčísl vzduch nade mnou. „Není to krása?“ řekl šťastně. „Konečně umím vyslovovat písmeno r. RRRRRR. To je krrrrrrásné!“

Donutil jsem se usmát a poplácal draka po zádech. Nechápu to, inkarnoval jsem jej? Jak se mi to povedlo?

Úkol Hledání totemu splněn.

Úkol Šamanova cesta, část druhá splněn.

To je vše? Celé mé soužení s nalezením svitku bylo prostě ukončeno úspěšným probouráním se z ledové krusty za pomoci mého draka? Co se stalo s unikátními bonusy? Kam zmizelo získání neskutečné síly? Ptám se, kam se všechny tyto věci schovaly? Navíc tu nevidím draky, když se nad tím tak zamyslím.

„Zdravím tě, synu,“ přistál vedle mě obrovitý zelený drak, zatímco Draco poletoval okolo a radostně na všechno vrčel. Měl bych dodat, že jsem si až teď všiml barvy svého draka. Dosud jsem byl zvyklý na jeho transparentní podobu. Teď však vidím, že je černý jako noc.

„Zdravím tě, otče,“ poklonil jsem se drakovi. Nechápal jsem přesně, proč mě oslovuje synu, ale rozhodl jsem se tomu neodporovat.

„Mé jméno je Aarenoxitolikus, zelená ještěrka, kterou zmínil Kornik. Můžeš mi říkat Renoxi.“

„Jen mého učedníka nerozmazluj,“ zaslechl jsem goblinův hlas. „Taky si přestaň hrát na otce a syna. On je šaman, ne drak.“

„Drak? Jak bych mohl být drak? Vždyť jsem člověk.“

„Jsi drak!“ rozlehl se Renoxův křik horami.

„Je to šaman!“ Kornikův řev si v ničem nezadal s tím drakovým.

„Ahoj táto!“ vmísil se Draco do hovoru. „Můžeš tomu uvěřřřřit? Jsem zase živý! A všechno si pamatuju!“

„Prosím, mohl by mi někdo vysvětlit, co se to tady vlastně děje?“ Možná jsem vypadal hloupě, ale vážně jsem ničemu nerozuměl.

„Začni ty, Korniku, já tě doplním, bude-li třeba,“ pronesl Renox.

„Šaman musí mít totem. Bez totemu není ničím. Je mnoho způsobů, jak totem získat. Můžeš o něj požádat svého učitele, nebo si ho najdeš sám. Nebo uděláš něco zvláštního a najdeš svůj totem v Šedých pláních. Všechno je tak, jak to má být.“

„Mahane, jsem ohromený, že jsi dokázal pochopit fungování elementálů s takovým učitelem. Korniku, prosím, odlož na chvíli své způsoby a alespoň jednou vysvětli všechno pořádně.“

„Nezasahuj mi do mých učitelských metod! Učím tak, jak chci učit. Já se taky nepletu mezi tvé draky a neučím je, jak létat. Tak mi neskákej do řeči.“

„Chápeš alespoň ty, co se tu děje?“ zeptal jsem se draka, který vrčel na kameny. Kornik a Renox se ponořili do hluboké ideologické debaty ohledně smyslu bytí. Bylo zbytečné se je snažit přerušovat a mně zbývaly jen dvě hodiny do návratu.

„Nic důležitého. Byl jsem drrrak, ale asi přřřed stovkou let jsem zahynul v boji prrroti ledovým obrrrům tohoto světa. Bylo mi jen třřři sta let, v podstatě jsem se prrrávě vylíhl a v prrrvní bitvě jsem byl přřříliš neopatrrrný a zasáhl mě kámen. Chtěl jsem pomoct své rrrodině. Otec strrrávil spoustu času zjišťováním, jak mě přřřivést zpátky na svět, až se dozvěděl, že můžu být oživen jako totem. Ačkoli to nebude navždy, je to daleko lepší než být zničen. Otec promluvil s šamany a ti mě přivolali do tvého světa ve formě totemu. Za celých sto let nikdo draka jako totem nezískal, a i kdyby se to někomu povedlo, byl by ze mne jen hloupý mladý drak. I teď, až se vrátím – no tohle, už ani nevrčím – budu zase zpátky malým drakem. Aby se mi vrátila paměť, musím se dostat na level 200.“

„Jak to, že na tomto místě tvá paměť funguje?“

„Byl jsem znovuzrozen. Z vajíčka. Zároveň se svým bratrem.“

„S kým?“

„Překvapení! Díky krustě okolo štítu jsi vytvořil ledové vejce a otec ho svým ohnivým dechem přeměnil na skutečné. Myslíš, že bys měl takový problém rozbít svou paličkou normální ledovou krustu? Takže z toho dračího vejce se vylíhli dva draci. Jeden se narodil znovu a ten druhý… Ten druhý jsi ty, bratře.“

„On už s tím taky začíná.“ Všiml jsem si Kornika a Renoxe, kteří stáli opodál, přestali se dohadovat a poslouchali Dracovo vyprávění. „Přestaň mu motat hlavu, nebo se mu za chvíli zavaří. Neposlouchej je, nic dobrého tě nenaučí. Život je daleko komplikovanější, než že bys mohl jen tak být drakem. Budu ti muset říct přesně, co se tu stalo. Před sto lety Rada šamanů, na žádost téhle zelené ještěrky, reinkarnovala zabitého draka do totemu–“

„Jako bys sám nebyl zelený…“ zamumlal Renox s úsměvem.

„Nepřerušuj. Takže jsme ho reinkarnovali, ale nenašli jsme žádného vhodného kandidáta, který by si totem zasloužil. Vyzkoušeli jsme několik dobrovolníků, ale každý z nich zahynul v dračím plameni. Dokonce ani Geranika to nechtěl riskovat. A pak ses objevil ty, s drakem jako totemem. Když se to dozvěděl Prontho, jen s velkým sebezapřením pokračoval s prací v dole a neoznámil ostatním šamanům, co se právě stalo. Jeho smysl pro povinnost byl silnější. Alespoň mně však zprávu poslal. V tu chvíli jsem tě začal sledovat. Sakryš, nějak odbočuju. Draci.

Pokud bys normálně draka přivedl k životu, zůstal by pouhým nemyslícím drakem. No, když řeknu nemyslícím, on by časem vyrostl a pochopil, co po něm žádáš, ale k opravdovému drakovi by se ani nepřibližoval. Kdyby sis nechal pomoci ode mě, přesně takového draka bys získal. Ty sis však vybral svou cestu šamana. Díky tomu jsi získal opravdového draka. V tomhle světě tvůj totem získá paměť a může mluvit se svou rodinou, ne však více než padesát procent času, který strávil v hlavním světě. Zbytek doby musí dělat společnost tobě. Je možné mu navrátit jeho paměť i v našem světě, ale k tomu potřebuje dosáhnout dvoustého levelu. Až se vrátíš, bude opět na levelu jedna a můžeš ho vyvolat jen na dvě hodiny denně. To je vše, co zatím zvládne. Jak se bude jeho level zvyšovat, bude se zvyšovat i čas, po který může být vyvolán. Tak, to by mělo být vše.“

„A co ta část, kdy jsem se stal drakem?“

„Ty ses ničím nestal! Byl jsi šamanem a tím jsi také zůstal. Prostě až se vrátíš do našeho světa, budeš několik dnů prakticky nepoužitelný a vytvoříš si odolnost proti všem typům jedů. Proti úplně všem. A pár dalších věcí, které budeš muset zjistit sám. Ještě máš spoustu času, než na ně přijdeš. Musíš k nim dorůst. Teď se jimi nemusíš zatěžovat.“

To je divné. Když jsem ty schopnosti už získal, neměl by mi to systém dát najevo?

„A jak zvyšují level draci? Ptám se, protože bych rád věděl, jak ti vrátit paměť,“ podíval jsem se na Draca.

„Často mě vyvolej a nařiď mi lovit kdejakou havěť. Pokud mě však zabijí a půjdu do Šedých plání, ztratím deset levelů. Pamatuj si to.“

Jo, tak to je stejné jako u lovcových zvířat. Díky tobě však můžu pracovat se svými elementály. To není špatné.

„Potřebuji vědět ještě něco dalšího? Začíná mi docházet čas. Budu se muset vrátit.“

„Zbytek se postupně naučíš,“ řekl Renox a pak se potěšeně podíval na Kornika a pronesl: „Vyhrál jsi i napodruhé. Kde jsi našel takového učedníka?“

„Napodruhé?“ podíval jsem se tázavě na Kornika.

„Renox přislíbil odměnu hodnou císaře komukoli, kdo získá totem jeho syna. Navíc slíbil odměnit kohokoli, kdo mu umožní alespoň na chvíli se svým synem promluvit. Vsadili jsme se, že o odměnu nepožádáš. A já vyhrál další sud vína.“

„Máš mé díky, šamane. Z tohoto světa si může něco materiálního odnést jedině Zvěstovatel, ale existují daleko vzácnější věci, než je zlato. Informace. Podívej se na tyto dvě mapy. Označují starobylá místa, kde draci schraňovali svůj poklad. Teď je nám k ničemu, ale ty ho můžeš využít. Na první místo můžeš vzít někoho s sebou, ale do druhého musíš vstoupit sám. A to nejdůležitější. Všiml jsem si, že jsi začal obnovovat Karmadontovu šachovnici. Měl jsem toho muže rád, byl to skvělý vladař. Uvědom si, že ať už ti logika říká cokoli, musíš si vždy vybrat tu správnou cestu.“

Herní mapy aktualizovány. Na vaše mapy byly zaneseny dvě pozice dračích pokladů. Pozice jsou očíslovány.

Správnou cestu? Jakou správnou cestu?

„To by mělo být vše. Je načase, aby ses vrátil zpět.“

„Můžu se jen zeptat, jak ses spřátelil se Swiftbelem?“

„Vyšší šaman Swiftbel pomohl Renoxovi hledat kandidáta, který by získal draka za svůj totem. Ztratil tím dvacet let,“ odpověděl Kornik za draka.

„Ale ty stařenky, jeho sestry, říkaly…“

„Pro ně bude vždy obchodník a dobrodruh. Všichni nemusí znát pravdu.“

„Počkat, ještě další dotaz.“

„Korniku, začínám tě docela chápat. Ty mu podáš prst a on si vezme celou ruku,“ poznamenal drak.

„Při našem posledním setkání jsi řekl, ať se na něco připravím, že už nezbývá mnoho času. Co jsi tím myslel?“ Drakova slova jsem ignoroval. Když už jsem takhle opovážlivý, musím z toho vytěžit co nejvíc.

Kornik vypadal zamyšleně a pak, jako by opatrně vybíral slova, odpověděl: „Barlionu čeká velká změna, ale císař odmítá něco takového přijmout. Je vůči tomu slepý.“

„Změna? Jaká změna?“

„Konec otázek. Sám se to brzo dozvíš, pokud budeš pokračovat stejně jako dosud. Musíš se stát velkým šamanem. Nepřestávej se učit!“

Úkol přijat: Šamanova cesta, část třetí. Splnění zkoušky pro získání titulu Velký šaman.

Další zkouška proběhne za: 3 měsíce. Typ úkolu: pro šamana.

Otázku ohledně toho, o jakém pokračování mluví, jsem měl už na jazyku, když jsem se náhle ocitl ve své posteli v Elizabethině altánu.

Získal jste novou schopnost: Dračí krev – imunita vůči všem jedům.

Pozor, máte možnost získat novou vlastnost: Spiritualita. Spiritualita ovlivňuje schopnost skládat dohromady různé typy elementálů a vyvolávat i jinéch typy než základní. Čím víc úrovní Spirituality získáte, tím lepší budou mít složení elementálové schopnosti.

Přijímáte? Pozor. Přijatou vlastnost již nebude možné si odebrat.

Myslím, že ji přijmu. Už dávno jsem měl svou čtvrtou vlastnost získat. I když to není úplně přesně útočná vlastnost, jistě spojování elementálů využiju. Mohlo by z toho vzejít něco dobrého.

Vaší postavě byla přidána nová vlastnost: Spiritualita. Aktuální úroveň: 1.

Rozhlédl jsem se okolo a zamyslel se nad tím, proč mě tentokrát Kornik přenesl do postele, když mě minule nechal před branou. Najednou jsem ucítil obrovskou bolest. Nejdřív to byl jemný cvrkot skrz celé tělo, pak se mi objevil bonus „modifikace“ a bolest začala sílit. Držel jsem se dlouho, dokud mi síla vůle nevypověděla službu a já nezačal řvát. Bolest byla neskutečná. Když se „modifikace“ změnila na „transformaci“, jen stěží jsem se udržel při vědomí. Ležel jsem schoulený na posteli a občas ze mne vyšlo zaskučení.

„Co se stalo?“ někde na hranici vnímání jsem uslyšel Elizabethin hlas. „Mahane, co se stalo?“

Závoj bolesti zakryl mé vědomí. Přišel jsem asi o sluch, jelikož mé okolí se ponořilo do ticha. Přišlo mi to jako věčnost, než jsem se dostal ven z rudé mlhy a přišel k sobě. Jako by někdo stiskl knoflík a bolest ustala. Má první myšlenka zněla: Je skvělé být normálním hráčem! Ve hře neexistuje bolest a kdykoli se můžete odpojit!

„Paní, paní, už se probudil!“ Probral jsem se v prosvětleném pokoji.

„Jak se cítíš?“ promluvila na mě Elizabeth.

„Budu žít,“ sám jsem se snažil pochopit, jak se cítím. Bolest byla ta tam, všechny statistiky byly v pořád– Cože? Úroveň odolnosti vyrostla na sedmadvacet! Kolik jsem té bolesti musel vytrpět?

„Božínku, opravdu jsi nás vylekal,“ pokračovala domácí. „Nevěděla jsem, co mám dělat! Hořel jsi jako pec. Kněz se na tebe byl podívat, ale na nic nepřišel. V horečkách jsi strávil dva dny, jen ses na posteli převaloval. Dnes jsi jak znovuzrozený. Chtěl bys trochu čaje?“

Nechápal jsem to, proč je na mě tak hodná? Zkontroloval jsem Elizabethiny vlastnosti a byl jsem mile překvapen, že má úroveň atraktivity je u ní na 34 bodech. Dalších padesát a začne se mnou flirtovat. To jen tak, zčistajasna?

„Mahane! Už jsi živý? Zítra se budeme učit pracovat se lžícemi a vidličkami. Zatím jsem tě naučil jen základy, musíš se naučit ještě mnoho detailů. Zítra ráno se zastavím. Nezapomeň, že jsi mi slíbil dárek.“ Rváč rychle vběhl do pokoje a stejně tak rychle pokoj opustil. Já už prostě ničemu nerozumím.

Neměl jsem chuť dál ležet v posteli. Přichystal jsem se k odchodu a pohlédl do zrcadla. Moje čelenka! Byla pryč! Jak jsem jen mohl zapomenout? Teď už je mi jasné, proč se ke mně všichni chovají tak hezky. Přibylo mi dvacet bodů atraktivity.

Ozval se zvuk otevírajícího se portálu a do pokoje vešel herold.

„Můj bože,“ Elizabeth, stále stojící ve dveřích, se uklonila a předvedla pukrle jako z učebnice. Bylo tak elegantní, že jej nemohlo zastínit jednoduché oblečení ani vlasy rychle svázané do drdolu. Kdo vlastně jsi, Elizabeth?

„Mahane, přišel jsem za tebou. Během pěti minut započne šachový zápas mezi Fénixem a Temnou legií. Výrobce figurek je pozván jako divák. Pojď.“

Elizabeth na mě hleděla vyvalenýma očima a moje atraktivita u ní rázem stoupla o dalších dvacet bodů. Ženy. Ať už reálné nebo NPC. Čím významnější si muž udržuje kontakty, tím vyšší je jeho atraktivita.

Byl jsem připraven k odchodu, a proto jsem hned vstoupil do heroldova portálu. Konečně na vlastní oči uvidím císařův palác.

9. kapitola

Šamanova chyba

Císařův palác mě oslnil. Byl luxusní, plný ozdob jako vánoční stromek a třpytil se ve všech barvách duhy. Upravené živé ploty, chodníčky vysypané zlatým pískem, tráva, jejíž barva vás donutila si pomyslet, že jste teprve až nyní spatřili zelenou. Vývojáři si s tímto místem opravdu vyhráli. Palác císaře Malabaru je pokládán za vrchol designérské a umělecké práce. Každé tři měsíce se konala soutěž, jak téměř dokonalý vzhled ještě dále vylepšit. Ačkoli se to zdálo být nesplnitelné, umělci pokaždé přišli na další způsoby, jak přidat další drobnosti pro dokonalý vzhled, o kterém pak hráči, kteří se do těchto okouzlujících prostor podívají, mohou vyprávět přátelům.sdot

Nahrávání videa ani pořizování obrázků nebylo v paláci možné, tyto funkce jsou na území paláce v kapslích zablokovány. Dokonce i propagační videa zobrazovala palác jen ve veřejně dostupných místech. Palác zůstával záhadou a vábničkou pro hráče v Malabarském císařství celých patnáct let, po které hra existuje. Podobné paláce stojí i na ostatních kontinentech, ale liší se jejich styl a design. Stejně tak se lišily i reputace. Pokud jste chtěli mít přístup do všech pěti paláců, museli jste dosáhnout na status „velebený“ u všech pěti císařů. Počet hráčů s přístupem do všech pěti císařských paláců můžu spočítat na prstech jedné ruky.

„Následujte mne, prosím,“ vrátila mě heroldova slova zpátky na zem. „Podle pravidel nesmí být výrobce prokletých figurek na území paláce zainteresovanými hráči spatřen. Abychom dostáli pravidlům, umístili jsme vás a vaše okolí do speciální dimenze. V případě, že byste prošel jiným hráčem, ani jeden z vás nic neucítí. Císařský palác je jedním z velmi mála míst na našem kontinentu, kde je zakázáno jakékoli násilí.“

To byla novinka. Znamená to, že každý hráč vstoupí do své vlastní kopie paláce a ostatní hráči jsou pro něj jen projekce?

„A co třeba předměty? Kdybych například popadl židli a hodil ji po jiném návštěvníkovi? Židli vidí všichni, mají k ní přístup a je hmotná.“

„Nejste první, koho něco takového ihned napadlo,“ usmál se herold. „Jakmile se návštěvník něčeho dotkne, předmět se přenese do jeho dimenze. Takže nemůžete předmětem nikoho uhodit.“

„Dobrá. Co však tenhle meč? Co kdyby ho dva návštěvníci popadli v jednu chvíli,“ ukázal jsem na znamenitý meč visící na zdi. „Vzniknou z něj dvě kopie, nebo ho získá jen jeden z hráčů?“

„Pro takové situace máme v paláci stráže. Jakmile začnou návštěvníci experimentovat s možností zranit někoho dalšího, jsou okamžitě z paláce vyhozeni a je jim navždy zakázáno se vrátit. Měl bych vám oznámit, že v minulosti jsme zažili už celkem dost takových hráčů. Někteří z nich dosud píší císaři dopisy a žádají o prominutí trestu, ale jeho Veličenstvo je ve svých rozhodnutích pevné. Tudy, prosím.“

Prošli jsme dveřmi a dostali se do dvorany plné hostů. Byl slyšet cvrkot jako v neklidném včelím úlu. Hráči stáli rozděleni, pokud jsem dobře viděl, do dvou táborů a neustále si něco šeptali. Každá ze skupin obsahovala třicet až čtyřicet hráčů. Fénix a Temná legie. Prakticky všichni lidé, kteří měli do paláce přístup, se dostavili, házeli naštvanými pohledy a neslušnými gesty po protivnících, aby co nejlépe vyjádřili opovržení nepřátelským klanem. Heroldova slova o různých dimenzích byla pravdivá, jelikož si našeho příchodu vůbec nikdo nevšiml. Zůstal jsem ostatním neviditelný.

„Císař právě promlouvá k hráčům, posečkejte prosím ve dvoraně. Jakmile skončí, zavedu vás do herního pokoje. Zatím se tu můžete porozhlédnout.“

Poslechl jsem heroldovu radu a vydal se rovnou k hráčům, kde stáli i mí staří známí: Anastaria, Hellfire a Rick. Ty jsem bezpečně poznal, u ostatních jsem si nebyl tak jistý.

„Stacey, zopakuj mi prosím, proč jsme sem museli přijít? Rozhodně bych se ve hře nenudil.“ Došel jsem k malé skupině hráčů, jejichž podoby jsem nedávno vtiskl figurkám, a zaposlouchal se do jejich rozhovoru.

„Uklidni se, Helle. Když Killer všem řekl, aby přišli, myslel opravdu všechny. Podívej se na Plinta, jak je rozčilený. Hloupý pěšák. Až se mi Mahan dostane do rukou a já budu trhat jeho reprodukční orgány na cáry, nezapomenu mu poděkovat přesně za tohle vypodobení. Když jsem pěšáka Plinta viděla, chtělo se mi radostí zatleskat.“

„Jo, ten se mu vážně povedl. Ale proč jsem já jako věž? U Plinta tomu rozumím, nikdo ho kromě jeho levelů nikdy nebral vážně, ale já? Dost mě tím urazil.“

„Toho si nevšímej, ty a Rick jste páteří tohoto klanu. Oba dva držíte v bojích a v ekonomických záležitostech klan nad vodou. Proto vás vyobrazil jako věže, neotřesitelné základní kameny klanu. Já jsem zmatená něčím jiným. Odkud se Mahan dozvěděl o Ehkillerovi a Evolettovi? Vždyť se nikde na veřejnosti neprezentují.“

„A co říkal šéf? Už se mu podařilo kontaktovat administrátory?“

„Je tichý jako hrob. Dal nám najevo, že dokud neproběhne zápas, nedostaneme z něj ani slovo.“

„Sakra. Nechci mít záporný bonus,“ vypadal Hellfire docela sklesle, „plánoval jsem vzít několik hráčů do jeskyní. Takhle to bude o dost těžší.“

„Koho zajímá záporný bonus? Zatím ještě nikoho. Až po zápase vymyslíme, jak se s tím poprat. Teď máme důležitější problémy k řešení. Průzkum hlásil objevení anomálií v dalších šesti místech mimo Farstead. Vyslala jsem skupiny a zítra se sama poletím podívat, jak to vypadá.“

„Zigguraty?“

„Vypadá to, že tam jsou. Mapa pořádně nefunguje a byli spatřeni i goblini. Tentokrát okolo levelu osmdesát. Když se nám to v Beatwicku kvůli tomu šamanovi nezdařilo, v těchto místech musíme být první.“

„Mimochodem, co s ním doopravdy plánuješ provést? Uděláš ho mistrem?“

„Ne, o to nestojí. Musím ho koupit. Teď si od něj převezmu ty orky válečníky a později zbytek figurek.“

„A co když odmítne?“

„No, to určitě! Rozhodně se domluvíme. Počkám, než budeme moci letět do Farsteadu, a předám mu tu dohodu sama. Trošku jedu a dokonce i po té nejnevýhodnější dohodě půjde jak vosa po medu.“

„Možná je lepší si s ohněm nezahrávat. Nestojí to za to. Už ti zbývají jen tři upozornění. Nač tak riskovat? Řekl bych, že existují efektivnější metody. Ta jeho čelenka nám pomůže a faktor bolesti taky nikam nezmizí.“

„Vyřešíme to později. Už jsem promyslela všechny možnosti. Figurky budou moje a tím to hasne.“

„Mahane, pojďme.“ Ani jsem si nevšiml, že se u mě herold objevil. „Císař dokončil rozmluvu s hráči a hra bude zahájena, až vejdeš do místnosti. Tímto směrem, prosím.“

Sakra! Z rozhovoru mezi Hellfirem a Anastarií jsem vyposlechl spoustu zajímavostí a teď mě od nich táhnou pryč. Jedna věc byla jistá, Fénix nedostane figurky, ať už přijdou s jakýmkoli návrhem. Když po nich Anastaria tak touží, jistě pro ně dokážu najít využití i já sám.

Malá pracovna, do které jsem vešel, byla celá nacpaná poličkami s různými svitky, knihami a spoustou dalších papírů. Svíčky vydávaly tlumené osvětlení a uprostřed místnosti stála dvě křesla, mezi nimi stolek, do nějž byla vyřezána šachovnice, a na něm jsem spatřil na svých pozicích připravené figurky, které jsem dříve vyrobil, a džbán s vínem. Proti sobě seděli dva hráči, Ehkiller a Evolett, a nenávistně se na sebe dívali. Několik hráčů za oběma králi přišlo s přáním hodně štěstí a pak už se jen ozval zvuk těžkých zavíraných dveří a oba hráči s úlevou vydechli a opřeli se do svých křesel.

„Sluší ti to, bratře,“ řekl Ehkiller a vypadal spokojeně.

„Ty taky nevypadáš zle, stará vojno,“ odpověděl Evolett stejným tónem. Očekával jsem cokoli, nadávky, urážky, řev nebo vyhrožování, ale nikdy jsem ani nesnil o tom, že opravdoví vládci dvou znepřátelených klanů jsou bratři. Jsou to pokrevní bratři, nebo že by si přísahali být navždy bratry? A kde je křeslo pro mě, nebo tu mám dvě hodiny jen tak stát?

„Proč jsi nás tak dlouho nenavštívil? Allie se ptala, jestli se ti něco nestalo,“ pokračoval Ehkiller. „Nasála tě už Barliona celého do sebe?“

„To ani ne. Ale blíží se nová volební kampaň a šéf se chce stát starostou, takže máme pohotovost. Nevěřil bys tomu, ale za poslední tři dny jsem se do hry ani nepřipojil. Prostě jsem neměl čas. Dokonce jsem ztratil jednu pracovní skupinu, nedostal jsem se k nim a oni si od cizího hráče jídlo nevezmou. Jak to jde u tebe?“

„Pořád stejně. S Allie zítra odjíždíme na dovolenou k moři. Už je to dlouho, co jsme si u moře odpočali. Budu pryč asi celé tři týdny, až do naší další společné hry, to je náhoda.“

„Kdo tě bude v klanu zastupovat, zatímco budeš pryč?“

„Stacey. Už je čas, aby dospěla.“

„Jo jo, moje neteř je dost chytrá, ale zvládne být hlavou klanu?“

„Jasně že zvládne. Už teď vede své vlastní oddělení všeználků, vést klan není o nic těžší. V pohodě to dokáže. Hra mě už začíná nudit. Peníze, moc, recepce s císařem, kde se podávají ty nejvybranější delikatesy… Ale daleko víc mi chutnají napůl připečené lívance mé ženy, než jakákoli potrava vytvořená pro mozek a chuťové buňky v kapsli. Už stárnu, Alle, stárnu. Projíždím šesté gumy a pořád hraju hry. Kdyby nebylo Kartossu, už bych dávno skončil. Jsi na tahu.“

„E2 na E4. Klasický začátek. Pojďme se dohodnout už na startu, potřebuješ vyhrát? Plinto mě celé dny prosí na kolenou, abych ti nakopal prdel. Má v plánu vydat se na nějakou výpravu a nechce mít ten desetiprocentní odečet statistik.“

„Ne, nemusím vyhrát. Už je načase, aby těm mým někdo srazil hřebínek. Vyletěli na obláčku tak vysoko, že vidí normální hráče jen jako padavky. Přitom už dávno zapomněli, co byli, než se k mému klanu přidali. Myslím, že tě nechám vyhrávat až do toho turnaje.“

„Chceš ho vyhrát, co?“

„No jasně, kdo by nechtěl? Ale nemáme tu žádné protivníky. Bez urážky, ale ti tví jsou jen banda neorganizovaných tupců.“

„To nebyla urážka. Od první chvíle jsme věděli, jak své klany povedeme.“

„Přesně tak. Jedinou skutečnou konkurencí bude klan Azuroví draci, vede je Undigit. Ale chybí mu šikovný organizátor. Takže ano, chci vyhrát. Mimochodem, chystám se ti vyhodit Plinta. Jak jen ten výrobce přišel na to, že ho má udělat pěšákem?“

„Ano, to mě pobavilo. A podívej se na svoje figurky, stojí jak husy, nosy zdvižené tak, že jde vidět kilometr dovnitř. Figurky vyrobil někdo velmi šikovný a opravdu se mu povedly. Co víš o Mahanovi? Mimochodem, zjistil jsi, proč se ty figurky ve hře vlastně objevily?“

„Ano. Podařilo se mi promluvit s administrátory. Podobné předměty jsou poslední dobou přidávány na všechny kontinenty. Důvod je jednoduchý, zvýšit konkurenci mezi vedoucími klany a dát zbytku hráčů šanci, aby je dohnali. Výrobce našich figurek má můj veliký dík. Například v Grindosu vyrobili dřevěnou sadu na domino nestandardní velikosti. Ty hrací kameny mají metr na výšku. Dokážeš si představit tu radost se s nimi tahat? Můžou funět a supět, ale prostě musí táhnout, aby neprohráli. My jsme z toho vyšli docela jednoduše. Sedíme si tu, popíjíme víno a povídáme si. Ten výrobce za to v podstatě nemohl, administrátoři hledali nějakého hráče, který by byl schopný podobnou věc vyrobit. Když Mahan začal vyrábět figurky na Hellfirovu žádost, Korporace se rozhodla, že z nich vznikne tohle. Neměl šanci vyrobit cokoli jiného. Figurky byly silou přidány do hry. Není to jeho chyba.“

„Přijmeš ho k sobě?“

„Ne. Taky jsem to zakázal všem ostatním. Chci vidět, co dokáže sám. Nelíbí se mi, jak to poslední dobou funguje. Během posledních dvou let jsme přijali pět hráčů s dovedností, polovina z nich přestala po chvíli hrát a druhá polovina nikdy nezískala víc než první úroveň. Jen ať si hraje sám za sebe mimo Fénix.“

„Ptal ses někdy svých známých administrátorů, proč jsme zrovna my vyobrazeni jako králové? Vždycky jsme se snažili nikde nevyčnívat a zčistajasna tohle! Jsi si jistý, že se za tím neschovává nějaká další lest?“

„Ne, je to komplikovanější. Mimochodem jsi na tahu. Výběr figurek byl ponechán v rukou výrobce, včetně jejich vzhledu. Jediná otázka zní, jak může tak přesně vědět, kde leží pravda? Co to děláš? Vždyť budeš mít ve třech tazích šach mat!“

„Aha! No vážně!“

„Na, vyhoď mi dámu. To, že je tak informovaný o hráčích našich klanů, je další věc, proč chci sledovat, jak se mu bude dařit. Plánuji ho sledovat z dálky a nebudu zasahovat.“

„To je vše, co o něm víš? Myslíš si, že Mahan a výrobce Karmadontových figurek je jedna a tatáž osoba? Že by analytici Fénixu pracovali tak špatně?“

„Jasně, že je to jedna osoba. Ale dokud nemáš celý set, jsou ti figurky v podstatě na nic. Dokud nejsou vyrobeny všechny části včetně šachovnice, průchod ke Stvořiteli neotevřou. Jedna nebo dvě části jsou téměř k ničemu.“

„Takže by měl vyrobit i zbytek.“

„Nemůžeš někoho nutit, aby něco takového vyrobil. Už jsem Hellfira pokáral, když žádal Mahana, aby vyrobil trpaslíky pro Anastariu na její narozeniny. Přinutit ho k tomu prostě nemůžeš.“

„Dobrá. Tak já řeknu i svým, aby Mahana nechali na pokoji. Ať si v klidu tvoří. Mimochodem, víš o těch dalších šesti anomáliích?“

„Jo, už jsme tam poslali nějaké skupiny. Vypadá to podobně jako ten ziggurat v provincii Krong.“

„Pořád nechápu, co to Korporace připravuje. Posílá kartosské jednotky poblíž Malabaru, dokonce s pomocí magistrů. Chystá se něco velkého. Ale co?“

„Budoucnost nám napoví. Konečně! Poslouchej, měl bys zapracovat na své šachové taktice. Hraješ jako naprostý začátečník! Kdyby ještě žil otec, byl by z tebe velmi zklamaný.“

„Nehudruj. Prohrál jsi, a tak to má být. Aha, bonus už se objevil. Víš, bude sranda s tím hrát.“

„Mahane, prosím, pojďte tímto směrem,“ objevil se vedle mě herold. „První hra byla dohrána a pravidlům bylo učiněno za dost. Další hry se obejdou bez vaší přítomnosti. Doufám, že jste si to dosyta užil.“

„Herolde, mohl bych zůstat dalších pět minut?“ poprosil jsem. Zase mi něco říkalo, že tu musím ještě chvíli počkat, i třeba jen na pár minut.

„Pokud zůstanete v paláci další tři minuty, bude vám odebrán vstup do vnějších palácových zahrad,“ zněla heroldova pevná odpověď. „Po třech minutách vám bude navždy zakázáno vstoupit do paláce. Dokonce ani první zabití vám nedá vstupenku k návratu. Vyberte si sám.“

„Zůstanu zde další tři minuty. Jakmile čas vyprší, vezměte mě prosím zpátky, ale ty tři minuty potřebuji.“

„Odpočet začal. Máte tři minuty. Poté buď vstoupíte do tohohle portálu,“ mávl herold rukou směrem k nově vytvořenému portálu, „nebo dáte paláci navždy sbohem.“

„Rozumím, děkuji vám.“

Otočil jsem se zpátky ke klanovým králům. Seděli a v naprostém tichu pomalu pili své víno. No tak kluci, co si ještě chcete říct? Uběhly dvě minuty, než Evolett spustil:

„Myslím, že už ho herold odvedl. V paláci se svou reputací déle zůstávat nemůže.“

„Souhlasím. Takže zpátky k věci. Zítra posílám Hellfira do Serrestu. Musí se odpojit ze hry alespoň na dvanáct hodin. Ten kluk už nedělal nic jiného, než hrál. Můžeš na něj připravit přepadení, prosím?“

„Jasně, co s Mahanem?“

„Zatím nic. Do Krongu jít nemůžeme, úkol nám to zakazuje.“

„A co s těmi šesti novými místy?“

„Může utéct spoustu času, než zjistíme, o co jde. Nech to Anastariu zkusit, ale myslím, že se nikam nedostane. Budu muset přiletět do Farsteadu sám. Tam vyhledám Mahana a promluvím mu do duše ohledně figurek a informací o nás. Nikdo mu nic neřekl, musel to nějak zjistit sám.“

„Proč ho vlastně nechceš přijmout?“

„No přece kvůli té Karmadontově šachovnici. Vždyť jsi četl ten svitek…“

„Mahane, váš čas uplynul. Vyberte si: portál, nebo doživotní vypovězení,“ objevil se herold znovu vedle mě a utnul zvuk konverzace dvou bratrů.

„Portál,“ podařilo se mi procedit mezi zuby. Bylo však velmi složité se rozhodnout. Světélkující mrak mě okamžitě přijal do sebe a přenesl do Elizabethina pokoje. O čem se to ti dva bavili?

Ihned po návratu do Beatwicku jsem se zavřel do altánu a odstřihl se od okolního světa. Konverzace mezi bratry mě naprosto rozhodila. Byli to teda opravdu bratři? Vůbec jsem si teď nebyl jistý, zda ta konverzace nebyla připravena, a má intuice mlčela. Na mysl mi přicházelo ještě více otázek než před šachovým zápasem. Potřeboval jsem provést analýzu toho setkání.

Fakta:

1. Dva hráči, kteří jsou skutečnými vedoucími Fénixu a Temné legie, se navzájem velmi dobře znají a navzájem plní svoje požadavky.

2. Oba vedoucí věděli, že výrobce prokletých figurek bude přítomen u jejich první hry, a předvedli připravený výstup.

3. Po měsíci, kdy mi skončí čas na splnění úkolu, zaplní provincii Krong roj hráčů na vysokých levelech. V tu samou dobu bude mnoho z těch hráčů vůči mně agresivních.

4. Existuje svitek s dalšími informacemi o Karmadontově šachovnici.

5. Závěr: Celá sada zůstane u mě, dokud neuvidím ten svitek.

Nad čím se musím zamyslet:

1. Zda jsou ti hráči bratři. Důvod: Z nějaké neznámé příčiny mi oba předváděli, že nejsou vůbec žádní nepřátelé, ale velmi blízcí příbuzní. Proč by něco takového dělali? Třeba mi chtěli ukázat, abych nepřemýšlel o přidání se ani do jednoho z klanů, protože mě tak jako tak dostanou? Tomu nerozumím.

2. Domluvené hry. Důvod: První hra byla představení pro mě. Je docela dobře možné, že u všech zápasů bude možnost sledovat skóre. Dobře věděli, že u prvního zápasu budu přítomen, a stejně si dohodli výsledky následujících čtyř měsíců, které nebudou pro Fénix právě příznivé. To smrdí.

3. Oba šéfové klanů vědí, kdo vyrobil orky válečníky. Důvod: Chtějí mě lstí donutit, abych to už konečně přiznal a předal jim ty figurky.

Ano… Zajímavá situace, ale vůbec nic mě nenapadá. Co mám dělat? Ani kdybyste mě zabili, nevím. Jen jedna věc byla jistá. Musím se hodně soustředit na zvyšování svých levelů a vlastností. Musím se dostat alespoň na čtyřicátý level, abych měl při jednání s klany pevnější půdu pod nohama. Mám celý měsíc na získání co nejvyššího levelu, nesmím ztrácet čas. Vyrobím dárek, který jsem slíbil Rváčovi, a zítra vyrazím do práce. Navíc musím zvýšit level i Dracovi. Když už o něm mluvíme…

„Ahoj. Pojď za mnou, musíme si promluvit.“

„Jdu.“

Draco, jak dříve předpověděl, je v tomhle světě pořád malý, měřil něco přes půl metru. To není žádný problém, od zítřka mu začnu na levelech pracovat. Odpočet vyvolání totemu mi okamžitě skočil do zorného pole a začal ubírat sekundy od dvou hodin. Totem, level 1, 20 bodů zdraví, síla a inteligence závisí na hráči, ale nemůže převýšit totemův level o 20 bodů. To nevadí, Draco si s tím zatím vystačí.

„Poslouchej, pořád se zapomínám zeptat, jak se vlastně jmenuješ?“

Draco se zastavil a podíval se na mě velikýma naivníma očima. Sakra! Proč se ho na to ptám? Vždyť je to dítě, to já mu musím určit jméno. Co když se však dospělému Dracovi jeho jméno nezalíbí? To by byla škoda.

„Aha. Položil jsem špatnou otázku. Než dosáhneš dvoustého levelu, budu ti říkat Draco! Až toho levelu dosáhneš, vymyslíme ti nějaké jiné, příhodnější jméno.“

„Draco,“ řekl zamyšleně totem. „Draco… To se mi líbí! Jsem Draco!“

Klikl jsem na OK u otázky, zda souhlasím s pojmenováním totemu, a přešel jsem na zahradu s letícím dráčkem za zády. Pokud si dobře pamatuji, byla tu spousta broučků a much na malém levelu, na které můžu vysílat svého dráčka a zvyšovat mu tím úroveň.

„Drak!“ Naše „hodina“ byla vyrušena Elizabethiným ohromeným šepotem. Rozšířenými zornicemi pozorovala, jak Draco zpopelnil dalšího brouka. S dvacátou úrovní inteligence zvládal dráček v pohodě chrlit oheň a ničit tu brouka, tu motýla. Po půl hodině soubojů s hmyzem se zvýšil Dracův level na 3. Zajímalo by mě, zda má taky systém na umisťování bodů jako mazlíčci lovců, nebo se všechny jeho statistiky proporcionálně zvyšují? V manuálu se o ničem takovém nepsalo a na fórum jsem se ani nepodíval. Zatím mi snad nikdy nepomohlo…

„Kde jste ho získal?“ Elizabeth se trochu vzpamatovala a s respektem sledovala Draca poletovat okolo.

„To je můj totem,“ podíval jsem se na Elizabeth a automaticky zkontroloval její vlastnosti. Zůstal jsem ohromen. Atraktivita: 70 bodů. Dalších deset bodů a má domácí mi začne nadbíhat. Je to samozřejmě hezké NPC, ale mělo předem určený věk. Elizabeth je na mě trochu stará. Sakra, nad čím to zase přemýšlím? Vždyť ji musím za čtyři dny chytat!

„Ale draci neexistují. Avtondile, stůj!“ zakřičela má domácí, když se okolo ní prohnal jako vítr chomáč zrzavých vlasů a narazil do Draca. Krve by se ve mně v tu chvíli nedořezal. Jestli můj totem zareaguje stejně jako na Almise…

„Mami, mami! Podívej, je to drak! Podívej se na ten ocas! Ohó! Ne, ne! Ty mě určitě nedoženeš!“ Za vzrušeného štěkání Malého Tima pobíhala dvě mláďata okolo zahrady, jedno lidské a jedno dračí. Rozlišnosti jejich ras si nikdo z nich nevšímal. Obě děti výskaly, křičely a naháněly jeden druhého. Na nás dokonale zapomněly.

„Nic… mu… neudělá?“ zeptala se Elizabeth zasekávajíc se u každého slova.

„Neměl by. Je dobře vedený.“ Chtěl jsem Draca zavolat zpátky, ale zastavila mě nová zpráva:

Level totemu zvýšen o 1. Aktuální level: 6.

Pár minut pobíhání po zahradě mu přidá celý level? Jen tak? Zapudil jsem přání přivolat dráčka zpátky k sobě a nechal jsem obě děcka se dál honit. Pak samozřejmě přišel čas i na schovku a na závěr nemohla chybět ani vybíjená, do které děti vtáhly i Elizabeth a mě. Na konci druhé hodiny se Dracovi zvýšil level na 17. Proč? Neznal jsem na to žádnou logickou odpověď, proto jsem byl jen rád, že to tak je.

„To je dárek pro mě?“ zeptal se udýchaný Rváč, když na něj Draco zamával pařátem a zmizel. Teď ho 24 hodin nemůžu vyvolat. „Můžeš ho znovu přivolat? Opravdu fakt slibuju, že sním celou kaši. Půjdu a celou ji sním! Prosím!“

„Zítra ho určitě zase přivolám. Můžete si spolu hrát. Teď je unavený a potřebuje si odpočinout. Takoví jsou draci. Když se unaví, jdou hned do postele. On není tvým dárkem. Ten ti předám zítra. Tak běž a sněz celou kaši, jak jsi slíbil.“

„Můžu si tu kaši dát až zítra?“ zeptal se Rváč smutně své matky.

„Ne, žádné takové. Buď sníš kaši a budeš si hrát s drakem, nebo ani jedno. Vyber si!“

„Hmm. Život umí být občas krutý a nehraje fér. Z tvé strany je to příliš velký nátlak, matko,“ povzdechl si Rváč a odešel do domu. Kde se naučila taková slova?

„Neposlouchejte ho. Přečetl spoustu knih, ale slovům ještě tak docela nerozumí,“ řekla Elizabeth, když Rváč zmizel v domě, a upravila si vlasy. „Je to pravda o tom drakovi? Přijde zase zítra?“

„Samozřejmě. Své sliby držím. Nezapomněl jsem ani na svůj slib zjistit, kdo vyrývá do brány drápy.“

Elizabeth jsem tím zaskočil. Její oči začaly úzkostlivě těkat zprava doleva. Váhavě odpověděla: „Možná se tím už zabývat nemusíte. Komu záleží na pár dětech, které trochu blbnou. Třeba byste měl přestat s těmi nočními procházkami. Nestojí to za to.“

„Své slovo bych nikdy neporušil. A teď, pokud mě omluvíte, musím jít vyrobit dárek pro vašeho syna. Sliby se mají dodržet.“

Domácí se zhluboka nadechla, jako by mě chtěla ještě zadržet, ale ovládla se. Dobře jsem věděl, že mi chce něco říct, ale rozhodla se nevytahovat informaci o démonologii. Už mi bylo vše jasné. Procházela si vnitřním soubojem mezi svým úkolem a mou atraktivitou. Úkol prozatím vyhrával. Pokud ale do konce týdne za mnou přijde a přizná se mi, budu muset vymyslet, co s ní.

Posadil jsem se na postel a vytáhl kusy mramoru, které jsem vytěžil. Připravil jsem si klenotnické náčiní a vstoupil do designového módu. Nápad na dárek byl jednoduchý. Rváč má nade vše rád Malého Tima. Zkusím mu proto vyřezat Timovu figurku z mramoru. Třeba se to podaří. Já to udělám rád a kluka to potěší.

V designovém módu jsem kopíroval podobiznu psa na kus mramoru. Hmm, přijde mi, že vyrábět podle paměti není jen tak jednoduché. Když jsem vyrobil prokleté figurky, měl jsem před sebou hologramové podobizny všech hráčů, což mi přišlo docela jednoduché. Dlouhou dobu se mi Malý Tim moc nedařil. Buď jsem mu špatně vyřezal hlavu, nebo jsem zase udělal krátké nohy. Byl jsem v Beatwicku, žádný časový limit mě netlačil a mohl jsem se plně soustředit na vyřezávání. Znovu a znovu jsem si v hlavě vytvářel podobu Malého Tima a opět ji zahazoval, dokud jeden z pokusů nevyšel na jedničku. Byl to on. Metr vysoký chlupatý vlkodav, jako by z oka vypadl svému virtuálního já. Zkombinoval jsem vytvořený model s kusem mramoru a otevřel oči, aby mě překvapila vlna zpráv:

Zranění. Zdraví sníženo o 24: 304 (aura Prokletého psa) -280 (obrana proti magii).

Zdraví: 2396 z 2420.

Zvýšení vlastnosti:

+1 Klenotnictví. Celkem: 23.

+1 Dovednost. Celkem: 5.

Co to?

Podíval jsem se dolů a hleděl na nový výrobek. Malá mramorová soška psa. Nebyl to však normální pes. Hleděl jsem na čenich zlého psa, slinícího s odhalenými zuby. Obojek posázený trny, zuřivý výraz v očích a rozpadající se kůže, ze které vystupovaly žebra, jen doplňovaly už tak hrozivý vzhled sošky. Výtvor vypadal odporně. Co má napsáno v popisu?

Prokletý pes.

Popis: Nenávist a bolest změnila hodného domácího mazlíčka ve ztělesnění hrůzy. Strach dokonal práci a pes teď nenávidí vše živé, co si v sobě uchovalo alespoň špetku laskavosti. Zranění udělující 350 bodů útočí na všechny neprokleté bytosti v okolí deseti metrů od sošky každých pět sekund.

Pozor! Tento předmět nelze znovu vyrobit. Neexistuje recept.

Vyrobil jste unikátní předmět. U všech frakcí, se kterými jste dosud přišel do kontaktu, ztrácíte 100 bodů reputace. Vaše reputace u Kartossu se zvýšila o 100 bodů.

Získal jste titul: Prokletý výrobce, 2. úroveň.

Síla negativních efektů zesílena o 10%.

Tak to teda ne! Rychle jsem si otevřel seznam reputací a spatřil jsem, že mé postavení u císaře Malabaru se vrátilo zpátky na nulu. Nebýt každodenního přírůstku, reputace s Radou šamanů by šla do záporných čísel. Proč jsem jen vyrobil takovou věc?

Vytáhl jsem svou přenosnou kovadlinu, postavil na ni sošku a jednou jsem do ní kladivem uhodil. Rozbila se. Další vlastnost výrobce stála na skutečnosti, že jen on sám mohl unikátní výrobek poškodit či úplně zničit. Sbližovat se s tímto zázrakem nefigurovalo v mém plánu. Výrobky, jako byl tenhle, je potřeba co nejdřív zničit. Nechtěl jsem se stát druhým Temným lordem.

Zničil jste prokletý předmět. U všech frakcí, se kterými jste dosud přišel do kontaktu, získáváte 100 bodů reputace. Vaše reputace u Kartossu se snížila o 100 bodů.

Oh! Ještě že tak! Rychle jsem zkontroloval panel s reputacemi. Naštěstí se všechny hodnoty vrátily do původních stavů. Začal jsem přemýšlet.

Takže z nějakého nepochopitelného důvodu jsem vyrobil naprostou ohavnost. Nic podobného jsem neměl v úmyslu. Po zničení jsem spočítal ztráty a vlastně jsem tím něco i získal. Další úroveň klenotnictví a dovednosti, nicméně nemožnost kontrolovat, zda vyrábím prokletý či normální výrobek, byla alarmující. Vstoupil jsem do designového módu a přivolal obrázek Malého Tima. Když už byl výrobek hotový, stalo se tak téměř okamžitě. Normální, milý, chlupatý pes. Kde jsem udělal chybu? Nechápal jsem to. Musel jsem to vyzkoušet s něčím dalším. Zkusím vyrobit růži. Vyskočil jsem z designového módu, popadl další kus mramoru a začal jsem tvarovat růži. S receptem to šlo rychle. Téměř hned jsem měl hotovo. Tak jak to dopadlo?

Prokletá růže.

Popis: Nenávist a bolest změnila tuto růži…

Opět jsem si zničením vrátil body reputace a posadil se na postel. Alespoň jsem nedostal další úroveň prokletého výrobce, když jsem postupoval podle receptu. Klenotnictví se mi nezvýšilo, ale na tom teď nezáleží. Potřeboval jsem pochopit, co se to se mnou děje. Proč jsem najednou zčistajasna vyráběl jen prokleté předměty? Bylo to kvůli mému titulu? Vždyť je jen malá šance, že titul promluví do výroby předmětu a změní ho na prokletý, ale já teď produkuju jeden prokletý předmět za druhým. Co se to děje? No, můžu zkusit ještě něco…

Vytáhl jsem malachit, který jsem získal v Dolmě, a potřetí jsem započal výrobu. Něco mi říkalo, že problém není ve mně, ale v použitém materiálu. Dobrá, co mám vyrobit? Růži, nebo Malého Tima? Nemá cenu dál plýtvat materiálem, vyrobím psa. Nějak se tomu na kloub dostanu.

Šťastný pes.

Popis: Láska a přátelství obklopuje tohoto vlkodava…

Vytvořen recept: Soška vlkodava.

K sošce se nevázaly žádné bonusy, ale o to mi teď vlastně ani nešlo. Mohl jsem vyrábět normální předměty, to pro mě bylo nejdůležitější. Postupně jsem začal přicházet na princip ukrytý za výrobou prokletých předmětů. Vysypal jsem celý svůj batoh na postel a začal si pozorně prohlížet všechny prsteny, které jsem vyrobil v Beatwicku. Mám tu jeden z mědi, kterou jsem nakopal v Pryku. Normální prsten s bonusy. Ale do tohoto bronzového jsem přidal pár kusů cínu nakopaného v okolí. Kromě normálních bonusů se k němu váže ještě další zajímavost: -10% získávání zkušeností. Bezva. Prošel jsem všechny prsteny a stranou jsem odložil dvaačtyřicet z nich, které snižovaly počet získaných zkušeností, výdrž, energii a další statistiky. Dokonce i popis byl správný: prsten hněvu. Vypadá to, že z těchto materiálů nemůžu vyrobit nic, jelikož tam vždy existovala šance na podobná překvapení. Znovu jsem se podíval na zem, kde ležely kousky rozbitého mramoru z rozbitých výrobků.

Vytáhl jsem další kus mramoru a vyzkoušel jsem na něj svou schopnost „duše věcí“. Chtěl jsem vidět, čím by se tento kus mramoru chtěl stát. Nejdříve bylo ticho, čímž kámen často dával najevo, že chce být jen a pouze kamenem. Po chvíli se však všude okolo ozvaly zvuky nenávisti, znechucení a odporu. To všechno z malého kousku mramoru. Takže tento kus kamene se chce stát prokletým předmětem a je mu celkem jedno, jaký tvar ten předmět zaujme. Ale proč?

Došel jsem k rozhodnutí a otevřel vyvolávání elementálů, uvolnil jsem si jedno místo a začal vyvolávat. Právě teď jsem potřeboval elementála, který by mi pomohl kontaktovat Kornika. On byl tím jediným, kdo mi mohl vysvětlit, jak s touto situací naložit.

Odmítl jsem několik zpráv, které mi nabízely různé druhy elementálů, a tvrdohlavě jsem pokračoval ve vyvolávání. Tenhle taky ne. Potřebuji ještě jiného. Venku se již setmělo, ale já jsem pokračoval v hledání dál. Jsem snad šaman, ne?

Přejete si přidat Elementála komunikace do volného slotu?

No sláva! Už jsem pomalu začínal propadat zoufalství a přemýšlet nad ukončením mé snahy, ale naštěstí mi má tvrdohlavost nedovolila skončit neúspěchem.

Pozor! Vyvolávání Elementála komunikace nelze přerušit. Jelikož je tento elementál vyšší než vaše úroveň, každou minutu bude odebráno 5% vašeho zdraví. +2 Spiritualita. Celkem: 3.

Těch 5% nebylo tak mnoho, abych se obával o svůj život. V žádném případě mě to nezabije, ani kdybych s Kornikem mluvil až do soudného dne. Pojďme na to, musím zjistit, co se tu děje.

Kamlanie trvala přesně minutu, právě do chvíle, kdy mi zmizelo prvních 5% zdraví. Takovou bolest jsem však nečekal. Donutila mě vykřiknout a díky tomu jsem přerušil spojování. Hm. Promluvit si s Kornikem nebude až tak jednoduché. Pořádně jsem se nadechl, doplnil si zpátky zdraví a vrátil se ke svému masochistickému cvičení.

Až na šestý pokus jsem byl schopný se naplno soustředit a ignorovat bolest, všiml jsem si i růstu odolnosti. Uběhlo pět minut. Pak deset, dvacet, ale s Kornikem se pořád nedařilo spojit. Že by zase odletěl k drakům?

„KDO?“ ozval se mi hlavou zoufalý výkřik bolesti a utrpení. Mám ho!

„Učiteli, to jsem já, Mahan. Potřebuji se vás na něc…“

„UTEČ, BLÁZNE! UTEČ! NE-EE-EE-EE!“ Kornikův přidušený výkřik mě zasáhl jako blesk z čistého nebe.

„Učiteli?“

„Zdravím tě, Mahane. Už jsem o tobě mnohé slyšel,“ vložil se do mého rozhovoru s učitelem jemný hlas. „Dovol mi, abych se představil. Mé jméno je Geranika. Právě teď je Kornik mým hostem, takže nemůže tak úplně mluvit. A udělám vše, co bude v mé moci, aby to tak zůstalo až do konce světa.“

„Kornik je s tebou?“ zeptal jsem se ohromeně a pokračoval ve vyvolávání elementála, zatímco mnou projela další vlna bolesti.

„Jistě že je. Já vždy dokončím, co započnu. Pamatuj si to, Mahane. Mmmmm. Cítím bolest. To je velmi příjemný pocit. Trápení, nenávist, strach. Brzy se potkáme a já ti předvedu celou krásu Kartossu. Nicméně teď si zasluhuješ trest. Nikdo se do mé pevnosti nesmí prolomit tak hloupým způsobem. Na shledanou, Mahane. Věřím, že po tomto krátkém nepohodlí zjistíš, že je lepší se ke mně připojit.“

Geranika něco pronesl a já jsem se ocitl v další vlně bolesti. Proboha, to je neskutečné! Odolnost se mi zvýšila na úroveň 32 a měl jsem cítit o 26% méně bolesti, ale to, co mi právě probíhalo tělem, bylo nepředstavitelné. Okamžitě jsem si vzpomněl na malou želvičku, která si mě chtěla dát k obědu. Tato bolest se jí vyrovnala a z nějakého důvodu mě navíc strašně pálily oči. Naštěstí jsem upadl do tmavé náruče bezvědomí.

„Mahane, probuď se,“ Elizabethin hlas byl jako zlatý paprsek v nekonečné temnotě. Necítil jsem žádnou bolest. Zvedl jsem se na lokty a rozhlédl se okolo. To nechápu… Proč jsou slova mé domácí jediným paprskem světla? Proč je všude okolo mě tma? Ačkoli ne, tma nebyla všude. Ukazatele bonusů nikam nezmizely, pěkně zářily na svých obvyklých místech. Aha, a co umí tenhle? Nikdy dřív jsem si ho nevšiml.

Slepota. Trvání: 3 dny.

Tři dny naprosté tmy? Super. Třeba by se mi podařilo to nějak zvrátit?

„Mahane, tvé oči!“ uslyšel jsem Elizabethin překvapený hlas.

„Co je s nimi?“

„Žádné nemáš!“ má domácí se velmi snažila, aby její hlas nepřešel do výkřiku, ale cítil jsem v něm rostoucí paniku.

Sáhl jsem si prsty do prázdných očních důlků. To je šílené. Tenhle „bonus“ jen tak nezruším. Budu muset celé tři dny být poslepu.

„Z toho si nic nedělej. Za tři dny už budu zase v pořádku. Můžeš mi říct, co se stalo?“

„Připravovali jsme se ke spánku a vtom jsme uslyšeli tvůj výkřik. Byl tak plný bolesti a agónie, že jsme se za tebou ihned rozběhli. Pak křik utichl, jako by ses jím udusil. Vešla jsem do altánu a ty jsi ležel na zemi. Zavolala jsem na tebe a to tě vzbudilo. Celý obličej máš od krve…“

Jen tak tak se mi podařilo Elizabeth uklidnit, umýt si obličej a jít do postele. Tři dny. To už není jen tak. Doufal jsem, že je strávím vylepšováním své postavy, ale vypadá to, že budu celé tři dny zavřený v tomhle altánu. Sakra! Jestli se mi někdy dostane Geranika do rukou, pěkně mu to vytmavím. S tou myšlenkou jsem usnul.

Dalšího rána jsem už dokázal bez problémů myslet a snažil jsem se zanalyzovat předešlý večer. Kornik byl Geranikovým vězněm. Můj učitel je mimo hru. To je škoda, byl to dobrý gobliní šprýmař, když si odmyslím jeho slabůstky. Geranika už o mně ví a slíbil mi, že se setkáme. To se mi vůbec nelíbí. Nejsem fanouškem potkávání se s mentálně nestabilním NPC, které se nerozpakuje v kteroukoli chvíli používat proti hráčům sílu. Proč se vlastně objevil? Jako bych neměl dost starostí sám se sebou, natož abych si ještě lámal hlavu s takovým podivínem. Další špatnou zprávou bylo, že ten elementál si vzal celkem dost mého zdraví a Geranika ho využil k mému oslepení. Ačkoli šlo jen o dočasný problém, byl i tak velmi nepříjemný. Zjišťování, proč se materiál v okolí Beatwicku snaží změnit v prokleté předměty, mi přivodilo slepotu. Totální propadák.

V posteli jsem strávil půl dne, než jsem si uvědomil, že bych se zbláznil, kdybych měl takhle strávit celé tři dny. Temnota se zářícími piktogramy hráčského rozhraní a tlumené zvuky ze zahrady, kde se všichni snažili pracovat co nejtišeji, aby nerušili nemocného, nebyly zrovna rozveselující. Musel jsem se nějak zaměstnat, nebo z té frustrace začnu výt jako vlk. Snažil jsem se vyvolat elementály a kontaktovat Almise, abych mu řekl o Kornikovi, ale ta snaha vyšla vniveč. Prostě jsem neviděl panel na vyvolávání. Mohly mé oči pracovat alespoň v designovém módu? Musím to zkusit.

Pochváleni budiž všichni vývojáři. Designový mód měl vlastní vidění. Dostal jsem možnost se zaměstnat. Popadl jsem kus nějaké rudy a doufal, že je to malachit nebo lazurit. Nechal jsem si rudu v designovém módu zobrazit. Byl to lazurit od Hellfira. Mohl jsem z něj v klidu něco vyrobit, aniž bych se bál, že se mi podaří další prokletý kus. Zbývala jen jedna otázka: co to bude? Trpaslíci? Proč ne? Někdo je přece vyrobit musí. Můžu to být klidně já.

Rozhodl jsem se použít jako prototyp Erika. Mohl jsem k tomu vzít i Hellfira, jehož obrázek mám navíc k dispozici, ale neměl jsem ho moc rád. A jelikož jsem ho neměl rád, existovala veliká možnost, že vyrobím něco fakt strašného. Potřeboval jsem trpaslíky válečníky, nic jiného.

Erik. Trpaslík, který mě nezradil v té nejdůležitější chvíli, nepoddal se úplatkům od klanu Fénix, dal zbytek party dohromady a tvrdohlavě na mě čeká v Anhursu. Čestný, loajální a duševně vyrovnaný kluk. Opravdový trpaslík. V designovém módu jsem si ho vybavil téměř okamžitě. Teď už ho jen můžu upravovat.

Meč, štít, helmice. Hmm. To není ono. Velcí trpasličí válečníci takhle přece nevypadají. Proč jsem nepožádal Hellfira o jejich podobizny a popisy jejich velkých skutků? S normálními zbraněmi to není ono. Potřeboval jsem pomoc.

„Mahane, přinesla jsem ti nějaké jídlo. Měl by ses najíst,“ přivedla mě Elizabeth zpátky do temnoty virtuálního světa dotykem na mé rameno. Rychle jsem se podíval na odpočet. Už uběhlo deset hodin! Čas neskutečně běží, když se soustředím na výrobu!

„Ano, děkuji. Elizabeth, můžu se vás na něco zeptat?“

„Můžeš mi říkat Beth, není potřeba být tak formální. Ptej se.“

Skoro mi zaskočilo a zaslechl jsem ukrývaný smích mé domácí. Eliza… Beth se rozhodla, že se nemusíme formálně oslovovat. To mohlo znamenat jen jednu věc. Úroveň atraktivity se vyšplhala přes osmdesát bodů. Měl bych se mít na pozoru, nebo si na mě začne dělat zálusk.

„Znáte příběhy trpaslíků z Karmadontovy šachové sady?“

„Samozřejmě. Přál by sis je znát všechny, nebo hledáš jen jeden?“

„Jakýkoli z nich by mi pomohl. Potřebuji pochopit způsob, jakým se zapsali do historických knih.“

„V tom případě ti řeknu o Borhgu Zlatorukovi. Jeho příběh je asi nejzářivějším příkladem.“

Pohodlně jsem se usadil na posteli a stalo se ze mě jedno velké ucho. Poslouchání pohádek na dobrou noc, nebo v kterýkoli jiný čas, je vždy zajímavé. Štvala mě jen jedna věc, jakmile se mi vrátí zrak, budu muset chytit Beth a donutit ji nevyvolávat toho démona. To je škoda, zrovna jsme si začali tak rozumět.

„Tohle všechno se stalo hrozně dávno,“ začala má domácí vyprávět. „Ještě za dob, kdy trpaslíci žili ve stísněných jeskyních hory Raurat…“

* * *

„Borhgu, ty zatracený kladivobijče, kam jdeš?“ Podsaditý, prakticky hranatý trpaslík, jehož obočí se mračilo, pozoroval Borhga mířit do hlubin propasti Temný bachor. Po mnohá století se v historii jeho soukmenovců nikomu nepodařilo sestoupit pod úroveň temnoty do míst, kde hozená pochodeň nedokázala rozehnat černočernou tmu a neprozradila, co temnota ukrývá. Opovážlivci, kteří se ponořili do hlubin této osudné propasti, se nikdy nedostali zpět. Ti, kteří se nechali spustit a pak vytáhnout na laně, se vrátili s očima plnýma hrůzy. Mrtvýma očima. A teď se další mladý blázen rozhodl prozkoumat tajemství propasti. Bez lana. Věřil jen v sílu svých paží a vrozenou hbitost trpaslíků pod horou.

„Otče, hned jsem zpátky! Musím zjistit, co temnota ukrývá. Jaký bych to byl náčelník, kdyby se mi všichni do konce života smáli? Náš lid potřebuje získat vědomosti a já mu je poskytnu!“

„Blázne! Pokud se ti podaří se vrátit, dobiju tě jak ožralou mulu.“ Ačkoli se o svého syna bál, byl náčelník hrdým trpaslíkem. Po tři tisíce let se trpaslíci museli smířit s myšlenkou, že jejich hora skýtá neprobádanou část, o které nikdo nic nevěděl. A teď se jeho syn a jediný dědic vypravil na místo, kam se i nejodvážnější trpaslíci báli: do Temného bachoru.

„Otče, pokud se nevrátím, řekni Talishe, že Borhg Sergenius se na tomhle světě ničeho nebojí.“ Mladý trpaslík kývl svému otci na rozloučenou a ponořil se do neprostupné tmy.

„Do řiti!“ náčelník mrštil naštvaně o zem svou sekyrou, ale ihned ji zvedl. Trpaslík bez krumpáče a sekyry nebyl opravdový trpaslík. To by pro něj znamenalo potupu. Ale ten Brann, ten mi pije krev! Navedl svou dceru, aby vyprovokovala mého syna vstoupit do Temného bachoru. Přímo do žaludku samotné smrti. Jak jsem to mohl nechat dojít tak daleko? Myslel jsem si, že mladí jen tak blbnou a nevšímají si problémů svých otců, ale to ne, všechno velice dobře vnímali. O syna mě připraví hloupá, sto let stará hádka?

Utekly dvě hodiny, ale ponurá temnota se ani nepohnula. Jeho syn se nevrátil. Otec zamáčkl slzu a vydal se zpět k příbytkům. Byl náčelník a to znamenalo povinnost starat se o své poddané. Neměl právo dávat najevo slabost, protože by v opačném případě musel okamžitě čelit výzvám svých soků. Proč se však cítil tak slabý v kolenou a slzy se neustále vracely do očí?

„Tak kde je ten náš slaboch?“ U vstupu k příbytkům přivítal náčelníka Brannův posměšný úšklebek. V porovnání se stejně starými trpaslíky vypadal Borhg skoro jako gnóm. Byl o hlavu nižší, daleko méně rozložitý v ramenou a neustále přemýšlel nebo se něčím zabýval. Dokonce začal navštěvovat vyhoštěné kováře, aby dokázal pochopit a naučit se jejich tajemství. Borhga zajímalo vše, s jednou jedinou výjimkou – válčení. Cokoli, co se jen blížilo zbraním, krvi nebo zabíjení, u něj nenacházelo pochopení. „Konečně se vydal na cestu stát se psím žrádlem, co? Hahahahaha!“

Pouze síla vůle, ukutá během mnoha let vlády, zastavila náčelníka od napadení Branna. Bohužel měl v podstatě pravdu. Mezi trpaslíky nebylo místo pro slabochy. Borhgovi se podařilo dvacet let přežít, a už to pokládal jeho otec za zázrak. Dřív nebo později by mu štěstí došlo a ten smutný den právě nadešel…

Podle tradice se smuteční hostina pořádala pět dní po smrti jeho syna. Nepřišlo mnoho trpaslíků, Borhg neměl prakticky žádné přátele, jen blízké příbuzné. Ke všeobecnému překvapení dorazila Talisha, ze solidarity oblečená celá v bílém, smuteční barvě trpaslíků.

„Dnes jsme se sešli, abychom uctili Borhgův návrat k předkům. Pusťme se do tance, abychom mrtvého mohli náležitě oplakat,“ promluvil náčelník k sešlosti. „Borhg byl dobrým trpaslíkem, ačkoli trochu neobvyklým, ale…“

„Náčelníku!“ vyrazil ze sebe bez dechu jeden ze strážných, který přiběhl do smuteční jeskyně.

„Proč jsi opustil svou pozici?“ zamračil se trpaslík.

„Náčelníku… Borhg se vrací…“

Náčelník nevěřil svým uším a okamžitě vyběhl z jeskyně, ale musel si zakrýt oči. Jeskyně, ve kterých trpaslíci přebývali, nebyly přímo tmavé, ale dostatek světla tu také nikdy nebyl. Teď se však z místa Temného bachoru k příbytkům přibližovalo jasné slunce, které ničilo nekonečné šero. Náčelníkovy oči si na světlo přivykly a mohl spatřit, že se slunce nepohybuje samo o sobě, ale nese jej v rukou jeden velmi známý trpaslík. Úzká ramena, malá postava. Borhg se vrátil! Rozradostněný otec se rozběhl k synovi, ale po několika krocích se na místě zastavil. Přicházel jeho syn, ale zároveň přicházel i cizinec. Kdysi naivní trpaslíkovy oči nyní vyzařovaly velkou moudrost. Bez ohledu na unavenou chůzi bylo jasné, že kamennými chodbami prochází náčelník. Černé vlasy mládí se změnily ve stařecké šediny a nenesl v rukou slunce, nýbrž normálně vypadající kladivo.

„Otče,“ ozval se Borhgův hromu podobný hlas jeskyněmi, „našel jsem to, co leželo schované v temnotě. Nemusíme z toho mít strach.“

„Synu,“ náčelník nevěděl, zda se má radovat, nebo ne, tak velká to byla změna. Byl to opravdu jeho syn, kdo se vrátil?

„Otče, změnil jsem se. My všichni se musíme změnit, abychom přežili. Na dně propasti žije… nevím, jak to nazvat… žije tam něco velmi moudrého a prastarého. Již dlouhá staletí nás to pozoruje. Když se na dno spustí trpaslík, ukáže mu to, co se s naším lidem stane, budeme-li dále pokračovat ve válkách a násilí. Otče, vymřeme. Musíme se změnit! Ti, co přebývají pod horou, se musí vyučit mistry svého řemesla, a já udělám vše, co je v mých silách, aby se tak stalo.“

„Aha, slaboch se vrátil,“ objevil se Brann vedle oslavujících příbuzných.

„Otče, nech toho,“ zakřičela Talisha, ale starý trpaslík ji ignoroval.

„Přestaňte tady tak hulákat a zhasněte louče, nebo vám je narvu do chřtánu. Rušíte mě ze spánku!“

„Jak se opovažuješ….“ rozohnil se náčelník, ale Borhg ho přerušil: „Nech ho být, otče. Takoví jako on táhnou trpaslíky do propasti. Táhne je do spárů zloby a násilí. Můžeme být válečníky, ale nejdříve musíme být mistry svých oborů. On tomu nerozumí, je příliš slabý.“

„COŽE?“ zaburácel Brann. „Ty mi říkáš, že jsem slabý? TY? Ve jménu našich předků tě vyzývám k souboji! Ihned! Mezi živé se napodruhé nevrátíš.“ Brann nečekal na odpověď, popadl svou sekyru a sekl Borhga seshora. Spíše ho jen chtěl seknout, protože v poslední chvíli proti němu vyrazilo zářivé kladivo, které ránu zablokovalo a následně padlo smrtícím úderem na útočníkovu hlavu. Jeskyně naplnilo ticho. Helmice ukovaná elfy, za kterou zaplatil velkou hromadu zlaťáků, považovaná za nejsilnější brnění celé Barliony, a jediná rána kladivem malého trpaslíka ji prorazila.

„Než se může stát trpaslík válečníkem, musí být nejdříve mistrem,“ zazněl Borhgův hlas jeskyněmi. „Stal jsem se mistrem, když jsem ukoval tohle kladivo. Moudrá bytost mi pomohla a od této chvíle temnota není nebezpečná pro ty, kteří se chtějí vydat na cestu mistrů. Kdo však touží jen po síle, ten ať tam nechodí. Nevrátil by se. Od tohoto dne já, Borhg Sergenius, povedu trpaslíky na cestě mistrů.“

* * *

„Borhg dodržel svůj slib. Jen sto let poté se z trpaslíků stali nepřekonatelní kovářští mistři, elfy nechali v tomto umění daleko za sebou. Všichni staří mistři trpaslíků pod horou jsou na Karmadontově šachovnici přítomni. Každý z nich vytvořil alespoň jeden zářící předmět, ze kterého ukovali, za pomoci Borhgova kladiva, legendární Oslnivou zbroj. Osm zářících předmětů. Trpaslík, který by si ji oblékl, se stane paladinem, bez ohledu na svou třídu.“

To byl ale pěkný příběh! Během Elizabethina vyprávění jsem se cítil, jako bych stál vedle náčelníka ve chvíli, kdy Borhg slézal do propasti. Oplakával jsem s ostatními mrtvého podle trpasličích tradic a kryl si oči před září z kladiva. Hned jsem však měl otázky:

„Co žilo v té propasti? Kdo se skrýval v temnotě? A kde je ta zbroj teď?“

„Na to nemám odpověď. Poté, co se počet trpaslíku rozrostl a opustili horu Raurat, nastalo zemětřesení. Město pod horou, jež bylo tou dobou téměř opuštěné, bylo naprosto zničeno i s propastí. Zůstává záhadou, co propast ve svém nitru ukrývala. Tajemství si staří mistři vzali do hrobu. Tou dobou se taky ztratila Oslnivá zbroj. Uchovávali ji v hlavní jeskyni, a když se strop začal bortit, nebyl čas ji zachránit. Král pod horou, vazal našeho císaře, postupně posílá hráče ji hledat, to však dosud nepřineslo žádné ovoce. Nevím, jestli tě to zklame, nebo ne, ale král tam posílá jen trpaslíky. Žádný člen jiné rasy se zbroj nemůže vydat hledat.“

Dočkej času, Eriku! Až se dostaneš na level 100, čeká tě velmi náročné hledání.

„Díky, Beth. Velmi jsi mi pomohla. Teď už tomu rozumím…“

Další ráno začalo velmi produktivně. Nejdřív jsem zavolal Rváče a předal mu dárek, který ho přímo nadchl. Přivolal jsem Draca a poslal jsem je hrát si na zahradu. Nechám kluka, ať mi Draca leveluje, pro mě je to užitečné a jeho to moc baví. Na sedmnáctém levelu teď mohl být můj totem vyvolaný na tři hodiny denně a za tu dobu se dostane alespoň na pětadvacátý level. Hlučná dvojka odběhla na zahradu a já se vrátil do designového módu. Teď už jsem věděl, jak budou trpasličí válečníci vypadat. Ačkoli nebylo správné nazývat Staré mistry válečníky. Nicméně tak je viděl Karmadont a ten musel mít své důvody.

V temnotě designového módu se objevil Erik. Odstranil jsem jeho krumpáč, ale po chvíli jsem mu ho přidal zpátky, umístil jsem jej na záda a vedle něj jsem mu připevnil velikou obouruční sekeru. Trpaslík by byl bez krumpáče a sekery jako bez rukou. Teď z této představy musím vytvořit Borhga. Musel jsem Erika zúžit v ramenou, ubrat mu výšku a sestříhat plnovous. A chybí kovářská zástěra! A bude mít částečně zamazaný obličej od sazí. A kožené rukavice na rukou. A vypálená místa na botách. A…

Přibylo ještě mnoho dalších „a“, než jsem konečně dokončil Erikovu úpravu. Vůbec už nevypadal jako trpaslík, kterého jsem znal. Vyrobil jsem dalších sedm kopií figurky a chtěl jsem z designového módu odejít, v tu chvíli mě však něco zastavilo. Figurky si byly podobné, ale přece by nebylo správné vyrobit osm Borhgů. Systém by je nemusel přijmout a já bych už nemohl figurky trpaslíků vyrobit. Musel jsem je nějakým způsobem odlišit. Bylo potřeba jim dát nějaký originální rys. Ale co? Odpověď přišla vzápětí. Oslnivá zbroj. Každý z trpaslíků vyrobil jednu část zbroje, pokud tato figurka má kladivo, měl bych další přidat štít, další dostane nátepníky… Všem trpaslíkům jsem přidal jednu část zbroje. Sice jsem netušil, zda jednotlivé části existují, nebo jsou jen výplodem mé fantazie, ale byl jsem s výsledkem velmi spokojen. I když si byli trpaslíci podobní jak bratři, odlišovali se zářícími předměty. Rozhodl jsem se zatím neuvažovat nad tím, jak ty zářící předměty zvládnu vyrobit z kamene. K tomu se dostanu později.

„Mahane, proč pořád držíš Draca zavřeného? Vždyť už jsou to dva dny, co nešel ven,“ Rváčův zklamaný hlas mě přivedl zpátky do reality. Otevřel jsem oči a rozhlédl se okolo sebe. Co myslel tím, že už jsou to dva dny? Kluk stál několik kroků od postele a pozoroval mě.

„Co máš na…“ chtěl jsem se zeptat, ale ihned jsem se zastavil. Viděl jsem Rváče na vlastní oči, což mohlo znamenat jen jednu věc. Slepota zmizela! Ty dva dny uběhly neskutečně rychle.

„Aha, ty vidíš! Vůbec jsem nevěřil, že ještě někdy uvidíš!“ vypálil Rváč. „Přivoláš Draca? Ještě máme od minule co dohánět.“

„Jasně, hned ho zavolám,“ odpověděl jsem mdle, potopen do svých myšlenek. Připravil jsem si figurky, teď je musím vyrobit z lazuritu. Pokud jsem si správně pamatoval, jedna figurka zabrala celý den. Budu si muset vyhradit osm dní na vyrobení všech figurek. Znamená to, že se můžu rozloučit s levelováním? Nemyslím si, velmi nutně si je potřebuju zvýšit. Figurky mohou počkat, nikam nezmizí. Přivolal jsem Draca a chtěl jsem si jít pro něco k jídlu, když mi padl pohled na level mého totemu. 32! Draco se z půl metru dlouhého ještěra vytáhl do metrové délky. Takovou rychlostí dosáhne dvoustého levelu za pár týdnů! Vybral jsem Draca a podíval se do jeho nastavení. No sákryš! Můžu mu měnit vlastnosti! Nakonec jsem se udržel, musel jsem si jít zvýšit level a poslal děti si hrát. Nicméně ruce mě neustále svědily, když jsem přemýšlel nad různými možnostmi nastavení.

Tři hodiny procházení lesem mi přinesly pramalou radost. Nenašel jsem žádné vlky nebo gobliny. Jako by z regionu utekly všechny stvůry. Zbytek dne jsem strávil kopáním mramorových žil a zvýšil jsem úroveň hornictví na 33. Sílu a výdrž jsem si zvýšil o jednu úroveň. Už mi chybí jen kousek a budu moct Slatovi navrhnout, že budu vykopávat jeho železnou žílu. Doufal jsem, že bude souhlasit. Jaký by mohl být rozdíl v tom, kdo materiál získá?

Na sklonku dne jsem se zastavil u Tishy a domluvil se na večer. Měli jsme velké plány na lov mlžných monster. Rozhodl jsem se, že jim zatím o Beth neřeknu. Chytím ji a promluvím si s ní sám. Teprve pak rozhodnu, co dál.

Nechtěl jsem položit past přímo přede dveře. Mohla by říct, že šla na procházku a já, ničema, jsem jí v tom zabránil. Místo toho jsem se vydal přímo na hřbitov a nachystal vše potřebné před bránu. Díky tomu odchytím jakéhokoli tvora až do levelu 150 včetně.

Když se Beatwick pohroužil do tmy, ozval se zvuk přicházejících kroků. Cestu si Beth ozařovala svíčkou a opatrně se kradla směrem k hřbitovu. Takže, proč vlastně ona? Z jakého důvodu přivolává na vesnici takový teror? Že by to byla odplata předákovi? To je naprostá hloupost. Třeba je…

„Oh!“ Kostěná past začala Beth obklopovat jako mouchu chycenou do pavoučí sítě. Rázem noc rozčísl její výkřik: „Mahane, ne! Zastav to! Nevíš, co děláš! Vysvoboď…“ kostěná past dosáhla její hlavy a Bethin výkřik umlkl. Počkal jsem několik dalších minut, abych si byl jistý, že past mou domácí udrží, a vydal jsem se zpět do Beatwicku. Přišel čas říct Tishe, že dneska žádná bestie nedojde.

Po několika desítkách kroků jsem se zastavil. Spíše jsem byl zastaven dvěma červenýma očima a mlhou halící stvůru ze všech stran. Co to? Beth tě vyvolala dřív? Odkud jsi přišel? Bestiin horký dech byl cítit i na metr daleko. Několik sekund stála vedle mě, ale za moment přeběhla ke kokonu, který v sobě ukrýval Beth. Několikrát kokon obešla, naklonila hlavu a mně se na zádech naježily chlupy. Ta bestie se smála. Zlý, spokojený smích. To nebyl démon! Muselo to být něco jiného!

„ANOOOO!“ prodral se nocí triumfální hlas, ostrý jako pila. Ono to umí i mluvit? Co to sakra je? „DVA ROKY! DVA ROKY SE MI JI NEPODAŘILO ZNIČIT. MŮJ PÁN UŽ ZAČAL BÝT VELMI NESPOKOJENÝ. DÍKY ŠAMANE! POMOHL JSI MI! ZA TO TĚ POŠLU DO ŠEDÝCH PLÁNÍ BEZBOLESTNĚ. MŮJ PÁN BUDE MÍT VELKOU RADOST!“ Neměl jsem čas odpovědět, jelikož na mě ta bestie skočila. Postřehl jsem záblesk tlap a za moment byl svět ten tam. Alespoň v něčem jsem měl útěchu, bestie nelhala. Tentokrát jsem žádnou bolest necítil, žádnou fyzickou bolest.

Pozor!

Z důvodu vaší smrti byl počet zkušeností snížen o 30%…

Takovou rychlostí začnu pomalu ztrácet i levely! Ostré slunce zalívalo svými paprsky kostěnou past, která blokovala vchod na hřbitov. Co teď povím Beth?

„Rychle, možná máme ještě čas je zastavit!“ uslyšel jsem ze směru, kterým ležel Beatwick podivné výkřiky.

„Viděl jsi to? Změnili se v gobliny! V ty temné!“

„Musíme vyslat posla do Farsteadu! Jak jen přežijeme bez stáda?“

„A co strážní? Jsou živí?“

„Díky bohu ano. Kam to stádo odvedli?“

„Co se stalo sousedům? Viděl jsi, jak se změnili? Co když se taky promění v gobliny?“

Dobrá, ve vesnici se něco stalo a od pohledu to nebylo nic příjemného. Že by goblini zaútočili a odehnali stádo? Musím najít Tishu a poptat se jí. Nejdřív však Beth.

„… mě!“ dokončila žena výkřik, jakmile jsem odemkl past. „To už je den?“ Beth se nevěřícně rozhlédla okolo a pak na mě zaječela: „Co jsi to udělal?“

„Beth, nech mě to vysvětlit…“

„Nejsem pro tebe žádná Beth! Na to jméno zapomeň! Už jsi spokojený, lovče démonů? Díky tobě se na naši vesnici snesla temnota!“

„O čem to mluvíš?“

Z Beatwicku se stále ozývaly výkřiky. Beth několik chvil zůstala potichu a jen naslouchala. Pak se její oči zúžily a naštvaně se na mě podívala.

„Minulou noc se tři naše rodiny změnily v temné gobliny. Šest dospělých a sedm dětí. To bylo tvým cílem, když jsi mě ulovil? No tak teď se můžeš radovat! Dostal jsi, cos chtěl!“

„O čem to mluvíš, Beth? Já tě nechápu!“

„Už se ani neopovažuj se mnou mluvit tímhle familiérním tónem, chlapečku! Dva roky jsem naši vesnici ochraňovala před temnou kletbou. Jen díky mně jsou vesničané stále lidmi. Ale ty jsi prostě musel jít a mávnutím ruky vše zničit. Kdo jsi? Poslal tě na nás Temný lord?“

„Já pořád nevhápu, o čem to mluvíš.“

Elizabeth se několikrát zhluboka nadechla, uklidnila se a pak roztržitě pokračovala:

„Před dvěma lety, po smrti mého muže, uvalil někdo na vesnici kletbu. Nejdříve kletba oslabovala vesničany, kteří jí podlehli. Už jsi je viděl, připomínají opice, ale jsou pořád lidmi. Když přestali být schopní práce, která vyžadovala alespoň základní myšlení, byli poslaní kosit trávu. Nedokážou zvládnout nic složitějšího. Přišlo mi divné, že se stav tří rodin náhle v jednu chvíli takhle zhoršil. Proto jsem se rozhodla, že každý týden na vesnici sešlu požehnání. To pomohlo. Vesničané a jejich zvířata se přestali měnit, nicméně se postupně měnila sama země. Byla prokletá. Napsala jsem všem, kdo mě jen napadl, ale nikdo na mé dopisy neodpověděl. Varovala jsem i předáka, ale on jen slíbil, že s tím něco provede, a nic neudělal. Chtěl jsem sama jít do města, ale ten zákaz… Teď však neřešíme mne. Dva roky jsem stála temnotě v cestě, bez ohledu na útoky té mlžné bestie. A teď jsi za jeden večer všechno, co jsem se tak opatrně snažila zachovat, zničil. Tři domácnosti zmizely z tváře Barliony a další se začaly měnit v gobliny. To vše kvůli tobě! Chápeš už, co jsi provedl?“

„Proč jsi mi nic neřekla? Vždyť bych ti pomohl!“

„A kdo vlastně jsi? Slizký přítel jednoho herolda? Jak mi asi tak můžeš pomoct uchránit vesnici? Kromě toho, jak jsem mohla vědět, koho předák, který dokáže jen slibovat, do mého domu poslal? Nikomu se nedá věřit! Dokonce i své pracovníky jsem musela najmout v Anhursu a nechat je sem dopravit. Bez amuletu nevím, kdo to je, ale vím, že minimálně jeden člověk v naší vesnici s temnotou spolupracuje. Klidně bys to mohl být ty!“

„Ale já jsem jen…“

„Dost! Zakazuji ti vstupovat do mého domu! Zakazuji ti mluvit s mými dětmi! Zakazuji ti se i podívat mým směrem! Proklínám den, kdy jsem ti dovolila vstoupit na můj pozemek!“

Elizabeth se otočila a vydala se k vesnici. Před očima se mi objevila zajímavá zpráva:

Vaše reputace u kněžek bohyně Eluny klesla o 1000 bodů. Aktuální úroveň: nedůvěryhodný.

Na úroveň neutrální vám chybí 1000 bodů.

Bohyně Eluna… Hlava panteonu barlionských bohů, kteří jsou neochvějnými protivníky Kartossu. A já jsem pro jejich kněžky nedůvěryhodný. Právě teď se moc dobře necítím…

10. kapitola

Právě když si myslíte, že už nemůže být hůř…

„Tisho, můžeš mi říct, co se to tu stalo?“ Když jsem se trochu otřepal z rozhovoru s Elizabeth, vrátil jsem do vesnice, kde jsem ihned potkal Tishu. Ona a další vesničané se snažili opravit bránu, která byla vytržena z pantů a ležela ve stoce.                        

„Promiň, Mahane, zrovna teď nemůžu,“ řekla rychle, zatímco pobíhala okolo. „Držte pořádně tu tyč! Zkusíme to připojit! Á raz, á dva!“

Uvědomil jsem si, že z předákovy dcery žádnou informací nezískám, dokud rozbitou bránu neopraví, a proto jsem přiložil ruku k dílu. Podle typu poškození něco bránu prorazilo zevnitř. Podařilo se nám ji vrátit na své místo a několik tesařů jí začalo vracet její původní tvar. Znovu jsem přistoupil k Tishe.

„Co se stalo?“

„Uf, to mi dalo zabrat.“ Dívka si otřela čelo, upravila si vlasy a pokračovala: „Nikdo přesně neví, co to mělo znamenat. Dnes ráno se lidé ze čtyř domácností změnili v gobliny. Vypustili z ohrady celé stádo a hnali ho směrem k bráně. Ta hloupá zvířata doběhla až k bráně a ani ta jim nezabránila v další cestě. Bránu opravíme, daleko větší starosti nám dělá stádo. Nezůstala nám ani jedna kráva. Všech sto kusů, které jsme celou dobu ochraňovali před predátory, bylo během pěti minut vyhnáno šesti dospělými gobliny. Taková věc vám prostě zlomí srdce. Jak? Jak se mohli jen tak změnit? To je nemožné!“

„V tomhle světě není nic nemožné,“ přidal se ke konverzaci předák, než jsem si stačil všimnout jeho příchodu. „Mahane, jsme mírumilovní vesničané, ne válečníci. Nemám, koho bych za stádem poslal. Pomoz nám dostat stádo zpátky, vesnice bez něj nemá šanci přežít!“

Dostupný úkol: Navrácení stáda.

Popis: Vesničané Beatwicku, kteří se změnili v gobliny, vyhnali stádo krav. Dožeňte je a stádo přiveďte zpět.

Typ úkolu: součást scénáře. Odměna za splnění: proměnná, závisející na míře úspěchu. Trest za nesplnění/odmítnutí úkolu: proměnný, závisející na míře neúspěchu.

„Pomůžu vám. Ihned se za ukradeným stádem vydám.“ Když jsem spatřil popis úkolu, málem mi spadla čelist. Teď už je naprosto jisté, že Korporace zahájila v Beatwicku nějaký scénář. Ale proč právě tady? Vždyť jsme na samém okraji císařství! Nejsou tu téměř žádní hráči! K úkolu se navíc váže proměnná odměna či trest. Vypadá to, že speciálně vybraný imitátor bude sledovat postup úkolu a o odměně či trestu rozhodne na základě mé činnosti. Dostal jsem se do pěkně „živého“ sousedství.

„Můžete mi půjčit koně? Na koni bych je dohnal daleko dřív.“

„Bohužel nemůžeme. Mí synové vyrazili z vesnice ještě za tmy, když jsme pochopili, že mlhou zahalená bestie zmizela. Musíš jít po vlastních, žádné další koně ve vesnici nemáme,“ pokrčil předák konsternovaně rameny.

Neměl jsem důvod stavit se u Elizabeth vyzvednout své věci. Od incidentu v Pryku, kde mě spoluvězni okradli, jsem všechen svůj majetek nosil u sebe. Avšak s Beth si promluvím hned, jak se vrátím. Je mi jedno, že mi zakázala ji navštívit, má atraktivita nikam nezmizela, jen se mi snížila reputace. Je načase, abychom si čestně promluvili z očí do očí. Žádný zákaz ohledně vstupu do jejího domu se mi neobjevil, takže mi žádný trest nehrozí. Mimoto jsem se nemohl zbavit pocitu, že kněžčina reakce byla součástí scénáře. Rozběhl jsem se za stádem. Goblini měli přede mnou náskok asi pěti hodin, ale pohybovali se pomalu, takže bych neměl mít velký problém je dohonit. Především jsem musel vymyslet, jak se vypořádám s šesti nově vylíhnutými služebníky Kartossu. Nesmím zapomenout ani na děti. To jen děti v reálném světě nikomu neublíží. V Barlioně by mě batole na stém levelu zapláclo až po uši do země.

Běh se ukázal být docela jednoduchý. Když jsem vyměnil prsteny s inteligencí za prsteny s výdrží, nevšiml jsem si, že by mi klesala energie. Neustále se držela na maximu, takže jsem ze začátku udržoval rychlost slušného koně. Avšak po dvaceti minutách běhu se mi objevil bonus „uhnaný jako kůň“, který zpomalil obnovování energie o 20% a zobrazoval trvání 23 hodin. Každých dalších 20 minut se obnovování energie zpomalovalo opět o 20%. Takže po první hodině běhu jsem se zastavil, abych popadl dech. Energie se mi už zpomalovala o 60% a ani prsteny mi ji neobnovovaly v dostatečné míře. Bylo pozitivní, že se mi podařilo uběhnout velkou vzdálenost a dokonce jsem získal i úspěch:

Získán úspěch!

Běžec, úroveň 1 (pro další úroveň potřebujete 9 dalších obnovení bonusu).

Odměna: Doba běhu před získáním bonusu „unavený jako kůň“ se prodloužila o 25 minut.

Snažil jsem se při běhu nepřemýšlet nad mnoha věcmi naráz, ale když jsem teď zpomalil na chůzi, začala se mi hlava plnit různými myšlenkami. Proč goblini nesměřovali na Volné pláně, kde by bylo jednoduší stádo ukrýt a které poskytovaly dostatek místo pro jednotky Kartossu? Místo toho se drželi cesty, která směřovala přímo do Farsteadu. Několikrát z ní odbočili, ale po chvíli se na ni zase vrátili. Noví zeleňáci se chovají fakt divně. Že by se snažili dojít až do Kartossu? Celé císařství jen tak neprojdou. Až narazí na první usedlost, kde budou i nějací hráči, dostanou se do velkých problémů.

Vyvolal jsem Draca, aby mi dělal společnost. Poslední hra s Rváčem zvýšila level mého totemu jen na 36. Vypadá to, že levelování draka za pomoci malého kluka už skončilo. Draco už přestal být dítětem, je z něj spíš teenager, kterého běhání okolo zahrady už neuspokojí. Co asi dělají náctiletí draci? Kdo ví…

Vstoupil jsem do rozhraní pro vyvolání elementálů a pokračoval v chůzi po cestě, zatímco jsem neustále tloukl do své tamburíny. Alespoň jsem mohl postupovat úrovněmi spirituality, zatímco se mi obnovovala energie. Nemá smysl ztrácet čas. A to jsem ještě ani nenahlédl do Dracova nastavení, ačkoli mě už pořadně svrběly prsty.

Tři hodiny strávené s Dracem uběhly jako nic. Spiritualitu jsem zvýšil na úroveň 14, a pokud jsem to správně pochopil, od dvacáté úrovně dokážu bez omezení vyvolat jednoho elementála jiného typu. Super. Draco zamával ocasem a vrátil se do svého světa. Mně se konečně obnovila energie a mohl jsem se opět za gobliny rozběhnout plnou rychlostí.

„Hej, ty tam! Zastav se!“ ozval se hrubý hlas, který mě přivedl zpět do reality. Úplně jsem se zapomněl rozhlížet okolo sebe.

„Jsi hluchý, nebo co?“ Uvědomil jsem si, že hlas přichází zezadu a otočil jsem se. Ostře červená barva jmen tří hráčů mi ochotně naznačovala, že jsem právě potkal zabijáky. Jejich levely se pohybovaly v rozmezí 120 až 205. Co můžou ti ranaři chtít?

„To je on, co?“ obrátil se hráč na nejvyšším levelu k ostatním.

„Přezdívka by seděla, ale nemá čelenku. Obchodník nám přece několikrát opakoval, že ten hráč má červenou čelenku!“

„Hej! Jsi z Beatwicku?“ to patřilo mně.

„Ne. Z Farsteadu. Právě jsem dodělal úkol a vracím se zpátky.“ Rozhodně jim všechno hned po pravdě neřeknu. Být neslušný k zabijákům, především na jejich levelech, není dobrý nápad. Okamžitě by mě to stálo život a stádo bych už asi nenašel. Ale přišlo mi divné, že věděli o mé čelence, proto mě intuice nabádala, abych jim lhal. A kde se vlastně intuice schovávala, když jsem chytal Beth? Úplně mě zradila!

„Tygře, chyť ho, ať nám neuteče,“ řekl vůdce skupiny a pak se otočil zpátky na mě. „Jen rychle zkontrolujeme, zda jsi ten, kterého hledáme, a pak tě necháme jít,“ tvář Drataňana se zkřivila ve vychytralý úsměv. Mohl alespoň napsat své jméno správně, tupý bastard. „Připraveni?“

„Připraveni,“ řekl ten, kterého oslovovali Tygře, ačkoli jeho celé jméno znělo Tygrokrysa.

„Tak jdeme na to.“ Šéf seskočil z koně a vydal se ke mně. Nechápu, co nechutného můžou mít za lubem?

„Drate, nech něco i pro mě,“ přidal se k této malé show třetí hráč, Lanus. Ani jste moc nemuseli přemýšlet, aby se vám k němu přiřadila sprostá přezdívka. V podstatě se nabízela.

Následně všechno proběhlo v řádu sekund. Nejdříve jsem dostal bonus potlačení bolesti, který po dobu 30 sekund redukoval zranění o 50% a zabraňoval mi zemřít. Následně na mě celou vahou 205 levelů skočil Drataňan a začal mě ničit. Sekal do mě dýkami, kopal nohama, občas udeřil i hlavou a ostny své zbroje. Ze všech sil jsem se držel, protože jsem pochopil, o co Drataňanovi jde. Chtěl zjistit, zda můžu cítit bolest. To je svině! Asi po dvaceti sekundách, které mi připadly nekonečné, jsem nevydržel a zařval.

„Taaak! A teď to víme!“ prohlásil kápo pomalu a zvedl se. Já jsem zůstal ležet na zemi a snažil se popadnout dech. Sakra! „Později nám můžeš říct, jak se ti podařilo zbavit se čelenky, nebo spíš, kde jsi našel tolik peněz. Teď mě však dobře poslouchej. Získal jsem informaci, že vlastníš jeden velmi zajímavý předmět. Oko černé vdovy. Chci ho. Nebo raději zjistíš, jak vypadá opravdová bolest?“

Ozval se zvuk otevíraného portálu a vedle nás se objevil herold.

„Dobrý den, pánové. Jak se vám líbí zdejší počasí? Nepřijde vám, že slunce v tomto regionu září tak trochu jinak?“

„Zdravím vás, herolde,“ uklonil se Drataňan. „Jak vám můžeme pomoci?“

„Nechci toho po vás mnoho. Někdo zde zmínil zraňování bývalého pracovníka dolu. Něco takového, bohužel pro vás, nemohu připustit. Je to proti pravidlům.“

„Počkat, herolde. Něco si nejspíš pletete. Tohle je normální hráč. Vaše oficiální stanovisko zní, že už je v Barlioně zakázáno zabíjet hráče?“ Kápo nebyl žádný blbec. Při rozhovoru s tak vzácnou návštěvou neztratil nervy, drží se svého plánu a dokonce by rád získal nějakou výhodu.

„Ne, to vůbec ne. Lov zakázaný není. Nicméně je zakázané kohokoli mučit. S výjimkou hráčů, kteří svobodně vkročí do speciálně vybavených sklepů. Ti si jsou vědomi, do čeho jdou. Zapamatujte si to. Pokud zjistím, že někdo mučí jiného hráče, budu muset přijmout určitá rozhodnutí. Děkuji za váš čas. Hodně štěstí při prozkoumávání hry.“ Herold vstoupil zpátky do portálu, který s hlasitým puknutím zmizel.

„Drate, co teď uděláme?“ zeptal se ohromeně Lanus. „To jsme se sem celou cestu táhli jen tak?“

„Klídek. Moje chyba. Zapomněl jsem, jak ostře se sledují vězni, kteří se dostali z dolu do hlavního herního světa. Jo, mučit ho nemůžeme, ale nikdo neříkal, že bychom si s ním nemohli trošku pohrát,“ podíval se na mě se zájmem Drat. „Tygře, neútoč na něj. Budeš si teď hrát na zdravotní sestřičku. Rovnou ho uzdrav, nebo umře při prvním závanu větru. Musíme být vynalézaví.“

Nejdříve jsem nechápal, o co mu jde, ale jakmile jsem uslyšel Dratův výkřik, bylo mi vše nad slunce jasné.

„Pozor! Oznámení pro všechny hráče! V okruhu tří kilometrů plánujeme zkoušet plošná kouzla! Každého hráče prosím, aby opustil tento prostor. Přijměte prosím naši omluvu za způsobené nepříjemnosti! Lane, můžeš začít. Ukaž nám, jak dobře umíš vyvolat Déšť krup. Můžeš nám ho předvést třeba na tamtom místě, pokud se ti to hodí,“ ukázal Drat mým směrem.

„Dobře. Jen chviličku,“ odpověděl Lanus stejným tónem. „Poslední dobou mám pocit, že s tím deštěm není něco v pořádku. Podívej se na něj a můžeš mi poradit, co dělám špatně.“

V tu chvíli se v mém okolí rozhostila apokalypsa. Bez varování začaly z oblohy padat kroupy, rychlost pohybu se mi zpomalila o 70% a mé zdraví téměř celé zmizelo.

„Opatrně,“ zakřičel Tygr, napodobující tón svých parťáků. „Myslím, že jsi nechtěně zasáhl hráče! Raději ho hned uzdravím!“

„Borci, to jste se úplně zbláznili?“ ozval jsem se, když déšť ustal a podařilo se mi postavit zpět na nohy. Tohle bylo trochu moc. Nemohl jsem uskakovat, protože jsem přimrzl k zemi, a nemohl jsem ani utéct, jelikož jsem se cítil, jako by mě někdo extrémně zpomalil. A navíc to bolelo jako čert. Svině! Déšť mi ponechal jediný bod zdraví, ale díky bonusu, který mi „přátelsky“ přidal Tygr, jsem nemohl zemřít. Tak ať mi políbí prdel. Začal jsem se rozhlížet po nějakém stromu nebo kameni, do kterého bych v plné rychlosti narazil, a to by bylo naposled, co jste mě viděli.

„Tygře, uzdrav ho. Není dobré nechávat tu hráče takhle zraněného. Navíc díky naší chybě.“ Ti kreténi se dobře bavili a užívali si svého malého vítězství. A proč ne? Vždyť tuhle zónu označili jako místo na testování kouzel a všechny hráče požádali, aby odešli. Pokud nestihnete odejít, můžete si za jakákoli zranění sami. A když náhodou hráče zasáhli, ihned ho uzdravili. Mají fakt velmi dobrou představivost. Všechny ty bastardy zničím!

Jedno Tygrovo kouzlo mi vrátilo všechny body zdraví, celou energii a dokonce i zrušilo bonus unavený jako kůň. Musím zkoušet vyvolávat další elementály, odstranění takového „bonusu“ mi může být v budoucnu velmi užitečné. Dobrá, není vše ztraceno, pořád můžu myslet.

„Mahane, nemáš náhodou Oko s sebou? Bylo by moc hezké, kdybys mi ho mohl dát darem. Za půl roku budu mít narozeniny a tohle by byl naprosto skvělý dárek!“

„Jak si můžete myslet, že něco takového mám? Zkuste pro jednou použít hlavu. Vždyť mám jen jednadvacátý level a žiju na prakticky pustém území!“

„Takže s tebou to po dobrém nepůjde. Dobrá. Pokračujme v tréninku. Lane, zkus ledový výbuch.“ Země okolo mé postavy rázem zamrzla, vyklenula se a s ohlušujícím zvukem vybuchla, čímž mě vyhodila několik metrů do vzduchu. Zatímco jsem letěl vzduchem, před očima mi blikaly zprávy o mém zranění za tolik a tolik bodů. Jakmile jsem dopadl, Tygr mi opět doplnil zdraví, aby mi zabránil učinit něco hloupého, třeba sebevraždu. Je to prvotřídní léčitel. Nic jiného se na to nedá říct. Kromě nadávek samozřejmě. Zatímco se zabijáci mohli smíchy potrhat, rozhodl jsem se vzít nohy na ramena a zamířit k lesu, který jsem spatřil jen několik kilometrů od silnice.

Díky bohu za vývojáře, kteří přišli s následujícím zajímavým algoritmem: rychlost běhu byla určena poměrem výdrže a hbitosti vůči hráčovu levelu. Hráči na nízkém levelu často běhali daleko rychleji než hráči na vysokém levelu, ale měli o dost méně výdrže a jejich energie rychle klesala. Neztrácel jsem dech výkřiky jako: „Zastavte, nebo vás zabiju!“ a hned jsem vstoupil do rozhraní pro vyvolání elementálů. Vyvolal jsem na sebe ducha zesílení. Díky němu poběžím o něco rychleji, i když ne o moc.

Po minutě jsem pochopil, že jsem se přepočítal. Ano, byl jsem rychlejší než zabijáci, ale dosah Deště krup byl příliš daleký. Najednou se těsně přede mnou objevila ledová zeď a já do ní v plné rychlosti narazil. Prosím, ať mě to zabije. Bohužel byl Tygr v léčení až příliš dobrý.

„Proč jsi zastavil?“ To už hráči sesedli a líně postávali okolo. „Zrovna jsem se začal dostávat do tempa, užíval jsem si hon a zajíček hned padl. Pokračujeme v tréninku! Lane, nějaké plošné kouzlo, prosím. Uvidíme, jak dlouho vydrží. Tygře, pořádně se snaž.“

Nechali mě pobíhat po okolí asi hodinu. Když jsem se zastavil, ucítil jsem déšť krup, který mě nutil k neustálému pohybu. Má snaha odolávat pomocí vyvolávání elementálů kontroly a útoku se nesetkala s ničím jiným než se salvami smíchu.

„Kdo vám k sakru o tom Oku řekl?“ ztratil jsem nakonec nervy a vykřikl na ně. Už by to stačilo, další týrání už nesnesu.

„Už se ti nechce běhat? No nevadí, jen pokračuj, mě to vážně dost baví. Černý trh, usmrkanče, černý trh. Už jsi o něm někdy slyšel? Můžeš tam koupit spoustu zajímavých věcí. Od předmětů, které hráči na vysokém levelu prodají NPC obchodníkům, až po informace. Víš, kolik mě to stálo? Třicet tisíc zlatých! K tomu ještě teleport nás tří až sem, každý za deset tisíc. Chlape, to už je spoustu peněz!“

Nechápavý výraz na mé tváři musel být naprosto očividný, protože se všichni tři rozesmáli.

„Drate, on nepochopil z tvého výkladu jediné slovo!“ přisadil si Tygrokrysa, když se dosmál. „Chlapečku, hra není jen samá sladkost a sranda. Jsou v ní i protivové. Jako my. Takoví, kteří si své v dolech odseděli. Takoví, kteří znají význam červené čelenky. Takoví, kteří mají všechny a všechno, co tahle hra nabízí, pod palcem. Jsme králové! Jelikož jsme zvyšovali úroveň podlosti, máme teď přístup k černému trhu. To je hodně užitečná věc. NPC obchodníci tam prodávají informace o tom, co viděli, identifikovali nebo koupili. Informace jsou v Barlioně hodně ceněné.“

„Tygře, proč mu trochu nezatancuješ, když už ses do toho tak obul? Začínáš být nějak moc ukecaný,“ přerušil ho kápo a otočil se ke mně. „Naše informace jsou pravdivé. NPC nemůže lhát. Odevzdej Oko, nebo budeme pokračovat v tréninku. Víš, pořád se mi nelíbilo, jakým způsobem Lan vyvolával Déšť krup za pohybu. Musí to ještě pilovat.“

„Jděte do prdele!“ zavrčel jsem. „Stejně mi nemáte jak ublížit, idioti!“

„Vážně? Tohle je hra, drahoušku. Pro zabijáky je to proces tréninku a zabíjení. A Tygr, požehnáno buď jeho kamennému srdci, tě bude stále uzdravovat a nedovolí, abys byl přinucen si od Barliony na dvanáct hodin odpočinout. Já vážně netuším, jak ses mohl ocitnout zrovna uprostřed naší tréninkové zóny. Děláš to schválně? Vidím, že tomu pořád nerozumíš. V tom případě pokračujeme v tréninku. Tygře, Lane, jdeme na to…“

Po další půl hodině nahánění mi už došly síly. Snažil jsem se zatnout zuby a nechat na sebe padat kroupy, ale po dvou až třech minutách jsem odpadl. Bolest byla příliš silná. Odolnost pomalu rostla. Od našeho setkání vyšplhala o tři body, ale i tak to byla jen kapka v moři. Mytických 500 bodů zůstávalo v nedohlednu.

Téměř jsem se rozhodl Oko těm kreténům dát a ukončit své trápení, když jsem si všiml siluety ve stínu stromů, ke kterým jsem se postupně přibližoval. Goblin! V hlavě se mi okamžitě zrodil plán, jak bych mohl alespoň na pár minut těm bastardům uniknout.

„Pomoc! Vyslanec koordinátora byl zajat a je převážen k mučení! Pomozte mi!“

Tři hráči se nechápavě podívali jeden na druhého, jelikož nerozuměli, co za nadávky by tohle mělo být. Není se čemu divit, protože jsem křičel v jazyku temných goblinů!

„Za Kartoss! Útok!“ Z lesa vyskočilo deset zelených poddaných Temného lorda. Hm, měli jen level 50. Pro ty tři zabijáky to byly jen chuťovky. Menší zdržení. Goblinům na tom však nezáleželo. Zástupce císařství požádal o pomoc, proto mu musela být poskytnuta. Zatímco se trojčlenka zabijáků probíjela novou překážkou, rozběhl jsem se k lesu. Nemohl jsem si dovolit ztrácet čas.

„Kam si myslíš, že jdeš?“ dostihlo mě opět krupobití. „Ještě jsme spolu přece neskončili… Co to sakra bylo?“ zeptal se Drat překvapeně, když se od lesa ozval ohromující řev. Na zátylku se mi vztyčily chlupy. Jen málo hráčů nevědělo, co přesně tento řev následuje. Divoká jízda. Hlavní úderný oddíl Kartossu v boji proti hráčům. Deset trollů s levely 200 přijíždělo na raptorech. Někoho nečeká příjemná budoucnost…

„Drate, vypadněme odsud, to je jízda!“ zakřičel Lanus, když ke skupině zamířil mrak šípů. Divoká jízda dorazila.

„Tygře, nahoď štít. Lane, zabij Mahana, to on ty bestie přivolal. Rychle!“ Drat ihned pochopil situaci a vydal rozkazy. Chytrý bastard. Neměl jsem čím odrazit ledový šíp na sté úrovni, takže jsem mohl jen stát a čekat, až mě zabije. Schovávat se před magií nemělo smysl, prošla čímkoli. To je škoda, už jsem si myslel, že je přechytračím.

Zásah!

Stále jsem stál na místě a pozoroval, jak se deset raptorů s jejich jezdci vynořilo z lesa a obklíčilo štít vyčarovaný Lanem, zatímco Tygr, s očima vykulenýma překvapením, za mnou vysílal jeden magický šíp za druhým.

„Arnamal dragorhalv rpanvvly?“ člověk oblečený celý v černém se vedle mě objevil a něco se mě se zdviženým obočím ptal. Lanusovy snahy, prolomit mou nepochopitelnou obranu magickými šípy, nechávaly cizince naprosto klidným, byl si naprosto jistý sám sebou a na něco se mě ptal. Já jsem mu však vůbec nerozuměl. Z temných jazyků jsem znal jen gobliní, takže jsem ho ve své odpovědi využil:

„Koordinátor mě naučil jen jazyk goblinů. Nerozumím ničemu, co říkáte.“

Muž se zamračil, něco zamumlal a dotkl se mé hlavy.

Naučil jste se nový jazyk: společný jazyk temného císařství.

„Ptám se, jsi v pořádku?“

„Díky, stihli jste to právě v čas. Ještě chvíli a dostali by mě. Nedokázal bych zprávu doručit!“

„Nezabíjejte je,“ zakřičel cizinec na trolly. „Mágové, započněte se znehybněním!“ Pak se ke mně otočil. „Dovolil jsem si být tak troufalý a ochránil tě před těmito hráči štítem,“ ukázal na trojici, která se už přestala bránit a přibyl jí záporný bonus: ochromení. „Neudržíme je dlouho, za dvanáct hodin přijdou k sobě. Takže mí válečníci je po jedenácti hodinách pošlou na Šedé pláně. Tím získáme celý den. Co koordinátor potřebuje tentokrát? To už mu zase došly teleportační svitky?“

Takže má aktuální teorie o koordinátorovi se rozpadla na padrť. Teleportační svitky! Jsem slepý a hloupý, když mě nenapadla tak jednoduchá věc! Proč ztrácet čas cestováním mezi tábory, když se tam může ihned teleportovat? Nikdo si ničeho ani nevšimne! To znamená, že je opět v podezření celá vesnice. Sakra!

„Přesně tak. Došly mu teleportační svitky a neměl nikoho jiného, koho pro ně poslat. Vždyť znáte naši situaci,“ začal jsem vypouštět z úst cokoli, co mi přišlo na mysl. Neměl jsem nejmenší tušení, o čem mluvím, ale musel jsem udržet sebejistý obličej! Tohle je možná vylepšený imitátor, ale pořád je to jen program, takže se mohl do mé pasti chytit.

„Dobrá. Naskoč si,“ ukázal cizinec na raptora s ostrými zuby, kterého mi trollové okamžitě přivedli. „Nemám je s sebou, zastavíme se pro ně u správce. Bude muset vyrobit nějaké nové.“

Správce? Tenhle titul je dán jen NPC, které se starají o hrad. Že bych se zase dostal k něčemu zajímavému? Nejdůležitější bylo zůstat přirozený, jako by nic z toho, co uvidím, nebylo pro mě žádnou novinkou.

To se mi nepovedlo.

Po hodinové jízdě lesem jsme přijeli na obrovskou mýtinu, v jejímž středu stála temná citadela. Při pohledu na ni mi spadla spodní čelist. Viděl jsem okolo pobíhat ogry na levelu 200, gobliny od levelu 10 až po stovku, temné orky… Po celém místě panoval shon, což vyvolávalo pocit, že se nacházíte ve středu temného císařství. Když jsme přicházeli blíž, začal jsem chápat přesný dopad kartosské operace. Obrovské, dvacet metrů vysoké a pět metrů široké zdi byly obehnány hlubokým příkopem plným vody. Klasický temný hrad okolo úrovně 400. Cizinec se mé reakci pousmál.

„Působivé, že ano?“

„Velmi,“ zněla má pravdivá odpověď. „Nikdy jsem si nemyslel, že by se tady mohlo něco tak velkolepého postavit.“

„Souhlasím. Nenaplánoval to nikdo jiný než…“

„Kdo sem pustil člověka?“ zazněl celým hradem hrozný výkřik.

„Správče,“ sklonil cizinec hlavu, „tohle je vyslanec koordinátora, který ho opět poslal pro teleportační svitky.“

„On je snad žere! Vždyť jsem mu před měsícem poslal celou novou dávku!“

„Vždyť znáte naši situaci,“ odpověděl cizinec v černém mými slovy. Kdo to je? A co se tu sakra děje?

„Dobře, jdu dolů. Počkejte tam!“

„Těch osm hráčů a všichni heroldi poletující v okolí nám přivodilo spoustu problémů,“ vysvětlil mi můj průvodce. „Už jsme se začali bát, že se náš plán zhroutí, ale koordinátor je dost chytrý. Musím připustit, že jsem velmi pochyboval o myšlence, že by se nám podařilo vybudovat hrad tak hluboko v lesích Farsteadu, navíc tak daleko od zigguratu, ale realita mé pochyby vyvrátila.“

„Správče, to ještě není vše,“ rozhodl jsem se zkusit velký bluf.

„Cože?“ zazněl znovu hlas.

„Koordinátor mě neposlal jen pro svitky. Dneska ráno celé Beatwické stádo odvedlo pár našich nových vojáků. Avšak koordinátor si myslí, že by mělo být přivedeno nazpět. Vesničané začínají být dost znepokojení. Je příliš brzy, abychom vyšli s pravdou ven.“ Co jsem to říkal? Vycházelo ze mě tolik frází. Improvizoval jsem na úrovni starých bláznivých komedií.

„Aarrrgghh!“ zavrčel hlas. „Už jsem jich deset nechal porazit, abych měl čím nakrmit válečníky. Bude se koordinátor velmi zlobit, když jich vrátím méně?“

„Ne, ale vesničanům by měly být chybějící kusy kompenzovány. Varoval mě, že by už mohlo být pár kusů poražených a řekl mi, že pět tisíc zlatých za zabitou krávu by mělo stačit. Pak by se chybějící kusy mohly dokoupit v okolních vesnicích,“ vystrčil svou hlavu můj cit pro zisk, o kterém jsem ani nevěděl. Musel jsem z nich vytřískat co nejvíc.

„Třikrát aarrgghh! Dobrá. Počkejte tam, už jdu dolů.“

„Náš pán si zakládá na svém bezpečí,“ řekl průvodce. Moc jsem mu však nerozuměl. O jakém pánu to mluví? „Je připraven odškodnit ztrátu dobytka, jen aby nebyl odhalen.“ Aha, takže to mluví o koordinátorovi. Že by to teda byl místní mistr? Zajímavé.

„Tady je třicet teleportačních svitků a padesát tisíc zlatých,“ řekl goblin, který vyšel z malé budovy. Mýlil jsem se. Goblin měl level 300 a tudíž měl i hrad úroveň jen 300, úroveň hradu se totiž určuje dle správcova levelu. „Jak to provedeme s tím stádem?“

„Goblini by ho měli hnát nazpět, můžou ho přivést až na dohled k vesnici a pak se rychle vrátit,“ navrhl jsem.

„Uděláme to tak. Rozkážu Divoké jízdě, aby na to dohlédla.“ Goblin se podíval na mého průvodce: „Co tu ještě děláš? Můžeš jít!“

„Kdo to je?“ kývl jsem směrem k odcházejícímu muži.

„To? Náš mág. Jeho vzhledu si moc nevšímej. Snaží se napodobit svou bývalou podobu, je to nedostudovaný nekromant. Říkal jsem mistrovi, abychom raději vzali tucet normálních bojových čarodějů, ale ne. Prý to bude jednodušší s nekromantem.“

„Chápu. Jak probíhá výstavba? A co příprava armády? Co mám koordinátorovi říct?“ Snažil jsem se dělat všechno pro to, abych pohnul se svým úkolem. Potřeboval jsem alespoň jemný náznak, kdo by tím koordinátorem měl být.

„Výstavba je téměř u konce. Jsou vyrobeni dva ničitelé, ale ještě jsme je nenasadili. Čekáme, až se vyrobí i třetí. Armáda je připravena k boji. Jsme dost silní, abychom odrazili útok dvou set hráčů až do levelu tři sta.“

Pořád to úplně nechápu. Snaží se tu rozšířit své císařství? Průzorem v hradní bráně jsem si všiml, jak odvádějí krávy. Alespoň jeden úkol se začíná plnit.

„Můžete vyřídit mistrovi, že jsme připraveni začít a čekáme jen na jeho signál,“ dodal správce. Tím mě skoro odrovnal. S čím jsou připraveni začít?

„Mohl byste mi prozradit taktiku? Jen bych si rád ujasnil, zda souhlasí s tím, co mi mistr řekl.“

Pozor!

Právě jste temného koordinátora nazval svým mistrem. Pokud tento titul zopakujete ještě jednou v následujících deseti minutách, klesne vaše reputace u Malabarského císařství o 1000 bodů a stoupne vaše reputace u Temného císařství o 1000 bodů.

Na co by mi asi tak měla být reputace Kartossu? Že by se vývojáři už dočista pomátli? Jaký scénář to vlastně připravují? Nevadí, už jsem věděl, co mám dělat.

„Taktika je stále stejná, jak ji mistr naplánoval,“ podíval se na mě goblin překvapeně. „Děje se s vámi něco?“

„To nic. Ještě jsem se pořád neprobral z toho honu, který na mě ta trojice hráčů uspořádala,“ zalhal jsem.

„Ano, bylo mi řečeno. Copak chtěli?“

„Nic zvláštního. Nelíbil jsem se jim a prostě mi chtěli znepříjemnit život. Můžete mě provést po hradu? Rád bych viděl, jak jste se tu zabydleli.“

Ve hradu jsem strávil asi tři hodiny. Správce mě všude provedl a ukázal mi i výrobu ničitele. To jsou stroje, které zamořují ve svém okolí půdu a její obyvatele. Jeden podobný stál někde poblíž zigguratu. Nakonec byl čas odejít. Stádo brzo dorazí do blízkosti Beatwicku, proto budu muset použít teleport. Co když se vztahuje k určitému domu? V tom případě hned poznám, kdo je tím koordinátorem. Stráže mě doprovodily na okraj lesa, ukázaly mi směr k Beatwicku a vrátily se na svá místa. Přišel čas jednat.

Když jsem zmizel dost hluboko v lese a pro jistotu se ještě schoval v keřích, aby mě nikdo z hradu a jeho okolí nemohl vidět, zamumlal jsem slova:

„Přivolávám herolda. Potřebuji vaši pomoc.“

Se známým zvukem se otevřel portál a vykročilo z něj NPC oděné v bílém.

„Přivolal jste mě. Doufám, že k tomu máte pádný důvod, jinak vám bude udělen trest.“

„Vypadá tohle dost pádně?“ zeptal jsem se a odkryl keře, aby mohl herold v dálce spatřit temný hrad. „Myslím, že co se týká pádnosti, jsem na tom docela dobře.“

„U velkého císaře,“ zašeptal herold. „Tohle naprosto mění…“

Vaše reputace u Malabarského císařství vzrostla o 500 bodů. Aktuální úroveň: přátelský. Potřebujete získat dalších 2930 bodů na úroveň respektovaný.

„Co to mění?“ podíval jsem se na herolda, který vypadal trochu zničeně.

„Citadelu nesmíme nechat bez dozoru. Musíme být zpraveni o každém pohybu kartosských jednotek. Hrad na úrovni 300 v malabarském teritoriu… Tohle vypadá na invazi!“

„Nápad neustále hrad sledovat je dobrý, ale já tu zůstat nemůžu. Časem budu teleportován do Beatwicku. Ledaže byste mi sejmul tohle omezení,“ podíval jsem se tázavě na herolda. Třeba to na něj zafunguje a už si nebudu muset hlídat čas!

„Ne, odebírat omezení tohoto typu je nad mou pravomoc,“ zavrtěl herold zamyšleně hlavou. Sakra, to je škoda.

„Třeba bych mohl doporučit pár hráčů, kteří by rádi veškeré dění v okolí hradu kontrolovali.“

„Zajímavé. Koho byste doporučil?“

„Mám pár známých v Anhursu. Jejich jména zní…,“ řekl jsem Heroldovi správná jména Erica, Clutzera a Leita. „Udělají vše, co bude potřeba.“

„Tito tři obyvatelé císařství nemohou být na tento úkol najati,“ vrátil mě do reality herold. Už jsem si představoval, jak se budu moci znovu setkat se svými parťáky, kteří si díky tomuto úkolu zvýší reputaci u Malabaru. „Nemají dostatečnou úroveň reputace, abychom jim mohli tak delikátní úkol nabídnout. Císař se nemůže spoléhat na někoho, komu dostatečně nevěří.“

„Můžu se za ně zaručit,“ nechtěl jsem se vzdát bez boje. „Splní tento úkol lépe než kdokoli jiný.“

„Ne,“ přerušil mě herold. „Už jsme vám dali šanci najít koordinátora. Zbývají vám jen pouhé čtyři týdny a stále jste nedodal žádný výsledek. Kdo je koordinátor? O co mu jde? A co dělají jednotky Kartossu v tomhle regionu? Zatím jste nenašel jedinou odpověď na žádnou z těchto otázek, proto sem brzy vyrazí skuteční hrdinové císařství, kteří uspějí tam, kde vy jste zklamal.“

„Vždyť jsem objevil hrad!“ Skoro jsem na herolda křičel. Proč si na mě tak vyskakuje?

„Děkujeme vám za objevení hradu, ale zatím jste nenašel člověka zodpovědného za koordinaci všech prací a přesunů. Tento úkol je však stále ve vašich rukou, proto vás prosím, abyste z následujícího seznamu doporučených hrdinů vybral jednoho, který bude sledovat pohyby kartosských vojsk.“

Objevil se přede mnou dlouhý seznam hráčů. Žádný z nich neměl méně než 260 levelů. Seznam začínal podivně znějící přezdívkou Etamzilat a končil Hellfirem. Nikdo ze seznamu mi nebyl natolik dobře známý, abych ho mohl doporučit. Všechna jména vypadala podobně. Když však musí být jeden vybrán, můžu být k službám.

„Čtyřicátý od vrchu. Ten to zvládne.“ Neměl jsem nejmenší tušení, kdo to byl, ale rozhodně nepatřil ke klanu Fénix.

Herold zavřel oči, několik chvil stál bez hnutí a pak opět promluvil.

„Tento hráč bohužel není ve hře. Vyberte si prosím jiného hlídače.“

„Bude hlídač nějakým způsobem odměněn?“ Tuto otázku jsem měl položit hned na začátku, ale napadla mě až teď. Ještě že nebyl první mnou vybraný hráč ve hře.

„Jelikož jde o unikátní situaci – Kartoss dosud ještě nikdy neriskoval vybudování hradu na území našeho císařství, a to ani na hranicích – získá hlídač odměnu přímo z  rukou císaře, který taky určí konkrétní typ odměny. Bude záležet na jeho vztahu k odměňované osobě. Seznam obsahuje pouze hráče, kteří mají přístup do paláce.“

„Bude tu jen jeden hlídač, nebo se může zúčastnit více lidí?“

„Hlavní hlídač tu musí zůstat nejméně sedmdesát procent času. Zbylých třicet procent může hlídat zástupce, kterého si hlavní hlídač zvolí sám.“

„Můžete mi dát pár minut? Potřebuji se dobře zamyslet.“

„Samozřejmě. Zatím budu pozorovat hrad já sám.“

Herold se otočil zády ke mně a čelem k hradu. V tom mě napadla šílená myšlenka a ihned jsem se rozhodl, že ji zrealizuji! Anastaria! Celý svůj život ve hře strávila naháněním unikátních předmětů, úkolů a stvůr, pokud bych ji určil hlídačem, bude mým dlužníkem. Jasně, třeba mi zase slíbí, že mě za to nějakým způsobem zničí, ale je příliš hrdá, než aby podrazila hráče, který jí nějak pomohl. Udělala by vše proto, aby dluh splatila. To by mohlo být časem užitečné. Navíc by také měla být potrestána za svá slova v paláci. Čtyři týdny strávené v houští daleko od hlavního města a centra všeho dění, to se zdá jako přiměřený typ odplaty. Jen ať tu sedí a pozoruje gobliny. Jen jí to prospěje. Vytáhl jsem komunikační amulet a doufal, že Anastaria bude ve hře.

„Mluvte!“

Ano! Vydrž Stacey, dnešek bude tvým šťastným dnem!

„Ahoj, Anastario. Tady Mahan. Máš minutku?“

„Mahan…,“ Anastariin hlas se změnil a zněl dost mrazivě. Kdyby mě mohla zranit pouze hlasem, už by mě ten mráz zabil. „Nemám teď čas. Rick ti zavolá. Pomůže ti vyřešit cokoli, co potřebuješ.“

„Tak jo, já jen, že tu vedle mě stojí herold a prosí mě, abych vybral jednoho hráče pro splnění unikátního úkolu. Odměnu udělí sám císař. Viděl jsem tvoje jméno na seznamu možných hráčů, tak jsem chtěl vědět, zda bys měla zájem. Vypadá to ale, že máš moc práce. Nic se neděje, vyberu někoho jiného. Promiň, že jsem rušil.“

„Počk…!“ zaslechl jsem dívčin výkřik, ale to už jsem amulet vypnul.

Amulet mi ale hned začal vibrovat v rukou. Samozřejmě, Stacey si nemůže nechat takovou příležitost proklouznout mezi prsty. Byla zmíněna tři kouzelná slůvka: odměna, unikátní, císař. Teď už je chycena v síti. Musím zajistit, aby mi z této situace káplo něco extra.

„Ano,“ promluvil jsem odtažitým hlasem.

„Mahane,“ jako mávnutím kouzelné hůlky z paladinčina hlasu zmizela ledová smršť. „Co je to za úkol? Pověz mi víc.“

„Nevím. Objevil jsem tu zajímavou stavbu a přivolal jsem herolda. Ten se tu objevil, porozhlédl se a řekl mi, abych vybral hráče, který dostane další instrukce týkající se tohohle objektu.“

„Jak mám vědět, že to není nějaká past?“

„Stacey, vypadám jako někdo, kdo se snaží ublížit svému dobrému bydlu? Jako bych neměl na práci nic jiného, než ti jen tak zbůhdarma volat.“

„Je ta stavba v Krongu?“

„Ano.“

„Tak to musím odmítnout,“ odpověděla dívka hlasem plným smutku. Dokázala si velmi dobře pohrávat s emocemi. Přesně jsem věděl, že jí hlavou letí stovky možností, jak tento problém vyřešit, a další stovky reakcí.

„Zkusím se zeptat herolda, zda se omezení týká i tohoto úkolu,“ řekl jsem bez emocí a hrál jsem si na úplného prosťáčka. Měl jsem možnost vybrat jakéhokoli hráče bez ohledu na klanovou příslušnost, věděl jsem, že klanu nic nehrozí. Anastaria to však netušila a já jsem z toho chtěl vytřískat nějakou zajímavou dohodu. „Herolde, pokud vyberu hráče z klanu Fénix, konkrétně Anastarii, bude její klan nějak potrestán?“

„Ne. Anastaria bude vykonávat jen můj úkol. Pokud klan Fénix nebude chtít porušit dohodu ohledně budoucího úkolu, má zbytek členů klanu Fénix stále zakázáno objevit se v provincii Krong.“

„Slyšelas to?“ zeptal jsem se dívky, která hlasitě oddechovala. Ano, mám ji! Teď jsem jí jen musel naznačit, že za šanci získat tento úkol (tedy sedět čtyři týdny v křoví a sledovat gobliny) budu královsky odměněn. Zadarmo pracovat nebudu. „Klan nebude nijak potrestán. Jen ty sama sem dostaneš přístup.“

„Souhlasím! Řekni heroldovi, ať mě hned teleportuje! Hned teď!“

„Ale, co ten spěch? Ještě jsem nemluvil s Plintem. Musím se ho zeptat, zda by měl zájem se něčeho takového zúčastnit. Hned teď mu zavolám a pak se rozhodnu. Díky, že jsi hned souhlasila. Časem se ti ozvu.“

„Počkej! Mahane, není potřeba si hrát na nedostupného. Plinto slíbil, že tě nepustí ze hřbitova až do chvíle, kdy herold zakáže další tvé zabíjení. Umíš si představit, co se stane, když mu teď zavoláš?“

„Plinto slíbil, že mě zničí? Díky za informaci, ale musíš pochopit, že tě nemůžu jen tak pozvat. Všichni by se mi pak vysmáli. Mohl jsem získat od Fénixu hezkou sumu, ale já jsem propadl Anastariiným hezky vymodelovaným očím. Takhle to asi nepůjde. Buď se domluvíme, co od vás dostanu, a podepíšeme jasně stanovenou smlouvu, na jejímž základě se rozhodnu, nebo budu vybírat dál. Nejsem nijak časově omezen, herold říkal, že mám čas si vybrat hráče až do zítra. Tak přemýšlej, co může klan Fénix nabídnout, abych se pro tebe rozhodl?“

„Mahane, prosím,“ začala Anastaria mluvit tak líbezným hlasem, že mi naběhla husí kůže. „Slibuju. Nebudeš litovat, že jsi vybral mě. Budu moc moc hodná…“

Hadojed měl pravdu, ženám se nedá věřit. Přesně jsem věděl, že Stacey právě teď počítá s účinkem svého jedu. Očekává, že přiběhnu jako nějaké poslušné štěně a dychtivě splním její každé přání. Sni dál, krasotinko!

„Samozřejmě, má drahá Stacey. Vyberu tebe,“ odmlčel jsem se a pak ji dorazil, „jakmile se dohodneme na ceně dle mého výběru. Máš deset minut. Pokud se mi do té doby neozveš, vyberu si Plinta, ať mi budeš nabízet cokoli. Třeba mi odpustí ty figurky. Běží ti čas!“ S těmito slovy jsem vypnul amulet.

„Vybral jste si?“ otočil se herold ke mně. „Uvědomte si prosím, že máte na vybrání hráče pouze hodinu, pokud to nestihnete, budu muset zvolit hráče sám.“

„Stihnu to, nemusíte se obávat,“ uklidnil jsem císařova vyslance a posadil se na zem. Právě teď Anastaria co nejrychleji shání Ehkillera a snaží se vymyslet nejlepší způsob, jak mě zaujmout. Měl jsem velké štěstí, že slyšela heroldův zvonivý hlas. Ve hře bylo možné heroldův hlas napodobit, ale tím by mi hrozily nedozírné problémy.

Po devíti minutách, které jsem odečítal na ukazateli času návratu do Beatwicku, začal amulet Fénixu vibrovat.

„Vymyslela jsi něco?“ zeptal jsem se okamžitě, ať neztrácím čas.

„Dobrý den, Mahane. Je mi líto, ale neznám vaše reálné jméno,“ ozval se z amuletu mužský hlas. „Mé jméno je Ehkiller. Jsem ten, kterého jste vyobrazil jako krále se zvednutým nosem. Anastaria mi celou situaci popsala a já jsem připraven naslouchat vašim požadavkům.“

Takže vytáhli ty největší zbraně. To jsem nečekal. Nebylo to pro mě úplně příjemné, ale musel jsem improvizovat.

„Dobrý den. Omlouvám se za svá předešlá slova, netušil jsem, že Anastaria předá amulet vám. Bohužel vám příliš nerozumím. Té okouzlující dívce jsem dal šanci získat jistý unikátní úkol. Souhlasila a já teď chci zjistit, co bych získal, když si ji vyberu. Musíte pochopit, že nemůžu jen tak za nic někomu přidělit úkol od herolda, který zastupuje samotného císaře. To by mělo být vše, myslím. Žádné požadavky, naopak očekávám od Fénixu nabídku. Jsem si docela jistý, že váš klan má o tento úkol zájem.“

„Máte pravdu, o úkol máme jistý zájem, něco tak očividného popírat nebudu. Avšak každý zájem má své hranice. Pokud požádáte o něco nereálného, budu nucen vaši nabídku odmítnout, jakkoli bych si ji přál splnit a úkol získat.“

„Proto taky o nic nežádám. Pokud mám mluvit upřímně, očekával jsem od Fénixu slušnou odpovídající nabídku. Nemám zájem diskutovat o tom, co bych mohl potřebovat. Jsem touto reakcí docela zklamán.“

„Něco mi říká, že vám nejde o peníze,“ řekl Ehkiller a odmlčel se. „Před tím, než vám učiním nabídku, odpovězte mi prosím na jednu otázku. Máte Plintův amulet a šanci vybrat si jakéhokoli hráče, že ano? Proč Anastaria?“

„Možná tomu neuvěříte, ale její amulet jsem měl po ruce. Opravdu mě nezajímá, který z klanů skončí první nebo druhý. To je pro mě naprosto abstraktní. Mým úkolem je odehrát si svůj trest v co největším pohodlí.“

„Chápu. Znáte frakci zvanou Triciniáni?“

„Samozřejmě,“ polkl jsem. Ehkillerovi se podařilo mě překvapit a zasáhnout na tom nejcitlivějším místě. Tito obchodníci s vylepšujícími se předměty byli světoznámí.

„Anastaria zvýšila svou reputaci u nich na úroveň vážený a může přizvat dalšího hráče, kterému vybere a koupí jakékoli předměty, které triciniánští obchodníci nabízejí. Mohl byste si zvolit jakékoli čtyři předměty od Triciniánů. Zaplatí za ně Fénix. Co na to říkáte?“

Nejpalčivější pocit byl ten, že jsme oba dva věděli, kdo náš malý souboj vyhrál. Ehkiller byl jasným vítězem od chvíle, kdy vyslovil „Triciniáni“. To je uměle vytvořená Barlionská frakce, jejímž jediným posláním bylo prodávat postupně se vylepšující předměty, neboli předměty, které se vylepšovaly zároveň se zvyšováním levelu hráče. Stejně tak frakce všem hráčům, i bez nutné reputace, garantovala, že si k ní můžou přijít za nehorázné sumy nakoupit tak prosté předměty, jako byla má tamburína. Když jste však u této frakce zvýšili svou reputaci, Triciniáni vám nabídli daleko zajímavější vybavení. Nikdy jsem si nemyslel, že je možné u nich získat reputaci až na úrovni vážený. Taková věc se zdá být naprosto nedosažitelná. Tímto Anastaria v mých očích dost stoupla. Působivé. Ať už je v reálném životě čímkoli, získat tak vysokou úroveň s Triciniány bylo neskutečně cenné. A já si mohl vybrat jakékoli čtyři předměty.

Já vím, prodal jsem se. Naprosto a úplně. Dobrá. Vždyť jsem s tím úmyslem do toho šel. Původně jsem měl v plánu od Fénixu žádat tři přání, které by pro mě klan mohl vykonat, aniž by to pro ně samotné bylo jakkoli škodlivé. Podívat se na Karmadontův svitek, například. Pak jsem si to však rozmyslel. „Dávej pozor, co si přeješ,“ říká se. Co kdyby mě bojovníci Fénixu dostihli jako ti tři zabijáci a proháněli mě, až bych je žádal o milost? Pak by se zeptali: „Je to jedno z tvých přání?“ Tím způsobem bych mohl o všechna přání přijít. To bych nerad. Bylo potřeba vše správně a přesně sepsat, aby to bylo oficiální a právně ošetřené. Jedině tak se dá s předními klany dohodnout.

„To už vypadá dobře. Teď je mi naprosto jasné, kdo ve vašem klanu třímá otěže moci. Pošlete mi smlouvu. Když se mi bude líbit, schválím ji a vyberu Anastariu. Vybrat si musím dnes, proto bude dobře, když co nejrychleji vyřídíme všechny formality.“

„Za minutku vám smlouvu pošlu,“ řekl Ehkiller spokojeně. „Bezvadně se mi s vámi spolupracovalo. Na slyšenou.“

Za dvě minuty se mi objevila zpráva. Psalo se v ní, že mi hráč Ehkiller jménem klanu Fénix nabídl k podepsání smlouvu. Text detailně popisoval, co vše získám, pokud si Anastariu vyberu. Navíc není má odměna svázána s Anastariiným úspěchem. Bezva. Pečlivě jsem si text přečetl, ale byl napsaný prostě a nenechával žádný prostor pro různou interpretaci. Vše bylo jasně dáno, proto jsem smlouvu podepsal a otočil se k heroldovi:

„Vybírám si Anastarii z klanu Fénix, aby hlídala hrad.“

Herold zavřel oči, asi opět zjišťoval, zda je Stacey ve hře, něco zašeptal a vedle něj se objevil portál. Za několik sekund z něj vyšlo to, co jsem považoval za ideál ženské krásy. Nicméně chuť válet se jí jako štěně u nohou mě přešla. Hlavou se mi hnala jiná myšlenka. Kolik je Anastarii let? Řekněme, že začala hrát ve čtrnácti. V tomto věku se už do hry mohla legálně připojit. K dosažení svého aktuálního postavení potřebovala přinejmenším deset let. Tudíž jí musí být nejspíš pětadvacet, pokud ne víc.

„Opět tě zdravím, Mahane,“ upravila si Anastaria vlasy a zavřela oči. O pár sekund později pozvedla překvapeně jedno obočí. Nejspíše právě četla popis heroldova úkolu. Pak se rozesmála.

„To je vážně nádherné. Oh, Mahane…“ pořád se smála a začala navíc ještě tleskat. „Pokud by Barliona někdy pořádala soutěž o nejepičtější podfuk, bez problému bys vyhrál! Nádhera, prostě nádhera! A hlavně je to přesně podle pravidel!“

„Anastario, císař do vás vkládá své naděje,“ přerušil ji herold. „Teď už musím odejít.“ Herold otevřel nový portál, kývl nám na pozdrav a zmizel, čímž mě zanechal samotného ve společnosti smějící se dívky na levelu 330.

„Stacey, to opravdu přeháníš,“ usmál jsem se. Paladinčin smích byl nakažlivý.

„Tak to teda ne! Umění prodat čtyřtýdenní exil za takovou cenu požaduje úctyhodné schopnosti. Tobě se to však podařilo! Aspoň mi řekni, jak jsi je objevil.“

Nebylo to tajemství. Povyprávěl jsem jí, jak mě skupina zabijáků proháněla, až jsem spatřil gobliny a požádal je o pomoc.

„Kdybych výsledek neviděla na vlastní oči, nikdy bych ti neuvěřila. Jak se proboha dokážeš vždycky nachomýtnout k tak zajímavým věcem? Máš snad v zadku magnet na tajemná dobrodružství? Hele, uklidni se, jen vtipkuju. Co teď budeš dělat? Jak to tak vypadá, budu tu trávit čas až do konce tvého úkolu. Rozhodně ti nenabídnu pomoc, jelikož tentokrát by to už náš klan nemusel finančně zvládnout, když sleduju tvé ceny,“ usmála se Stacey.

„Půjdu zpátky do Beatwicku a celý měsíc se vynasnažím nevystrčit ani nos. Ti tři parchanti se jistě brzo postaví zpátky na nohy a budou mi chtít můj dobrý skutek oplatit. Nechci se neustále dívat za sebe, jestli mě už nedohání. Nejlíp udělám, když počkám na bezpečném místě.“

„Odkdy je Beatwick bezpečné místo?“ zeptala se Anastaria překvapeně.

„Samo o sobě není, jen podmíněně bezpečné. To mi však teď stačí.“

„Takže to je bezpečné místo,“ usmála se znovu Anastaria a začala si vybalovat věci. „Pomůžeš mi postavit stan, nebo se musíš hned vrátit?“

„Musím se vrátit, ale pár minut ti ještě můžu věnovat. Co je potřeba udělat?“

Anastaria vytáhla velkou srolovanou roli. No tohle! Hraničářský stan! Když ho rozbalíte v lese, můžete se přestat bát o svou bezpečnost. Stan cizinci uvidí, jen pokud by přímo do něj narazili nebo pokud by jim vlastník dal svůj souhlas. Ještě by ho dokázal objevit lovec se zapnutým vyhledáváním humanoidů. No prostě nějaké cesty existují, ale žádná z nich není jednoduchá.

Po chvíli jsme postavili stan a rozvěsili okolo hlukové pasti, Anastaria se na mě podívala a vtom se zeptala:

„Mahane, chápu, že mi figurky jen tak nepředáš, ale mohla bych se na ně alespoň podívat? Už jsem viděla tolik napodobenin a ráda bych měla konečně před očima originály. Nikdy bych si neodpustila, pokud bych promarnila šanci se na ně mrknout.“

Dobrá, děje se tu něco divného. Odkdy se Anastaria změnila v hodnou holčičku, která vám bezelstně řekne své touhy a přání? Něco tu nehraje. Mám jí je ukázat? Ani náhodou!

„Stacey, dohodli jsme se, že figurky dostaneš jen tehdy, až mi dáš pořádnou nabídku sepsanou na papíře. Žádnou smlouvu tu však nevidím. Žádná smlouva – žádné figurky. Měla bys to pochopit, když jsi ta právnička.“

„Nejsem právnička! Kde jsi na něco takového přišel? Mám dvě dobré vysoké školy, ale ani jedna z nich není právnická.“

„Opravdu? Divné. Celý Malabar o tobě mluví jako o právničce. Co máš teda vystudováno?“ Odhad dívčina věku se začínal postupně zpřesňovat. Nemůžete studovat dvě vysoké školy na vysoké úrovni zaráz, lze to jedině pěkně jednu po druhé. Pokud má dvě, strávila studiem přibližně deset až jedenáct let, z čehož vyplývá, že je jí minimálně osmadvacet. Sakra, nad čím to vlastně přemýšlím?

„Ekonomiku a radioelektroniku. Právě teď ještě navíc studuji marketing.“

„Tak to ani náhodou! Řekni mi Kirchhoffův zákon!“

„Který z těch dvou chceš slyšet?“ zasmála se dívka. „Mahane, nemá pro mě smysl ti lhát.“

„Promiň, bylo to ode mě hloupé. Jen mi to přijde naprosto nepochopitelné. Tak hezká holka jako ty na fakultě elektroniky. Vždyť bys ostatní naprosto rušila ve studiu!“

„Přijdu ti hezká?“ Anastaria sklopila oči. Klidně by mohla studovat i herectví, já bych musel dlouho trénovat, než by se mi takový výstup zdařil!

„No nic, měl bych jít. Hodně štěstí v pozorování goblinů!“

„Počkej,“ Anastaria se postavila, rukou provedla jen téměř nepostřehnutelné gesto, jako by aktivovala nějaké kouzlo. Pak vydechla a tónem táhnoucím se jako sirup pronesla: „Nedal bys mi přece jen ty figurky orků válečníků? Ty je nepotřebuješ a já bych je uměla využít.“

„Stacey, tohle jsme už probrali.“ Nejdřív jsem nechápal, o co se snaží, ale pak mi to konečně došlo. To poznání mě zasáhlo jako kámen do hlavy. Ona na mě používá svůj jed. Na mě!

„Prosíííím. Byla bych ti strašně moc vděčná!“

No jasně… To opravdu chce ty figurky tak strašně moc, že je ochotná riskovat? Právě v mých očích hodně klesla.

„Stacey…“ v hlavě se mi objevil plán, ale musel jsem sám se sebou zápasit, než jsem se rozhodl jej pustit do akce.

„Mahane, drahoušku, byl by to tak skvělý dárek. Prosím, prosím.“ Stacey se překonávala, dokonce se i červenala. Dobrá, byl čas začít.

„Drahá Stacey,“ padl jsem před dívkou na kolena. Proboha, někdo mě zastavte! Takže potřebuješ figurky, co? Podívejme se, co všechno jsem se z tvých lekcí předstírání naučil. „Stacey, drahoušku,“ začal jsem provádět to, o čem jsem od doby, kdy jsem tuhle dívku poprvé spatřil, tak toužil. Objal jsem její nohy rukama a pomalu jsem postupoval vzhůru, zkoumaje dívčinu postavu tím nejdrzejším způsobem. „Stacey, miláčku…“

„Mahane, ty figurky! Kde jsou?“ Staceyna tvář zobrazovala naprostý odpor, ale to mě jen pobavilo. Byl jsem si dobře vědom, že tohle byla jen digitální kopie dívčina těla, její smyslové filtry byly zapnuty, takže mé dotyky nemohla cítit, ale všechno mohla dobře vidět.

Trvalo mi asi minutu postavit se zpět na nohy, ale stále jsem držel Stacey v objetí. Dívka se ani nesnažila odporovat, byla přesvědčena, že jsem naprosto podlehl jejímu jedu. No za chvíli se to jistě změní. Ačkoli musím uznat, že tohle bylo jedno z těch příjemnějších dobrodružství!

„Mahane! Figurky!“ zopakovala ostřeji, když naše obličeje dělilo jen asi deset centimetrů. Nahnul jsem se k jejímu uchu a zašeptal:

„Jen ve snu, miláčku. Pokud tohle vyzkoušíš ještě jednou, přivolám herolda a povím mu, že ses snažila získat kontrolu nad mou postavou. Mám ti říct, co se stane pak?“

Před očima se mi zhmotnilo to, kvůli čemu jsem se celou dobu, už od padnutí na kolena, předváděl. V paladinčiných očích se objevil strach. Strach, že byla v této hře jen pěšcem. Sákryš, tenhle pocit je vážně opojný.

„Jak?“ zašeptala Stacey. „Neexistuje žádný protijed…“

„Jsi chytrá a budeš mít spoustu času na to přijít. A teď na shledanou,“ přiblížil jsem se a políbil ji na rty. Budu to brát jako bonus. Ať už byla v realitě jakákoli, držel jsem právě teď v objetí velmi krásnou vystrašenou ženu. Byla by chyba ji nepolíbit. Škoda, že polibek neopětovala. To by bylo velmi hezké. Ale takhle mi to stačí.

Pustil jsem zmatenou dívku ze svého sevření, vytáhl jeden ze svitků, které jsem dostal od Strážce, a aktivoval jsem portál. Byl čas na návrat do Beatwicku. Musel jsem převzít stádo, splnit úkol, zastavit se u Elizabeth a vše si s ní vyjasnit a navíc se připravit na boj s mlžným monstrem.

„Mahane!“ Anastariino zvolání jsem zaslechl, jak jsem vstoupil do portálu. Ohlédl jsem se a zadíval se na dívčiny třpytící se oči a překvapeně zvednuté obočí. „Kdo jsi?“

11. kapitola

Mlžná monstra a nové objevy

Svitky mě zklamaly. Z portálu jsem vyšel přesně uprostřed beatwického náměstí, kam vedla většina teleportačních svitků, pokud nebyly svázány s nějakým určitým místem. Škoda, bylo by skvělé bez práce zjistit, kdo je tím koordinátorem.                        

„Mahane! Ty už jsi zpátky? Jak to vypadá s krávami?“ objevila se vedle mě Tisha.

„Ještě tu nejsou?“ odpověděl jsem překvapeně. Podlé mého odhadu by tu už stádo dávno mělo být.

„Jak by se tu…“ začala Tisha, ale přerušil ji strážný.

„Tam jsou… my jsme… krávy se vrátily,“ řekl strážný, který po svém běhu jen popadal dech. „Ale my pro ně nejdeme.“

„Proč?“ zamračila se dívka.

„Jsou u nich goblini a Divoká jízda. Procházejí okolo stáda, jako by na něco čekali.“

No to je něco. Opravdu eskorta dostala rozkaz předat je jen mně? Co si o tom vesničané pomyslí, když uslyší, jak mluvím jazykem goblinů? Klidně na mě můžou hned vzít vidle. Musím být připravený i na rychlý úprk.

„Mahane, co budeme dělat?“ promluvila předákova dcera ustaraně. „Otec nemá čas, bratři jsou pryč a stejně tak i Slate. Nemáme nikoho, kdo by s gobliny jednal!“

„Udělám to já. Naštěstí znám řeč goblinů. Půjdu a zeptám se jich, co chtějí. Možná se jen přišli omluvit a vy se tu stresujete pro nic za nic. Kam vlastně všichni odešli?“ Teprve teď jsem si uvědomil, co Tisha řekla.

„Bratři se vydali na lov mlžné bestie…“

„Kohože?“ zeptal se strážný stojící poblíž.

„To je jedno. Slate se vydal do okolních vesnic opravovat věci. Vážně za nimi půjdeš?“

„Půjdu, nemusíš se bát.“

Divoká jízda držela stádo poblíž kovárny, aby se nedostala příliš blízko k branám města. Chudinky krávy, všechny měly strachem z takových hlídačů vykulené oči. Tísnily se u palisády, která sotva odolávala jejich tlaku. Nebylo se čeho bát. Nejsme přece v realitě. V Barlioně může být i ten nerozviklanější plot neprostupnou zdí.

„Tady je stádo,“ řekl jeden z goblinů, když jsem vyšel z brány a zamířil ke kravám. „Náš rozkaz zněl, abychom krávy předali jen vám osobně, teď se vracíme.“ Goblin ani nečekal na odpověď a celá jízda vyrazila pryč od vesnice. Trochu překvapeně jsem jen stál a díval se na vzdalující se oblak prachu, když se otevřely brány a z nich se vyvalili vesničané.

„Co říkali?“ zeptala se ihned Tisha.

„Omluvili se, prý udělali chybu a už se to nebude opakovat,“ nerozpakoval jsem se lhát, protože nikdo z ostatních nejspíš goblinům nerozuměl.

„Spočítejte krávy,“ rozkázal předák, který na chvíli opustil své povinnosti a také se přišel podívat. „Musíme si být jistí, že se všechny vrátily.“

„Deset chybí,“ ozval se nějaký hlas. „Ti zelenáči jich deset štípli!“

Předák i Tisha očividně posmutněli.

„To je hodně zlé,“ řekl předák. „Deset krav je pro vesnici pořádný problém. Budeme muset dokoupit chybějící kusy ve Farsteadu. To už si však musíme vyřešit sami. Díky, Mahane. Odvedl jsi pořádný kus práce.“

Úkol Navrácení stáda splněn.

Procentuální úspěšnost: 80%. Odměna: +100 reputace u provincie Krong, +300 zkušeností, +80 stříbrných.

To má být vše? Jaký má smysl honit se za stádem pro tak malou odměnu? Očekával jsem víc. Znovu jsem si pročetl popis úkolu: proměnný.

„Kolik stojí kráva ve Farsteadu?“ zeptal jsem se předáka, který se již měl k odchodu.

„Pět tisíc za kus. Pokud jich však koupím všech deset naráz, nejspíš se mi podaří vyjednat třicetiprocentní slevu. Kde bychom však sehnali tolik peněz? Taková suma by pro nás byla likvidační, musím zkusit něco vymyslet.“

No tohle! Proklel jsem imitátora odpovědného za tento úkol! Dokonce odečetl počet zlaťáků, které jsem automaticky odevzdal Korporaci. Třicetiprocentní sleva. Z peněz od správce mi nic nezůstane. Co kdybych si o žádné zlaté neřekl? Očekávali, že bych se v takovém případě vzdal svých vlastních peněz? V této oblasti mají vážně zajímavé úkoly!

„Počkejte,“ zastavil jsem předáka a předal mu všechny peníze, které jsem od goblina v kartosském hradu získal. „Tady máte, je to částečně i moje chyba. Nedovedl jsem zpátky celé stádo.“

Lehce nabyl, lehce pozbyl. Snažil jsem se nad tím při předávání peněz nepřemýšlet. Navíc jsem peníze předal, zatímco mí tři přátele v Anhursu přežívají na co nejmenších dávkách. Jsem hrozný marnotratník.

„Nemůžu vám dát nic na oplátku,“ předák viditelně polkl a jeho chamtivý pohled spočinul na penězích. „Můžu vám jen slíbit jakoukoli pomoc, až se ocitnete v nesnázích.“

„Tak už si to vezměte! Nechci si za ty peníze něco kupovat, prostě mi přijde, že bych vám mohl pomoci.“ Neměl jsem představu, proč něco takového říkám, ale znělo to docela hezky. „Třeba se časem vyrovnáme.“

Získáno: +500 reputace u provincie Krong, +500 zkušeností, +2 body ke všem hlavním vlastnostem.

Teď jsem byl na řadě já, komu padla čelist až na zem. Reputace a zkušenosti jsou pěkné, to je jasné, navíc jsem u Krongu dosáhl už na přátelskou úroveň, ale bonus dvou bodů ke všem hlavním vlastnostem… To je nevídané! Možná se to nezdá být mnoho, ale tohle je odměna, kterou mi nikdo nikdy nevezme! Myslel jsem, že jsou podobné úkoly dostupné až okolo devadesátého levelu! Rád jsem se mýlil. Navíc mi předák slíbil svou pomoc v případě nouze. Něco mi říká, že ji budu potřebovat, až zjistím koordinátorovu identitu.

„Slyšel jsem, že máte nějaké problémy s Elizabeth,“ pronesl předák, když jsem si ze země zvedl čelist a nasadil ji zpátky na své místo. Jak něco takového ví? „Potřebujete zajistit nové ubytování?“

„Ne, půjdu ji navštívit a doufám, že si vše vyjasníme. Děkuji za vaši starost.“

„Pokud budete cokoli potřebovat, kdykoli se zastavte. Budu vám k dispozici.“ Viditelně rozveselený předák se vydal zpět do svého domu. Dobrá, teď byla chvíle zjistit, kdo vlastně Elizabeth ve skutečnosti je.

„Neříkala jsem ti, ať už sem nikdy nevkročíš?“ zazněl Bethin rozčilený hlas, když jsem otevřel bránu.

„Ano, říkala jsi to, to nepopírám.“ Zkontroloval jsem úroveň atraktivity. Stále 83 bodů. To by mělo na rozhovor stačit a pak uvidíme, co dál. „Nikam však neodejdu, dokud si nepromluvíme. A není důvod se ode mě hned otáčet, nepřivedl jsem stádo zpátky, abych mluvil k něčím zádům.“

„Tys… tys přivedl zpět stádo?“ V ženině hlase byl náznak nejistoty a já se toho rozhodl využít. „A co se stalo s lidmi?“

„S lidmi to bohužel tak pozitivní není. Ti, kteří se změnili, nemůžou být přivedeni zpět. Navždy už zůstanou gobliny, naštěstí však zbytek vesničanů nezemře hlady. Myslím, že jsem si vysloužil právo na rozhovor. Nech mě ti povědět vše, co vím a ty se pak můžeš rozhodnout, jestli mě vyhodíš, nebo ne. Není dobré rozhodovat se při emocionálním vypětí, kněžko.“

Poslední slovo Elizabeth rozrušilo.

„Já… já už nejsem kněžka. Bohyně se ode mne odvrátila.“

„No jistě. A stejně jsi mi, když ses hněvala, snížila mou reputaci u kněžek Eluny přímo až na nedůvěryhodný. Jak může bývalá kněžka, od které se bohyně odvrátila, snižovat reputaci? Navíc v tak obrovské míře? Pověz mi, byla jsi nejvyšší kněžkou?“ poslední věta byla myšlena jako vtip. Co jsem věděl, nejvyšší kněžka byla maximální hodností v hierarchii přisluhovaček bohyně a je téměř nemožné z této pozice někoho odvolat.

„Ano,“ v Bethiných očích se objevily slzy. „Před deseti lety jsem byla nejvyšší kněžkou bohyně Eluny v Anhursu. Byla jsem však odvolána hned poté, co… Ty lžeš! Já ti nemůžu žádnou reputaci ubrat!“ poslední slova už Elizabeth křičela.

„Mami, jsi v pořádku?“ přiběhl do domu Rváč. „Ahoj, Mahane. To tys mámu naštval?“

„To je v pořádku, drahoušku. Všechno je v pořádku,“ řekla žena a setřela si slzy z tváře. „Mahan mi jen vyprávěl historku, které jsem málem uvěřila. Nic se neděje.“

„Historku?“ Tak to je velký vtípek, Nejvyšší kněžko! Teď jsem byl s rozhořčením na řadě já. „Tak to ne. Podívej se sama!“ Udělal jsem něco, co jsem zatím nikdy nikomu nedovolil. Dal jsem jí přístup nahlédnout na všechny mé reputace. Z tohoto seznamu mohla jasně vidět, koho jsem potkal a s kým jsem v kontaktu. „Než tě potkal, šaman Mahan nikdy nespatřil kněžku bohyně Eluny. Ať je mým svědkem samotný císař!“ Jako svědka jsem určil tu nejnebezpečnější osobu. Okolo mě se okamžitě rozzářilo světlo a rychle zmizelo, aniž by mi jakkoli ublížilo. Odkazovat se na císaře je posledním argumentem komunikace jak mezi hráči, tak i mezi NPC. Jen hráči však mohou něco takového provést. Tedy jen ti, kteří nemají červenou čelenku. Tato možnost by přišla velice vhod tehdy v dole, kdy mě Bat poprvé podvedl a sebral mi krysí kůže. Když hráč přivolá ke svědectví samotného císaře, aktivuje se speciální imitátor. Analyzuje slova hráče, který jej přivolal, porovná je se záznamy hry, zkontroluje pravdivost a následně hráče obklopí buď jasným světlem, což potvrzuje správnost hráčových slov, nebo tmavým světlem, které provází tříměsíční 50% odečet všech vlastností a navíc speciální „bonus“ odebrání 10% hráčových levelů. Všichni hráči jsou o těchto kritériích informováni, takže dosud nebyla ani jedna stížnost.

Ačkoli jsem si teď uvědomil, že vězňům tohle pravidlo nebylo řečeno. Ti jen byli přiřazeni do dolu a zanecháni svému osudu. Měl bych napsat na technickou podporu, aby toto přehlédnutí napravili. Asi neočekávali, že by se nějaký vězeň dostal z dolu, podařilo se mu zbavit červené čelenky a ještě k tomu přivolat císaře jako kontrolu svých slov. Nebo možná mi pravidla neřekli, protože jsem Barlionu hrál i předtím. Dobrá, na tom teď nezáleží. Právě teď přede mnou stála zmatená Elunina kněžka a prohlížela si mou tabulku reputací. Přiznávám, že v nich mohla spatřit spoustu zajímavých věcí.

„Ty znáš císaře?“ Takovou otázku jsem od Beth, která se po chvíli probrala, neočekával.

„Ne. To mi přidal herold,“ nemělo smysl ženu nějak obelhávat.

„Herold nemůže sám od sebe zvyšovat reputaci u císaře, aniž by ten o tom věděl. V tom mi můžeš věřit. Nebyla jsem kněžkou Eluny pro nic za nic… vlastně jí pořád jsem.“

Vaše reputace u kněžek bohyně Eluny se zvýšila o 1000 bodů. Aktuální úroveň: neutrální. Na status přátelský potřebujete získat: 995 bodů.

„Odpusť mi. Měli jsme si promluvit hned na začátku. Mohli jsme všem problémům zabránit. Pojď dál, neměli bychom opakovat dřívější chyby. A, Mahane,“ otočila se kněžka zpátky ke mně, „můžeš mi dál říkat Beth. Líbí se mi to.“

„Vše začalo před deseti lety,“ spustila, když jsme se posadili v domě. „Můj muž byl jedním z asistentů císařova rádce Brasta a já, jak už víš, jsem byla nejvyšší kněžkou bohyně Eluny. Manžel se kdysi dostal k informaci o kartosském plánu na zabrání Malabaru. Nejdřív jsme si mysleli, že jde o nejapný vtip, postupem času jsme se však přesvědčili o reálnosti této hrozby. Informovali jsme Brasta, ale ten se nám jen vysmál a řekl, že zbytečně panikaříme. Žádný z rádců, které jsme navštívili ve snaze předat informaci, nás nebral vážně. Nakonec se nám podařilo obejít heroldy i rádce a dostat se přímo k císaři. Vyslechl nás a pak…“ Beth si zklamaně povzdechla, „nám zapověděl vstup do paláce z důvodu nepodloženého šíření paniky a jako hrozbu celistvosti císařství. Manžela ustanovili předákem Beatwicku a já jsem přišla o svou hodnost. Osm let jsme se o tuto vesnici starali, dokud můj manžel nezmizel. To je konec mého příběhu.

O prokletí, které na vesnici visí, jsem ti už pověděla, před dvěma lety jsem spatřila, jak se naše okolí mění a stává se temnějším, dokonce se začalo měnit i okolí dalších vesnic, mezi kterými jsem cestovala, abych si našla nové ubytování. Někdo vesnice a zem okolo proklel. Zašla jsem za předákem, ale nemohl pro mě nic udělat. Kouzla byla mimo jeho chápání. Jeho zájmem bylo starat se o bezpečí obyvatel a stáda. Za knězem jsem se ani neobtěžovala jít. Nezajímalo ho nic jiného než víno. Napsala a poslala jsem několik dopisů svým bývalým sestrám, prosila jsem je o pomoc, ony mě však jen pokáraly, abych si prý nevymýšlela problémy tam, kde nejsou. Chtěla jsem mluvit s dalšími vesničany, ale pak jsem si to rozmyslela. Jakou by to mělo cenu? Nemají kam odejít a většina z nich by mi stejně nerozuměla.

Tak jsem se rozhodla ochraňovat Beatwick sama. Jednou za sedm dní jsem na vesnici seslala Elunino požehnání. Po několika měsících se objevila ta mlžná stvůra a snažila se narušit mou práci. Vyvolával ji jeden z vesničanů. To znamenalo jediné, máme mezi sebou zrádce, který se snaží náš region vhodit do chřtánu temnoty. Neexistoval nikdo, komu bych mohla věřit. Když ses objevil ty a začal pobíhat po okolí a nahánět monstrum, pomyslela jsem si, že to bylo připraveno právě pro tebe. Byla jsem dokonce ráda, že ti předák přidělil místo u mě. Doufala jsem, že bude jednodušší tě sledovat. Jak já jsem se spletla…“

„Já jsem si nejdřív myslel, že ty jsi ta mlžná stvůra. Potom jsem byl přesvědčen, že jsi démonolog, který tu stvůru přivolává,“ řekl jsem. To je situace. Sedí přede mnou nejvyšší kněžka, no dobrá, bývalá nejvyšší kněžka Eluny. „Tak jsem se rozhodl tě odchytit, abys nemohla provést vyvolávací obřad. Kdybych nebyl úplně hloupý, mohl jsem si s tebou jen promluvit…“

„Já nejsem démonolog!“

„To už teď vím. Oba máme na triku stejnou chybu… Co budeme dělat?“

„Nevím. Mám v plánu dnes seslat na vesnici požehnání. Bez něj by se mohli další lidé poddat temnotě.“

„Opravdu podezíráš celou vesnici?“

„Ptáš se, proč celou vesnici? Několikrát jsem se pokusila chytit mlžnou stvůru, jak jí říkáš, i za pomoci předáka a jeho rodiny, ale ani jednou se nám to nepodařilo. Oni jsou, vždyť víš…“ Beth utichla a tázavě se na mě podívala.

„Vagreni? Jo, to už vím. Také jsme dvakrát stvůru chytali. Poprvé jsem tě však sledoval na hřbitov a podruhé jsem tě chytil.“

„Tys mě sledoval?“

„Jak jinak bych zjistil, kde děláš ta svá kouzla?“

„To nejsou kouzla! To je požehnání!“

„Ano, moje chyba. Proč to děláš na hřbitově?“

„Hřbitov je totiž jediné místo, které je před temnotou díky svatyni chráněno.“

„A co jsi myslela tím, že tvůj manžel zmizel?“

„Přesně to, co jsem řekla. Jednoho dne odešel z domu a už se nikdy nevrátil. Hranice s Volnými pláněmi je nebezpečné místo, často tam člověk potká různá monstra. Dlouho jsme čekali, než jsme poslali informaci do Farsteadu. Snažila jsem se ho přivolat magií, ale bez amuletu nejvyšší kněžky můžu jen žehnat. Amulet vlastně dokáže měnit postoj mých sester, jak jsem zjistila… Takže o osudu svého manžela nic nevím,“ řekla Beth smutně. „Už jsem se s tím smířila. Však už to jsou dva roky. Avtondil dospívá a já se ho snažím naučit vše, co by mohl potřebovat. Pro magii nemá buňky, ale mohl by z něj být skvělý válečník. Dobré mravy se navíc hodí vždy a všude. Až dospěje, vydá se do světa. Mé vyhnanství se na děti nevztahuje, jen já mám zapovězeno se vrátit.“

„Jsi vyhnána navždy, nebo na určitou dobu?“

„Navždy. Navrátit se můžu jen v jednom případě. Pokud císař uzná, že jsme jednali v nejlepší možné víře a pro jeho dobro. To on však nikdy neudělá. Kdo jsem, aby se mnou vůbec zabýval? Musím tu strávit zbytek života.“

Vytáhl jsem jeden konkrétní prsten ze svého batohu a podíval se na jeho vlastnosti: Osoba, která se prokáže tímto prstenem, jedná na základě mých instrukcí a pro dobro Malabaru.

Okamžik pravdy.

Z jednoho pohledu jsem právě v ruce držel milion zlatých. To byla přibližná cena, za kterou jste prsten mohli prodat někomu, komu byl odmítnut další styk s císařem. Prakticky volná vstupenka. Náprava chyby. A já jsem měl před sebou ženu, i když jen NPC, která potřebovala pomoci. Ženu, co už rezignovala na možnost vrátit se zpět. Bývalou nejvyšší kněžku Eluny. Pokud by se do Anhursu vrátila, automaticky by se jí navrátila její bývalá hodnost. Co je lepší? Milion zlatých, nebo nejvyšší kněžka, která je vám zavázána. Dobrá otázka. Odpověď jsem však ještě neznal. Musím si to promyslet.

„Mahane, děje se něco?“ zeptala se Beth zúčastněně. „Dotkla jsem se tě nějak?“

„Ne, to vůbec ne. Jen jsem se ztratil v myšlenkách.“ Prsten jsem vložil zpátky do batohu. Teď na něj ještě nebyl čas. „Navrhuji, abychom spolu za šest dní tu mlžnou stvůru chytili. Pozveme i Tishu, aby šla s námi. Půjdeme z jedné strany vesnice, přičemž předák a jeho synové budou postupovat z druhé strany. To už by se muselo stát něco mimořádného, abychom ji tentokrát nechytili. Co na to říkáš?“

„Souhlasím. Dneska sešlu požehnání, které vydrží sedm dní, takže budu mít ten večer, kdy se monstrum objeví, volno. Dobře, že sis vzpomněl na Tishu, s vagrenem to půjde snáz. Promluvíš s předákem, nebo mám jít já?“

„Já za ním zajdu. Takže, můžu u tebe dál bydlet?“

Beth se místo odpovědi jen usmála. Její oči a úsměv byly však plné příslibu a já jen nasucho polkl, což krásná žena ohodnotila zvonivým smíchem…

Další ráno jsem se rozhodl strávit tou nejdůležitější činností každého hráče, zvyšováním levelů. Můj plán byl jednoduchý, pokud v okolí nebyly žádné stvůry, musel jsem si nějaké vytvořit. A mohl jsem si vyvolat jen jednoho protivníka. Draca. Neexistoval žádný zákaz soupeření mezi dvěma inteligentními bytostmi. Můj drak byl inteligentní bytost, takže spolu můžeme snad bojovat. Neznám jediný důvod, proč by to nešlo. V každém případě se však nejdříve musím podívat na jeho statistiky, co kdybych tam našel něco zajímavého? Ještě jsem se s předákem dohodl na plánu lovu mlžné stvůry a vyrazil jsem do lesa. Kromě Bethiny rodiny nikdo o drakovi nevěděl a já jsem jej nechtěl všem kolemjdoucím ukazovat. Navíc byl stále malý.

Ujistil jsem se, že jsem sám, a vyvolal jsem svůj totem. Ihned jsem se podíval na jeho statistiky.

Statistiky Totemu: Draco

Zkušenosti

1052

z

25200

Další vlastnosti

Rasa

Drak

Level

36

Útok

30

Zdraví

210

Obrana

3600%

Mana

220

Odolnost vůči jedům

100%

Zaměření

Nevybráno

Počet míst pro převoz hráčů

0

Vlastnosti

stupnice

základ

+ z vybavení

Koeficient zesílení 1

1

Výdrž

72%

3

3

Koeficient zesílení 2

1

Hbitost

24%

10

10

Koeficient zesílení 3

1

Síla

2%

2

2

Koeficient zesílení 4

1

Inteligence

41%

4

4

Koeficient zesílení 5

1

Volné body vlastností

72

Koeficient zesílení 6

1

Toho nastavení nebylo mnoho. Na 36. levelu Draco mohl rozdělit 72 volných bodů. Takže získával dva body za každý level. To není moc. Hraním s Rváčem si zvýšil pouze výdrž a hbitost. Díky mně si o něco zvýšil inteligenci. Co znamená ten koeficient a proč je v tabulce šestkrát, to jsem nevěděl. To samé platilo i o zaměření. Doufal jsem, že u zaměření najdu popis, ale když jsem na něj klikl, objevila se jen tabulka s následujícím seznamem: oheň, voda, vzduch, země. Aha! Takže mám možnost vybrat směřování vývoje totemu. Když už jsem „expert na vodu“, tak zvolíme…

Jako zaměření vývoje svého totemu jste si zvolil: voda.

Pozor! Totem se začíná měnit.

Draco přestal létat okolo mě a se zájmem pozoroval auru, která ho obklopila.

„Co to je?“ zeptal se trochu vystrašeným hlasem.

„Neboj se, budeš v pořádku. Možná to zabolí, ale zkus to vydržet,“ vzpomněl jsem si na vlastní modifikaci a chtěl jsem draka varovat.

„Dobře, nebudu se…“ už jsem nestihl zaslechnout, co se Draco nebude, protože ho aura zakryla ze všech stran.

Koule, která se takhle přede mnou zformovala, vylétla asi metr nad zem, pak se rozzářila do ruda s ohnivými záblesky po celé své ploše. Jen několik sekund jsem si mohl užívat paprsků druhého barlionského slunce, než se okolní krajinou rozlehl dračí řev, který byl tak silný, zdrcující a všepohlcující, že mi nohy vypověděly službu a já jsem si kecnul na zadek. Před očima mi probíhal seznam zpráv, podle kterého na mě působily všechny možné nepříjemné bonusy. Když jsem si seznam pozorněji prohlédl, byl jsem ohromen. Tohle všechno můj totem zvládne?

Ochromení. Trvání: 60 sekund. Neúčinkuje na vlastníka totemu nebo přátelskou skupinu hráčů.

Zmatení… Strach… Redukce obrany…

Než vypršely, napočítal jsem celkem přes dvacet negativních efektů, kterými si na mě Draco ulevil. Tohle bych měl používat, až budu levelovat na stvůrách.

Po nějaké době drakův řev utichl a koule, která jej obklopovala, začínala mizet. Nejdříve se ztratily plameny, následně se koule zbarvila do světle žluté, pak už jen do žluté a nakonec do modré, které po povrchu pobíhaly vodní vlnky. Z koule se stala obrovská kapka vody plná vodních proudů. Uběhlo dalších pár minut, tentokrát už bez drakova řevu, a kapka klesla k zemi, kde se rozpadla a zalila trávu. Ozvalo se tlumené klapnutí a veškerá voda zmizela. Na zemi zůstal jen můj totem. Popadal dech a zvedal se za pomoci předních tlap. Před modifikací byl drak temně černý, právě teď však přede mnou seděl tmavě modrý Draco. Zhluboka jsem se nadechl. Ukázalo se, že jsem se celou dobu nedýchal, dokonce se téměř vyprázdnil ukazatel zbývajícího vzduchu.

„Pokud tohle pro tebe znamená ‚zabolet‘, pak nevím, co bereš jako opravdovou bolest,“ ozval se Draco.

„Kdybych ti pověděl, že ta bolest bude hrozná, změnilo by to něco k lepšímu?“

„To ne, ale…“

„Tak na to zapomeňme. Stal ses černým vodním drakem. Seď klidně, podívám se, zda tě můžeme nějak vylepšit.“

Všechny volné body jsem stejnou měrou rozdělil do čtyř vlastností. Draco se potřeboval vyvíjet ve všech směrech. Potěšilo mě políčko, které značilo bonus z vybavení. Znamenalo to, že jsem svému drakovi mohl pořídit nějaké věci, co ho dále vylepší. Vzal jsem z batohu jeden náhrdelník a snažil jsem se jej drakovi navléct na krk, ale objevila se zpráva, že tento předmět není pro draka adekvátní. Sakra. Co vlastně draci nosí, když na ně nikdo nevěří? Kde bych pro ně mohl najít třeba nějaké brnění?

„Zajímavý pocit,“ řekl můj létající mazlíček. Během modifikace opět trochu povyrostl a teď už okolo mě poletoval metr a půl dlouhý ještěr. „Jako by mi celým tělem protékala voda.“

„Co jsi cítil předtím?“

„Oheň. Jsem ohnivý drak,“ Draco se zastavil a zamyslel se. „Alespoň myslím…“

„Teď už je jedno, co jsi byl dříve. Záleží jen na tom, čím ses stal,“ poznamenal jsem filozoficky. „Dobrá, nemarněme čas. Zkusíme proti sobě změřit síly?“

„Dobře, bratře. Pojďme na to.“

„Jak jsi mě to nazval?“ zastavil jsem se a podíval na draka. Že by se mu už vracela paměť?

„No, ty jsi mě taky nazýval různě,“ kdyby drak nebyl tak tmavý, myslel bych si, že se červená. „Tobě se to nelíbí?“

„Ne, o to nejde. Jen mě to překvapilo,“ podíval jsem se na rozpačitého draka a pokračoval jsem: „Proč tu jen tak stojíme? Je čas na souboj!“

Zranění…

Draco na nic nečekal a ihned zaútočil. Obklopilo mě ohnivé moře, které mi pomalu, ale jistě ubíralo zdraví. Nejvíc mě však potěšila (a doufal jsem v to ještě před začátkem souboje) nepřítomnost bolesti. Ano, oheň zuřil okolo, zdraví mi ubývalo, ale prokletí vězeňských kapslí tentokrát nezafungovalo. Totem nemůže způsobit bolest svému pánovi. Super!

Draco začal se slabou ohnivou zdí (ačkoli jsem nemohl nemyslet na to, proč vodní drak používá útok ohněm), nejspíše aby mě hned ze začátku moc neohromil. To jsem pochopil, když na mě ze zálohy vytáhl drápy, zuby, řev a nějakou divnou schopnost stříkat hořící vodu mým směrem. Draco zesílil svůj útok a předvedl vše, čeho byl schopen. Dokud mi útoky neubíraly příliš mnoho zdraví, neměl jsem starost o výsledek souboje, když se však začaly objevovat kritické zásahy za 400 bodů každou druhou sekundou, situace se změnila. Bylo na čase začít doopravdy bojovat.

Nakonec jsem souboj prohrál. Jakmile jsem vstoupil do rozhraní pro vyvolání elementálů, abych se vyléčil, začal na mě můj totem vysílat jeden útok za druhým, čímž mi každou sekundou ubíral 600 bodů zdraví. Když si vezmete, kolik bodů útoku vyrušila má obrana, odolnost a vybavení, šlo opravdu o úctyhodné číslo. Podařilo se mi vyvolat jen jednoho léčivého elementála, když na mě Draco vyslal svůj finální útok. Tentokrát za 1200 bodů. Zdraví mi spadlo na 1 bod a před očima se mi objevila zpráva.

Prohrál jste souboj.

Bylo na čase se trochu zamyslet.

Základní útok totemu ubíral 210 bodů. Část útoku se zablokuje a část mě zasáhne. Tak tomu bylo ze začátku souboje. Pak se však stalo něco nepochopitelného. Útok draka začal téměř exponenciálně růst. Proč? Hledání na fóru a v manuálu jako vždy nepřineslo žádnou odpověď.

„Poslouchej,“ rozhodl jsem se zeptat svého totemu. „Můžeš mi vysvětlit, co se stalo? Proč jsi na začátku souboje bojoval jako malé dítě a na konci jsi mě už zasahoval útoky, které mě rovnou uzemnily? To přece není normální.“

„No ty jsi tam jen tak stál a nic jsi nedělal. Napadlo mě, že se takhle nikam nedostanu, a proto jsem zesílil.“

„Počkej, to mi vysvětli,“ přerušil jsem jej. „Co to má znamenat, zesílil?“

„To je vlastnost draků. Poznal jsem ji, až jsme začali bojovat. Předtím jsem ji k dispozici neměl. Vypadá to, že můžu využít šest úrovní zesílení. Když jsi prohrál, dosáhl jsem teprve čtvrté. První úroveň zesílení mi přidá 100% útoku a trvá jen pět minut. Až zesílení skončí, musím hodinu čekat, než mám možnost ho znovu použít. Zatímco je první úroveň aktivní, můžu zapnout i druhou úroveň, ta mi přidá 300% bodů útoku na čtyři minuty. Každé zesílení má nezávislý odpočet, například po použití druhé úrovně musím čekat dvě hodiny, než ji budu moci použít znovu. Tak to je i s dalšími úrovněmi. Ale potom mě strašně bolí hlava, tlapy a mám pocit, že mi upadne ocas.

Když jsem se podíval do Dracových statistik, všiml jsem si, že se mu o 30% zvýšila inteligence a dosud nepochopitelné řádky nazývané „akcelerační koeficient“ (teda jen první čtyři) se zvýšily o jednu tisícinu. U řádků nebyl žádný popis, ale odhadoval jsem, že tyto koeficienty určují rychlost, za jak dlouho se znovu nabije schopnost zesílit pro danou úroveň.

S Dracem jsme bojovali dál a za celé čtyři hodiny mu přibyl jen jeden level a první i druhá úroveň akcelerace se zvýšila o další tisícinu. S každým zesílením se totem bolestí zamračil, ale zatnul zuby a pokračoval dál. Uměl jsem si představit, kolik bolesti muselo způsobit zesílení na šestou úroveň, která přidávala 1100% útoku, ale taky vyžadovala velikou oběť. Mně samotnému inteligence nestoupla byť o jediné procento, ačkoli jsem bojoval s Dracem, který má daleko vyšší level než já.

Odpočet vyvolání draka vypršel a zůstal jsem sám. V okolí nebyly žádné stvůry a už jsem neměl k dispozici ani totem. Nemám nejmenší tušení, jak mám v takové situaci získat vyšší level. Měl jsem jen možnost pracovat na profesích. Aspoň se trochu zabavím.

Nemělo smysl jít kopat do dolů, hornictví jsem měl na maximu a neviděl jsem jediný přínos ve vykopávání materiálu, ze kterého jsem mohl vyrobit jen temné předměty. Prodat je jiným hráčům nebylo možné a nic dobrého z nich nevzejde. Ale kdyby třeba šly očistit světlem, pak možná… Beth!

Příliš jsem se nerozmýšlel a vyrazil rovnou zpět do Beatwicku. Vždyť mám možnost využít Eluninu nejvyšší kněžku, ta musela vědět, jak změnit prokletý předmět na požehnaný. Třeba je nutné nějakým způsobem změnit polaritu. Ačkoli i samotné požehnání neutrálních předmětů bylo samo o sobě dost složité a zde je navíc potřeba naprosto převrátit negativní energii na pozitivní. Pokud by to však vyšlo, může levelování chvíli počkat.

„Mahane, děje se něco?“ zeptala se Beth ustaraně, když jsem bez dechu a rozcuchaný vběhl na její zahradu. Nicméně jsem téměř zářil jen z myšlenky na to, co se chystáme provést.

„Beth, musíme si promluvit. Pojď.“

Překvapená žena mě bez vytáček ihned následovala. Zavřel jsem za námi dveře a zkontroloval, zda nás nikdo neposlouchá, čímž jsem Beth ještě více znervóznil. Zavřel jsem okenice a posadil se ke stolu, u kterého Beth stála a skoro očarovaně čekala, co se jí chystám říci.

„Mahane, co se stalo?“ zašeptala, když jsem zapálil svíčku.

„Beth, jen ty a já teď stojíme temnotě v cestě. Nevíme, kdo monstrum vyvolává, kdo proklíná půdu v okolí všech vesnic a kdo chce obyvatele proměnit na své posluhovače. Ale napadl mě způsob, jak všechny překvapit,“ mystifikoval jsem už tak dost zmatenou ženu svým lehce zastřeným tónem.

„A jak to chceš udělat?“ Bethin šepot ještě zeslábl.

„Podívej,“ vytáhl jsem kus mramoru, u kterého jsem už dříve rozpoznal touhu stát se prokletým předmětem. „Pokud z tohoto kusu kamene něco vyrobíš, zlo získá v našem světě o něco větší sílu. Prostě ten kámen chce být zlý. A ty jsi nejvyšší kněžka! Můžeš udělat něco, co by zabránilo tomu kamenu být prokletým?“

„A to je vše?“ Bethiny oči se rozšířily. „Chceš, abych požehnala tomuto kusu mramoru? Na co? Máš v plánu to monstrum ukamenovat?“

„Beth, nejdřív to udělej a pak si o tom můžeme promluvit,“ pomalu začínalo hrozit, že se můj plán rozpadne na kousky. „Nebo není možné změnit prokletý předmět?“

„Aha, ty chceš změnit jeho polaritu? No, to by nemělo být nějak zvlášť složité. Na takovýto kus kamene bych měla mít dostatek síly, ale pak si budu muset hodinu odpočinout. Jsem přeci jen bývalá nejvyšší kněžka. Jak ti ale něco takového pomůže?“

„To uvidíš. Hlavní je, abys tomu nejdřív požehnala.“

Beth si vzala kus mramoru, zavřela oči a prokletý kámen obklopila světlá záře. Ženina tvář zbledla, pod očima se objevily modré kruhy, ale ona i přesto stále kámen držela.

„Tady to máš,“ řekla kněžka unaveným hlasem a podala mi mramor. „Mýlila jsem se. Hodina mi na odpočinek rozhodně stačit nebude. Kámen byl plný temné síly a já už nemám takovou moc jako kdysi. Budu potřebovat alespoň tři hodiny, jinak omdlím. Odpočinout si však můžu až za chvíli. Co jsi vymyslel?“

Vzal jsem si od ní kus mramoru, který byl k nerozeznání od ostatních kamenů v batohu, a použil jsem na něj schopnost „esence věcí“. Bylo tam světlo, spousta světla, radosti a dobrosrdečnosti, ani náznak temnoty. Muselo to fungovat.

Chvíli jsem se koncentroval a vstoupil jsem do designového módu. Odsunul jsem předpřipravené trpaslíky a zhmotnil představu kusu kamene, který jsem držel v rukou. Otevřel jsem recept na růži, kterou jsem již tolikrát vyrobil, a zpracoval jsem její vzhled na povrchu mramoru. Jak by se něco takového mohlo stát požehnaným předmětem? Samo od sebe nejspíš nijak. Bez okolků jsem doprostřed růže vyřezal obrázek Anastarie. Ze všech lidí, které jsem znal, jedině ona mohla být vyobrazena jako „bohyně“. Změnil jsem jen oči vyzařující aroganci a přidal jsem místo toho dobrotivý výraz. Ani nevím, jak se mi to podařilo. Pak jsem jí malinko rozšířil obličej, čímž jsem Anastarii přidal pár kilo navíc. Malinko jsem jí zakřivil nos. Poopravil okolí očí a… Výsledkem nebyla Afrodita, bohyně krásy, ale prostá, přátelská a usmívající se žena, kterou jste mohli potkat stejně dobře v reálu jako v Barlioně. Teď se mi však zdála růže nadbytečná, tak jsem ji odstranil a nechal na svém místě pouze obličej. Vložil jsem jej na oválné pozadí. Spokojeně jsem se usmál. Výsledek se mi velmi líbil a mohl jsem jen doufat, že jsem při navrhování neudělal někde chybu. S tou myšlenkou jsem otevřel oči.

Vyroben předmět: Svatá podobizna Eluny.

Popis: Veškerým temným bytostem v okolí deseti metrů bude odebráno 20% všech vlastností. Nikdo před bohyní Elunou nedokáže zakrýt svou pravou tvář. Osoba, která u sebe nosí tento předmět, nemůže být prokleta. +6 Víra, +6 Inteligence. Typ předmětu: Vzácný.

+2 Klenotnictví. Dohromady: 25.

Vytvořen recept: Svatá podoba Eluny.

Získal jste titul: Požehnaný umělec. Přejete si nahradit titul: Prokletý umělec?

Vaše reputace u bohyně Eluny se zvýšila o 100 bodů. Aktuální úroveň: neutrální. Potřebujete dalších 900 bodů na úroveň: přátelský. Reputace u bohyně Eluny nelze zvyšovat pomocí úspěchu První zabití.

Získal jste požehnání od Eluny, první úroveň: +5% ke všem vlastnostem. Trvání: Dokud neztratíte reputaci u bohyně Eluny.

Souhlasil jsem s nahrazením titulu a připojil jsem svatou podobiznu k měděnému náhrdelníku. Hotový výrobek jsem pak předal Beth, která pozorovala mou práci vykulenýma očima.

„Tohle,“ odpověděl jsem a snažil se nedat najevo, že se mi chce radostí začít poskakovat po pokoji. Jo! Povedlo se mi vyrobit svatý předmět! Pro mě sice nebyl k ničemu dobrý, protože jsem nezvyšoval úroveň víry, ale mnoho hráčů v Barlioně o co nejvyšší víru usilovalo a za tento předmět by mi zaplatili pěknou sumu. Teď musím ještě přimět Beth, aby mi požehnala co nejvíce kamenů.

„Tohle…“ řekla kněžka trochu trhaně, když se pomalu probírala z překvapení, „Tohle je amulet mladších novicek! Chybí mu nějaké bonusy, ale je to ono! Když jsem ta kněžka, tak…“ Beth zmlkla a v tichosti si náhrdelník navlékla. Modré kruhy pod očima jí okamžitě zmizely a její tváři se vrátila zdravá barva. Kněžku obklopilo malé tornádo, které si pohrávalo s jejími vlasy. Beth radostí zavřela oči a na tváři se jí rozzářil úsměv. Byl pěkný a laskavý, přesně takový úsměv se hodil k NPC představující kněžku dobrotivé bohyně.

„Bohyně se ke mně navrátila,“ řekla Beth potěšeným hlasem. „Vlastně mě ani nikdy neopustila. Jak já jsem byla slepá…“

Vaše reputace u kněžek bohyně Eluny se zvýšila o 1000 bodů. Aktuální úroveň: přátelský. Potřebujete dalších 2990 bodů na úroveň: respektovaný.

„Pokud takové náhrdelníky rozdáme všem vesničanům, zachráníme Beatwick od pohromy,“ pokračovala Beth. „Nejsem sice nejvyšší kněžkou, ale i na úrovni mladší novicky toho dost zvládnu. Jeden kámen by mi měl teď zabrat nanejvýš půl hodiny. Musím přijít na způsob, jak si co nejrychleji obnovit energii. V Beatwicku není mnoho lidí, a proto bychom měli vše stihnout během měsíce. Dej mi všechny prokleté kameny, které u sebe máš. Začnu ihned.“

Vysypal jsem z batohu na zem asi sedmdesát kamenů a slíbil jsem, že donesu další. Odešel jsem od kněžky zamyšlený, původně jsem měl v plánu si kameny nechat. Nedokázal jsem ji teď zklamat. V Beatwicku mám zůstat ještě o něco déle než měsíc, takže budu mít čas jich dostatek nakopat i pro vlastní potřebu.

Nápad s podobiznou mě přiměl k zamyšlení, že by bylo na čase pohnout s výrobou trpaslíků. Stejně jsem zrovna teď neměl nic lepšího na práci. Vydal jsem se zpět do altánu, vytáhl jsem lazurity, které mi poslal Hellfire, ponořil jsem se do designového módu a vrátil se k trpasličím válečníkům. Nebo vlastně k mistrům. Opravil jsem ještě různé části jejich vybavení a postavil jsem obrázky figurek vedle kusu lazuritu. Divné. Když jsem vyráběl orky, byl malachit daleko větší než figurky, díky čemuž jsem mohl vyrobit všech osm figurek z jednoho kusu kamene. Teď jsem však každého trpaslíka musel vyřezat z jednoho lazuritu. Možná to mělo spojitost s faktem, že trpaslíci byli mistři? Kdo ví…

Když jsem dokončil posledního trpaslíka, otevřel jsem oči. Barliona by právě měla přivítat další legendu.

Vyrobil jste přesnou kopii trpasličích válečníků z Karmadontovy šachovnice.

Podoba: 100%. Typ předmětu: kopie.

+2 Klenotnictví. Dohromady: 27.

A to má být vše?

V naprostém nepochopení jsem hleděl na osm figurek, každá z nich velikosti dlaně. Něco se pokazilo, ale nedokázal jsem pochopit, co přesně to bylo. Trpaslíci stáli přede mnou a vypadali přesně jako ti, které jsem měl vyrobit, ale nebyly to ty pravé legendární předměty… Že by už někdo jiný trpaslíky vyrobil? Víc lazuritu jsem neměl, výrobu jsem nemohl zopakovat. Tentokrát jsem však figurky vyrobil za pouhé dvě hodiny… Potřeboval jsem se někoho zeptat, ale kromě Anastarie jsem neznal nikoho, kdo by mi mohl odpovědět. Zrovna jí jsem se však ptát nechtěl, za tu bolest by to nestálo. Nevadí, přijdu na to sám. Chytnu mlžnou bestii a podívám se na to pořádně.

V šesti dnech, které zbývaly do nočního lovu, jsme s Beth udělali spoustu práce. Každý den vysvětila dvacet kusů mramoru, ze kterých jsem večer vyráběl náhrdelníky s Eluninou podobiznou. Reputace u bohyně se mi dále nezvedala, nejspíše má na imitátora zastupujícího roli bohyně a ovládajícího přibývání reputace vliv jen první vyrobení. Kromě toho se mi však podařilo zvýšit úrovně v několika profesích. Klenotnictví se zvýšilo na 42, inteligence a hbitost se obojí vyšplhalo o 2 body, hornictví a kartografii jsem zvýšil na jejich nové maximum. Už jsem klidně mohl zajít do Farsteadu a zvýšit si úroveň specializace. Jakmile mé hornictví dosáhlo 45. úrovně, vydal jsem se ke kovárně, kde jsem za dobu Slatovy nepřítomnosti dva dny kopal železnou rudu. Není důvod nechat žílu odpočinout. V přestávkách mezi sběrem surovin a výrobou náhrdelníků jsem si zvedal úroveň kování odléváním ingotů. I když i tyto bylo nutné předat Beth k posvěcení, naštěstí u profese nezáleželo na tom, jaký používáte materiál.

Konečně nastal den společného lovu na mlžnou stvůru.

V předákově domě se nás sešlo šest, vypadali jsme jako jednotka rychlého nasazení a probírali jsme plán odchytu.

„Měli bychom se rozdělit do dvou skupin po třech lidech,“ vzal si slovo předák, když se všichni usadili. „Navrhuji tohle: Já a mí synové budeme v jedné skupině, Mahan, Tisha a Elizabeth v druhé. Naše skupina bude začínat u brány a vaše skupina u lesa. Všichni půjdeme směrem k náměstí a jeden z nás určitě bestii uvidí. Nějaké námitky?“

„Ano,“ ozval jsem se. „Pokud se budeme pohybovat blízko u sebe, mohli bychom bestii vystrašit a nezaútočila by. Musíme mezi sebou udržovat vzdálenost takových sto metrů. Díky tomu si budeme moci navzájem přiběhnout na pomoc a zároveň jednotlivec bestii nevyplaší.“

„Souhlasím,“ přidala se ke mně Beth. „Pokud se navíc rozdělíme, pokryjeme větší plochu. Bestie nebude mít šanci zmizet.“

„Dobrá. Teď ještě musíme vymyslet, jak tu stvůru chytíme.“

„Nejdřív musíme zjistit, co je zač,“ navrhla Beth. „Je to zakryté mlhou, která nám brání dozvědět se o tom tvoru víc, proto jsme s Mahanem připravili tyto amulety.“ Kněžka vytáhla z kapsy čtyři Eluniny náhrdelníky a položila je na stůl. „Pokud bestie přijde na dosah náhrdelníku, mlha okolo ní se rozpustí.“

Jakmile celá předákova rodina pochopila, co to leží na stole, snažila se dostat od stolu co nejdále. Není se co divit, jsou to vagreni. V dosahu náhrdelníků se ukáže jejich reálná podoba.

„Náhrdelníky si nasaďte až v noci, aby žádný vesničan nespatřil vaši skutečnou podobu,“ vysvětlila Beth, když spatřila reakci vagrenů. „Bez nich se daleko nedostaneme, s náhrdelníky se budete muset nějak smířit.“

„Dobrá, nasadíme si je,“ poddal se předák nevyhnutelnému. „Mám myslím dobrý nápad, jak ty náhrdelníky využít.“

„Co navrhuješ?“ zeptala se Tisha, která se stále tiskla u dveří.

„Na tu bestii stejně působí jen zblízka. Pokud kdokoli z nás bestii potká, náhrdelník si nasadí. Stvůra nemá šanci vám ten svatý předmět sundat. Kdyby se o to pokusila, zeslábne a stane se daleko zranitelnější.“

„Výborný nápad!“ vydechla Beth. „Tak to uděláme! Stále máme hodinu k dobru, dohodněme se, jak bestii chytíme.“

„Bestie má rozhodně víc než sto levelů,“ připomněl jsem. „Jednou jsem ji chytil do kostěné pasti pro stvůry do stého levelu, ale okamžitě se z ní dostala. Potřebujeme něco silnějšího.“

„Víc než sto?“ zamyslel se předák. „To nejsou dobré zprávy. Něco však vymyslíme, nic jiného nám nezbývá.“ Vstal a odešel z pokoje. Zatímco Beth pozorovala předákův odchod, přišla Tisha ke stolu a vzala si jeden náhrdelník. Jakmile jej zvedla, objevil se okolo dívky malý mrak, a když se rozplynul, stál vedle nás vagren. Tedy vagrenka.

„Co mi říkáš?“ zaštěkala Tisha a zasmála se téměř koňským hlasem. Hrubý, hrdelní hlas nemohl být víc vzdálený jejímu zpěvnému dívčímu hlasu.

„Normální vagren,“ pokrčil jsem rameny. „Jedna hlava, čtyři tlapy, jeden ohon. Nevím to jistě, ale neškrábeš se, blechy asi nemáš.“

„Vagreni nemají blechy, Mahane,“ odpověděl předák, který se vrátil do pokoje. „Tady máte. Snažte se tím neplýtvat, už mi jich zbývá jen šest. Přesně jeden pro každého.“

Podíval jsem se na svitek, který mi předák podal. Ledové vězení, level 300. To by stačilo i na Anastariu. Rozbití takové pasti zevnitř vyžaduje postavu alespoň o 40 levelů vyšší. Samozřejmě bylo možné past rozbít i s postavou na 301. levelu, ale zabralo by to ohromnou spoustu času. To už by bylo jednodušší počkat na dvanáctihodinový zákaz zabití, který se po uvěznění aktivoval. V Barlioně platilo následující pravidlo: nemůžete uvěznit hráče na víc než dvanáct hodin. Jakmile tento čas uplyne, uvězněný hráč se automaticky přenese na nejbližší bezpečné místo a na dalších dvanáct hodin mu přibude bonus, který nedovolí nikomu dalšímu tohoto hráče zabít. Tenhle bonus nikdo, dokonce ani hráč samotný, nemůže zrušit. Po dvanácti hodinách bonus zmizí a kdokoli opět může hráče zranit či mu jinak udělat ze života peklo.

S pastí, kterou nám předák nabídl, by neměl být problém stvůru chytit. Rozbití pasti určené pro stvůru na stém levelu jí zabralo několik sekund, proto odhaduju level stvůry tak na 150. Past na level 300 by ji měla naprosto znehybnit. Předák očividně na lovu nešetří.

„Past vydrží týden, měli bychom mít dostatek času naložit ji na vůz a přivézt do Farsteadu. Necháme na mágovi, ať zjistí, co je ta stvůra zač,“ dodal předák.

Probrali jsme i poslední detaily plánu a pak zaujali své pozice. Konečně nastala noc.

„Mahane, myslíš, že ji tentokrát chytíme?“ Tishiny oči plály vzrušením z lovu. „Já se celá napětím třesu. Když si představím, že bychom tu bestii mohli chytit… Nejraději bych ji zardousila sama. Už nám za poslední dva roky přivodila tolik problémů, že je ani nespočítám.“

„Tentokrát už nám neunikne. Pojďme se připravit, touhle dobou se už bestie obyčejně objevuje.“

„Pojď, Tisho,“ táhla Beth vagrenku za sebou. Tisha se na chvíli zastavila, pak vyklouzla z Bethina sevření, přiběhla zpátky ke mně a olízla mi obličej. „Pro štěstí.“ Pak se rychle otočila a odběhla po všech čtyřech do tmy. Byla rychlá, ale i tak jsem se stihl podívat na její vlastnosti. Vaše atraktivita: 83 bodů. Ať už dopadne lov jakkoli, čeká mě myslím zajímavý týden. Hlavně o nocích.

„Ti mladí! Připomíná psa, ale pořád flirtuje, jako by to byla mladá dívka,“ povzdechla si Beth a odešla na svou pozici. Zůstal jsem o samotě.

Přesně po deseti minutách, jak jsme se domluvili, jsem se vydal směrem k náměstí.

„JSI VYTRVALÝ!“ ozval se za mnou hlas, až jsem na místě poskočil. „TO SE TI MŮJ DOTEK TAK LÍBÍ? MISTR JE VELMI POTĚŠEN. DÍKY TOBĚ MU PŘIBYLA SPOUSTA DALŠÍCH BOJOVNÍKŮ PRO JEHO ARMÁDU. A VELKOU RADOST MÁ I Z DĚTÍ – MŮŽE JE TOHO SPOUSTU NAUČIT. PŘIKÁZAL MI, ABYCH TĚ ZABIL BEZBOLESTNĚ.“

Takže ten bastard se ukázal přesně na čas. Rychle jsem se otočil a podíval se do bestiiných rudých očí. Co jsi zač, sakra? Bylo mezi námi deset metrů, takže na ni náhrdelník neúčinkoval.

„Přikázal ti zabít mě bezbolestně? Skvělé, jen do toho!“ vzal jsem náhrdelník do ruky a rozběhl se k bestii. I kdyby mě zabila, stálo by za to zjistit, co je zač. „Je tady!“ zařval jsem z plných plic. „Všichni ke mně!“

Na těch deset metrů jsem potřeboval jen pár sekund. To není skoro nic, můžete si říct, ale potvoře to stačilo. Místo aby skočila na mě, odběhla opět na deset metrů. Pak se otočila a rozběhla se k náměstí. Jen utíkej, tam už na tebe čekají.

„Běží k náměstí! Dávejte pozor!“ ani jsem nezpomalil a rozběhl se za bestií. Vzdálenost mezi námi se zvětšovala, ačkoli jsem se snažil běžet co nejrychleji. Chyběla mi hbitost, měl bych se na ni později zaměřit. Třeba bych mohl denně chodit běhat…

Odbočil jsem do sousední uličky, abych bestii nadeběhl, a téměř jsem narazil do osoby, kterou jsem tu ve tmě rozhodně nečekal. Slate. Odkud se tu vzal?

„Mahane? Proč tak křičíš? Budíš celou vesnici a strašíš děti. Stalo se ti něco?“

„Já… Co tu děláš? Nemáš chodit po vesnicích a opravovat věci?“ zeptal jsem se ho zmateně. Co tu dělá? I kdyby se vrátil, je to přece NPC a v noci má jít spát! Dobrou noc a všechny blešky na pomoc, nebo jak byla ta říkanka.

„Právě jsem se vrátil. Uslyšel jsem tě křičet, že někdo běží směrem k náměstí. Proto jsem přiběhl.“

„Mahane, co se stalo?“ přiběhla k nám Tisha. „Viděl jsi tu bestii?“

„Koho?“ zeptal se kovář, ale v tu chvíli mi něco konečně docvaklo. Když jsem do Slata narazil, taky se okolo něj objevil mrak, který se objevil i okolo Tishy, když si vzala náhrdelník. Díky Eluně jste zjistili přesnou podobu kohokoli v okolí deseti metrů. Slate nebyl člověk!

„To je jedno,“ mávla rukou Tisha a podala mi tlapu. Pak mi to vše došlo. Kovář její podobu nijak nekomentoval. Nekřičel strachy, když se u něj objevila taková stvůra. Což znamenalo jediné. Není to poprvé, co spatřil vagrena. Ale Tisha…

„Oh, Slate, ty jsi…“ řekla vagrenka hlubokým hlasem a sklonila hlavu.

„Tisho, co tu děláš?“ kovář chtěl pokračovat, ale právě tento moment jsem si vybral k akci. Byl jsem připravený a jedním malým rychlým skokem jsem ke Slatovi přiskočil a hodil jsem na něj náhrdelník. Uvidíme, jestli jsem se mýlil.

„Mahane, ne!“ stihla zakřičet Tisha, když se okolo Slata objevil mrak. Během několika sekund se zase rozplynul a před námi stál dva metry vysoký medvěd.

„MAHANE! NE!“ zaduněl medvědův hlas, když jsem mu pod nohy hodil past. Dostali jsme tě, drahoušku!

„Zadrž!“ teď byla řada na Tishe, aby naštvaně zavrčela. Proč to? Snad viděla, jak se změnil! „Mahane, otevři tu past!“

„Tisho, jsi v pořádku? Vždyť to je ta bestie! Sama jsi ho viděla!“

„On není bestie!“

„No jasně, je to milý a něžný dvoumetrový medvídek, s obrovskými tlapami a tesáky…“

„Mahane!“

„Tisho, přestaň mi motat myšlení! Měli bychom zajít na náměstí a říct to ostatním… Tisho, ne!“

Dívka vzala svou vlastní past a hodila ji pode mě. Nebyl čas uskočit, takže se čas zastavil.

„Mahane, nedělej žádné náhlé pohyby, nebo by ses taky mohl zranit,“ zaslechl jsem ihned Tishin hlas. Ve vězeňské kapsli uplynul čas prakticky ihned. Zůstalo pro mě tajemstvím, zda v Barlioně uběhla minuta, nebo je již nad ránem. Vedle mě ležel medvěd s jednou tlapou vyvrácenou v nepřirozeném úhlu. Asi ji měl zlomenou.

„Mahane, dovol mi, abych ti představila Slata. Je to člen rasy dlaků a můj nastávající manžel, věřím mu víc, než sama sobě. On není tou mlžnou bestií. Je mi líto, že jsem na tebe hodila past, ale nedal jsi mi jinou možnost.“

„MAHANE,“ ozval se hlas medvěda, při kterém by mi ztuhla krev v žilách, pokud bych nějaké žíly měl… „VĚŘ JÍ.“

„Já…“

„Pomoc!“ potemnělý Beatwick rozřízl Bethin výkřik. „Mahane! Je tady!“

„Zůstaň tady,“ křikl jsem na Tishu. „Dávej na něj pozor! Později si řekneme, kdo je kdo!“

Bethin výkřik byl slyšet směrem k lesu, kde náš lov začal. Zítra ráno si Slata najdu a bez ohledu na jeho sílu a výšku mu dám jednu do nosu, nebo v jeho případě do drzého medvědího čenichu…

Bethino tělo leželo bez známek života u palisády. Zastavil jsem se. Všechno, jen ne tohle! Okamžitě jsem si ji vybral, a oddechl si. Zbývalo jí deset bodů zdraví. Ona má level 250! Kdo dokáže porazit nejvyšší kněžku s tímto levelem? Vešel jsem do rozhraní na vyvolání elementálů a začal jsem vyvolávat jednoho léčivého elementála za druhým. Musel jsem jich vyvolat 67, než jsem vrátil její zdraví na maximum! A to i přes mou vysokou úroveň inteligence! Nějak jsem polevil v zájmu znovu narazit na bestii. Vtom jsem ucítil typický zápach. Jako by četla mé myšlenky. Bestie se vrátila pro svou oběť.

Zíraly na mě obrovské rudé oči. Oblaky mlhy trochu ustoupily a já spatřil příčinu svých problémů: obrovské černé drápy. Čeká mě dnes další smrt? Už mi téměř došla s tímto bastardem trpělivost! Co sakra pohledáváš v lokaci pro hráče na dvacátém levelu? Chytl jsem tamburínu a paličku. Naivně jsem se chtěl alespoň uzdravit, když už jsem bestii nemohl nic udělat. Chtěl jsem o několik kroků ustoupit. Palisáda! No tak to je vážně konec!

Jedno se té bestii muselo přiznat. Při každém setkání ukázala velkou zběhlost ve způsobu, jakým mě zabila. Jednou využila drápy, jindy jed, pak i škrcení. Ani jednou se neopakovala.

„Huňáči, sejmi to!“ ozval se melodický hlas v tichu, které nás obklopovalo. Mlha obklopila celou bestii a okolo nás se prohnala silueta velikého tygra. Ozvalo se tiché zavrčení a tygr vrazil do mlhy. Huňáči? Zvedl jsem oči a hned přede mnou stála na palisádě dívka. Hráč! Skočila dolů, obešla mě a poodešla pár metrů dopředu. Skvělý příklad ochránce bezmocných. To jsem to dopracoval…

„Je to tu plné začátečníků. Co tu pohledává taková stvůra?“ otočila se na mě a tázavě zvedla obočí.

„Ta mlha nedovolí nahlédnout do vlastností, nemám nejmenší představu, co za bestii by to mohlo být,“ odpověděl jsem. Oslovila mě elfka s levelem 93, Mirida Prozíravá. Její tvář mi byla velmi známá, ale zaboha jsem si nemohl vybavit odkud! Že bychom se potkali, když jsem hrál ještě se svým lovcem? No, necháme to na později, teď musíme řešit jiný problém. „Pozor! Ta bestie tě může jednou ranou zabít!“

Mirida se zasmála, ale pak zvážněla, když uviděla zdraví svého tygra, které se velkou rychlostí snižovalo. Tygr se střídavě objevoval a zase mizel v mlze.

„Huňáči – obrana, léčení, úhyb!“ rozkázala elfka rychle a začala střílet do mlhy jeden šíp za druhým. Na moment jsem zapomněl na souboj a pozoroval jen dívku. Dnešek se ukázal být dnem odhalování. Právě jsem měl před očima zvířecího trenéra na vysokém levelu! Naučit zvíře, jako je Huňáč, všem povelům vyžadovalo andělskou trpělivost. Já jsem s lovcem své zvíře dostal jen na level dvacet a na víc už jsem se nezmohl. Prostě vyžadovalo moc pozornosti a času ve hře na krmení, venčení, trénování a vychovávání. Mnoho hráčů tedy po čase na svého virtuálního miláčka zanevře. Jen teď, když jsem měl Draca a před sebou dalších sedm a půl roku předplaceného hraní, mi dávalo smysl se na trénování zaměřit. Huňáč měl dokonce vyšší level než jeho panička. Trojitý rozkaz je k dispozici až od stého levelu zvířete. Tygr jel jak mašina. Je to tank, nepřekonatelný bojovník a zároveň se dokáže léčit. S pomocí šípů může vydržet až do rána, kdy stvůra zmizí.

Nevěřil jsem, že by tento souboj mohla Mirida vyhrát. Na to jsem v posledních týdnech poznal našeho mlžného protivníka až příliš dobře.

„Mahane!“ Bethin vzdech mi přišel jako závan čerstvého vzduchu. Žije! To bylo to hlavní! „Bestie je tu!“

„Neboj se, už s ním bojujeme. Jak se cítíš?“

„Budu žít. Pomoz mi vstát. Kdo to je?“ ukázala na Miridu, která se bezmocně kousala do rtu. Bestie Huňáče pomalu, ale jistě porážela. Pokud zvíře nestáhne, tygr přijde o deset levelů. Mirida tohle dobře věděla. Proto tygra stáhla ve chvíli, kdy se jeho zdraví povážlivě přiblížilo nule. Bestie sebou ještě chvíli trhala, jako by nechtěla uvěřit, že protivník zmizel, a po chvíli se znovu obrátila na nás tři.

„Co to je za potvoru, sakra?“ zakřičela Mirida a stále střílela do mlhy jeden šíp za druhým.

„Už jsem ti přece říkal, že nevím. Má to asi tak 250 levelů!“

„TŘI STA!“ zařvala bestie a vrhla se na nás.

„Ve jménu Eluny! Ať se objeví světlo!“ zakřičela Beth a zvedla paže, když se k nám bestie přiblížila. Okolo nás se objevil světelný štít, do kterého bestie v plné rychlosti narazila a zůstala v něm chycena jako moucha v pavoučí síti. „Dej nám světlo, nejvyšší matko…“

Beth žádala bohyni Elune, aby jí dala sílu, světila zemi a zaháněla temnotu. Pak přešla z normálního jazyka do nějakého neznámého a já jsem se rozhodl neztrácet čas. Štít neubral ze stvůry ani trochu mlhy, jelikož jeho úkol byl čistě ochranný, zatímco však k němu byla stvůra přilepená, napadl mě skvělý nápad. Přiskočil jsem k bestii a vrazil jí náhrdelník přímo do čela.

Možná to nebyl až tak skvělý nápad…

Bolestivé zavytí bestie bylo slyšet určitě až ve Farsteadu. Přibylo mi několik záporných bonusů jako ochromení, zhloupnutí, znehybnění a pár dalších, které postupně mizely. Podle smutného Miridina výrazu jsem pochopil, že ona jimi byla zasažena také. Bestie sebou začala smýkat a po chvíli se jí podařilo vyprostit ze světelného štítu, který nás před ní chránil. Odběhla pár metrů od nás a přeskočila palisádu. Kam si myslí, že jde? Počkej na nás! Nestihl jsem se podívat na její vlastnosti a teď jsem si za to v duchu nadával.

„Rychle za ní!“ popoháněl jsem obě ženy, jakmile nám opadlo znehybnění. „Beth, ukaž nám tu tajnou chodbu, kterou máš v palisádě připravenou! Měla by být někde poblíž. Otevři ji! Mirido, přivolej Huňáče, vyléčím ho. Pospíchejte, nebo nám uteče!“

„Mahane! To je sklic! Jsi šílený?“ Miridin vystrašený hlas mě zastavil. Sklic!

„Beth, ten průchod!“ pokračoval jsem v rozkazech a snažil se nevnímat strach. „Teď! Sklic už nebude tak silný jako předtím. Má do čela vražený Elunin náhrdelník, mohli bychom ho chytit a popovídat si s ním. Beth! Máš u sebe past pro stvůru do levelu 300. Rychle, jdeme!“

+1 Charisma. Dohromady: 7.

„Ano, dej mi chvilku,“ pospíchala kněžka a já se snažil vzpomenout si na vše, co jsem o sklicech věděl. S mým štěstím to ani nemohlo být jinak, než abych na jednoho z nich narazil!

Hráči rádi a často chodili na výpravu do Kartossu a útočili na místní hrady. Jedna podobná výprava, čítající sto hráčů, se dostala až k samotnému hlavnímu městu Kartossu: Bezejmennému městu, domovu Temného lorda a jeho mistrů a magistrů. Mistr je ekvivalentem malabarského poradce a magistr je na stejné úrovni jako herold. Výprava oblehla hrad a na jeho obranu se spojilo všech dvacet magistrů Kartossu. Magistři se můžou přemístit na území Kartossu, kamkoli budou chtít, a právě této schopnosti využili a přemístili se nájezdníkům do zad. Nepřemístili se však sami, vzali s sebou i své miláčky – sklice. Bestie na levelu 300 zdecimovaly výpravu v řádu minut a nikomu nedaly šanci uniknout. Po této události se objevila vlna nevole ze strany hráčů, a proto se Korporace rozhodla vytvořit Jeskyni strachu, ve které jako závěrečný boss vystoupí magistr se svým sklicem. Jako obvykle byl prvním klanem, který jeskyni až rok po otevření pokořil, Fénix. Tým magistra a sklice byl obtížným protivníkem.

Sám o sobě je sklic obrovská chobotnice, která na sebe dokáže vzít jakýkoli tvar. Může si vybírat z nepřeberného množství schopností, velí mu vylepšený imitátor a má velmi rozvinutou schopnost se učit. Jeskyně strachu měla velmi důmyslný systém, level nepřátel a bossů byl vždy maximálně o tři levely vyšší než nejvyšší level hráčů výpravy, tudíž do jeskyně mohli jít i hráči na desátém levelu a bossům se automaticky snížil level na 13 a upravily schopnosti. Co vám mám povídat, sám jsem se tam tehdy vydal, abych poznal sklicovu sílu na vlastní kůži…

Nejvíc mi však dělala vrásky skutečnost, že se sklic nikdy nevzdaloval od svého pána na více než pár kilometrů, takže v Beatwicku máme jednoho z kartosských magistrů.

„Hotovo,“ křikla Beth a ukázala na průchod. „Bestie míří ke kostelu.“

„Jak to víš?“ zeptal jsem se, ale ihned jsem si sám odpověděl. Krev zraněné bestie propalovala trávu v místech, kam dopadla a ke kostelu mířila „cesta do pekel“ tvořená dýmajícími trsy trávy.

„Spojme se do skupiny. Beth, Mirido, přijměte pozvánky! Honem za ním!“ Jakmile se ženy přidaly do party, rozběhli jsme se ke kostelu.

„Vběhlo to dovnitř! Rychle za ním!“

„Kam tak spěcháte, mé děti?“ vyšel zpoza oltáře kněz, když jsme vběhli dovnitř. Kněz měl vyhrnuté rukávy až nad lokty a z rukou mu na zem odkapávala temná krev. Nejspíš chtěl ze sklice sundat ten náhrdelník.

„Otče…“ řekla Beth chraptivým hlasem, ale padla na kolena. Podle vlastností jí přibyl záporný bonus: zkamenění.

„Mahane, už jsem tu!“ Tisha vlétla do kostela, uviděla Beth a zastavila se. Pohledem sjela z Beth na kněze boha Vlasta. A že to byl nějaký kněz. Asi každý bůh by chtěl mít za kněze kartosského magistra na levelu 400.

„Tak to by bylo,“ promluvil kněz spokojeně. „Nebylo mi dovoleno bojovat s kněžkou mimo kostel, protože bychom způsobili spoustu magických rezonancí, které by téměř okamžitě zachytil některý z heroldů a přišel se na nás podívat. Ale uvnitř kostela platí má pravidla. Ještě jednou ti děkuji, Mahane. Znovu jsi mi přivedl dárek,“ zněl kostelem hluboký magistrův hlas.

„Ale vždyť to vy jste mě poslal monstrum lovit,“ zašeptal jsem zmateně, ale magistr mě i tak uslyšel.

„To je pravda. Měl jsi chytit vagrena a předat mi jej. To byla pointa mého úkolu. Rozzuřil jsem se, když ses Tishy zastal. Chtěl jsem tě roztrhnout jak hada vlastníma rukama a nevyužít na to sklice! Ale udržel jsem se a byl jsem odměněn! Beatwick skončil. Celý Malabar skončil. Kartoss zvítězí!“

„Mahane, můžeš mi vysvětlit, jak se dostal magistr tak daleko od Kartossu? To jsou heroldi už úplně slepí?“ Miridina slova mě vrátila z mých myšlenek do reality. Až se odtud dostaneme, máš u mě panáka, elfko.

„Heroldi?“ zasmál se magistr. „Vždyť je tu aktivovaný ziggurat. Přesně pod kostelem. Ani jeden z heroldů nemůže vidět, co se tu právě děje.“

„Pletete se, svatý otče,“ teď byla řada na mně užívat si situace. „Přivolávám heroldy. Potřebuji vaši pomoc. Nejlépe alespoň dva z vás,“ dodal jsem, když jsem viděl, jak se magistr napnul.

Vedle mě se otevřely dva portály a vykročili z nich dva heroldi.

„Zavolal jsi nás a my jsme přišli. Pokud… ÚTOK!“

Úkol Noční teror vesnice splněn.

Celým kostelem se proháněly světelné záblesky. Kdo je silnější? Jeden magistr se 400 levely stojící na prokleté půdě, nebo dva heroldi také se 400 levely na svém území? Myslím, že se to za chvíli dovíme. Jeden z heroldů nás ukryl pod štít, díky kterému jsme se nemuseli ničeho obávat. Užívali jsme si jen ohňostroj.

Kulový blesk, Očišťující světlo, Muka temnoty, Prokletá mlha – létala okolo nás nejničivější barlionská kouzla. Nebýt heroldova štítu, z našich postav by zbyl jen prach. Vybavení kostela vzplálo, kámen se začínal rozpouštět, ale bitva byla dobojována. Heroldi magistra přemohli. V jednu chvíli zpoza oltáře vystartoval sklic a zapojil se do bitvy. Všiml jsem si, že náhrdelník se mu stále třpytil na hlavě. Heroldi si sklice prakticky nevšímali, pár kouzel a mlžná bestie padla. Jeden z úkolů hotový.

Po další minutě heroldi magistra spoutali. Oba se posadili na zem a začali pít. Nejspíš si potřebovali doplnit zdraví a manu. Boj s magistrem nebyl nijak jednoduchý.

„Mahane, děkuji ti jménem císaře. Teď už víme, kdo veškerou práci koordinoval…“

„Mistře!“ vyšel z falešného kněze výkřik. „MISTŘE, PROSÍM TĚ O POMOC!“

„Mistr? Jeden ze čtyř poradců Temného lorda?“ zeptal jsem se heroldů, kteří se zahleděli skelnýma očima na vchod do kostela, kterým právě pomalým krokem vcházela nějaká postava. Otočil jsem se a už poněkolikáté za poslední dny mi padla čelist.

Úkol Hledání temného koordinátora splněn.

„Nikdy jsem si nemyslel, že by mohl tak skvělý plán zakolísat kvůli hráči na dvacátém levelu. Opět tě rád potkávám, Mahane.“

Mirida se na mě podívala s výrazem naprostého nepochopení a já si povzdechl nad tím, jak velký jsem hlupák. Jak je možné, že jsem to neviděl už od začátku? Vždyť je to nad slunce jasné!

12. kapitola

Závěr

„Kam jsem se to proboha dostala?“ zašeptala Mirida. „Tohle rozhodně nejsou začátečníci! Magistr se sklicem, teď i mistr! Už jen čekám, až zpoza rohu vykoukne sám Temný lord!“sdot

Ve vstupu do kostela stál usmívající se mistr, jednu paži měl zvednutou a druhou rukou mířil na heroldy. Z ruky vycházel paprsek, který oba heroldy zahalil do zlatavé průhledné koule a podle všeho je tím vyřadil z boje. Podíval jsem se na mistrův level. No konečně! Už neměl vypsáno 1*N, což se mi ukazovalo dříve, ale skvělo se mu všech 450 levelů jakožto odpovídající úroveň mistrů a poradců. Ještě jednou jsem se podíval na příchozího a měl jsem chuť se nakopat do zadku. Jaký jsem to byl ale naprostý hlupák!

„Ano, drahá paní, je tu opravdu zajímavé sousedství. A v nejbližší budoucnosti by se mělo stát ještě daleko zajímavějším. Náš lord strávil dlouhou dobu přípravami na invazi a ta už konečně probíhá.“

„Jaký má smysl podnikat invazi do vesnice tak vzdálené nejen od Anhursu, ale i od Kartossu?“ ptala se Mirida. „Z tohoto pohledu mi to přijde jako strašně hloupé.“

„Myslíte? Zkuste se nad tím zamyslet. Zatímco budete přemýšlet, musím tu, s vaším dovolením, vyřešit ještě nějaké záležitosti.“ Mistr se otočil a přišel k magistrovi, odňal mu pouta a začal vyslovovat nějaké kouzlo. Zatímco byl takhle zaměstnán, snažil jsem se co nejrychleji přivolat další heroldy. Bylo na čase nastolit pořádek.

„Neobtěžuj se, Mahane,“ otočil se mistr mým směrem. „Ještě před svým příchodem jsem celý kostel zahalil do ochranného pole. Heroldi tvé volání uslyší, ale nebudou tušit, kam nasměrovat portály.“ Na mistrově hrudi zavibroval amulet. „Mluvte! Pokračujte ve sledování! Heroldi jsou tak předvídatelní. Díky zigguratu neví, kam mají skočit, a bloudí v mlze. Jako malé děti, vážně. Teď mě na malou chvíli omluvte.“

U vchodu do kostela se objevila třpytivá záře. Mistr se k nám otočil, aby mohl pokračovat se svým zaklínadlem. Kulhající magistr zmizel za oltářem. Asi se tam nacházel vstup do podzemí. Podíval jsem se na zbytek naší party. Beth ležela na zemi a u zkamenění jí zbývalo ještě patnáct minut. Mirida se ani nepohnula, podle skelného výrazu jejích očí se odpojila ze hry a rychle na webu hledá nějaké odpovědi. Nebo tam možná o naší aktuální situaci píše. Záviděl jsem jí. Poslední členka naší skupiny, Tisha, ležela na zemi vedle Beth a spatřil jsem na ní dvacet minut trvající ochromení. Divné, nepamatuji si, že by ji někdo zasáhl. Možná to udělal příchozí mistr.

Heroldi nevědí, kam se přemístit, protože nemůžou zjistit mou polohu? To je špatné. Hodně špatné. To se nedokážou ani trochu zamyslet a skočit přímo do Beatwicku? Hloupé NPC!

„Mahane, s námi je amen, mám pravdu? Mohli bychom se alespoň trochu poznat. Povím ti, proč jsem přišla,“ začala Mirida mluvit, ale já ji hned skočil do řeči.

„Počkej! K tomu se dostaneme později!“ Vytáhl jsem Anastariin komunikační amulet a jen síla vůle mi zabránila ho okamžitě rozšlapat, místo toho jsem zmáčkl tlačítko na zavolání. No tak Stacey, zvedni to!

„Mluvte!“ Dívčin unavený hlas byl hudbou pro mé uši. Stacey, miluju tě!

„Anastario, tady Mahan! Rychle přivolej herolda! Je to záležitost života a smrti!“ zakřičel jsem do amuletu.

„Mahane, praštil ses do hlavy?“

„Stacey, okamžitě to udělej! Věř mi!“

„Šamane, hráblo ti? Jako by nestačilo, že jsi mě sem na několik týdnů uvrtal, ještě chceš, abych se znelíbila heroldům?“

„Stacey, prosím tě na kolenou, přivolej herolda. Prostě mi věř.“

Mistr si mého řevu nevšímal a Anastaria ztichla. Ta chvíle, než se z amuletu znovu ozval její hlas, mi přišla nekonečná.

„Přivolávám herolda, potřebuji vaši pomoc. Mahane… mám u tebe laskavost, zapamatuj si to!“

„Přivolala jste mne a já přišel. Pokud nemáte k přivolání dobrý důvod, Anastario, budete potrestána. Mluvte.“

„Herolde, mluví Mahan. Právě teď se v kostele poblíž Beatwicku zasvěceném bohu Vlastovi nachází jeden z kartosských mistrů a jeden magistr, stejně jako dva ochromení heroldi. Kostel je uzavřený do ochranného pole, které brání přímé teleportaci, dopravte se do Beatwicku a odtud se ke kostelu dostanete!“ Herold by můj křik slyšel nejspíš i bez amuletu. Nezajímalo mě, že mě uslyší i mistr, ten je už v podstatě odrovnaný. Každou chvílí dorazí heroldi a vyčistí to tady. Dva nepřátelé proti osmnácti heroldům nebudou mít nejmenší šanci…

„Slyším čistě a jasně. Díky, Mahane! Ještě tak hodinu musíte vydržet. Nemůžeme otevřít portál přímo do Beatwicku, takže vytvoříme síť portálů. Na to potřebujeme asi hodinu. Držte se! Anastario,“ promluvil herold na dívku, „jménem císaře vám děkuji za pomoc. Ať už situace dopadne jakkoli, budete odměněna.“

Ozval se zvuk zavíraného portálu, jak herold zmizel zařídit vše potřebné, a z amuletu ke mně doléhal už jen zvuk Anastariina hlasitého dechu.

„Myslím, že je můj závazek splněn. Až přijde čas na rozdělování odměn, přimluvím se za tebe u císaře, aby ti daroval něco výjimečného. Teď však už musím zmizet. Díky,“ s těmito slovy jsem vypnul amulet. Situace podle mě vyžadovala, abych náš hovor ukončil trochu okázale…

„Takže tobě se přece podařilo dostat skrz ochranné pole,“ všiml jsem si pohledu mistra, když jsem amulet schovával. „Bravo, Mahane, bravo! Geranika měl pravdu, vskutku máš v sobě něco neobyčejného.“

Chtěl jsem mu nepříliš vybíravě odpovědět, když se mi před očima objevila zpráva.

Občané Malabaru!

Temné císařství provedlo invazi do naší země! Žádám všechny hrdiny, kteří prokázali svou oddanost, aby přišli Malabaru na pomoc! Přivolejte herolda a následujte jej k shromaždišti. Během boje proti invazi zakazuji jakékoli souboje mezi hráči, právě teď je čas se sjednotit a jako jeden muž bojovat proti společnému nepříteli!

Rád bych vyjádřil vděčnost jednomu z občanů císařství. Díky šamanu Mahanovi byl kartosský plán odhalen.

Pospíchejte, čas na přivolání heroldů už běží.

Císař.

Podmínky pro zúčastnění se kontinentálního scénáře: postava na nejméně 280. levelu, kladná reputace u císaře Malabaru.

Popis scénáře: Na celém území císařství jsou boje hráče proti hráči na 24 hodin zakázány.

Účastníci scénáře získají +200 reputace u císaře Malabaru.

Vaše reputace u Rady šamanů se zvýšila o 200 bodů. Úroveň: neutrální. Na úroveň přátelský potřebujete dalších 700 bodů.

Poslední část byla jen pro mé oči.

„Takže máme asi hodinu,“ řekl mistr spokojeně. „To je daleko víc, než jsem čekal. Na naše hosty jsme už připraveni, ale hodinku ještě vydržíme. Díky, že jsi mi připomněl telekomunikační amulety. Radši je zablokuji, abys nemohl o této pasti varovat někoho dalšího.

Můj pohled se setkal s Miridiným. Podle jejího zvednutého obočí se již vrátila do hry, přečetla si oznámení a hodnotila mě pohledem.

„Takže level dvacet jedna, co?“ bylo to spíš oznámení nežli otázka. „A už v tom lítáš až po krk…“

„Taky mě to překvapilo,“ přidal se do naší konverzace familiérně mistr. „Musím uznat, že jsem očekával císařova vyslance na vyšším levelu, takže jsem hned na začátku způsobil neomluvitelnou chybu, která mohla zničit všechny naše plány. Naštěstí si Mahan ničeho nevšiml a já jsem si oddechl.“

Byl jsem připravený se obhájit na základě nedostatku informací, ale napadla mě úžasná myšlenka. Byla tak dobrá, že jsem snad i zazářil štěstím. Mistrovy oči se zúžily, na obličeji se mu objevil nechápavý výraz a lehce naklonil hlavu.

„Proč tak šťastný výraz, kamaráde?“ promluvil konečně. „Přišel jsi snad na způsob, jak zmařit mé plány?“

„Samozřejmě, mistře,“ musel jsem vyložit své karty na stůl. Jakmile bych něco začal provádět, mistr by mě okamžitě ochromil a můj plán by ztroskotal. Musel jsem si hrát s jeho zvědavostí. „Když mi dáte své slovo, že se mě nepokusíte nijak zastavit, tak přibližně za třicet sekund váš plán zkrachuje tou nejokázalejší formou.“

Mistr nejdříve zdvihl obočí, jako bych ho překvapil, pak se rozhlédl po kostele a zkontroloval stříbrnou záři u vstupu do kostela. Chvíli se zamyslel a pak se zasmál.

„Hahaha! Opravdu si myslíš, že by se vám podařilo mě zničit za pouhých třicet sekund? I kdybyste proti mně šli všichni čtyři, ani bych se nezapotil!“

„O čem to mluvíte? Myslíte, že jsem tak hloupý, abych zaútočil na někoho, kdo má dvacetkrát tolik levelů co já? Ne, plán vašeho lorda má jednu významnou chybu, díky které ho můžu do třiceti sekund zničit.“

„Lordův plán je perfektní. Vymysleli ho čtyři mistři a není v něm prostor pro chyby. Naplánovali jsme všechno. Blufuješ, Mahane. Tvá snaha oddálit nevyhnutelné zklamala.“

„Mistře, vsaďme se.“ V tuto chvíli jsem byl připravený udělat cokoli. Vždyť nemůžu nic ztratit. „Třicet sekund se mě ani nedotknete a já zničím vaše plány, aniž bych se o krok pohnul z tohoto místa. Pokud vyhraji, temné císařství mi splní jedno přání. Pokud prohraji… Jistě na něco přijdete, chytrý jste dost.“

„Že by se ti podařilo zničit naše plány, aniž by ses pohnul z místa?“ Pohled na mistra byl v tuto chvíli velmi zajímavý. Téměř propukal v smích, ale ze všech sil se držel. „Dobře! Já, mistr Naahti, jménem Kartossu souhlasím s tvými podmínkami! Pokud se ti podaří narušit naše plány, splní ti Kartoss jakékoli přání. Opakuji. Jakékoli přání, které bude v naší moci. Včetně toho, aby ti Temný lord zazpíval ukolébavku. Přání musí být spojeno s tvou osobou. Žádný světový mír, konec veškeré nenávisti či jakékoli další hlouposti. Pokud se ti to však nepodaří, budeš posluhovat v lordově pevnosti. Teleportujeme tě do našeho hlavního města a budeš roznášet jídlo. Všem! Na celý rok bez nároku na zvýšení levelů nebo reputace! Souhlasíš?“ usmíval se na mě mistr. Byl si jistý, že mi předložil podmínky, které nezvládnu splnit. Poslední dobou jsou NPC docela naivní…

„Souhlasím,“ riskoval jsem mnoho, ale má intuice mi jasně říkala, že tento plán vyjde.

„Máš třicet sekund, budoucí otroku.“

Uzavřel jste dohodu s Kartosským císařstvím. Podmínky:…

„Mahane, co to děláš?“ zakřičela Mirida. „Nehledala jsem tě tak dlouho, jen abys zničil veškerou mou snahu!“

Hledala mě? Proč? To je jedno, to musí počkat.

„Přivolávám herolda. Potřebuji jednoho rádce,“ po této větě se mistr zasmál. Spíše úplně vybuchl smíchy.

„Neříkal jsem ti, že je celý kostel obklopený ochrannou bariérou? Hahaha! Heroldi sem nedokážou nasměrovat portál! Navíc ještě tak mocný, aby jím mohl projít rádce! Vítej, nový otroku!“

„Mistře, známe se už nějakou dobu,“ oplatil jsem mistrovi úsměv. „Jak je možné, že mě stále podceňujete?“ Otevřel jsem svůj batoh, nasadil si císařův prsten a znovu jsem se na kartosského mistra podíval. Ještě že jsem ten prsten nepoužil u Beth!

„Přivolávám herolda. Potřebuji pomoc od rádce. Místo zaměření – císařův prsten!“

Mistr zmrzl na místě. V očích se mu zračilo takové překvapení, že jsem úplně přeslechl zvuk otevíraného portálu, ze kterého vyšla osoba celá v bílém. Mistr přišel k sobě, rychle pohnul rukou a portál hlasitě vybuchl. Ničivá vlna prolétla kostelem a několik kamenů ve zdech kostelu popraskalo. Naštěstí se okolo nás znovu objevil ochranný štít. Vyčaroval jej rádce a mistr okolo sebe také vytvořil nějakou ochranu. Ačkoli nějaký chabý výbuch ho příliš zranit nemohl.

„Rádce,“ utrousil mistr hlubokým hlasem. „Invazi už nezastavíš! Jdeš příliš pozdě!“

„Taky tě rád vidím,“ odpověděl rádce hrdelním hlasem, doprovázeným zvukem hromu, „otče.“

Podmínky dohody s Kartosským císařstvím splněny. Máte právo na jedno přání. Pro uplatnění nároku na splnění přání vyvolejte mistra Naahti.

„Lidi, může mi někdo vysvětlit, co se to tu sakra děje? Je veliká šance, že stejně umřu, ale ráda bych se předtím aspoň něco dozvěděla.“

„Povíš jim to, otče?“

„Neopovažuj se mi takhle říkat.“ Jed v Naahtiho hlase by dokázal zabíjet.

„Dobrá, pokud jim to neřekneš, udělám to já,“ usmál se rádce. „Vadilo by ti nejdříve pustit heroldy? Opravdu bych s tebou nerad bojoval. Ať už se na to díváš, jak chceš, pořád jsi můj otec. Navrhuji ti, aby ses vzdal císaři, a tvůj lord za tebe zaplatí výkupné. Nechceš? No dobrá. Tak já začnu.“ Rádce prošel okolo heroldů, dotkl se zářivé bariéry u vchodu do kostela a usmál se při pohledu na znamenitou výzdobu kostelních zdí. Pak se otočil k nám.

„O sobě vám povídat nebudu, to je jiný příběh. Řeknu vám jen, že jsem nesdílel postoj svého otce vůči Malabaru. Mám rád klid a harmonii, proto jsem se rozhodl přejít na druhou stranu. Před dvěma lety manžel této ženy,“ ukázal rádce na Beth, „který byl do Beatwicku poslán do exilu, zmizel za nevyjasněných okolností. O několik měsíců dříve přišel do Beatwicku Vlastův kněz a nabídl postavení kostela. Bývalý předák věděl, že vesnice potřebuje ochranu, a nadšeně souhlasil. Navíc měl kněz v plánu umístit kostel mimo vesnici. Pak předák zmizel. Nezemřel, prostě zmizel. Kartosský mistr nejspíše ví, že každý občan Malabaru, který zastává význačnější pozici, je speciálně označen a heroldi dostávají informace, zda je tahle osoba někým ovládána a zda je naživu. Bývalý předák je stále naživu, ale my jsme se rozhodli, že jej nebudeme hledat. Císařovo dřívější rozhodnutí nebylo změněno.

Do Beatwicku byl přeřazen nový předák z Farsteadu, nejbližšího města. Reprezentoval průmyslová sdružení. Ještě na sobě neměl značku, hádám, že už na tomhle světě není. Od této chvíle neznám realitu přesně, takže mě kdykoli opravte. Magistr nejspíš zkřížil tomuto muži cestu a Beatwick dostal nového předáka, shodou okolností jednoho z mistrů Kartossu. Vesničané jej přijali a herold dostal zprávu o předákovi, který dorazil do Beatwicku. Zezačátku se otec velmi snažil, aby si ho vesničané oblíbili. Mohli jste se kohokoli zeptat a dostalo by se vám odpovědi, že Beatwick má nejlepšího a nejsvědomitějšího předáka na světě. Až když si infiltrátor upevnil svou pozici, začal se svým plánem. Nejdřív založil hrad, který Mahan nedávno objevil. Měl bych říci, že během několika minut přestane hrad existovat. Po hradu začal otec s proklínáním samotné půdy, jelikož do každé vesnice umístil jednoho ničitele. Heroldi jsou dost nervózní, když se na našem území objeví taková věc, proto ničitele ukryl zigguratem. Heroldi tušili, že byl ničitel vyroben na území Malabaru, jen nevěděli kde přesně. To bylo chytré… Cíl Kartossu je zatím nejasný, ale řekl bych, že je v této provincii ukrytý nějaký artefakt a Kartoss se ho chce zmocnit. Proto vyslal pátrací skupiny goblinů. Vše je u konce, otče. Je čas zodpovídat se za své činy.“

Čím déle rádce mluvil, tím více se rozšiřoval úsměv na Naahtiho obličeji. Ke konci se už naprosto otevřeně smál. Chtěl jsem zastavit ukecané NPC, když se v tu chvíli objevila nová zpráva.

Změna v dohodě s Kartosským císařstvím. Nepodařilo se vám zastavit plány Kartossu. Z důvodu dřívější zprávy je dohoda uznána jako neplatná.

„To je škoda,“ řekl předák/mistr pomalu. „Rád bych měl takového otroka. Mahane, nechtěl by ses vsadit ještě jednou? Stejné podmínky, ale tentokrát ti dám celý den. Den na zničení našich plánů. Co na to říkáš?“ Mistr si tuto chvíli užíval. Příliš jsem nechápal, co se stalo, ale vypadalo to velmi nepříjemně.

„Otče, prohrál jsi!“

„Hloupý malý rádce. Mohl jsi mě zastavit, kdybys začal ihned jednat. Ale ne, chtěl sis nejdřív popovídat, přednést nám svůj úhel pohledu a užít si vítězství. To je rozdíl mezi temným císařstvím a tebou. Ty jsi slabý! Otrocky podléháš pravidlům a nevidíš dál než na špičku svého nosu. Každou chvílí se před branami Beatwicku objeví malabarská armáda. Užij si podívanou!“

S těmito slovy zdi kostela zmizely. Zmizely, protože se celý kostel zvedl deset metrů nad zem a odletěl směrem k lesu. Na místě, kde donedávna stály zdi, zůstalo jen pár přibližně dvoumetrových tyčí.

„Dovol mi nechat tyče napůl v zemi, vytáhnout je celé už by mě stálo strašně moc energie, synu,“ odfrkl si předák směrem k rádci, který zbledl. „Myslím, že víš, co jsou zač.“

„Ničitelé?“ vložil jsem se do diskuze. „Podobné tyče jsem spatřil na ničitelích, které mi ukázali v hradu.“

Rádce ještě více zbledl, i když už se to zdálo nemožné.

„Otče!“ probrala se najednou Tisha a vstávala ze země. „Kněz není tím, za koho se vydává! On… bratře?“

„Nech ho být,“ došel předák ke své dceři a narovnal ji na ramenou shrnutý plášť. „Tvůj bratr teď řeší jiné problémy.“

„Naahti, před pár dny jsi řekl, že mi jakkoli pomůžeš, pokud to budu potřebovat. Právě teď to potřebuji. Můžeš mi vysvětlit, co se děje? Už jsem slyšel rádcovu verzi, rád bych ještě slyšel pravdu.“

„Proč ne? Všechno je již připraveno a čekáme jen na nejzajímavější část. Na nás už v podstatě nezáleží, pár minut ti můžu věnovat. Nejdříve však posílíme kartosský vliv,“ řekl předák spokojeně a svým dvěma synům pokynul směrem k heroldům. Rádce mohl jen bezmocně zavřít oči. Silou se mistrovi vyrovnal, ale heroldům nijak pomoci nemohl. Jakoukoli obranu by mistr okamžitě zrušil. Dva vagreni potichu, ale rychle doběhli k heroldům a následně se v Malabaru otevřela dvě nová pracovní místa.

„Neeee!“ zaslechl jsem Tishin výkřik, jakmile její bratři splnili rozkaz. „Otče, proč? Proč?“

„Tys ze svých dětí udělal své pomocníky,“ zašeptal smutný rádce. „Zašel jsi příliš daleko…“

„Co bych bez nich dělal? Tisho, uklidni se!“

Mistr mávl rukou a vedle každého z přítomných se objevila malá židle.

„Beth, vstaň už konečně. Je hloupé dál předstírat, že jsi zkamenělá. Navíc to musí být nepříjemné, země je studená. Mohla by ses nachladit a obrat mě o ten příjemný zážitek, až tě osobně zničím.“

„Otče, proč říkáš takové věci?“ začala Tisha plakat. „Co to děláš? Vždyť tohle je Beth!“

Předák zavrtěl hlavou, jako by nechápal, co se to s těmi mladými v dnešní době děje.

„Posaď se a poslouchej mě. Později můžeš řvát, jak budeš chtít. SEDNĚTE SI!“ Hromu podobný výkřik všechny donutil se posadit, dokonce i rádce. Teď jsme před sebou měli skutečného kartosského mistra, který nebyl nijak zamaskovaný a neunavoval se slušností. „VŠICHNI PŘIPRAVENI? Tak můžu začít,“ vrátil se k původnímu tónu.

„Malabarské a Kartosské císařství existují od nepaměti. Udržujeme mezi sebou ozbrojenou neutralitu, čas od času jeden na druhého zaútočíme, ale ani jedna země se příliš nesnaží. Vždy se jen pár příhraničních vesnic připojí jednou ke Kartossu a jindy k Malabaru. S tímhle stavem byli všichni spokojení. Před patnácti lety se však v našem světě objevili svobodní občané. Chtěli daleko víc, než jen pár výprav a nějakou tu odměnu. Místo toho, aby zaútočili, vzali si pár věcí a zase zmizeli, svobodní občané započali genocidu. Je to snad chyba goblinů, že se narodili zelení? Nebo trollů? Jak můžete trestat malého warga kvůli tomu, že pro přežití potřebuje maso? Ale ne, hráči se rozhodli, že my jsme ti zlí, a začali nás systematicky vybíjet. Navštívil jsem hrady, na které hráči zaútočili. Všichni obránci i obyvatelé pobiti. Dokonce i malí wargové, kteří ještě ani nebyli odstaveni od matky. Proč? Snažili jsme se spojit s císařem, ale chlapci, jako je tenhle,“ kývl směrem k rádci, „naše snahy odmítali. Co na to řekneš, ty máš být přece ten hodný!“ Předákova poslední věta byla vyřčena s takovou nenávistí, až se rádce mimoděk otřásl.

„My… oni… V každé válce jsou nějaké oběti, otče.“

„Jistě, na bojišti jsou oběti, ale než se mohou stát oběťmi, musí vyrůst a zesílit, aby měly možnost o svůj život bojovat. Když je obětí dítě, bez ohledu na barvu kůže, není to oběť války. Proto jsi zradil svou rodinu? Abys mohl sledovat, jak dětí trpí?“

„Ne! Odešel jsem kvůli způsobu, kterým Kartoss všechno ničí! Jsi nechutný mizera!“

„Jen emoce, žádná fakta. To je v podstatě druhé jméno Malabaru. Rozhodli jsme se na tuto situaci reagovat. Před deseti lety jsme začali s vymýšlením plánu. Já sám jsem se stal iniciátorem a hlavním dozorcem. Malabar za své zločiny zaplatí. S každým nájezdem hráčů naše počty slábly, proto jsme se rozhodli spustit jeden zajímavý vynález – měnič. Jeden z našich hlavních mágů přišel na způsob, jak přidat ničitelům další schopnost. Kromě prokletí půdy měnič dokázal proměnit všechny osoby ve svém dosahu. Jen třicet minut strávených v dosahu paprsků a stane se z vás Kartossan. Vesničan se promění v goblina, strážný v trolla, válečník v berserkera. Všichni se postupně změní. Musel jsem o dost snížit efektivitu měniče, aby se obyvatelé Beatwicku a okolních vesnic nezměnili až příliš rychle. Každý týden mí synové cestovali mezi vesnicemi a odblokovávali účinek. Dokonce i oni však měli jeden den volno díky Elizabeth, která se rozhodla heroicky svou vesnici chránit. V těch dnech jsme si mohli zařádit. A teď přijde ta zajímavá část: uhodnete, který mág měnič vynalezl?“

„On?“ kývl jsem směrem k rádci. Závěr se sám nabízel, pokud jste pozorně sledovali předákovo vyprávění.

„Mahan za tuto odpověď získává dva body,“ usmál se mistr. „Přesně tak. Byl to můj vzpurný syn, kdo s tímto vynálezem přišel. V Malabaru ví jen pár lidí, jak tato věc vypadá, ale on ji rozpoznal jen podle jediné tyče.“

„Jednu věc však nechápu. Jednou týdně jste nemuseli dělat nic. V ten samý den však vesnicí pobíhal sklic, kterého jste se snažili chytit. To mi se zbytkem povídání moc nesedí.“ Předákův příběh byl zajímavý, mnoho věcí však zůstalo nezodpovězených.

„Chytat ho? To ani náhodou. Nechávali jsme ho proběhnout. Jinak by se přestal kontrolovat a začal by všechno ničit dřív, než bylo potřeba. Sklicové jsou inteligentní, ale ve své bojové podobě se snadno nechají unést. Abych komukoli zabránil ho rozpoznat, vymyslel jsem příběh o záhadném monstru, které terorizuje vesnici. Poslal jsem dokonce dopis i do Farsteadu a odpověděli mi, že se záhadným monstrem si budeme muset poradit sami. Díky tomu jsem mohl úkolovat hráče a ukrývat sklicovu podobu. Pak jsem tu záležitost předal magistrovi.“

„A co Tisha? Proč kněz očekával, že mu ji předám? Chtěl získat vagrena, ne sklice!“

„Tisha…“ odmlčel se předák, podíval se na svou dceru sedící bez hnutí a povzdechl si. „Každý máme své slabé místo. Tisha mi připomíná její matku, proto jsem se rozhodl, že jí o našich plánech nepovím. Dostalo se jí jiného vzdělání, správného podle malabarských měřítek, ne podle kartosských. Naše způsoby jsou jí naprosto cizí. Chtěli jsme jí ukázat, že svobodní občané jsou nedůvěryhodní a pro peníze kohokoli zradí, dokonce i krásnou a bezbrannou dívku. Když jsi ji odmítl předat magistrovi, zuřil jsem. Dokonce jsem letěl do hradu a zchladil si žáhu na některých dělnících. A pak je tu ta její posedlost tím medvědem…“

„Ty o tom víš?“ ozvalo se ze směru, kde seděla Tisha, tiché vypísknutí.

„Co bych to byl za otce, kdybych o tom nevěděl? Máš nějaké další otázky? Ne? Dobře. Budu pokračovat. V Beatwicku byl postaven měnič a ziggurat se postaral, aby jej někdo náhodou neobjevil. Dál už vše pokračovalo podle připraveného plánu. Poslal jsem tě lovit vlky, kteří obtěžovali mé dělníky. V tu samou chvíli jsem goblinům nakázal, aby po tobě šli. Potřebovali jsme, abys našeho tlusťocha zajal. Osobně jsem jeho mysl očaroval mocnými obrannými kouzly, aby z něj heroldi nevymáčkli všechno. Donutil jsem heroldy čenichat okolo a zjišťovat, co se to vlastně v Beatwicku děje. K započetí invaze jsem měl dohromady připraveno deset potenciálních míst a v každém z nich byla jedna klíčová postava, která by mohla předat požadovanou informaci heroldům.

Tys byl jediný, kdo goblina zajal, a tím jsi spustil další události. Abych trochu popohnal hrdiny Malabaru, nechal jsem mimo dosah zigguratu postavit hrad, který měl být naší budoucí mocnou základnou v tomto regionu. Heroldi museli mít možnost se k hradu teleportovat a sami si ho prohlédnout, proto stál mimo dosah zigguratu. Jakmile byl hrad připravený, obchodník, kterému jsi tak neopatrně ukázal Oko černé vdovy, prodal informaci o Oku a hráči, který ho vlastní. Obchodník se k nám přidal před dvěma lety, ani jsme ho nemuseli nijak přemlouvat. Jak jsme předpokládali, chamtiví a hloupí hráči Malabaru se okamžitě vydali za cenným pokladem. Můžeme jen děkovat heroldovi, že je nenechal, aby tě zabili.

A pak jsi splnil svůj úkol, zavolal jsi gobliny na pomoc. Byl ti ukázán hrad, ve kterém, jak jsi správně dodal, se budovaly čtyři další měniče. Před několika hodinami jsme je spustili. Podle mých výpočtů bude malabarskému vojsku trvat přibližně pětadvacet minut, než všechny čtyři zničí a pak je heroldi přesunou do Beatwicku. To máme přes pět set hráčů nad level 280 a tak deset tisíc válečníků a mágů s levely nad 380 z císařovy osobní gardy, kteří doteď strávili přes dvacet minut v místech, kde pracují čtyři měniče a nemají k dispozici amulet, který se houpe Elizabeth na krku. Mám vám říct, co se stane několik minut po příchodu armády do Beatwicku, nebo si to dokážete odvodit sami?

Ach ano, zapomněl jsem dodat jednu věc. Ze všech vesnic jsem nechal odebrat předměty, které zpomalovaly změnu osob. Takže nám teď zbývá přibližně deset minut. To by mělo být, myslím, vše. Záložních devět míst, která byla na invazi připravena, opustíme a provincie Krong se připojí ke Kartossu. Nepotřebujeme mnoho, chceme jen Malabaru ukázat zuby. Mohl jsi to všechno změnit, neposlušný synu, kdybys nechal všechny svému osudu a nenařídil útok na hrad. Teď je však příliš pozdě. Účinek ničitelů už pulzuje těly mých nepřátel. A tady přicházejí.“

Z vysokého kopce, kde ještě nedávno stával kostel, jsme měli dobrý výhled na portál otevírající se u bran Beatwicku. Vystoupil z něj herold, rozhlédl se a následně se objevilo dalších devět portálů, ze kterých se řinula armáda Malabaru. Pět stovek hráčů a deset tisíc NPC.

„Právě to začíná,“ zašeptal spokojeně Naahti.

Na jednu stranu jsem dobře věděl, že se hráči, především ti na vysokých levelech, nemají moc čeho obávat. No tak ztratí 30% zkušeností ze svého aktuálního levelu. Obával jsem se něčeho jiného. Deset tisíc NPC s levely okolo 380 bude brzy zničeno. Nedokázal jsem si představit někoho, kdo by mohl tak velikou výpravu ovládat.

Od Beatwicku k nám začaly doléhat rozkazy.

„Seřadit! První oddíl vlevo, druhý vpravo, třetí doprostřed. Hráči si vyberou stranu podle sebe a pokud možno nám nebudou překážet. Armádo, ÚTOK!“

Ozval se hlas desetitisíců vojáků, ale nedokázal jsem přesně zjistit, kdo to je. Snažili se snad srovnat Beatwick se zemí?

„Beth, dokázala bys tu změnu přerušit?“ zeptal jsem se šeptem kněžky, když malabarská armáda obklíčila Beatwick.

„Ne,“ zašeptala žena. „I kdybych stále byla nejvyšší kněžkou, neměla bych dostatek síly.“

„Vypadá to, že císař brzy přijde o svou osobní gardu,“ zamyslel se nahlas rádce a Naahti se usmál. „Ale proč, otče? Deset tisíc válečníků je úctyhodná síla, to je jasné, ale ani ta nezastaví naše hrdiny. Tvůj plán byl už od začátku odsouzen k neúspěchu. Kartosské jednotky na svém území nestrpíme. Tak proč?“

„Kdo právě teď chrání císaře?“ zeptala se náhle Mirida.

„Osobní garda…“ začal automaticky rádce, ale ihned se zasekl.

„Ta, co právě obklíčila Beatwick, nebo to je jen nějaká menší odnož?“

„Tohle je celá garda…“ odpověděl rádce a vypadal dost smutně. „Včetně zbytku heroldů a dalších dvou rádců. Císař má teď po boku jen jednoho rádce…“

„Kromě něj i tři mistry a dvacet magistrů. Doufám, že se tam už dostal i náš kněz a jeden velmi zajímavý šaman,“ doplnil Naahti. „A abych nezapomněl, také pět tisíc jízdních skupin. Měniče jsme ještě dost vylepšili, můj synu. Kromě jiných možností dokážou zamezit použití portálů. Povolil jsem jen teleport směrem k Beatwicku, ale teď čeká heroldy velké překvapení. Už se nedostanou pryč. Dvě léta příprav přináší své plody. Císař bude svržen, protože mu nikdo nepomůže. Všichni hráči na vysokém levelu jsou v Krongu, daleko od hlavního města. Lůza, která v Anhursu zůstala, nebude pro naši armádu důstojným protivníkem. Všechno jde přesně podle plánu. Užijte si svou porážku.“

Beatwick oblehl bolestný křik a utápěl v sobě všechny ostatní zvuky. Okolo celé císařovy gardy se objevily chomáče mlhy, a když zmizela, světlo Barliony spatřilo deset tisíc nových kartosských přisluhovačů.

„To by mělo být vše. Už tu nemám proč být. I když, Elizabeth, slíbil jsem ti, že tě osobně zničím, a slib se má dodržet.“

„Ani se neopovažuj jí nějak ublížit, nebo už nebudeš mým otcem!“ zařvala Tisha a stoupla si mezi Beth a mistra. „Jestli jí jen…“

Rádce neztrácel čas, hned jak se k němu předák otočil zády, zaútočil na své bratry a uzavřel je do dvou kokonů.

„Utečte!“ zakřičel na nás, když se překvapený mistr otočil. „Malabar této ráně sice neunikne, ale pokud tu zůstanete déle, všichni zemřete! Mahane! Dostaň je odsud!“

Okolo nás začaly létat blesky, zem se otřásala a ozvala se i vichřice. Rádce a mistr spolu začali bojovat.

„Fénix, bojové postavení! Tanci dopředu po celém obvodu kruhu!“ Od Beatwicku jsme slyšely rozkazy a výkřiky obklíčených hráčů. Poznal jsem hlas Anastarie, která vedla svou skupinu. „Ostatní, co k nám nepatříte, vypadněte!“

„Legie! Formace alfa! Mágové, bariéru! Plinto, mágy máš ve skupině ty. Probojujeme se až do vesnice!“

„Draci, držte se! Probojujme se až do lesa. Herolde, otevřete portál!“

Každý klan začal bojovat sám za sebe. Pokud by se všechny výpravy spojily, zvládly by proti takovéhle přesile nějakou dobu bojovat. Transformované NPC by neměly prostor k manévrování a dokázaly by na hráče útočit jen na některých místech.

Přes zvuky boje jsem najednou zaslechl křik plačícího dítěte. Jak jsem jen mohl zapomenout? S Beth se nám podařilo vyrobit náhrdelníky jen pro 80% vesničanů. Ti jsou před proměnou uchráněni, ale těch zbylých 20%… V Beatwicku začal masakr!

„Svatá Elune, děti!“ zašeptala Beth v hrůze a rozběhla se do vesnice.

„Stůj, to nemůžeš!“ podařilo se Tishe na Beth skočit a obě ženy se válely na zemi. „Nedostaneš se skrz! Všude okolo jsou berserkové!“

„Uvnitř je Rváč s Marianou!“ To bylo poprvé, co jsem Beth slyšel nazvat svého syna jeho místní přezdívkou.

„Beth, nedá se jim už pomoci! Podívej! Berserkové začali ničit bránu! Z Beatwicku nic nezbude! Musíme se dostat pryč!“

„Držte všichni hubu!“ nečekal jsem, že ze mě vyjde tak hlasitý výkřik, ale zpanikařené ženy mě k tomu donutily. Naše předešlá parta zmizela, nejspíš ve stejné chvíli, kdy mistr nechal odletět celý kostel, možná dokonce i dříve. „Udělám partu, rychle se přidejte. Teď!“ Pozval jsem Beth, Tishu i Miridu. První dvě se bez jakýchkoli otázek přidaly, ale hráčka jen zvedla obočí.

„Co chceš dělat? Zabít deset tisíc válečníků?“

„Milá zlatá,“ zasyčel jsem. Už jsem měl všech tak akorát po krk. Brzo začnu ječet a nadávat všem okolo. „Pokud s námi nechceš jít, udělej nám laskavost a vypadni. Pokud se chceš dál vyptávat a pochybovat o všem, co řeknu – vypadni. Pokud se chceš začít chovat jako rozmazlená princezna – vypadni. Támhle máš pár hráčů, klidně běž za nimi a stěžuj si jim. Já tě tady v podstatě vůbec nepotřebuju a rozhodně ti nebudu vysvětlovat každý svůj rozkaz. Jdeš se mnou? Pokud ne, odejdi. Beth, Tisho, rychle za mnou!“

Oproti veškeré logice a selskému rozumu jsem se nerozběhl směrem k Beatwicku, ale na místo, kde ještě nedávno stál kostel. Velmi mě zajímal průchod, ve kterém předtím zmizel magistr. Něco mi říkalo, že právě tímto směrem se mám vydat. Ohnivá koule, která představovala souboj mistra s rádcem, se pohybovala směrem k vesnici a na všechny strany rozmetávala skupiny vojáků, kteří se jí připletli do cesty, jako kuželky na bowling. Jakmile jsem se dostal za oltář, všiml jsem si, že se naše skupina zvětšila. Mirida přijala pozvání.

Vchod byl hned za oltářem. Točité schodiště vedlo do temného sklepa. Nedovolil jsem si začít přemýšlet, ihned jsem zavelel: „Za mnou!“ a pustil se do temnoty. Na konci schodiště jsem objevil cestu, která byla osvětlena několika loučemi. Počkal jsem na teď už klidnější ženy a spolu jsme se vydali vpřed. Po přibližně deseti metrech nás průchod donutil odbočit a dovedl nás do pět metrů dlouhé jeskyně, v jejímž středu jsme objevili divný přístroj. Portál, který magistr použil pro teleportaci do Anhursu, se už téměř rozplynul. Navíc jsme však v jedné zdi jeskyně objevili výklenek ohrazený tlustými železnými tyčemi.

„Theodore!“ vykřikla Beth a vrhla se k cele.

„Beth?“ muž ve výklenku vyskočil na nohy a nahnul se k mřížím. „Beth, má nejdražší! Uteč! Může se každou chvíli vrátit! Vlastův kněz je kartosský magistr!“

„Já vím, lásko…“

„Víte, jak se dá ta mříž odstranit?“ vložil jsem se do konverzace dvou zamilovaných, kteří očividně radostí ze setkání přestali vnímat své okolí. Vývojáři často používali podobné scény: shledání rozdělených rodin, návrat ztraceného syna a další. Vývojáři se snažili na hráče zapůsobit, donutit je k zamyšlení a přimět je k větší toleranci ostatních lidí.

„Páka je na opačné straně jeskyně,“ podařilo se Theodorovi na chvíli se od Beth odtáhnout a zapnout mozek. Konečně! V tuto chvíli naše parta potřebovala někoho dalšího, kdo dokázal myslet hlavou.

„Mirido, najdi páku. Theodore, jaká je tvá třída postavy? Tisho, přestaň brečet!“

„Já? Jsem léčitel.“

„Výborně! Posílám ti pozvánku do skupiny. My všichni jsme v té skupině, včetně Beth. Osvobodíme tě a pokračujeme dál. Můžeš bez problémů chodit?“

„Jasně, ale o co jde?“

„Musíme dostat ven děti! Nahoře probíhá apokalypsa!“

„Beth, o čem to mluví?“

„Drahoušku, prostě mu věř. Každá sekunda je důležitá. Avtondil s Marianou jsou v Beatwicku.“

„Všichni za mnou,“ zavelel jsem, když se mříže cely zvedly. Odmávl jsem zprávu, že se mi charisma zvedlo o deset procent, a vydal jsem se zpátky nahoru. Doufal jsem, že mě napadne způsob, jak se prodrat skrz davy změněných vojáků.

„Helle, drž se! Ricku, pravá strana je tvá! Barrsi, vem si pět lidí a skoč doleva,“ zasáhl mě proud rozkazů, jakmile jsem vystrčil hlavu nad zem. Porozhlédl jsem se po bojišti a zasmál jsem se. Hráči se rozdělili do několika nepříliš velkých skupin, které byly postupně ničeny nepřátelským vojskem. Jedinci, kteří dorazili na požádání císaře a neměli vlastní klan, byli po smrti. Přežívaly jen skupiny klanů, které však byly tlačeny dál a dál od vesnice. Jedinou příznivou zprávou byla skutečnost, že se ani celé armádě nepodařilo zničit brány či palisádu a nahrnout se do Beatwicku. I když byla brána daleko, viděl jsem, že jí ještě zbývá 50% odolnosti. Pokud se nám podaří dostat do Beatwicku Bethiným tajným vchodem, můžeme zachránit obyvatele, kteří se neproměnili.

Hlavní problém však byl dostat se přes kartosskou armádu, která se pohybovala mezi námi a Beatwickem a která obklíčila jak hráče klanu Fénix, tak i Legie. Bojovníci obou klanů stáli blízko sebe, ale myšlenka na spojení sil jim byla na hony vzdálená. Divné, vždyť by to oběma tolik pomohlo. V každé skupině jsem spatřil dva až tři heroldy, kteří je pomáhali bránit před útoky, a Fénix měl ve svých řadách dokonce jednoho rádce.

Ohnivá koule, ve kterou se proměnili předák se svým synem, poletovala vzduchem přibližně pět set metrů od Beatwicku.

„Mahane, co budeme dělat?“ zeptala se Beth rezignovaně. „Tímhle davem se určitě neprobijeme.“

Musel jsem se rozhodnout, a to rychle. Vytáhl jsem oba amulety od Anastarie i od Plinta a oba jsem je aktivoval zároveň.

„ANO?“, „CO?“ zakřičeli oba hráči skoro ve stejnou chvíli. „Ať už jsi kdokoli, zmiz! Na tohle teď nemám čas!“

„Mlčte a poslouchejte! Anastario, vedeš celou výpravu? Posílám vám pozvánku do skupiny, připojte se s celou výpravou. Plinto, to samé platí i pro tebe!“

„Mahane, ty ses snad dočista zbláznil!“ zakřičel Plinto.

„Mahane, víš, co dělat? Kde jsi?“ ozvala se Anastaria.

„Nemám čas všechno vysvětlovat. Stacey, prostě mi věř jako obvykle. Jsem na kopci asi tři sta metrů od vás. Plinto, k sakru, neodmítej tu pozvánku. Rychle za mnou!“

„Fénix se připojuje!“ zakřičela Stacey a před očima se mi objevila tabulka s třiceti hráči. Hellfirovo zdraví neustále skákalo nahoru a dolů, odrážel útoky nepřítele a léčitelé ho uzdravovali. „Stacey, co to má znamenat?“ zaslechl jsem Rickův a Hellův křik díky amuletu.

„Plinto, budeme na tebe čekat dlouho?“ Už mi to bylo jedno. Mohli být klidně na nejvyšších levelech na světě, ale i tak vypadali jako banda neorganizovaných hlupáků bojujících jen každý za sebe.

„Plinto, tady Anastaria! Spojme se! Souhlasím s Mahanem, bude to pro nás všechny jednodušší. Zobrazí se nám vaši hráči a můžeme vás léčit, pokud to bude potřeba!“

„Běžte k čertu! Legie se k něčemu takovému nesníží. Vyhrajeme i sami!“ S těmito slovy Plinto vypnul amulet.

„Zapomeň na něj. Mahane, co navrhuješ?“

„Stacey, předej amulet rádci!“

„Mahane?“ dokonce i ve víru bitvy zůstával hlas rádce naprosto klidný.

„Rádče, vím, že heroldi nemají možnost vytvořit portály. V našem okolí fungují jen portály Kartossu. Několik jich mám u sebe. Než je budeme moci použít, musíme dostat lidi ven z vesnice!“ Co to povídám? Vždyť je to jen hra! Už jsem se do ní potopil natolik, že pro mě hráči na vysokých levelech nic neznamenají, rozkazuji rádcům a chovám se jako hráč na čtyřstém levelu.

„Pokud budeme bojovat odděleně, brzy nás převálcují! Musíme se spojit, ale ostatní klany se s Fénixem nikdy nespojí, jejích pýcha jim to nedovolí. Já nejsem z Fénixu a oni mě neznají. Dej mi schopnost rozkazovat v této bitvě všem přítomným klanům.“ Tak to by bylo, plyn úplně k podlaze a brzdu vyhodit z okna. Sám se dokážu dostat do takové šlamastyky, že si za to ještě do konce života budu nadávat.

„Jste si jistý, že něco takového na jednadvacátém levelu zvládnete?“ ozval se zamyšlený rádcův hlas.

„To se teprve dozvíme, ne? Moc dalších šancí nám nezbývá. Hráčům zbývá méně než polovina many a za dalších pět minut začnou migrovat do Šedých plání. Nevím, co se stane s heroldy a rádci, ale jistě to nebude nic extra příjemného.“

Všichni hráči bojující v bitvě u Beatwicku, pozor! Šaman Mahan, hráč na levelu 21, povede evakuaci vesnice! Byly mu předány veškeré potřebné pravomoci. Jeho slovo je slovem samotného císaře. Doba trvání: 2 hodiny.

„Stacey, probojuj se na levou stranu,“ pokračoval jsem v křiku do amuletu. „Heroldi, potřebuji se spojit s velitelem klanu Azurových draků.“

„Co je?“ ozval se z amuletu tlumeně hlas jednoho z velitelů klanu.

„Tady Mahan. Vy jste ten v červené čepici?“

„Ano! Co potřebujete?“

„Posílám vám pozvánku do skupiny. Četl jste oznámení, že ano? Tak by mělo být všechno jasné. Stacey, pokračujte směrem k drakům a připojte se k nim. Taktiku si zvol sama, v tomhle jsi profesionálka.“

„Ano pane!“ I přes zvuky boje jsem zachytil dívčin radostný tón. Takhle má vypadat správná morálka! Pro ni bylo vše okolo jen hra, já jsem jediný, kdo si to začíná plést s realitou. Náhle jsem však ucítil vibrovat Plintův amulet.

„Už jsi přišel k rozumu? Posílám ti pozvánku.“

„Mahane, tady je Evolett. Legie je připravena se k vám připojit. Pošlete mi pozvánku. Co máme dělat?“

„Bezva! Rozhodli jste se správně! Fénixi a Azuroví draci, probojujte se až k Legii. Každou chvíli jim začnou docházet síly.“ Náhle jsem ucítil velmi špatnou předtuchu. „Stacey, štít na Hella! Teď! Druhý tanku, přetáhni útočníky na sebe! Léčitelé, zaměřte se na druhého tanka a pomozte mu!“

Nevím, s čím to kartosští válečníci přišli, ale Hellfirovi začalo ubývat zdraví každým zásahem o pět set tisíc bodů. Ano, měl hroší kůži a díky všem bonusům a elixírům téměř milion bodů zdraví, ale taková zranění by dlouho nevydržel. Štít, který na něj bez otálení Stacey přičarovala, hráče po dobu deseti sekund ochrání od všech typů útoků. Byla to schopnost, kterou musel mít každý paladin zúčastňující se výprav. Když se blíží velký útok, paladin vás zachrání.

S pomocí heroldů se mi podařilo spojit s dalšími třemi klany a před sebou jsem viděl tabulku čítající včetně původních pěti lidí asi dvě stě jmen. Ukazatele jejich zdraví neustále klesaly a rostly, když někoho zranil protivník nebo byl naopak vyléčený léčiteli. Téměř jsem to nestíhal sledovat.

„Všem velitelům!“ rozkázal jsem za pomoci heroldů. „Taktické detaily jsou na vás. Já určuji jen celkovou strategii. Musíme se teď všichni spojit do jedné velké skupiny a dohromady si probít cestu až k palisádě. Stacey, přijďte pro nás. Jsme pořád na tom kopci. Běžte!“

„Proč máme jít k palisádě? Musíme přece vyrazit k lesu!“ Nevěděl jsem, kdo přesně to řekl. Nelíbil se mi však ten rozkol v řadách. Taková drzost musí být zničena hned v zárodku! Konečně se mi dostalo té vzácné možnosti vést tolik lidí, navíc to byli ti nejlepší hráči, které mělo císařství k dispozici, a někdo se mi snaží podkopávat autoritu.

„Musíme se dostat k vesnici, než ji obsadí kartosská armáda. Brány vydrží maximálně dalších pět minut. Najdeme přeživší vesničany a teleportujeme se pryč. Jděte na to!“

Neřekl bych, že by vystřelili jako blesk, ale hráči se vážně pohnuli směrem k vesnici. Když jsme dali dohromady skupinu dvou stovek bojovníků, bylo daleko jednodušší odrážet útoky nepřátelského vojska.

„Beth, otevři průchod,“ pokračoval jsem v rozkazech. „Stacey, běž s vašimi hráči ihned k bráně, za chvíli ji zničí a ta horda se bude snažit dostat dovnitř. Za každou cenu jim v tom musíte zabránit. Průchod je úzký, takže byste neměli v jednu chvíli bojovat proti více než dvěma nebo třem vojákům. Beth, kde je ten průchod?“

Před očima se mi neustále objevovaly další a další zprávy, že jsem získal to a ono, ale neměl jsem čas je číst. Všiml jsem si jen, že jsem se za posledních pár minut dostal až na level 35.

„Mahane, jsme připraveni. Brána za chvíli padne, měl jsi pravdu,“ ozvala se Anastaria, když jsme do vesnice dostali přibližně polovinu hráčů.

„Evolette, skočte do ulice vpravo. Vběhněte do všech domů, křičte, že vás posílá císař, a snažte se shromáždit co nejvíce NPC.

Partaraosi,“ zakřičel jsem na šéfa mně neznámého klanu. Nebyl čas zjišťovat názvy. „Postarejte se stejným způsobem o ulici vlevo. Beth, kam jdeš? Undigite, vem ji s sebou a jděte prostřední ulicí! Setkáme se na náměstí. Rádcové a heroldi, musíte pospíchat zpátky do paláce. Císař byl, nebo brzy bude napaden. Zvládneme to tady i bez vás. Tady máte svitek s portálem, nevím, kam vede, ale hlavně někam pryč z tohoto místa.“ Vytáhl jsem svitek, který jsem sebral zajatému goblinovi z dolu, a aktivoval jsem ho.

„Pokud máš pravdu, Mahane, císařství bude tvým dlužníkem,“ řekl jeden z rádců, po čemž celá malabarská elita zmizela z Beatwicku.

„Portál! Čas utéct!“ ozval se Plintův výkřik. To mi chybělo!

„VŠICHNI STÁT!“ netušil jsem, že můžu takhle hlasitě zařvat. Plinto a skupina deseti hráčů prakticky zamrzla s ústy dokořán. „VŠICHNI ZŮSTAŇTE NA SVÝCH MÍSTECH!“

Použil jste schopnost velitele výpravy: Hromový hlas.

Energie všech účastníků výpravy se zvýšila o 20 bodů. Všechny hlavní vlastnosti zvýšeny o 20%. Trvání: 5 minut.

Odmávl jsem další zprávu, že mé charisma opět vzrostlo o jeden bod, a podíval jsem se na potenciální dezertéry.

„Plinto, sakra! Jsi hráč, nebo bábovka? Co tě to sakra napadlo? Už si nechceš dál hrát? Chceš navždy z Barliony odejít? Zpátky do řady a hlídej bránu! Kdyby se Kartossani prodírali dovnitř, klidně je hryzej zuby, pokud budeš muset, ale zastav je!“

„Levá ulice je vyčištěna!“

„Pravá je taky hotová!“

„Mahane,“ přiběhl ke mně Rváč. Asi ho už niky nedokážu nazvat Avtondilem. „Malý Tim na mě zaútočil! Vtom se zvětšil, zčernal, prorval se pletivem a skočil přímo na mě. Chtěl mě zničit! Ale z tvého dárku vyskočil další Malý Tim, průhledný! Jen si to představ, dva Malí Timové bojují na naší zahradě. Jeden černý a zlý a druhý hodný a průhledný. Co se to stalo s mým psem?“

„Jen pojď drahoušku, teď ho nerozptyluj. Už tak má co dělat, aby všechno stíhal,“ odtáhla Beth vzrušeného syna ode mě a já jsem se podíval na Undigita, náčelníka Azurových draků.

„Kolik máme nezměněných?“

„Sto třicet pět. Je čas zmizet. Fénix drží bránu, ale podívej se na palisádu, půlka odolnosti je už pryč. Brzo se přes ni dostanou a všechny nás tu zmasakrují.“

„Souhlasím. Dávejte všichni pozor! Je čas odtud zmizet! Undigite, seřaď vaše a buďte připraveni s sebou vzít NPC. Další přijdou po vás. Stacey, jak to s vámi vypadá?“

„Meleme z posledního! Tanci se ještě drží, ale pomalu nám dochází mana. Mahane, souhlasím s Undigitem, je čas odejít. Nechci tady ztratit zkušenosti, už tak je dost zlé běhat s tím „bonusem“ z tvých šachů.“

„Jasan! Jakmile polovina projde portálem, rozběhněte se za námi. Při útěku za sebe házejte zpomalující pasti a kouzla, musíte je nějak zbrzdit. Utíká nám čas!“

Azuroví draci vběhli do portálu a následovali je zachránění vesničané z Beatwicku. Venku zůstala jen Beth se svou rodinou.

„Potřebujete speciální pozvání?“

„Nemůžeme se vrátit. Pokud bychom opustili Krong, okamžitě zemřeme. Tak zněl císařův rozkaz,“ zhluboka si povzdechla Beth. „Děti můžou projít, ale my zůstaneme tady. Třeba se nám podaří je zpomalit…“

„Proč je s vámi taková práce, lidi? Na,“ podal jsem kněžce císařův prsten. „A rychle odsud! Plinto, projdi s nimi portálem!“

„Kde jsi vzal…“

„Rychle, běžte! Už nic neřešte. Prostě běžte. Stacey, jsme připraveni, utečte od brány a rychle k nám.“

„Jdeme! Helle, utíkej!“ zaslechl jsem Staceyn křik.

Ze směru, kde stála brána, jsme spatřili několik záblesků, Stacey se nejspíš snažila nepřátele oslepit. Následně se zpoza rohu vyrojili hráči Fénixu.

„Ještě tak deset sekund a rozběhnou se za námi,“ zakřičela Stacey v běhu.

„Evolette, připravte se skočit do portálu, hned jak proběhne Fénix,“ vydal jsem svůj poslední rozkaz obráncům průchodu a skočil jsem do portálu. To by bylo. Pro dnešek jsem si bojování užil dosyta.

„Já jsem poslední,“ zakřičel Hellfire, když vyskočil z portálu, „rychle ten portál zruš!“

Deaktivoval jsem portál a vyčerpaně se svalil na zem. Podařilo se mi jen kouknout do mapy, kam jsme se to vlastně přemístili. Skočili jsme přímo ke kartosskému hradu! To je to moje štěstí. Od Beatwicku jsme se dostali jen na deset kilometrů.

„Co se stalo s hradem? Srovnali jste ho se zemí?“ Stále ve mně hlodala vzpomínka na měniče. Pokud jsou stále aktivní, heroldi by se odtud nedokázali teleportovat pryč a celý boj by byl k ničemu.

„Nenechali jsme kámen na kameni,“ ujistil mě Evolett. „Všechno je zničeno.“

„Co je sakra tamto?“ ozval se unavený hlas jednoho z hráčů.

Ze směru od Beatwicku k nám letělo tornádo, v jehož středu jsme viděli boj dvou obrovských mužů, rádce a mistra. Ani jeden z nich nedokázal druhého přemoci. Chtěl jsem to nějak začít řešit, když se v tom přede mnou objevila nová zpráva:

Obyvatelé Malabaru! Plačte!

Císař je mrtev!

Vaše reputace u císaře se změnila na reputaci u císařova pomocníka.

Všichni se zastavili. Co to má znamenat, císař je mrtev? Jak je to možné? Uběhla minuta, po které se objevila další zpráva:

Občané Kartossu! Plačte!

Temný lord je mrtev!

Vaše reputace u Temného lorda se změnila na reputaci u pomocníka Temného lorda.

Teď už jsem nechápal vůbec nic. Dokázal bych pochopit smrt našeho císaře, jelikož cílem kartosského plánu byla jeho vražda, ale Temný lord?

Tornádo tvořené rádcem a mistrem se rozpadlo a oba vagreni, kteří z nějakého důvodu vyrostli do třímetrové výšky, se asi tři sta metrů od nás zastavili a jeden druhého pozorovali.

„Mahane, ne aby tě napadlo předstírat, že nevíš, co se děje,“ přišla ke mně Anastaria a všichni ostatní hráči mě napjatě sledovali. „Nikdy bych ti neuvěřila!“

„Došlo k malé výměně názorů, má drahá,“ odpověděl místo mě spokojený a působivý hlas. Už jsem ho někde slyšel… Už to mám! Vždyť to je…

„Dovolte, abych se představil,“ objevil se vedle mě muž ve slavnostním obleku, „Jsem Geranika. Přišel jsem si pro něj,“ ukázal na mě. „Trochu tu uklidím, abych se ujistil, že mi nikdo nebude bránit.“

Mávl rukou a všichni hráči i NPC na patnáct minut zkameněli.

„Teď si můžeme popovídat,“ obcházel mě temný šaman a pokyvoval hlavou. „Když jsme mluvili naposledy, byl jsi jen na jednadvacátém levelu. Vidím, že jsi od té doby dost povyrostl. Získat během dvou týdnů čtyřicet šest levelů je velmi impozantní výsledek.“

Cože? Jakých čtyřicet šest levelů? Ve vřavě, která mě celou dobu oklopovala, jsem zapomínal kontrolovat své statistiky. Podíval jsem se do nich a málem jsem taky zkameněl. No tohle.

Statistiky hráče Mahana

Zkušenosti

10466

z

87100

Další vlastnosti

Rasa

Člověk

Třída

Šaman elementů

Útok silou

91

Hlavní profese

Klenotník

Útok kouzlem

3419

Level postavy

67

Zdraví

2600

Obrana proti útoku silou

840

Mana

8548

Obrana proti kouzlu

280

Energie

100

Obrana proti ohni

280

Vlastnosti

stupnice

základ

+ z vybavení

Obrana proti mrazu

280

Výdrž

64%

30

68

Obrana proti jedům

100%

Hbitost

11%

7

7

Síla

84%

18

21

Inteligence

35%

56

185

Šance vyhnutí se útoku

14,60%

Charisma

40%

6

6

Šance na kritický zásah

8,80%

Dovednost

0%

3

4

Odolnost

30%

10

10

Úroveň vodních elementálů

2

Spiritualita

0%

21

21

Level Totemu

37

Volné body vlastností

265

Profese

Specializace

Klenotnictví

91%

42

42

Drahé kameny

1

Hornictví

1%

52

53

Zocelení

5%

Obchodování

25%

7

7

‒

Vaření

20%

5

5

‒

Kartografie

50%

52

52

Psaní svitků

1

Kování

20%

24

24

Odlévání

5%

Dalo by se říct, že se mi boj docela vyplatil!

„Můj plán vyšel bez chybičky. Na našem kontinentě neexistuje žádný císař ani Temný lord, žádní mistři nebo rádcové. Dokonce zmizeli i heroldi a magistři. Ještě že byla osobní garda Temného lorda zaměstnána zabíjením císaře, lorda jsem musel zničit sám. Teď jsem jedinou silou, která v Barlioně zůstala! Nikdo mi nesahá ani po kotníky! Nabízím ti, aby ses ke mně přidal. Jsi stále nezkušený a slabý, ale naučím tě vše, co vím. Vyber si, šamane!

Pozor! Dostal jste nabídku přidat se na stranu šamana Geraniky jako učedník císaře.

Popis: Zabitím císaře i Temného lorda se Geranika stal protivníkem obou císařství a vytvořil si tím třetí císařství, ve kterém bude vládnout. Hlavní město nového císařství leží na okraji Volných plání a od této chvíle jej najdete zaneseno v mapách.

Přejete si přidat se k nově vytvořenému císařství?

Zpráva pro hráče ve vězeňské kapsli! Z důvodu vytvoření scénáře pro celý kontinent soud rozhodl o ukončení vašeho nuceného umístění ve vybrané vesnici, číslo rozhodnutí 45-RS344328. Právě jste se prozatímně stal volným hráčem. Zbývající omezení: 30% daň na veškeré přijaté peníze, zákaz jako první zaútočit na jiného hráče a vypnuté filtry smyslového vnímání.

Přejeme vám příjemnou hru!

„Já čekám, Mahane. Nezkoušej mou trpělivost! Dostaneš vše, co si budeš přát,“ naléhal na mě Geranika.

Stát se učedníkem císaře? To je skvělý nápad! V jednom okamžiku vyletět tak vysoko! Je složité si to jen představit. Jak dlouho bych z té výše padal, až výpravy z Malabaru půjdou po Geranikovi, aby pomstily smrt svého císaře? Proč se tím však zabývat? Jsem hráč a reálně mi nemůžou nijak moc uškodit. A těch nových možností, které by se mi po přijetí téhle nabídky otevřely! Téměř jsem zmáčkl tlačítko přijmout, ale pak jsem si vzpomněl na Kornikova slova: „Až přijde čas se rozhodnout, vyber si srdcem a ne hlavou.“ Mohl můj zelený učitel mít na mysli tuhle situaci?

„Mahane!“

Ignoroval jsem Geranikův výkřik a naslouchal jsem sám sobě. Chci to, co mi tohle NPC nabízí? Ano, chci. Chci jej následovat? Ne, to ne, a nedokážu to vysvětlit. Celé mé srdce řvalo, abych donutil tohoto bastarda trpět. A pak na něj ještě několikrát dupnout, až bych zadupal jeho ostatky do země.

„Odmítám,“ rozhodl jsem se přenést své pocity do slov.

„To je tvá volba?“ rozčílil se Geranika. „Rozhodl ses mi vzepřít? Myslíš si, že budeš natolik silný, abys se mnou bojoval? Se mnou, kdo zničil dvě císařství naráz? Se mnou, kdo bude jediným vládcem Barliony? Užij si to, co si zasloužíš!“

Na rukou temného šamana se objevily záblesky, ale ty zase zmizely, když se okolo mě znovu objevil ochranný štít. Cože, na scénu přichází další zachránce?

„Draci,“ zasyčel Geranika.

Pohlédl jsem na Anastariu, která ležela vedle mě a vytřeštěnýma očima hleděla vzhůru. Také jsem se podíval nahoru a spatřil Renoxe, jak se nad námi vznáší.

„Ahoj, Renoxi. Co tě přivádí mezi nás?“

„Nemohli jsme jen nečinně sedět a dívat se, co tenhle šílenec provádí! Draci museli zasáhnout do dění na tomto světě!“

„Zapamatuj si jedno, Mahane. Ještě se potkáme,“ vyprskl Geranika naštvaně. „A pro tebe nebude naše další setkání ani trochu příjemné.“ S těmito slovy zmizel.

„Renoxi, rád tě vidím. Dokázal bys z ostatních sejmout to zkamenění?“

„Zdravím tě, můj synu. Chvíli počkej, nejdřív si musím promluvit s novým císařem a Temným lordem!“

„S kým?“ O kom to ten ještěr mluví?

„Naahti, Regule,“ zaduněl hlas draka, který ignoroval můj dotaz. „Pojďte sem!“

Ani jeden vagren se neodvážil neuposlechnout a oba došli k drakovi. Renox dosedl na zem a zadíval se oběma mužům do očí, jako by četl jejich myšlenky a duše.

„Jen se podívejte na výsledek svého nepřátelství! Císař a Temný lord jsou po smrti a vy dva se tu chováte jako dvě vlčata bojující o kost! Proberte se! Regule! Od této chvíle tě jmenuji Temným lordem Kartossu. Posbírej zbytky své armády a obnov palác, který Geranika zničil. Naahti! Od této chvíle tě jmenuji císařem Malabaru. Posbírej zbytky své armády a obnov palác, který Kartossané zničili. Dávám vám schopnosti císaře a Temného lorda. Doufám, že tohle břímě dokážete unést. Vládněte moudře a čestně, jako vaši předchůdci. Můj úkol zde je hotov!“

„Velký draku, to je špatně…“ začal Regul, poslední přeživší rádce a nyní kartosský lord.

„TICHO!“ zařval Renox. „Já dobře vím, kdo jsi byl! A taky vím, čím se staneš!“

„Skláním se před tvou moudrostí, draku,“ uklonil se císař, bývalý kartosský mistr.

Občané Malabaru! Radujte se! Císař žije!

Vaše reputace u pomocníka císaře se změnila na reputaci u císaře.

Občané Kartossu! Radujte se! Temný lord žije!

Vaše reputace u pomocníka Temného lorda se změnila na reputaci u Temného lorda.

„Mahane, vidím, že život v ústraní by pro tebe nebyl. Při našem posledním setkání se ti podařilo mě překvapit, ale teď jsem prostě u vytržení. Jsi opravdový drak! Bohužel má přítomnost v tomhle světě narušuje rovnováhu, takže dalších sto let se draci v Barlioně nesmí objevit. Snažte si svůj svět nezničit,“ s těmito slovy Renox vyletěl vzhůru a zmizel, vrátil se do svého světa. Dva vagreni, kterým se zvýšil level na 500, se podívali nejdříve na sebe a pak na mě.

„Mahane,“ začal nový císař. „Děkuji ti za vše, co jsi udělal.“

Vaše reputace u císaře Malabaru se zvýšila o 4000 bodů. Na úroveň vážený vám chybí dalších 5700 bodů.

„Souhlasím,“ dodal Temný lord. „Máš i mé díky.“

Vaše reputace u Temného lorda Kartossu se zvýšila o 4000 bodů. Na úroveň vážený vám chybí dalších 6000 bodů.

„Císaři, pojďme. Máme toho mnoho co probírat. Nejdříve se musíme naučit co a jak.“

Jakmile obě NPC zmizela, ze všech hráčů odpadlo zkamenění, ale nikdo se neodvážil jako první prolomit ticho. Anastaria se postavila zpět na nohy, podívala se mi do očí a zašeptala:

„Mahane, něco takového jsem vůbec netušila. Ty jsi drak?“

Chtěl jsem jí odpovědět, jak bylo mým stylem, něco ve smyslu: „neblázni!“, když se objevila další zpráva, která nás naprosto uzemnila:

Všichni hráči, pozor!

Z důvodu nesčetných žádostí administrátoři hry umožnili vytvoření postav spjatých s Kartosským císařstvím. Pro přesunutí postavy na „temnou“ stranu si prosím přečtěte pravidla zveřejněná na oficiálním webu hry.

Vítejte ve znovuzrozené Barlioně!

Kartosský gambit                        

V. Mahaněnko

1. vydání

Anglický originál The Kartoss Gambit

Překlad Martin Kapalka

Obálka V. Manyukhin

Jazyková redakce Alexandra Petáková

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 508. publikaci

Ostrava 2018

Tisk Printo, s.r.o., Ostrava

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Přečtěte si ukázku z dalšího LitRPG                        

Michael Atamanov

SEKTOR OSM

OBRÁNCE PERIMETRU

KNIHA I.

úvod

Bitva se blížila ke konci. Patnáct set dreadnoughtů v obléhacím režimu provádělo orbitální bombardování planety, měnilo veškeré její obranné struktury na jemný prach a připravovalo přistávací zóny pro výsadek mariňáků. Těžké obléhací dreadnoughty krylo několik set neohrabaných bitevních lodí, zatímco rychlejší útočné a strategické křižníky společně s interceptory radostně naháněly ve sluneční soustavě zbytky nepřátelské flotily. Všichni spojenci sbírali trofeje. Tentokrát bylo kořisti opravdu dost, jelikož snad každým kouskem vesmíru v soustavě poletovaly fragmenty rozstřílených lodí…

Sundal jsem si sluchátka a odsunul se i s křeslem od počítače. Masivní vesmírná bitva byla tak vzrušující, že se mi ještě pořád třásly ruce. Na každé straně byly tisíce hráčů! Natáhl jsem se po plechovce s pivem, abych se napil. Sakra, už byla prázdná. Kdy jsem měl čas nalít do sebe půl litru piva? Musel jsem se vyhrabat z křesla a dokulhat do kuchyňského koutu k ledničce. To nejlepší, co jsem našel, byla láhev českého černého piva v šuplíku na zeleninu, kterou tam před pár týdny strčili kamarádi z vysoké na návštěvě. Připomnělo mi to mládí, kdy můj kamarád Pavel vždycky koupil celou basu, kterou jsme pak nezvládali vypít. Není to mé oblíbené pivo, ale přece jen je lepší než průměr.

Otvírák jako obvykle nebyl tam, kde být měl. Než ho hledat, otevřel jsem raději flašku vidličkou a konečně se napil piva tak studeného, až mi z toho zatrnuly zuby. Halelujá!

Došel jsem k oknu. Visely na něm světelné ozdoby, pozůstatek novoročního večírku. Ten byl před třemi týdny, takže už jsem měl ty krámy dávno sundat, připomněl jsem si aspoň po sté. Ale stejně jako devětadevadesátkrát předtím jsem se prostě necítil na to, abych si přitáhl židli, vyšplhal se na ni a začal s úklidem. Zadíval jsem se na ulici. Vládla tam zimní temnota a ulicí profukoval ledový vítr. Bylo půl šesté ráno a na temné obloze nebyl ani náznak, že by měl někdy přijít nějaký úsvit.

Při pohledu na studenou tmu venku jsem musel zívnout. Vstával jsem podle budíku nastaveného na půl čtvrté a pak jsem půl hodiny naháněl ještě spící vojáky na nájezd oznámený včera, abych mohl celou naši útočnou flotilu protáhnout mezi dvěma oblastmi vesmíru až na místo, kde nás čekala grandiózní bitva. Nečekaný přílet naší flotily na bojiště vnesl mezi přesilu protivníků značný zmatek. Okamžitě jsme zaútočili, i když jsme stáli proti poměru dvanáct ku jedné. Rychle jsme využili moment překvapení, přeskupili se do bitevní formace a začali zaměřovat lodě soupeřů podle předem připraveného seznamu nepřátelských velitelů, které jsme považovali za talentované.

Plán vyšel dokonale. Zlikvidovaní velitelé skončili v lékařských centrech a čekali na oživení, což je v podstatě na nějakou dobu vyřadilo ze hry. Mohli tak maximálně zbytečně nadávat v chatu nebo se neohrabaně pokoušet o řízení svých jednotek přes komunikátory svých spojenců. Přišli o možnost pružně reagovat na rychle se měnící situaci. Nepřátelská flotila bez dostatečného velení zmateně kroužila vesmírem, což jsme pochopitelně využili a v následném masakru získali číselnou převahu na svou stranu. Protivníkovi se několikrát podařilo nahradit zlikvidované velitele a klást alespoň částečně organizovaný odpor, ale v tu chvíli už byl poměr sil tři ku jedné v náš prospěch – a za takových podmínek mí důkladně vycepovaní vojáci nemohli prohrát.

Pak už to byla jen otázka dlouhých přestřelek a honiček, čili spousta zábavy, než krvavá bitva skončila naším naprostým vítězstvím.

Otřásl jsem se chladem v bytě, přidal trochu na radiátoru a vrátil se k počítači. Naše aliance obsadila nepřátelskou stanici. Obrovské dopravní lodě už vozily vše, co bude průmysl a flotila aliance potřebovat v našem novém domově. Mí chlapi už dokončili rabování trosek nepřátelských lodí a chystali se na vlastní pěst dorazit zbytky nepřátelských rezerv z vnější stanice.

Na herních chatech panovala nekontrolovaná radost a oslavy. Na obrazovce mi blikaly desítky nepřečtených soukromých zpráv a pozvánek k chatu. Okamžitě jsem je začal zavírat, protože jsem byl příliš unavený a neměl jsem náladu komukoli cokoli vysvětlovat. Ani jsem je nečetl, jen jsem očima přeletěl první řádek. Někteří mi děkovali za dobře odvedenou práci, jiní se ptali, kdy dostanou kompenzaci za ztracené lodě. Spojenci mi gratulovali k vítězství a taktně mi připomínali můj slib, že jim předám půlku obsazeného území. Nepřátelé vyhrožovali pomstou. Někteří z nich dokonce používali pitomé výhrůžky toho typu, že si zjistí mou reálnou adresu, že si mě najdou v opravdovém světě a polámou mi ruce a nohy, ale takových moc nebylo. Prostě jako obvykle. Už jsem málem smazal všechny zprávy bez dalšího čtení, ale jedna přilákala mou pozornost. Autorem zprávy byl Vesmirny_General123, kterého jsem neznal. K mému překvapení psal v perfektní ruštině:

„Výborná práce! Gratuluji! Poslouchal jsem hlasový chat a sledoval bitvu od začátku do konce. Naprosto precizní operace. Opravdu se mi líbilo, jak jsi vyvolal tu falešnou paniku. Bylo to velmi uvěřitelné, jsem si jistý, že to nepřátelští špehové spolkli i s navijákem. Ale dost prázdných slov, přejděme k věci. Mám pro tebe nabídku, která by ti měla připadat zajímavá. Mám tady práci, na kterou se hodíš. Velká aliance potřebuje zkušeného velitele flotily. Budeš placený reálnými penězi, žádnými virtuálními byty. Dej mi vědět, jestli máš zájem.“

Seděl jsem s prstem na tlačítku myši, ale zprávu jsem nesmazal. Velká vojenská aliance? Rusky mluvící, nebo alespoň se spoustou Rusů? Chvíli jsem o tom přemýšlel. Byl jsem si jistý, že znám víceméně všechny důležitější aliance ve hře. Ruských bylo docela dost. Nebo přesněji řečeno smíšených slovanských, včetně té, ve které jsem právě byl. Existovaly tři opravdu velké, ale žádná z nich nepotřebovala vrchního velitele. I když, říkalo se, že hlavní velitel jedné velké aliance bude mít svatbu nebo tak něco, a že už nebude hrát hry vůbec. Nicméně s tím jsem mluvil naposledy včera. Vyprávěl mi o spoustě velkých plánů a nepřišel mi jako někdo, kdo hraje svou oblíbenou hru naposledy.

Navíc, ten divný chlap, jak si to říkal… Vesmirny_General123… mi psal, že poslouchal náš soukromý hlasový kanál. Zadíval jsem se na profil té záhadné postavy. Naprostá nula, vytvořená před třemi hodinami. Zjevně to byla alternativní postava nějakého jiného zkušenějšího hráče, který nechtěl prozradit svou identitu. Ale i tak, poslouchal na našem kanálu. To znamenalo, že buď byl z naší aliance, nebo nějak zjistil naše heslo. V prvním případě by to znamenalo, že jeden z mých pečlivě prověřených lidí pracoval pro konkurenci. V druhém případě dal některý z našich lidí přísně tajné informace cizinci! Těžko říct, co bylo horší. V každém případě bylo nutné vymýtit zradu v našich řadách a tak jsem mu odpověděl: „Těžko odpovědět na něco takového jen tak. Možná bych měl zájem. Záleželo by na podmínkách.“

Téměř okamžitě mi poslal pozvánku k hlasovému rozhovoru. Nasadil jsem si sluchátka a rozhodl se pečlivě naslouchat. Na rozeznávání hlasů jsem měl talent. Už od dětství jsem dokázal rozpoznat drobné rozdíly v intonaci a odhalit díky tomu lži. Navíc jsem velkou část svého týmu znal po hlase a měl bych je identifikovat, i kdyby se snažili nějak maskovat. Tento hlas jsem ale nikdy předtím neslyšel.

„Nazdar! Jsem rád, že ses rozhodl vyslechnout mou nabídku.“ Podle hlasu mu mohlo být tak čtyřicet, víc asi ne. „Nebude ti vadit, když budu mluvit neformálně? Jsi mladý chlap a přijde mi pitomé mluvit s tebou jako na oficiální audienci. Můžeš mi říkat Georgij Innokentěvič.“

Pokusil jsem se jeho jméno vyslovit správně, ale v důsledku lehké opilosti a značné ospalosti nebyl můj jazyk ve stavu, kdy by dokázal tak děsivou kombinaci vytvořit na poprvé. Naštěstí ho to neurazilo, naopak se mé neohrabanosti zasmál.

„Nevím, co si mí rodiče mysleli, když mi dávali takové jméno. Jen málokdo to dokáže vyslovit na první pokus. Moji zahraniční spolupracovníci se o to ani nepokoušejí. Říkají mi pan G.I. Klidně to tak dělej taky. Nebo mi říkej George, možná i Gordy, i když to už je dost familiérní.“

„Fajn, Georgiji, co ode mě chceš?“ zeptal jsem se, aniž bych se nějak identifikoval jménem. Schválně jsem si vybral možnost, kterou neuvedl. A taky jsem si vybral neformálnost.

„Jak už jsem říkal, je tady jedna práce, dobře placená. Tak dobře placená, že nebudeš muset dělat nic jiného než to, co tě baví. Vlastně by to byla podmínka. Nic tě nesmí od tvého úkolu rozptylovat…“

Neudržel jsem se a zasmál se do mikrofonu. Ten chlap byl ale naivní. Copak si opravdu myslel, že může za takových podmínek najmout dobrého velitele flotily do hry? Zjevně mě považuje za naprostého herního závisláka, který sedí celý den za monitorem a živí se dováženou pizzou a kolou.

„To není možné,“ řekl jsem mu. „Mám už kontrakt s aliancí a naprosto mi vyhovuje.“

„Tvůj kontrakt skončil, jakmile jsi splnil svůj úkol a obsadil základnu,“ řekl můj nový známý a projevil tak překvapivě dobré znalosti o mé dohodě s vůdci aliance. „Tví vojáci mohou strávit nějaký čas v nové oblasti a našetřit si peníze. Nečeká se, že by byla nějaká aktivní válka nejméně dalších šest měsíců a tak aliance nepotřebuje velitele flotily. A jaký že kontrakt jsi to měl? Dvě stě babek za měsíc na pivo a cigára? To je k smíchu! Já tady mluvím o opravdových penězích.“

V tu chvíli mě začal zajímat. Nevím, jak zjistil specifika mé smlouvy včetně toho, kolik jsem dostával. Bylo jasné, že můj zaměstnavatel nebyl úplně diskrétní. Ale přesně takové podmínky jsem před pár měsíci sám navrhl a v tu chvíli mi to přišlo jako dobrý kšeft. Dvě stovky dolarů měsíčně, za což budu každý večer po práci a o víkendech trénovat členy aliance a udělám z nich bojový tým, schopný vést válku proti koalici východoevropských aliancí. Po Georgijově proslovu už mi vyjednané podmínky z nějakého důvodu tak dobré nepřišly.

„Ve kterém městě žiješ?“ zeptal se z nějakého důvodu můj záhadný kontakt. A z nějakého nepochopitelného důvodu jsem mu pravdivě odpověděl, že v Moskvě.

„V Moskvě? No nekecej! Já jsem taky z Moskvy!“ prohlásil pan G.I. radostně a v tu chvíli jsem postřehl dříve skrytý moskevský přízvuk. „Tak poslouchej. Jelikož už stejně nepůjdeš spát, sejdeme se za hodinu někde v restauraci a proberem si to z očí do očí. Je teď v té naší úžasné metropoli něco otevřené? Znáš bar The Wishbone? Je to u stanice metra Sokolniki. Víš, kde to je?“

„Jestli vím, kde to je? Bydlím hned vedle.“ Dokonce mě trochu urazilo, že nemá důvěru v mou znalost mého vlastního rodného města. „Akorát tam je potřeba rezervovat stůl dopředu. Nemůžeme tam vtrhnout jen tak!“

„V sedm ráno, zatímco ve městě zuří sněžná bouře? Bude to tam úplně prázdné. Ale dobře, rovnou tam zavolám a zarezervuju stůl na své jméno. Co ty na to? Tak dohodnuto. Sejdeme se přesně v sedm v The Wishbone!“

A s tím hovor ukončil. Podíval jsem se na budík. Bylo šest dvacet ráno. Zrcadlo na zdi mi upřímně řeklo, že jsem po bezesné noci plné piva neoholený, špinavý a zpocený. Můj potenciální zaměstnavatel vypadal sice podezřele, ale i tak jsem na něj chtěl udělat dobrý dojem. A tak jsem vyrazil do koupelny a cestou jsem hledal víceméně čisté ponožky a žehličku, kterou jsem určitě někde měl.

Přesně v sedm jsem vstoupil do The Wishbone. Roztomilá hosteska mě odvedla od vstupu do šatny, vzala si můj kabát a ukázala mi vzdálený roh totálně prázdného sálu, kde u jediného obsazeného stolu v restauraci seděl rozložitý muž v draze vypadajícím obleku. Byl mladší, než mi připadal podle hlasu. Ani padesát, ani čtyřicet, sotva třicet, možná pětatřicet. Vedle pana G.I. stáli v pozoru dva chlapi, kteří si byli tak podobní, že by to mohla být dvojčata. Měli na sobě dokonce stejné šedé obleky ‒ zjevně to byla jeho ochranka. Oba bodyguardi mě pozorně sledovali. Jakmile jsem se dostal na pět metrů od stolu jejich zaměstnavatele, oba současně sáhli pravou rukou po pouzdrech, která jim visela u opasku. Do prdele! Ani se nesnažili zakrývat, že jsou ozbrojení! Nepřátelský přístup Georgijových ochránců mě tak vylekal, až jsem ztuhl na místě.

Georgij něco řekl, velmi tiše, ale oba hlídači ho jasně slyšeli a dali ruce pryč od zbraní. Poté můj záhadný rádoby zaměstnavatel řekl něco dalšího, ale hlasitěji, takže jsem ho slyšel i já. Požádal své stráže, ať nás nechají samotné, abychom mohli vést důvěrnou konverzaci. Sedl jsem si do nabídnutého křesla a podal mu ruku. „Ruslan!“

Pan G.I. se na chvíli zarazil, jako by nevěděl, zda se se mnou přivítat, ale pak se pousmál a ruku mi stiskl. „Georgij! No, rád tě poznávám!“

Jeho ruka byla na dotek jemná, jako ženská, jako by nikdy fyzicky nepracoval ani necvičil. A co? Nebylo to nemožné. Možná to byl syn nějakého moskevského politika. Od dětství žil v naprostém luxusu. Nikdy se nemusel starat o peníze, ani o to, jestli se dostane na elitní privátní školu a seznámí se s těmi „správnými“ lidmi. A pak jeho rodiče oslavili jeho promoci na univerzitě tím, že mu koupili ředitelské místo v nějaké velké společnosti, a tak se Georgij nikdy nemusel prokousávat k vrcholu.

Zatímco jsem si pana G.I. prohlížel, přinesli nám jídlo: grilovaného pstruha, velký tác krevet v pálivé omáčce a masový talíř plný uzenin a dalších pochutin. A samozřejmě alkohol: vodku v kulaté karafě a nějaké víno. Rozhodně jsem odmítl vodku. Po všem tom pivu by mě dorazila, a nebylo chytré opít se před svým potenciálním zaměstnavatelem. Nehádal se se mnou a nalil mi sklenici lehkého bílého vína. Připili jsme si na naše setkání a pak už jsem se neudržel. Musel jsem se zeptat:

„Takže o které alianci tady mluvíme, Georgiji? Je to divné, protože znám všechny velké aliance ve hře a rozhodně si nepamatuju, že by se nějaký velitel flotily chystal odejít…“

„Ruslane, a kdo ti řekl, že se jedná o tu samou hru?“ přerušil mě Georgij.

Jeho otázka mě rozhodila. „Tak o jaké hře to mluvíme, když ne o té, ve které jsme se ráno bavili?“ zeptal jsem se s úsměvem, protože jsem si říkal, že si asi dělá legraci. Ale myslel to smrtelně vážně.

„Hra, na kterou si tě chci najmout, se jmenuje Obránce perimetru. Je to velká hra se stovkami tisíců hráčů.“

„Obránce perimetru? O tom jsem nikdy neslyšel…“ Viděl na mně zmatek a tak nám oběma nalil. Bylo jasné, že rozhovor bude ještě nějakou dobu trvat. A já si všiml, že se ani nesnaží všechen alkohol, který do sebe lil, zajídat jídlem na stole.

„Kde tak začít?“ prohlásil. „Nejspíš si uvědomuješ, že bohatí a slavní lidé taky chtějí na chvíli utéct od každodenního otravného života a že hrají hry. Ale přidej k tomu fakt, že jsou zvyklí považovat se za elitu. Nelíbí se jim, že někteří hráči nemají zrovna profesionální přístup, nedodržují roli a kazí atmosféru celé hry. Navíc dostupné hry neuspokojují sofistikované hráče, ať už vzhledem, možnostmi nebo zápletkou. Chápeš mě?“

Za co mě ten Georgij má? Copak si myslí, že jsem naprostý pitomec, který nepochopí ani ty nejjednodušší věty? Proč mi zkouší krmit uši jako malému děcku? Ale odolal jsem a nedal na sobě znát své podráždění. Jen jsem přikývl. Georgij pokračoval:

„Jednoho dne došlo k nevyhnutelnému. Skupina bohatých lidí se dala dohromady, promluvili si o tom a shodli se, že chtějí pro svůj elitní klub naprosto jinou hru. Nebylo těžké toho dosáhnout. Většina firem, které dělají počítačové hry, přežívá ze dne na den a při pohledu na velký kontrakt začnou slintat. Boháči, o kterých jsem mluvil, klidně jim říkej oligarchové, měli vše, co ke splnění svého snu potřebovali: moře peněz, skvělé grafiky, nejlepší programátory a výborné scénáristy. Klienti byli nároční a vyžadovali maximální realismus a pocit, že jsou opravdu uvnitř. Nic pro ně nebylo dost malé, nic nebylo zbytečné, i ten nejmenší detail v herním světě se musel desetkrát nebo stokrát předělávat. Vyžadovali naprosto realistické a unikátní hlasy pro každou postavu, různé vzhledy různých ras, změnu počasí, propracovanou ekonomiku… Byl to opravdu ambiciózní projekt. Ale jednoho dne vývoj skončil a hra začala.“

Nalil si další sklenku vodky a nabídl mi taky. A přestože byla na stole spousta jídla, nic nejedl, jen se napil. Pak se rozkašlal, jak se mu alkohol asi dostal na špatné místo. Chvíli ztěžka oddechoval a pokračoval:

„Povídá se, že existuje více her „jen pro ty správné lidi“. Možná je to pravda, ale nebudu ti lhát, nevím. Osobně můžu potvrdit existenci jen jedné takové hry. Nikdy jsi o ní neslyšel. Ale přijmi jako fakt, že existuje hra, o které žádné herní časopisy nepíšou, na kterou nikde neuvidíš reklamu a nenajdeš ji ani na internetu. Ale je to mimořádně kvalitní hra. Grafika je prakticky nerozlišitelná od reality. Při hraní jsi tak dokonale přesvědčený, že jsi opravdu uvnitř, že nakonec žiješ jen ve virtuálním světě. Není snadné se do hry dostat. Musíš mít doporučení jiných členů soukromého klubu…“

Georgij se odmlčel, protože přišla servírka odnést prázdné talíře. Dali jsme si další pití a pak pokračoval, i když už se mu začínal trochu plést jazyk.

„Takže, jak jsem říkal… Existuje tahle hra, jmenuje se Obránce perimetru… ale to už jsem říkal. Je to vesmírná hra, s vesmírnými loděmi. Opravdu daleko v budoucnosti. Velký, prakticky neomezený vesmír, žádná postava nedokáže přeletět z okraje na okraj i kdyby tím strávila celý život. Je tam velká a celkem silná lidská Říše, která má necelou stovku slunečních soustav a tak dvě stovky obydlených planet. Na každou planetu se můžeš podívat a každá je jiná. Nikdy nenajdeš dvě, které by byly stejné. Vývojáři se opravdu snažili. Kromě Říše je tam pár stovek menších státečků s různou formou vlády. Někteří jsou vazalové Říše, někteří spojenci, někteří zapřisáhlí nepřátele. Kolem hranic Říše jsou převážně lidské soustavy, ale čím dál letíš, tím různější jsou rasy. To jsem ti ještě neřekl, že? Je tam spousta cizích ras, nemám tušení, kolik jich teď vlastně je… A řekl bych, že to neví ani nikdo z hráčů. A stejně, k čemu by jim to bylo, kdyby to věděli?“

Navzdory mým protestům mi nalil další víno. Už tak jsem měl pocit, že jsem docela přebral. Byl jsem v opravdu divném stavu. Cítil jsem, že brzo budu opravdu hodně opilý, ale nevěděl jsem proč. Muselo to být kvůli nedostatku spánku a přemíře únavy, jinak by mě trocha vína tak nesundala. Ale můj potenciální zaměstnavatel byl tvrdohlavý a tak jsem musel sebrat sklenku a připít si. Pak na vidličku nabodl nakládanou houbu a začal s ní šermovat.

„Mezi všemi těmi rasami je spousta opravdu zmatených vztahů. Je naprosto matoucí, když se snažíš rozebírat jejich spojenectví, vojenské aliance i vzájemnou nenávist. Ale na tom nezáleží. Na čem záleží je fakt, že existují i další, totálně bizarní rasy, naprosto jiné než všechny ostatní. Ani nevím, jak bych ti popsal rozdíl mezi přátelskými cizáky a těmi příšerami. Jsou prostě úplně jiní. Hrozně silní. Nebezpeční. Extrémně agresivní. Moc se o nich zatím neví, jen že vypadají každý jinak, a všichni jsou zatraceně nebezpeční. Neví se ani, jestli je to jedna rasa nebo aliance více ras. Nejsme si jistí, jestli nějak spolupracují nebo každý jede na vlastní pěst. Ale ty zrůdy útočí na naši galaxii ze všech stran a dobývají soustavu za soustavou. A my hráči musíme tu invazi zastavit. To jsou v základu všechna pravidla hry, která potřebuješ vědět. Co ty na to?“

Georgij se na mě zadíval a zjevně očekával nějaký komentář. Upřímně řečeno, moc jsem tomu nerozuměl, ale šance podívat se na tu hru pro vyvolené, alespoň na chvíli, byla zatraceně lákavá. Přikývl jsem a Georgij mi nalil další sklenku. Automaticky jsem ji zvedl a nahlas se zamyslel:

„A jakou roli bych v tom měl mít já?“ Ukázalo se, že mluvit nahlas je komplikovanější, než jsem čekal. Dost se mi pletl jazyk.

„Ty? Já ti to neřekl? Fakt ne? Divné… no hele, poslouchej. Povedeš jednu z lidských flotil. Budeš hrát místo mě. To já jsem velitel. Je to moje postava, ale ty ji určitě budeš hrát líp než já. Máš bránit Sektor osm perimetru Říše. Není to ten nejhorší sektor, ale není ani nejsnazší. Budeš mít malou eskadru lodí a taky nějaké zdroje a finance. Zatím na nás moc nepřátel neútočí, ale útoky jsou častější a častější. Musíš se udržet.“

„Nechápu. O co ti jde? Proč chceš, abych hrál místo tebe?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Těžko se to vysvětluje… budu k tobě upřímný. Ukázalo se, že jako stratég za moc nestojím a zatím jsem si při obraně moc dobře nevedl. Ale nemůžu se zostudit před ostatními hráči. Tu hru hrají opravdu vlivní lidi… a tak jsem ochotný platit ti za to, že budeš nějakou dobu hrát místo mě. Řekněme… pro začátek na šest měsíců. Ale pamatuj, že pro tebe to není zábava, ale opravdová práce. Na splnění své mise budeš muset použít veškerou svou energii. Musíš se držet dvou pravidel. Za prvé: Nikdy nesmíš nikomu prozradit, že hraješ místo mě. Druhé pravidlo říká, že v žádném případě nesmíš vypadnout z role. Nesmíš s ostatními mluvit o opravdovém světě nebo jim říkat něco o svém životě z reality. To by se jim opravdu nelíbilo. Pokud porušíš některé z těch pravidel, je to konec hry. Postava bude zablokovaná a zjednodušeně řečeno, oba budeme mít obrovský průser. Doufám, že mi rozumíš.“

„Jasně, chápu…“ odpověděl jsem a začal jsem přemýšlet, kolik mi bude platit.

Georgij mi řekl sumu. Bylo to čtyřikrát tolik, co jsem dostával v normální práci. Ale postřehl jsem v jeho hlase nejistotu a poznal, že bych si mohl říct o dost víc.

O hodně víc. Nakonec jsem dostal z pana G.I. třikrát tolik, než byla jeho první nabídka. Měl jsem co dělat, abych radostí nehalekal na celou restauraci. Bylo to neuvěřitelné! Za takové peníze jsem byl ochotný trávit ve hře celé dny a noci! Budu muset dát výpověď, abych se mohl té záhadné hře věnovat. Ale moje práce… databázový programátor… bleh.

„Takže budu technicky vzato hrát za postavu někoho jiného? Dostanu heslo a login?“

„Ne, nic takového,“ zahihňal se můj nový zaměstnavatel. „Tvůj domácí počítač by to nerozjel a já bych se radši vyhnul nějakým výpadkům kvůli nefungujícímu internetu. Budeš hrát na mém vybavení. Bylo by hříchem zkazit si dojem z tak výborné hry, proto mám tu nejlepší možnou techniku. Helmu na virtuální realitu. Celý oblek. Kapsle pro virtuální realitu zatím zadržují celníci, ale až dorazí, budeš pracovat s tím nejlepším možným vybavením.“

Kapsle pro virtuální realitu? Zjevně jsem přestal sledovat technický vývoj. Naneštěstí jsem se nemohl zeptat na detaily, protože zase dorazila servírka s talíři dalších delikates. Jídlo mi v tu chvíli už moc nechutnalo, naopak jsem měl pocit, že to snědené chce ven. Přežral jsem se, nebo jsem prostě vypil příliš mnoho? Nebo za to mohlo to ranní pivo?

Georgijův monotónní hlas ke mně pronikal hustou mentální mlhou. Blekotal o přísných pravidlech hry a jak nesmím nikdy prozradit, že jsem převzal jeho postavu. Zadíval jsem se na něj a chystal se mu říct, že je mi to všechno jasné. Ale chystaný proslov mi uvízl v krku. Z nějakého důvodu mi připadalo, že na sobě Georgij nemá drahý černý oblek, ale nějakou podivnou, skoro vojensky vypadající temně modrou tuniku se zlatými nárameníky. Musel jsem zavrtět hlavou, abych tu iluzi zahnal. Povedlo se a Georgij zase vypadal normálně. Pitomě jsem se na něj usmál. To byla ale představa!

„Posloucháš mě vůbec?“ Nakonec pan G.I. dokázal proniknout přes obranné zdi mé opilosti. „Ještě musíme podepsat oficiální kontrakt. Jsou to velké peníze, bez kontraktu to nejde. Hej, co to děláš, ty spíš? Nespi! Soustřeď se!“

Přikývl jsem, ale pitomý úšklebek na tváři jsem zahnat nedokázal. A tolik peněz! Nejdřív si udělám řidičák a koupím si auto… pak se přestěhuju z pronajaté garsonky do něčeho většího. Nebo že bych si rovnou koupil vlastní byt? Budu mít dost peněz na byt? Myšlenky se mi ztěžka honily hlavou, nebyl jsem schopný spočítat, kolik za šest měsíců práce snů vlastně dostanu. Georgij říkal šest? Nebo to nebylo šest?

Ke stolu zase dorazila usmívající se servírka, ale tentokrát nesla na tácu stoh vytištěných papírů. Všiml jsem si, že na sobě nemá uniformu, kterou servírky v této restauraci měly mít, ale bylo mi to celkem jedno. Měla na sobě podivný, poloprůhledný hábit z širokých růžových mašlí omotaných kolem pasu, paží a nohou. Soustředil jsem se na papíry, které přinesla. Co to mělo být? Můj kontrakt? Ale proč ho servírka vytiskla? Vždyť to ani není její práce. Nebo už měl Georgij kontrakt připravený a ona ho jen donesla?

„Dvě kopie, jak vyžaduje zákon. Přečti si to a podepiš se na posledních stranách,“ vysvětlil mi Georgij, jehož hlas opět dokázal proniknout skrze mou opilost. A z nějakého důvodu už zase měl na sobě tu tmavě modrou uniformu.

Opravdu jsem se snažil přečíst celou smlouvu, ale byla to zbytečná snaha. Řádky mi skákaly před očima sem a tam a navíc bylo něco divného na samotných písmenech. Kromě nadpisu „kontrakt“ na přední stránce jsem je prostě nedokázal rozluštit. Ke stolu přišel jeden z Georgijových osobních strážců, ale tentokrát to nebyl chlap, ale nějaká šedivá ještěrka v kostěné zbroji. Nezměnil se jen opasek, na kterém viselo pouzdro se zbraní. Jen to už nebyla pistole, ale něco, co mi připadalo spíš jako fén na vlasy.

„Můj princi, musíme si pospíšit. Dochází nám čas,“ prohlásila ještěrka vystrašeně.

„Já vím,“ odpověděl ostře Georgij ve své modré uniformě. „Ale vždyť vidíš, je naprosto na kaši. Měli jsme ho přivést v omámeném stavu, ale on je už úplně mimo! Miyo, nenech ho usnout!“

Dívka v růžových mašlích obešla stůl a sedla si mi na klín. Bez varování mě políbila na rty. Ucítil jsem příchuť její květinové temně rudé rtěnky.

„Hej, takhle ne!“ Chlap zvaný „Princ“ natáhl pravou ruku obtěžkanou mnoha prsteny a přisunul ke mně poslední stránku kontraktu. Miya mi do ruky strčila zjevně hodně drahé pero. Vypadalo jako pravý Parker se zlatou špičkou. Ukázala mi prstem, kam se mám podepsat.

Georgij mě popoháněl: „Tak to podepiš! Je čas, abys nastoupil do práce!“

Neohrabanou rukou jsem na označené místo naškrábal něco jako svůj podpis. Pak jsem složitý a náročný proces pracně zopakoval na druhé kopii nesrozumitelného kontraktu. A pak mě konečně opustilo vědomí a nechalo mě obličejem zapadnout do nesnědeného talíře krevet.

PROBUZENÍ

„Ach!“ Nikdy by mě nenapadlo, že mě bude šokovat pohled na mou vlastní ruku.

Ani nevím, co mě vyděsilo víc: fakt, že jsem měl nehty nalakované tmavě modře a zeleně, černozelený prsten na mém ukazováku, zlatý řetěz na zápěstí s medailonem, na kterém byla dvě objímající se těla, nebo samotná ruka. Baculatá s krátkými prsty, které vypadaly, jako by jim chyběly poslední články. Za strach asi mohla kombinace toho všeho a přesvědčení, že ta ruka není moje! Sen zmizel jako mávnutím kouzelného proutku. Prudce jsem se posadil na posteli a rozhlédl se.

Netušil jsem, kam jsem se to dostal. Byl jsem v souměrné místnosti průměrné velikosti, bez jakýchkoli oken nebo dveří. Stěny tvořily kamenné dlaždice drsné na dotek a vlažné, jako by skrývaly topení. Neviděl jsem žádný zdroj světla, ale viděl jsem dost dobře, abych rozeznal hrany objektů. V místnosti byl jediný kus nábytku, postel, na níž jsem se probral. Obrovská postel, dost velká pro tři nebo čtyři lidi. Na podlaze byl tlustý rudý koberec, který se mi pod nohama prohýbal…

Moment! Najednou jsem si uvědomil něco divného. Jak jsem mohl vědět, že jsou zdi na dotek drsné a teplé? Odkud se vzalo přesvědčení, že se bude koberec pod mýma nohama prohýbat? Vždyť jsem se sotva probudil a ještě jsem ani nevstal z postele! Natáhl jsem se ke zdi a rychle se ujistil, že je stěna opravdu teplá a drsná, jako by byla vyrobená z porézního kamene. Jak jsem to mohl vědět? Možná jsem se jí dotkl ve spánku. To muselo být ono.

Postavil jsem se na podlahu. Koberec mi pod nohama opravdu trochu péroval. Že bych v noci vstal a chvíli chodil kolem? Prošel jsem se kolem zdi, ale nenašel jsem nic, co by naznačovalo přítomnost dveří. A v místnosti opravdu nebylo dost světla.

„Světlo,“ přikázal jsem a hrany stropu se okamžitě jasně rozzářily.

Jak jsem věděl, že to bude fungovat? Nemohl jsem na to přijít. Možná se někde v hloubi mého podvědomí skrývá i informace o tom, jak z té místnosti uniknout. Pokud tedy vůbec nějaký východ existoval. A kam by mě zavedl? Byl jsem připravený na to, co mohlo čekat venku? Až v tu chvíli jsem si uvědomil, že jsem spal nahý. V místnosti nebylo žádné oblečení, nic. Jen koberec, holé zdi a velká postel. Co když mě zrovna v tu chvíli někdo sledoval? Vyděsilo mě to a zarazilo. Sedl jsem si na okraj postele a překryl se peřinou. Což byla mimochodem moc dobrá peřina, tlustá a teplá, plněná něčím příjemným.

Chvíli jsem seděl, třídil si myšlenky a snažil se vzpomenout si, jak jsem se do místnosti dostal. Nemohl jsem se soustředit, protože jsem měl děsivou žízeň. Hrdlo jsem měl vyschlé, jazyk jako obalený jehličím. Připadal mi, jako by to ani nebyl můj jazyk. Postupně mě napadalo několik scénářů, které mohly vést k mému uvěznění v podivné místnosti, jeden divnější než druhý. Pamatoval jsem si jen, že jsem včera v restauraci přebral a začal jsem se cítit opravdu zle. Bylo to vůbec včera? Se značnou námahou jsem se přebrodil hustou mlhou ve svém vědomí a postupně seskládal včerejší události dohromady. Šel jsem do The Wishbone, hned vedle svého bytu. To jsem si pamatoval jasně a tak jsem začal vzpomínat, co bylo dál. Pil jsem s nějakým chlapem, kterého jsem prakticky neznal. Georgij se jmenoval. Najal si mě. Měl jsem místo něj hrát nějakou hru. Ano, tak to bylo. Ale když jsem se snažil vzpomenout si, co bylo pak, vždycky se mi vzpomínky rozmazaly.

Že bych už byl ve hře? Pokud na sobě mám helmu na virtuální realitu, ať se podívám kamkoli, uvidím jen virtuální svět. Zvedl jsem ruce a sáhl si na hlavu. Necítil jsem žádnou helmu, i když to nemuselo nic znamenat. Možná jsem hru ovládal jen myšlenkami a pohyb probíhal jen ve virtuální realitě. Ale jak jsem měl vyzkoušet, zda jsem v reálném, nebo virtuálním světě? Znovu jsem se rozhlédl po prázdné místnosti. I v nejkvalitněji vyrenderovaných obrazech se dají najít pixely nebo aspoň grafické artefakty! Byl to dobrý nápad a tak jsem začal zblízka prozkoumávat prsten. Buď bylo rozlišení virtuálního obrazu extrémně vysoké, nebo byl prsten opravdový, protože jsem prostě nebyl schopný rozeznat nic, co by naznačovalo, že vidím počítačem generovaný obraz.

Žízeň začínala být horší a horší. Znovu jsem se postavil, omotal kolem sebe peřinu a zadíval se na zdi své… co pro mě tohle místo vlastně znamenalo? Na vězení to bylo příliš pohodlné, ale na obytný prostor příliš prázdné.

Když jsem došel k jedné části zdi, bez jediného zvuku se v ní otevřel další prostor. Ze zdi se vysunul kus kamene a pustil mě do další místnosti, což byla koupelna. A ta se opravdu hodila, hlavně sprcha uvnitř. Na poličce ve sprše byla spousta lahví a lahviček, ale zarazilo mě něco jiného. Zrcadlo na zdi, do kterého jsem se podíval.

„Aaah!“ znovu jsem zaúpěl hrůzou a zoufalstvím.

To v zrcadle, to jsem nebyl já! Ze zrcadla se na mě díval… jak se jen jmenoval… Georgij Innokentěvič. Byl to rozhodně jeho obličej, napuchlý pitím, co mě zastřenýma očima sledovalo ze zdobeného rámu. Byly to jeho tmavé vlasy, jeho nos i jeho oči! Co to sakra… Ustoupil jsem a málem upadl, bezpochyby následkem včerejšího mejdanu. Neustále jsem musel ostřit oči, protože se mi v pohledu dělaly tmavé pohybující se mžitky.

Přemýšlej! Přemýšlej! Přišlo mi čím dál pravděpodobnější, že už jsem ve hře, proto vidím v zrcadle cizí obličej. Byla to tvář postavy vytvořená jiným hráčem. Zjevně budu muset hrát za ni. Ale co jsem věděl o své postavě? Znovu jsem se zadíval do zrcadla. Tmavovlasý muž středních let. Nafouklý s velkým břichem. Pokud někdy sportoval, rozhodně to na jeho figuře nebylo poznat. Bylo nepravděpodobné, že by Georgij provozoval nějaký sport i v reálném životě. Prsa byly hroudy sádla visícího k břichu… Proč by si sakra vytvořil tak mimořádně nechutnou postavu? A jak se ta postava vůbec jmenuje?

Otázku mi zodpovědělo informační okno, které se mi objevilo před očima.

Georg royl Inoky ton Mesfelle, korunní princ Říše

Věk: 47

To mě posadilo přímo na holý zadek. Ano, byl jsem ve hře. Potřeboval jsem snad nějaký další důkaz? Mou prací teď bylo hrát tohohle „korunního prince“ George, který měl ve svých 47 letech tělo v takovém stavu, že se mi z něj chtělo plakat nebo zvracet.

Chtěl jsem si prohlédnout víc informací o postavě, potřeboval jsem znát charakteristiky, sílu, obratnost, charisma… I když, jak můžu přemýšlet o charismatu, když mě jediný pohled na tu obludu naplňuje hnusem? Ale ať jsem zkoušel cokoli, prostě jsem z okna nedokázal dostat žádné další informace. Možná to ve hře nemají. Jediná další věc, kterou jsem o Georgovi royl Inoky zjistil, bylo malé okénko se základními informacemi.

Rasa: člověk

Pohlaví: muž

Třída: aristokrat/mystik

Úspěchy: žádné

Sláva: +4

Reputace: -27

Co měla znamenat ta jeho reputace? Proč byla sakra v mínusu? Z nějakého důvodu jsem se za to styděl. Znovu jsem přistoupil k zrcadlu, tentokrát klidněji, a zadíval se na svůj nový obličej. Oči nevýrazné, se světlými duhovkami kontrastujícími s mými novými tmavými vlasy. A zarudlé, ať už únavou nebo chlastem. Váčky pod nimi byly obrovské. Rovný nos. Naducané tváře. Neoholený. Zuby… v tom ohledu jsem byl s Georgem spokojený. Měl všechny, ideálně rovné a bílé. Můj pravý horní řezák byl naštípnutý (protože jsem byl debil a otvíral jsem pivo zuby) a na levé straně mi dva zuby chyběly. Ze zubařů jsem měl hrůzu a zubní kazy jsem ve škole ignoroval. Tak alespoň v něčem je má virtuální postava lepší než realita.

Krk jsem měl pevný, ale krátký. Mé tělo… no, byla to hrouda sádla, která se za tělo vydávala. Připomněla mi krutou přezdívku, kterou jsme s kamarády používali na třídního tlusťocha. Škvareček. Já byl teď pořádný škvarek. Ruce jsem měl zjevně slaboučké a na levém předloktí jsem našel ohyzdné tetování nějaké kreslené postavičky, které mě okamžitě začalo dohánět k šílenství. Buď to byl opravdu mizerně nakreslený osel s vykulenýma očima a motýlími křídly, nebo nějaký hmyzák se čtyřma nohama a kopyty nebo pařáty. Mezi nohama… no, alespoň v tomhle ohledu neměl korunní princ žádné problémy. Dokonce jsem krátce zahvízdal a potlačil pocit závisti.

Jelikož jsem měl čím dál větší žízeň, zariskoval jsem a napil se vody přímo z kohoutku. Nebyla moc dobrá, cítil jsem v ní kovovou pachuť, ale žízeň zahnala. Pak jsem se osprchoval (byla to opravdu kvalitní sprcha se spoustou různých trysek a funkcí), osušil se papírovými ručníky a pak jsem se vrátil do ložnice, protože jsem možnosti koupelny vyčerpal.

Během páchání ranní hygieny postel sama od sebe zmizela a tak byla místnost úplně prázdná. Podezřívavě jsem si prohlížel zdi, ale nedokázal jsem najít nic kromě vstupu do koupelny a sprchy. Přece neuvíznu navěky ve své vlastní ložnici!

„Mapa budovy“, přikázal jsem nahlas. Netušil jsem, jestli to pomůže, ale byla to první rozumná věc, která mne napadla.

A fungovalo to! Před očima se mi objevilo detailní schéma s chodbami, uzavřenými místnostmi, nějakými výtahy a značkou „tady se nacházíte“ v jedné místnosti. Ale nezaujala mě ani tak poloprůhledná mapa, jako nápis pod ní.

Třetí (obytná) paluba těžkého útočného křižníku Běhna Marta

Ani jsem nevěděl, co mě překvapovalo víc. Že se nacházím na palubě útočného křižníku? Nebo že se na rozkaz objevila mapa? Nebo to, že nějaký kretén dal válečné lodi tak debilní a nemožné jméno? Rozhodl jsem se všechny ty otázky odložit na později. Potřeboval jsem se dostat pryč z ložnice. Podařilo se mi zvětšit obraz a zjistit, že z místnosti vedou tři východy. Jeden do koupelny, druhý malý obslužný v rohu místnosti (podle mapy do ventilační šachty a ke kabeláži). Třetí měl být přesně uprostřed zdi a vést do velké haly označené na mapě jako salón. Vyrazil jsem na místo označené na mapě a kus zdi se opravdu bez jediného zvuku zasunul do stropu. Konečně jsem našel východ!

„Ah!“ vykřikl jsem, skočil zpátky a zakryl si genitálie rukama. „Omlouvám se!“

Na růžovém gauči se rozvalovala tlustá stará dáma v dlouhém županu. Na vlasech měla zlaté natáčky a obličej měla pokrytý vrstvou nějakého mastného krému. Pomalu ke mně otočila hlavu a podrážděně vyštěkla: „Georgi, já to myslím vážně! Už toho mám dost! Pokud se mě budeš snažit vyděsit a ječet, jako by tě na nože brali, vždycky, když se probereš po krystalech, tak se s tebou opravdu konečně rozvedu! Rozumíš, co ti říkám?“

V jejím proslovu mě okamžitě zaujalo několik věcí. První a nejdůležitější fakt: ta stará tlustá kráva je moje manželka. Tomu se mi nechtělo věřit, protože opravdu nebyla můj typ. Ale když jsem se na ni znovu podíval, mohl jsem si přečíst informace v okénku, které se objevilo vedle.

Marta royl Valesy ton Mesfelle-Kyle, princezna hvězdného království Fastel, vládkyně planety Fastel-XI

Věk: 38

Rasa: člověk

Pohlaví: žena

Vztah k tobě: manželka

Třída: aristokratka

Úspěchy: žádné

Sláva: +2

Reputace: -9

Předpokládaný osobní názor na tebe: -57 (nenávist)

Názor království Fastel na tebe: -11 (nechuť)

Opravdu to byla má manželka! A z nějakého důvodu mě nenáviděla! To je ale překvapení.

Druhou zajímavostí byla výhrůžka, že se se mnou opravdu konečně rozvede. Co to mělo znamenat? Že jsme už byli v podstatě rozvedení, ale ještě to nebylo úplné? Přišlo mi to divné, ale nebyl jsem schopný najít víc informací o tom, proč máme tak napjaté vztahy.

A třetí fakt byl taky důležitý. Zdálo se, že to není poprvé, co tak na svou manželku reaguju. Proč? Že bych už v takovém stavu jednou byl? Nebo možná tuhle postavu už pro pana G.I. hrál i někdo jiný?

A čtvrtá věc. Moje žena se zmínila o krystalech. Co to bylo? Nijak mě nepřekvapilo, že se mi před očima objevila nápověda:

Krystalokvazimetalická-cis-isomerová valiarimická kyselina (slangově: krystaly). Syntetické narkotikum se značnými halucinogenními účinky. Známé dlouhým trváním opojného stavu (48 až 86 hodin) představujícího určité riziko smrti uživatele následkem dehydratace. Závislost na krystalech začíná po prvním použití drogy.

Konzumace krystalů se stala módní během popularizace hudebního hnutí „drang-muzik“ v letech 658 až 712, kdy drogu ve velkém užívali malíři a hudební skladatelé. Později se staly krystaly populárními i mezi vědci a vyšší aristokracií. V současné době je nedovolená výroba a distribuce krystalů zákony Říše přísně zakázána a může být trestána smrtí. Stejný trest platí i za konzumaci drogy osobami, které nejsou uvedeny na speciálním seznamu Mystiků, který císař každý rok potvrzuje.

Následky použití krystalů: může způsobit pocit odloučení od reality a koncentraci kognitivní aktivity na řešení problémů, často velmi nestandardním způsobem. Mezi výsledky kognitivní aktivity pod vlivem krystalů patří optimální algoritmy pro popis nebo řízení komplexních systémů, geniální finanční řešení firemních problémů, nezvyklá umělecká díla, vítězné strategie pro různé logické hry a mnohé další. Existují záznamy případů, kdy jedinec užívající krystaly měl pouze základní ponětí o subjektu, ale i tak se mu povedl zásadní vědecký průlom.

Vedlejší efekty: silná závislost nutící opakovat aplikaci krystalů každých 5 až 8 dní, pokaždé s trochu větší dávkou. Značné oslabení imunitního systému. Redukce celkové svalové hmoty. Značné navýšení pravděpodobnosti vzniku chronických nemocí gastrointestinálního traktu a urogenitálního systému. Viditelný pokles sexuální aktivity u jedinců obou pohlaví, často až na úroveň, kdy jakýkoli sexuální kontakt odmítají.

Ale zatraceně! Nemohl jsem uvěřit tomu, co mi svítilo před očima. Musím hrát tlustého impotentního feťáka! Fakt díky, Georgiji, tos mě naverboval fakt na prima kšeft. Kdybych to věděl od začátku, hned bych ti řekl, kam si máš tu nabídku vrazit! A ty tvoje gorily by tě neubránily před pěstí v ksichtu!

„Na co to čumíš? Pořád máš mozek vyškvařený po fetu? Proč chodíš po lodi nahatý a mácháš svými nefunkčními rodinnými klenoty ve vzduchu? Přestaň se ztrapňovat a jdi se obléknout. Každou chvíli mají přijít tví důstojníci s hlášením!“

Má tlustá manželka ukázala na škvíru ve zdi. Tam musel být šatník.

Rozhodl jsem se jí neodpovídat, místo toho jsem vrazil do šatníku a začal se oblékat. Musel jsem přitom ignorovat ostudné pohledy, kterými mě Marta častovala. Napadlo mě, jestli je ona ta Marta, po které se jmenuje celá loď. Až budu mít příležitost, musím zjistit, po kom křižník jméno dostal. Chtěl jsem vědět, jestli je má manželka opravdu běhna.

Oblečení bylo bizarní. Spodní prádlo bylo elastické a velmi tenké, z jediného kusu spojeného gumovými pásy, které se samy utahovaly, aby spodní kombinéza přesně seděla na tvar těla. Nakonec se mi podařilo přijít na to, jak se do toho navléknout a pokračovat v oblékání. To mi taky nešlo moc rychle, ale aspoň jsem nenarazil na žádné další podivné problémy. Boty se mi vysloveně líbily. Byly vysoké, až ke kolenům, ale měkké a na noze ani nebyly cítit. S oblečením na těle jsem měl najednou pocit, že celou situaci začínám zvládat. Sotva jsem skončil s oblékáním, ozvalo se zapípání zvonku a do místnosti vešel starý šedovlasý muž ve strohé šedo-stříbrné uniformě. Hluboce se uklonil a vážným hlasem prohlásil:

„Můj princi, důstojníci flotily na vás čekají na chodbě. Mám je uvést?“

Zadíval jsem se na staříka. Informační okno mi oznámilo, že je to můj 135 let starý věrný osobní sekretář a komorník jménem Bryle.

Předpokládaný osobní názor na tebe: +37 (loajální)

„Připomeň mi, Bryle. Co mám s těmi důstojníky probrat?“ zeptal jsem se svého služebníka.

Pokud ho dotaz překvapil, velmi dobře to skrýval. Znovu se uklonil a oznámil mi, že jsem si vyžádal detailní hlášení o všech srážkách s cizáky a že jsem připraven, abych se se svými poddanými podělil o novou obrannou strategii pro Sektor osm. Nic míň, nic víc! V krku se mi udělal knedlík, který jsem sotva dokázal polknout.

„Řekni jim…“ začal jsem a zoufale hledal záminku, jak poslat pryč důstojníky, kteří se objevili v tak nevhodnou chvíli, ale nakonec jsem si to rozmyslel. „Ale nic. Řeknu jim vše sám.“

Bryle přikývl a položil ruku na vysvícený kruh, čímž otevřel vstupní dveře. Snažil jsem se, abych si udržel odhodlání, a vstoupil jsem do haly. Čekalo tam na mě šest lidí ve vojenských uniformách. A jeden nečlověk. Tři metry vysoký hmyzák připomínající kudlanku nábožnou s šesti končetinami různých velikostí. Horní pár končetin byl neskutečně velký, s děsivě vypadajícími ostny na chitinovém krunýři, a i přiložené k tělu vypadaly výhrůžně. Střední pár byl tenký a zjevně pohyblivý, připomínající lidské ruce. A spodní pár by se dal označit za nohy s převrácenými koleny. Na hlavě hmyzáka jako první upoutaly pozornost jeho oči. Byly obrovské, veliké jako fotbalové míče. V milionech faset tvořících oči jsem viděl odraz sebe, vojáků i celé místnosti.

Rychle jsem všechny přejel očima, ale informační okno se objevilo jen u dvou přítomných – u podsaditého, téměř čtvercově vypadajícího člověka v těžké pancéřové zbroji a u třímetrového kudlana.

Mwaur Zen-Bey, kapitán říšských vesmírných mariňáků

Rasa: člověk

Pohlaví: muž

Třída: voják

Úspěchy: medaile za účast v mezirasových konfliktech

Sláva: +2

Reputace: +2

Předpokládaný osobní názor na tebe: -3 (lhostejný)

Názor říšské vojenské frakce na tebe: -10 (nechuť)

O kudlanovi jsem mnoho informací nedostal:

Triasss Zess, asistent vyslance Isejského státu v Říši

Rasa: Alfa Isejek

Pohlaví: neutrální, třetí snůška

Třída: diplomat

Úspěchy: žádné

Sláva: +1

Reputace: +2

Předpokládaný osobní názor na tebe: neznámý

Názor isejské rasy na tebe: 0 (lhostejný)

Přemýšlel jsem, čím se ty dvě postavy liší od ostatních. Proč jsem o nich mohl získat informační okno, ale o ostatních ne? Byli to opravdoví hráči, zatímco zbytek přítomných byly nehráčské postavy? To bylo asi ono.

Když jsem vstoupil do místnosti, postavili se lidé do pozoru. Mimozemský diplomat si přiložil střední končetiny k tělu a narovnal se, čímž lidi zjevně napodoboval. Zeptal jsem se jich, zda mi připravili materiály, které jsem si vyžádal. Šest vojáků se na sebe zmateně zadívalo. Buď všichni očekávali, že to udělá někdo jiný, nebo všichni na mé rozkazy zapomněli. Přišlo mi to divné. Jak si mohli dovolit přijít na plánovanou schůzi se svým princem nepřipraveni? Situaci zachránil vyslanec. Triasss Zess předstoupil a lidským hlasem s jasným přízvukem mi oznámil, že připravil sbírku materiálů o všech případech, kdy se se záhadnými cizinci setkali lidé, a přiložil záznamy o bojích mezi cizinci a Isejeky.

Okamžitě jsem pochopil, že jsem tak získal příležitost sednout si a prostudovat si materiály, zatímco budu souběžně s tím získávat více informací o herním světě, a tak jsem všech šest vojáků propustil.

„Pánové, nejprve si budu muset důkladně prostudovat dokumenty, které mi poskytl ctěný Triasss Zess. Musím se ujistit, že jsem vzal v úvahu všechny dostupné informace a případně obranné plány upravit. Odpusťte mi. Zdá se, že jsem schůzi svolal předčasně. Budu potřebovat více času…“

Zapomněl jsem na to, co říkám, když jsem se bezděky zadíval na velké oválné okno na stěně za vojáky. Za tlustým sklem se na pozadí černého vesmíru vznášely dlouhé kovové paže, připomínající jeřáby nebo pařáty. Až v tu chvíli jsem si uvědomil, že se sice nacházím na lodi Běhna Marta, ale že to není normální loď plující po vodě… ale opravdový mezihvězdný křižník.

„… mohli byste mě, prosím, nechat o samotě se ctěným vyslancem?“ zeptal jsem se, když jsem si konečně poskládal myšlenky a odvrátil se od okna.

Přišlo mi, že to vojákům není moc po chuti, zjevně mě nechtěli nechat o samotě s Isejekem, ale nikdo z nich svou nespokojenost nedal najevo nahlas. Ustoupil jsem stranou, aby mohl vyslanec vstoupit. Asi jsem udělal chybu, protože kudlan na několik sekund zamrzl na místě, než vstoupil.

„Jsem vděčný za poctu, kterou jste mi prokázal možností vstoupit do vašich osobních komnat, můj princi Georgi,“ řekl kudlan, když skláněl hlavu, aby mohl projít. V hlavě se mi ozvalo pípnutí, jako bych dostal email. Před očima mi přejelo několik řádek.

Změna postavení. Tvůj osobní vztah s Triasssem Zessem se zlepšil.

Předpokládaný osobní názor na tebe: +10 (vlažný)

Změna postavení. Tvůj osobní vztah s rasou Isejek se zlepšil.

Názor rasy Alfa Isejek na tebe: +2 (lhostejný)

Názor rasy Beta Isejek na tebe: +1 (lhostejný)

Názor rasy Gamma Isejek na tebe: +1 (lhostejný)

Ta kráva Marta už v místnosti naštěstí nebyla. Bryle odněkud vytáhl dálkové ovládání a namačkal kombinaci. Gauč se okamžitě zatáhl do stěny a místo něj se objevila dvě křesla a velký oválný stůl. Pak se ze stropu spustila velká třímetrová obrazovka. Požádal jsem svého komorníka o sklenici nějakého džusu a o něco pro mého hosta. Kudlan a starý sluha na mně oba zůstali ohromeně zírat. V tu chvíli mi Brylovy oči připadaly hodně podobné neustále se měnící mozaice očí mimozemšťana vedle něj. Ale Bryle mlčky přikývl a opustil místnost. A hned jsem dostal další sadu zpráv:

Změna postavení. Tvůj osobní vztah s Triasssem Zessem se zlepšil.

Předpokládaný osobní názor na tebe: +20 (důvěra)

Změna postavení. Tvůj osobní vztah s rasou Isejek se zlepšil.

Názor rasy Alfa Isejek na tebe: +4 (lhostejný)

Proč je tak překvapilo, co jsem udělal? Co to s těmi kudlankami bylo? Téměř okamžitě jsem dostal odpověď. Z ploché zdi se oddělil nejasný stín, který rychle nabral tvar velké dvounohé stojící ještěrky. Nejdřív jsem málem vykřikl, ale poznal jsem postavu ze svého opileckého snu. Byl to osobní strážce pana G.I. z restaurace. Zjevně to jsou i osobní strážci prince George royl Inoky. Jinými slovy, mí osobní strážci. Informační okénko u ještěráka mi oznámilo, že je to tvrďák:

Popori de Cacha, velitel divize osobní stráže

Rasa: chameleon

Pohlaví: muž (v tuto chvíli)

Třída: voják

Úspěchy: ocenění za střelbu a boj bez pravidel, dvojnásobný vítěz slavného turnaje v přežití Gug-V

Sláva: +7

Reputace: +6

Předpokládaný osobní názor na tebe: -2 (lhostejný)

Názor rasy chameleonů na tebe: +1 (lhostejný)

„Můj princi,“ začal vysvětlovat chameleon s jedním okem upřeným na mne, zatímco druhým pozorně sledoval obrovskou kudlanku. „Isejští vojáci jsou extrémně rychlí a smrtící a jelikož vyslanec prošel vojenským výcvikem, není pochyb, že představuje bezpečnostní riziko. Já ani má divize vás nedokážeme dostatečně ochránit, pokud budete vyslanci Triasssovi tak blízko.“

„Oceňuji vaši obavu, Popori de Cacho, ale snažte se mne pochopit. Náš společný nepřítel se každým dnem blíží. Žádná rasa se nemůže ubránit sama. Má obranná strategie vyžaduje, abychom v budoucnosti úzce spolupracovali s několika rasami, kam počítám i různé skupiny Isejeků. Bez vzájemné důvěry to není možné. Jak bych mohl v budoucnosti důvěřovat Isejskému státu, když teď nebudu ochoten věřit ani jejich oficiálnímu vyslanci? Naopak, chci vás požádat, abyste i se svými vojáky po dobu jednání opustil místnost, ať můžeme ctěnému panu vyslanci dát najevo otevřenost a důvěru. Navíc chci, abyste prohledali všechna místa na palubě, kde by se mohly skrývat krystaly, a bez výjimky všechny nalezené drogy zničili.“

Obě chameleonovy oči se zaměřily na mne. Zjevně to znamenalo, že je tak překvapený, že na chvíli přestal sledovat podezřelou hrozbu v místnosti, isejského vyslance.

„Omlouvám se. Mohl byste ten rozkaz zopakovat, můj princi? Zjevně jsem vám špatně rozuměl.“

„Ne, Popori de Cacho, rozuměl jste mi správně. Nezbývá moc času a já si nemůžu dovolit ztrácet ho válením se v drogových snech. Z toho důvodu musíte najít a zničit všechny krystaly na palubě. Od této chvíle budou všichni a vše, co vstoupí na palubu, monitorováno. Nesmí se sem dostat ani gram toho svinstva. Jakýkoli pokus propašovat na palubu krystaly musí být odhalen a nemilosrdně zastaven. Kdokoli, ať už člověk nebo někdo jiný, kdo se mi pokusí nabídnout krystaly, musí být považován za úhlavního nepřítele a okamžitě zlikvidován bez ohledu na své postavení. Tak zní mé rozkazy. Teď je splňte!“

Popori de Cacha ze sebe vydal tiché kolísavé zapískání a v nevelké místnosti se okamžitě objevily tři další ještěrky. Ukázalo se, že jeden z mých osobních strážců celou dobu visel na stropě přímo nad mou hlavou. Velitel divize znovu zapískal a všichni čtyři osobní strážci distingovaně opustili místnost.

Když se za nimi zavřely dveře, stál vyslanec Triasss Zess chvíli nehybně, jen se svýma obrovskýma složenýma očima rozhlížel po místnosti. Nejspíš nevěřil, že odešli opravdu všichni mí ochránci. Vzal ze stolu podivný bublající zelený nápoj a upil z něj dlouhou průhlednou slámkou. Chvíli si nápoj vychutnával a cvakal při tom vlhkými kusadly. Pak kudlan opatrně položil nádobu na stůl… a během zlomku sekundy se najednou dostal přes stůl a stál nade mnou. Krk mi svíraly čepele zakřivených nůžek, zakončující jeho horní pravou končetinu.

„Na tuhle chvíli čekám tak dlouho,“ zašeptal mi výhružně přímo do ucha. „Vaši lidé jsou pořád stejně slepí a naivní jako toho dne, kdy jsme spolu poprvé navázali kontakt. Jak málo víte o mé rase. Jak jednoduché bylo vás přechytračit! Pokud se někdo narodí jako Alfa Isejek, celá tak vychvalovaná tajná služba Říše ho považuje za neškodného a dokonce mu umožní setkat se osobně s členem říšské dynastie. V mém rodokmenu se nachází rodina Igir-Gugorito, jejíž vejce byla zmasakrována na rozkazy Oranžového rodu Říše. Masakr v úlu Sival-II byl spáchán před pouhými 170 lety a vy lidé jste na něj už zapomněli. Ale Isejekové nezapomínají! Nedokážete pochopit, jakou radost cítím, když můžu vykonat svou pomstu na členu Oranžového rodu!“

Cítil jsem, jak se mi jako břitva ostré klepeto kudlana pomalu utahuje kolem krku. Do hrdla se mi zabodly chitinové ostny. Bylo to hodně bolestivé. Měl jsem problém dýchat, ale strach jsem necítil ani trochu. Spíš jsem byl zvědavý, jestli uvidím zprávu „Zemřel jsi“ nebo „Hra skončila“. Budu si moct udělat novou postavu? Nebo se oživím na nějakém nadefinovaném místě? Vše kolem pomalu tmavlo… a já poprvé ve hře zemřel.

„Tak co na to říkáš?“ ozval se v naprosté tmě povědomý hlas.

Chvíli mi trvalo, než jsem ho poznal. To byl ten hajzl pan G.I.! Pořádně jsem se nadechl, abych mohl spustit dlouhou tirádu nadávek na lháře a podvodníka, který mě podfukem dostal do hry, kterou jsem nikdy předtím nehrál. Ale neřekl jsem nic, protože jsem si uvědomil, že jsem sice ve hře zemřel, ale ještě jsem se neoživil. Nikde nebyla žádná volba pro tvorbu nové postavy, ani jsem nikde neviděl možnost obnovit uloženou pozici. Tak jak to mělo fungovat?

„Nemáš k tomu co říct? Jaký byl tvůj první den? Už jsi mluvil se svým štábem? Podařilo se ti za první den udělat něco cenného?“ sypal na mne můj zaměstnavatel otázku za otázkou, takže jsem se nedokázal soustředit.

„Neměl jsem možnost mluvit s nimi tolik, kolik bych chtěl. Téměř okamžitě mě zabila kudlanka,“ přiznal jsem se mu zahanbeně.

Zdálo se, že ho to zmátlo.

„Kudlanka? Myslíš toho posla z Isejské ambasády? Jak se k tobě mohl dostat tak blízko? Křižník je plný stráží. Jdi do kterékoli chodby a zkus plivnout – bude zázrak, když někoho z nich netrefíš. Navíc máš čtyři neviditelné chameleony, kteří k tobě za žádných okolností nic nebezpečného nepustí.“

Musel jsem mu detailně popsat, jak jsem sám propustil důstojníky, nechal vyslance vstoupit do mé komnaty a završil to odesláním osobních stráží. S ohledem na Georgijovu reakci takovou kaskádu nepromyšlených rozhodnutí z mé strany opravdu neočekával. Dlouho nic neříkal. Zdálo se, že situaci s někým konzultuje.

„Hele, funguje to takhle,“ ozval se mi nakonec v uchu jeho hlas. „Tak tě zabil. Netrap se tím. Za chvíli se probudíš na palubní ošetřovně a doktor ti popíše, jak tě sotva dokázali zachránit. Bude to pro tebe dobrá lekce do budoucna. Jen jednu věc nechápu. Proč zaútočil posel Alfa Isejeků na příbuzného císaře?“

„Mluvil něco o zničených vejcích a pomstě na Oranžovém rodu. Ale abych pravdu řekl, moc jsem nechápal, co to mělo znamenat.“

„Tak takhle to bylo…“ řekl můj zaměstnavatel překvapeně a zjevně mu to nahnalo strach. „Takže kudlani opravdu měli důvod, i když je to stará záležitost. Při prvním kontaktu s jejich rasou jsme my lidé jednali poněkud přehnaně. Občas naši průzkumníci našli pěknou planetu, kde by mohli vybudovat lidskou civilizaci, ale už tam byl inteligentní život. Naši zvědové hlásili, že kudlanky obývající Sival-II jsou hodně technologicky zaostalé a příliš agresivní, než aby se s nimi dalo rozumně vyjednávat. Chybně se rozhodli jednat v přesvědčení, že se o události na vzdálené zapadlé planetě nikdo nedozví… Admirál Bayagor royl Stashek ton Mesfelle jednal na základě nedostatečných informací a podcenil vojenskou i ekonomickou sílu Roje a jejich spojenců. Po té osudové chybě následovalo padesát let mezihvězdné války. Mezi Gamma Isejeky zůstávají ještě neporažení fanatici. Nenávidí naši rasu a myslí si, že Oranžový rod, k němuž admirál Bayagor royl Stashek patřil, nezaplatil za tu dávnou chybu dostatek lidské krve.“

V hlavě mi vířila spousta otázek, ale Georgij mi náhle oznámil, že náš hovor bude končit, protože se brzy proberu. Hned poté mě do očí udeřilo prudké světlo, nos mi zaplnil zápach čpavku a já se probudil.