Tajemství temného hvozdusdot

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

V. Mahaněnko

Tajemství temného hvozdu – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Cesta šamana                     

LitRPG v nakladatelství                     

FANTOM Print

CESTA ŠAMANA - VASILIJ MAHANĚNKO

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů *

OBRÁNCE PERIMETRU - MICHAEL ATAMANOV

Sektor osm

Za smrtí *

* Připravujeme

V. Mahaněnkosdot

Tajemství temného hvozdu

Cesta šamana

Kniha 3.

FANTOM Print

2018

Originally published in English under the title The Secret of the Dark Forest by Magic Dome Books, 2016                     

Copyright © V. Mahanenko 2016

Cover Art © V. Manyukhin 2016

English Translation © Natalia Nikitin 2016

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN 978-80-7594-012-4 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8955-2 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8956-9 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

1. kapitola

Císař

„Mahane, čekají nás ještě nějaká další překvapení, nebo už nám k tomu něco řekneš?“ Anastariina jednoduchá otázka zazněla v okolním tichu jako hrom a všechny kolem probrala z úžasu. Svět okolo nás pohltil jásot a křik. Hráči na vlastní oči spatřili draka, přečetli si oznámení o možnosti hrát za kartosskou stranu a navíc po dlouhé a náročné bitvě ze sebe potřebovali konečně dostat všechny nastřádané emoce. Všichni najednou. Okolí se otřásalo všemožnými výkřiky jako: „No tohle! Drak!“, „Prý že už vymřeli, ale já ho viděl na vlastní oči!“ a „Kdo to sakra je?“ V okolí bylo tolik hluku, že jsem neslyšel ani sám sebe, natož abych se snažil o nějakou smysluplnou odpověď.                     

Jen pár hráčů přes hluk uslyšelo zvuk otevíraného portálu. Nedaleko palouku z portálu vyšel nový herold. Ustanovení nového císaře na trůn provází vytvoření celé jeho družiny kromě rádců, kteří se k císaři přidávají na jeho konkrétní přání. Mám dojem, že se celá záležitost zvládne za jeden den. Vývojáři si jistě pro takovou změnu vše dopředu připravili. Rozhlédl jsem se po davu hráčů, který hučel jako úl. Tisha vyvalenýma očima sledovala přicházejícího herolda. Dívka se stále neprobrala z šoku a dosud se jí nepodařilo pochopit, jak se ze dvou jejích nejbližších příbuzných stali vládcové dvou císařství.

„Princezno,“ uklonil se herold, „následujte mě, prosím. Císař vás a vašeho mladého muže očekává v paláci,“ uklonil se herold i Slatovi.

„Mě? Nás?“ Imitátor působící v Tishe uvěřitelně napodoboval šokovanou dívku, která má problém přijmout všechny novinky a pochopit, co se děje. Silný stisk Slatovy dlaně bylo to jediné, co předákovu dceru drželo při vědomí. Tak úžasný programátorský kousek měli vývojáři umístit do nejvyhlášenějšího divadla a ne až na okraj známého světa.

„Přesně tak, princezno,“ sklonil herold hlavu.

„Ale já nemůžu odejít. Mí bratři… zůstali v Beatwicku, svázaní a…“

„Bohužel je nemůžeme vzít s sebou.“ Radostný výraz na heroldově tváři ztuhl a jeho hlas se zastřel. „Připojí se ke Kartossu, kde budou sloužit Temnému lordovi. Pojďme, princezno. Císař nás již očekává.“

„Co se stane s Beth? A co Mahan? Můžou jít se mnou?“ snažila se Tisha zjistit víc. Nemůžu mluvit za Beth, ale je dobrým znamením, že si na mě princezna vzpomněla. Jakmile se dostanu z tohohle zapadákova, čeká mě možná nějaký příjemný bonus od této členky císařské rodiny. Rozhodně bych neřekl ne zlaťákům!

Místo odpovědi se herold otočil k Elizabeth a ukázal prstem těsně vedle místa, kde se tiskla k nově nabytému manželovi a oběma dětem. Mariana měla obličej zabořený do hrudi otce, který ji objímal, ale Rváč se snažil uniknout z matčina sevření a vše okolo si dobře prohlédnout. Ten kluk je prostě neúnavný! Vedle Beth se objevil další portál a i z něj vyšel herold.

„Nejvyšší kněžko, jste očekávána v Anhursu. Je mi líto, ale jde o záležitost neodkladného charakteru.“

„Ano, samozřejmě. Ale můj manžel a děti…“

„Můžou jít s vámi. Tudy, prosím,“ ukázal herold na portál.

„Mahane,“ otočila se Beth ke mně. „Až přijdeš do Anhursu, nezapomeň se za mnou zastavit.“

„Díky, nejvyšší kněžko. Rozhodně přijdu,“ sklonil jsem hlavu a všiml si Anastariina pohledu. Aha, vůbec netušila, že byla právě jmenována nová nejvyšší kněžka Eluny v Malabaru.

„Beth,“ usmála se kněžka. „Pro tebe jsem Beth. Budu na tebe v Anhursu čekat.“ S těmito slovy prošla portálem a táhla za sebou Rváče s Marianou. Theodor, Bethin manžel, se podíval na portál, pak na herolda a nakonec na mě.

„Jsem zvyklý platit své dluhy, ať už je pozice mé ženy jakákoli,“ řekl hlubokým hlasem a podal mi svitek. „Dvě léta věznění mě inspirovala k sepsání téhle práce. Přečtěte si ji, třeba vám bude nějak k užitku.“

Získán předmět: Pojednání o věznění a jak zůstat sám sebou.

Počet stran: 240. Po přečtení a zadání správných odpovědí do dotazníku (je vyžadována alespoň 70% úspěšnost) získáte: +20 Inteligence, +3 Hbitost, +3 Výdrž, +3 Síla. Trvání: neomezeně.

Theodor mi potřásl pravicí a vstoupil do portálu. Až teď jsem si uvědomil, že nás obklopuje podivné ticho. Měl jsem pocit déjà vu. Že by se Renox vrátil mezi nás? Rozhlédl jsem se. Skupina hráčů se rozdělila na dvě části. První z nich, obsahující velkou většinu přítomných hráčů, kterým se z Beatwicku podařilo uniknout, se trochu vzdálila a už si přivolávala své mazlíčky, aby na nich odletěla do jiných regionů. Snažili se odlétat co nejtišeji, aby nerušili druhou skupinu. V té se nacházelo vedení všech klanů, jejich zástupci i šedé eminence, jakou je například Evolett, který se zájmem poslouchal rozhovor mezi NPC. Anastaria dokonce natáčela video, nad její hlavou poblikával obrázek kamery.

„Princezno,“ ozval se znovu první herold. „Je čas. Nejvyšší kněžka již dorazila do Anhursu a s Mahanem bude císař mluvit osobně. Do paláce přijde chvíli po tobě.“

„Dobrá.“ Tisha se rozzářila a otočila ke kováři. „Pojď, miláčku. Otec si nedovolí nás rozdělit.“

Pár zmizel v portálu. Rázem se však začaly objevovat nové portály. Vystoupili z nich heroldi, kteří přenášeli evakuované beatwické vesničany blíž hlavnímu městu. Nevím, jak na tom byli ostatní, ale já za každého zachráněného vesničana získal deset bodů reputace u malabarského císaře. Sto třicet pět vesničanů se změnilo v 1350 bodů reputace. Po několika minutách zůstali v okolí rozbořeného kartosského hradu už jen samotní hráči.

„Vidím, že jsi získal zajímavý svitek,“ promluvil Evolett jako první, přesně jak jsem očekával. Anastaria je sice silná žena, ale jistě by nepřerušovala svého strýce. Tedy pokud jím opravdu byl. Bylo přece nutné respektovat hierarchii! Ehkiller nebyl přítomen, proto celou záležitost vedl Evolett. „Mám přibližnou představu, o co jde, proto tě nebudu žádat, abys mi ukázal jeho vlastnosti. Přečti si ho pozorně, než odpovíš na otázky. V popisu se to sice neříká, ale na správné vyplnění dotazníku budeš mít jen dva pokusy. Teď se však musíme zaměřit na méně příjemné záležitosti. Pravděpodobně si uvědomuješ, že jsi všechny přítomné hráče na vysokém levelu ukázal v nepříliš lichotivém světle. Jen si to představ. Nějaká, odpusť mou neomalenost, nula zvládla to, co nedokázala ani Anastaria – vést vojsko složené z různých klanů. A navíc mluvíme o nule, která je naprosto neznámá, bez klanu či známostí na vysokých místech. Dokážeš si představit tu bouři, která se strhne na fórech? Hodnocení klanů rapidně klesne, a to jen díky tobě. Tuto nepříjemnou situaci bych s tebou rád probral.“

„Přestaň s tím blbcem jednat v rukavičkách! Přidej ho na černou listinu a už si moc nezahraje!“ vložil se do Evolettova monologu Plinto.

„Plinto, tuhle záležitost vyřeším sám,“ ozval se ledovým hlasem Evolett a odkázal nepravého velitele klanu do patřičných mezí.

„Ty sis na mě strašně zasednul! To je pořád: ‚Nedělej tohle, neříkej tamto.‘ Už toho mám dost! Tenhle kretén si myslí, že je lepší než celý náš klan! Létá si na obláčku a ukazuje, jak pro něj žádný z klanů nic neznamená! Prokleté figurky jsou jeho práce!“

„Plinto.“ Evolett nekřičel, ale jeho ostrý hlas by dokázal zabít. „Přijde mi to jako nekonečně dlouhá doba, co se musím vypořádávat s tvojí hloupostí, ale teď už je toho moc! Okamžitě přestaň náš klan shazovat!“

„Běž si klidně k čertu se svým klanem a rozhodováním! Můžeš si to vzít a strčit tam, kam slunce nesvítí! Tebe se tak budu bát! A s tebou, ty malá svině,“ otočil se Plinto na mě, „se potkám později. Toho pěšáka budeš hodně dlouho litovat! Budeme se potkávat čat oa vždycky to dopadne stejně jako dneska!“ Vtom se Plinto rozběhl ke mně a vytáhl vrhací nože, ze kterých odkapávaly kapky zeleného jedu. Měl jsem čas se jen zasmát. NPC na 350. levelu mě nezničilo, ale tomuhle pomatenci se to povede.

„Buď v klidu, hezoune,“ zaslechl jsem Anastarii a obklopil mě štít. Paladinský štít! „Fénix, útok!“

Všichni hráči Fénixu zareagovali okamžitě. Plinto ke mně nestihl ani doběhnout, než ho zpomalili, zakouzlili na něj Zkamenění a následně ho po několika sekundách zabili. Jinými slovy byl zničen rychle a profesionálně. Na mysl se mi však kradla vzpomínka na systémovou informaci, která na rozkaz císaře zakazovala po určitou dobu vzájemné souboje hráčů. Že by už někdo zrušil císařův rozkaz? Podivné, nepamatuji si, že bych podobnou informaci zahlédl.

„Legie!“ ozval se výkřik. „Fénix porušil příměří! Zničte je!“

„Fénix, kruhová formace!“ Anastariina reakce byla okamžitá. „Vlade, Paule! Vytvořte portál a přesuňte sem zbytek našich bojovníků!“

„TICHO!“ Neměl jsem nejmenší tušení, že by Evolett byl schopen tak hlasitě vykřiknout. Dvě skupiny, připravené se okamžitě vrhnout do boje, na místě ztuhly a překvapeně se po sobě dívaly. Ostatní nezúčastněné klany se shromáždily opodál a ozývaly se pobouřené hlasy. To mě nepřekvapilo, hráči mohli být svědky úžasné bitvy dvou předních klanů! „Temná legie nepožaduje po Fénixu žádnou satisfakci, naopak vám děkuje za vyřešení situace s Plintem,“ zklidnil rychle situaci Evolett. „Nebude tu žádná bitva. Osobně z klanu vyhodím kohokoli, kdo zaútočí na hráče Fénixu, a to i v sebeobraně! Je to jasné?“ Evolett potvrdil mou myšlenku o stále platícím zákazu soubojů. Zákaz neplatil pro celou Barlionu, jen pro náš region. Plinta a některé hráče Fénixu nejspíš čeká snížení reputace.

V okolí ruin hradu se rozhostilo ticho. Hráči Legie nechápavě hleděli na svého velitele a ostatní klany si mezi sebou začali šeptat. Asi nechápali, kdo to zničehonic rozkazuje celé Temné legii.

„Sakra!“ zavrčela Anastaria, když si přečetla novou zprávu. „Snížila se mi reputace u císaře!“

„Už se všichni uklidnili? Dejme se do práce.“ Evolett pohledem přejel zmatené výrazy hráčů a pak se otočil na mě. „Jak už jsem řekl, všechny klany utrpěly škodu, proto vyslovím oficiální stanovisko. Přivolávám herolda, potřebuji vaši pomoc!“

„Přivolal jste mě, Evolette. Pokud vaše přivolání není z dobrého důvodu, budete potrestán,“ pronesl herold, který se vedle Evoletta ihned objevil.

„Z rozhodnutí sněmu našeho klanu jsem se stal velitelem Temné legie. Žádám vás, abyste se stal svědkem našeho rozhodnutí,“ podal Evolett heroldovi svitek. „Plinto je z klanu vyloučen. Nadále nejsme odpovědni za jeho činy.“

„Přijímám,“ naplnil vzduch zvonivý heroldův hlas. „Od této chvíle je Evolett velitelem klanu Temné legie. Je to vše?“

„Ne. Za klan Temné legie označuji šamana Mahana za personu non grata. Oficiálně jej přidávám na černou listinu a všechny hráče našeho klanu o tom informuji. Od zítřka bude z klanu automaticky vyloučen kterýkoli hráč, jenž měl možnost na Mahana zaútočit, ale neudělal to. Herolde, žádám vás o dohled nad tím, aby toto rozhodnutí bylo dodržováno.“

„Souhlasíte s podmínkami umístění Mahana, který má kladnou reputaci u Malabarského císařství, malabarského císaře, bohyně Eluny, kněžek bohyně Eluny, dozorců dolu Pryke a provincie Krong, na černou listinu? Jeho reputace u ostatních frakcí nebude brána v potaz.“ Heroldův hlas byl z nějakého důvodu dost mrazivý. Anastaria, Undigit a další velitelé ostatních klanů se překvapeně dívali na mě a Evoletta. Chápu, proč se dívali na něj, ale nerozumím překvapivým pohledům směřujícím ke mně. Navíc jsem nechápal, proč herold přeříkal všechny malabarské frakce, které jsem dosud poznal, a vynechal zbytek, jako třeba Radu šamanů nebo Temného lorda Kartossu.

„Ano! Zde je rozhodnutí sněmu klanu,“ podal Evolett heroldovi další svitek. Nový velitel klanu nevypadal jen potěšeně, ale změnil se v jeden velký úsměv, stejně jako zbytek Věčně druhých stojících okolo. „Teď už sem musíme jen vepsat jméno, a tím jménem je Mahan. Temná legie jej přidává na oficiální černou listinu.“

„Staniž se!“ pronesl herold a převzal od Evoletta svitek, po čemž se ozval hlasitý zvuk gongu. „Bude to vše?“

„Ano, děkuji vám, herolde.“ Podle Evolettova výrazu, který se mu právě rozhostil po obličeji, čekal na tuto příležitost velmi dlouho. Opravdu tomu nerozumím, ale muselo se dít něco významného, jelikož z tváří ostatních hráčů jsem mohl vyčíst: „Něco takového jsem vážně nečekal!“

„Díky,“ rozhodl jsem se promluvit a vyčistit atmosféru, která začala být téměř třaskavá. „Ne každému se dostane privilegia objevit se na oficiální černé listině druhého klanu císařství.“

Nebyl jsem si jistý, zda okolí podruhé vybuchlo různým křikem a hlasy kvůli mému výroku, nicméně někteří hráči řvali jeden přes druhého, zatímco ostatní stáli zaražení se skelným pohledem – nejspíše rychle psali zprávy na fóra. Po chvíli se okolí trochu zklidnilo a Evolett se znovu usmál.

„Vypadá to, že nejsi příliš obeznámen s tím, co to znmaneá, když se tvé jméno dostane na oficiální černou listinu. Dovol mi, abych tě do toho zasvětil. Každý klan má dvě černé listiny, jednu vlastní a druhou oficiální. Vlastní černá listina obsahuje hráče, kteří klanu působí potíže. Například my tam máme Anastarii, Hellfira a další. Když se některý z našich hráčů octne v jejich blízkosti, dostane zprávu o nepříteli klanu, který se nachází poblíž. Je docela jednoduché se na takové listině objevit, protože každý hráč od určité hodnosti tě na listinu může přidat. Ale je tu ještě druhý seznam. Oficiální černá listina. Za každého hráče na oficiální listině musí klan platit daně císaři a navíc ztrácí reputaci. Například ty nás budeš stát pět tisíc zlatých denně, stejně jako odečet reputací od všech frakcí, které herold vyjmenoval. Reputace se bude snižovat všem hráčům podepsaným pod tvým jménem. Prvního dne se reputace sníží o bod, druhý den o dva, třetí den o čtyři a tak dále. Přitom nezáleží na tom, zda je hráč ve hře nebo ne, body se odečtou v každém případě. Proto se po třech týdnech všechny reputace, ať už byla jejich počáteční hodnota jakákoli, dostanou až na úroveň nepřátelský. Přidání hráče na oficiální černou listinu vyžaduje minimálně pět set podpisů, ale na svitku, který jsem podal heroldovi, je podepsáno něco přes čtyři tisíce hráčů. Teď přicházíme k hlavnímu důvodu, proč klan někoho na oficiální černou listinu vlastně přidá. Jakmile nějaký hráč z našeho klanu potká hráče, který je na černé listině, musí udělat vše pro to, aby daného hráče zabil. Útočník nebude penalizován a může tě napadnout dokonce i ve městě. Členové ostatních klanů nebo samostatní hráči obdrží zprávu, že za každé tvé zabití obdrží od klanu Temné legie pět tisíc zlatých. Heroldi budou dohlížet na to, aby členové našeho klanu souhlasili s politikou okamžitého útoku, a budou také sledovat, kolikrát tě ostatní hráči zabijí. Proti oficiální listině nejsou účinné ani bezpečné zóny. Tato černá listina je velmi populární u lidí, kteří se snaží potrestat někoho konkrétního. Je to nákladné, to jistě, ale v určitých případech to za ty peníze stojí. V mém klanu je přibližně čtyřicet tisíc hráčů s průměrným levelem 137. Máš den, abys utekl a schoval se. Následující dva týdny tě budou naši lidé nahánět jako štvanou zvěř. Jakmile reputace všech hráčů podepsaných pod listinou klesne u vyjmenovaných frakcí na úroveň nepřátelský, budeš automaticky z černé listiny vyňat, pokud to dřív neudělám sám. Já tě však z listiny rozhodně nevymažu,“ zatvářil se Evolett jako kočka, která se dostala k hrnci se smetanou. „To by mělo být ode mě vše.“

„Evolette, o co ti jde?“ ozvala se šeptem Anastaria. Už ji přestal zajímat drak Mahan, teď chce přijít na důvod spiknutí, které proti mně připravili Věčně druzí.

„Brzo to zjistíš, má drahá,“ usmál se opět Evolett. „Mahane, jsi opravdový dáreček! Podařilo se ti získat reputaci jen u několika malabarských frakcí, ale o ty jsem právě usiloval i já!“

„Mahane, císař si přeje s vámi mluvit.“ Kvůli všem novinkám jsem ani nestačil zaregistrovat nově otevřený portál a příchozího herolda.

„Ano, samozřejmě,“ zamumlal jsem, ale než jsem vkročil do portálu, zastavil mě jemný dotek. Mirida. Všichni na ni úplně zapomněli.

„Počkej.“ Mirida se kousla do rtu, jako by se snažila vyřešit jedno těžké, ale důležité rozhodnutí. Nakonec se nadechla, nahnula se ke mně a rychle ze sebe vychrlila: „Chci ti říct, proč jsem přišla do Beatwicku. Nezáleží na tom, co si o mně pomyslíš, ale zasloužíš si znát pravdu. Mé jméno je Marina. Ano, ta,“ dodala, když uviděla mou reakci. „Pošlu ti souřadnice místa, kde se setkáme. Přijď, prosím. Je toho moc, co ti musím říct.“ Před očima mi proběhla zpráva o místu poblíž Anhursu, které se ihned zaneslo do mapy. „Pokud tam nepřijdeš, pochopím to, ale dej mi alespoň šanci vše vysvětlit. Prosím!“ Marina pustila mou ruku a odstoupila. Ještěže jsem byl plný emocí z předchozích zážitků a informací, kvůli kterým jsem původkyni svého osmiletého věznění přijal poměrně v klidu.

„Den, Mahane. Máš jeden den,“ zopakoval Evolett. „Pak začne lov!“ Docela dost to přehrával, jako nějaký záporák ze starých filmů pronášející svou závěrečnou řeč. Nevím proč, ale donutilo mě to k úsměvu. Uvědomoval jsem si, že od začátku je vše nahráváno na video a brzo bude přístupné všem k zhlédnutí. Temnou legii čekají dost temné časy, neodpustil jsem si v myšlenkách trošku tautologie. Přidávat hráče na nízkém levelu na černou listinu jen kvůli tomu, jak dovedně vedl armádu spojenou z různých klanů, vypadalo hloupě a vrhalo to na klan velmi nedobré světlo. Ale Evolett nevypadal jako hloupý muž a vše si jistě důkladně dopředu promyslel.

„Počkejte zde, prosím.“ Herold mi dal pár minut na rozhlédnutí se po paláci a já jsem se mohl na vlastní oči přesvědčit, jak ho Geranika „přestavěl“. Dokonce i mezi rozbořenými zdmi, všudypřítomným prachem a zničenými sochami rozházenými po okolí bylo jednoduché poznat výjimečnost tohoto místa. Jako by na zpodobnění výjevu zničeného paláce pracovalo několik grafických týmů.

„Je mi trochu líto, že jsem tak honosné sídlo neviděl v jeho šťastnějších dobách,“ ozvalo se z úst bývalého předáka Beatwicku, kdysi mistra Kartosského císařství, nyní však císaře Malabaru, zatímco ke mně přicházel. „Minulému císaři musím přičíst ke cti vkus. Pojď, je na čase odměnit našeho hrdinu.“

Nevím, zda to bylo rozbitým palácem nebo měsícem ve Vodnáři, ale při chůzi za císařem jsem necítil z odměny žádné vzrušení. Měl jsem pocit, jako by se má vnitřní zoo cítila pod psa a upadala do apatie. Především pohled na hrabivého křečka byl velmi smutný. Podle všeho měl cupitat za císařem v očekávání, že se mu do pacek dostanou nevýslovné bonusy. Realita nemohla být od představy vzdálenější. Jen tak seděl, smutně hleděl na zamračenou chamtivou žábu a slzy měl na krajíčku. Otevřel jsem seznam úkolů a prohlédl si je, abych nějak zahnal melancholii.

1. Noční teror vesnice. Vzácný. Splněno. Odměna: +400 reputace u provincie Krong, +500 zkušeností, +80 stříbrných, vzácný předmět od předáka.

2. Hon na temného koordinátora. Unikátní. Splněno. Odměna: +4000 reputace u Malabarského císařství, +4000 zkušeností, +10000 zlatých, vylepšující se předmět od císaře.

3. Poslední naděje, část třetí. Vzácný. (Čas než se vlci znovu objeví: 2 měsíce a 21 dnů.)

4. Oko černé vdovy. Legendární. Úkol se zpřístupní po dosažení levelu 100.

5. Cesta šamanismu, část třetí. Dokončení zkoušky pro získání titulu: vyšší šaman. Úkol pro šamany.

6. Nastolení spravedlnosti. Unikátní úkol pro šamany.

Chtěl jsem odstranit úkol s vlky, ale něco ve mně protestovalo. Postupného úkolu se přece jen tak nezbavíš! Vždyť to nemusím krmit nebo se o to jinak starat, navíc můžu mít neomezené množství aktivních úkolů. Zajímá mě, jaké šílenosti si vývojáři u vlků vymysleli. Vytahování těch šípů bylo něco neskutečného. Při té vzpomínce jsem se otřásl. Přinejmenším mě po splnění čeká nějaká příjemná odměna, i když bude jen pro hráče na nízkém levelu. Vypísknutí křečka, který se konečně trochu probral, zaznělo na hranici slyšitelnosti. Dobrá, snad už se vrací zpátky do normálu.

Nastolení spravedlnosti je dobrý úkol, ale pro jeho dokončení se musím vydat až do provincie Serrest, u které mám, díky tamnímu guvernérovi, nepřátelskou úroveň reputace. Zajímalo by mě, zda je reputace u guvernéra na vyšší úrovni než reputace u provincie jako takové. Vykopli by mě pryč hned, nebo bych měl čas si pohovořit s Pronthem? Zjistím to, až se tam dostanu.

Na Oko černé vdovy mi ještě zbývá dost času. Dva úkoly jsem měl splněné a zůstávala mi jen šamanská zkouška a Nastolení spravedlnosti. Podle odpočtu mi na splnění zkoušky zbývalo stále okolo dvou měsíců. Trochu jsem posmutněl. V Beatwicku jsem se cítil jako protagonista velkých herních změn, ale jakmile jsem odtud odešel, změnil jsem se v normálního nezajímavého hráče, kterých je v Barlioně naprostá většina. Stal jsem se jedním z mnoha. Kromě přístupu do paláce mi žádné další benefity z reputace u císaře a Temného lorda neplynuly. S mou aktuální úrovní jsem se mohl po paláci pohybovat, sledovat, jak ho opravují a vrací mu původní lesk, a mohl jsem jedině slintat při pozorování Anastarie a Hellfira, jak získávají unikátní úkoly. Nepochyboval jsem o tom, že celé vedení Fénixu získalo u císaře úroveň reputace: vážený.

Císař mě dovedl do malého pokoje osvětleného několika pochodněmi. Úzkým oknem se prodral jen náznak slunečního světla, proto byla místnost utopena v šeru. Okolní prázdnotu narušoval pouze malý dřevěný stolek stojící na pokroucených nohou. Nikdy jsem si nemyslel, že bych v paláci objevil takovou místnost.

„Co jsem se tak o tobě dozvěděl, nevyžaduješ příliš promyšlené odměny,“ usmál se císař a zvedl ze stolu svitek. „Tento předmět získáváš za splnění úkolu Noční teror vesnice. Už nejsem předákem, ale nemůžu dopustit, aby muž, který objevil mého sklice, zůstal bez odměny. Dobrá práce.“ S těmito slovy mi Naahti předal svitek.

Odměna za splnění úkolu: Noční teror vesnice.

+400 reputace u provincie Krong, +500 zkušeností, +80 stříbrných, klenotnický recept: Krabička na klenoty z malachitu vykládaná lazurity.

Rychle jsem se recept naučil, otevřel seznam receptů a podíval se na popis:

Krabička na klenoty z malachitu vykládaná lazurity.

Popis: Hezká a pevná krabička na klenoty. Pojme 10 předmětů. Bonus Dovednosti: za každý bod se do krabičky vejde o jeden předmět více. Třída předmětu: vzácný. Level: 50.

Požadavky na výrobu: Klenotnictví, úroveň 40.

Ingredience: 2 kusy malachitu, 2 kusy lazuritu, 4 bronzové dráty.

Nástroje: Klenotnické pomůcky.

No… Bude mi to muset stačit. Aspoň mám nový recept, když nic jiného. Doufal jsem však v hodnotnější odměnu. Výraz na mé tváři císaře rozesmál.

„Rozhodně musíš zapracovat na své mimice. Vypadáš, jako by ti někdo právě navrhl něco nepřijatelného. Uvědom si, že úkol nalezení sklice mohl být klidně automaticky odebrán ve chvíli, kdy okolo Beatwicku vypuknul boj, ale já jsem se rozhodl, že si odměnu zasloužíš. Teď tě však čeká odměna jistě bližší tvému gustu, za splnění honu na mě samotného. “

Odměna za splnění úkolu: Hon na temného koordinátora.

+4000 reputace u Malabarského císařství, +4000 zkušeností, +10000 zlatých, vylepšující se předmět od císaře.

Všiml jsem si, že mi v peněžence přibylo přesně deset tisíc. Tato odměna je osvobozena od třicetiprocentní daně. Rychle jsem si snažil spočítat, kolik bych na dani zaplatil, ale vycházely mi jen zlomky a ne celá čísla. No nic.

„Na stole před tebou je pět předmětů, které by se ti mohly hodit,“ pokračoval císař. „Můžeš si jeden z nich vybrat. Žádný z těchto předmětů nenabízejí Triciniáni, ani kdybys u nich měl nejvyšší úroveň reputace. Vlastnosti předmětu však uvidíš, až si daný předmět vybereš. Dobře se rozmysli.“

Bez vlastností? Jak si mám sakra některou z těch věcí správně vybrat, když neznám jejich vlastnosti? Předměty ležely na stole vyrovnány do úhledné řady. Šamanský klobouk je velmi podobný tomu Almisovu, plášť s peřím bych od svého vlastního pláště nerozeznal. Zbytek představovaly boty, kalhoty a nátepníky. Zkontroloval jsem vlastnosti všech předmětů, ale císař nelhal, veškeré informace byly skryty. Jak si vybrat? Nálada mi poklesla ještě hlouběji. Jak dlouho se mám účastnit podobných hádanek? Sakra! Ať si strčí všechny odměny někam!

„S úctou váš dar odmítám,“ pevně jsem se otočil k císaři. „Nehodlám si vybírat odměnu bez informací. Je pro mě lepší raději vše odmítnout, než navždy litovat, když si vyberu ten nejhorší předmět. Děkuji vám za tuhle možnost, ale nic si nevezmu.“

„Respektuji tvé rozhodnutí,“ odpověděl císař stejně pevně a stůl s předměty okamžitě zmizel. „Heroldi vám ukážou cestu ven.“

Můj křeček jen zvedl hlavu, podíval se mi do očí a pak klesl zpět na zem. Už neměl sílu bojovat.

„Mahane! Ty už jsi tady!“ Tisha se vedle mě objevila přesně ve chvíli, kdy jsme vyšli z místnosti. „Otče, už jsi pro něj vymyslel nějakou odměnu?“

„Odmítl ji,“ odpověděl císař klidně. „Mahan si myslí, že císař není hoden toho, aby mu vybral mu nějakou odměnu.“

„Mahane,“ zastavila se Tisha překvapeně vedle mě. „Je to pravda?“

Nelíbilo se mi, kam tahle konverzace vede. Imitátor se ze mě snaží udělat protivného a nevděčného bastarda, který odmítl dar. Ještě to tak! Nepotřebuji, aby mě takhle někdo shazoval. Vytáhl jsem pět prokletých prstenů, ukryl jsem jejich vlastnosti a podal je Tishe.

„Jeden si vyber a nasaď si jej.“

„Nevím který! Neznám jejich vlastnosti.“ vypískla dívka.

„Přesně tak! Prostě si jeden vyber.“

Tisha si vzala jeden z prstenů, který snižoval sílu o pět procent, nasadila si jej na prst a vykřikla: „Vždyť to je prokletý prsten! Mahane! Co to má znamenat?“

Jakmile si kdokoli nasadí kus vybavení, vlastnosti se mu ukážou, i když byly předem skryté. Tisha rozčileně strhla prsten a hodila ho po mně.

„Proč si to udělal? Já jsem ti věřila! Ty…!“

„Počkej, Tisho,“ přerušil dívku císař a otočil se na mě. „Odkryj vlastnosti zbytku prstenů a podej mi je.“

Na císařově žádosti mi nepřišlo nic divného. Zvedl jsem odhozený prsten ze země, přidal ho ke zbytku ostatních a všechny vložil císaři do dlaně.

„Vyrobil jsi je sám?“ zeptal se císař, zatímco si každý prsten pečlivě prohlížel.

„Ano. Vyrobil jsem je ze surovin nasbíraných v okolí Beatwicku, ale ničitelé dělali svou práci dobře, proto jsem mohl vyrobit jen prokleté předměty, ať jsem se snažil sebevíc.“

„Máš s prsteny nějaké plány?“

„Chtěl jsem je přinést Elizabeth. Mohla by jim požehnat. Samy o sobě jsou nepoužitelné.“

„Zbyly ti nějaké amulety, které jsi vyrobil v Beatwicku?“ pokračoval bývalý předák v podivných otázkách. Začalo ve mně vřít něco, o čem jsem si myslel, že jsem ztratil – opravdový zájem. Na co by mohl císař chtít mé prsteny a amulety? Podivné.

„Ano, tady jsou.“ Vytáhl jsem amulet novicky z batohu a předal jej Naahtimu. Myslel jsem si, že jakmile se amuletu dotkne, změní se ve vagrena, ale císařové jsou proti takovým věcem nejspíš imunní. Naahti mi vrátil čtyři prsteny a jeden si nechal u sebe. V jedné ruce držel prsten, v druhé amulet. Pak udělal něco naprosto nemyslitelného. Oba předměty spojil v jeden. Z dlaní vytryskl záblesk jasného světla, a když vyhaslo, předměty zmizely. Po císařově tváři se rozlil úsměv.

„Táto?“ dívala se Tisha vykulenýma očima na svého otce. „Ty jsi právě…“

„Zničil věc, která patřila někomu jinému?“ zvedl císař jedno obočí. „Já vím. Mahanova škoda bude nahrazena. Sto zlatých za prsten a tisíc za amulet.“ Jakmile slova vyslovil, do peněženky mi přibylo 770 zlaťáků. „To není tak důležité. Především jsem díky Mahanovi pochopil svou chybu, neměl jsem mu připravit slepou volbu a navíc mám pro něj i úkol.“

„Slepou volbu?“ zeptala se Tisha.

„Ano. Nabídl jsem mu jako odměnu pět předmětů se skrytými vlastnostmi, ze kterých si měl jeden vybrat. On odmítl. Teď už chápu proč. Asi nezapomněl na mé bývalé povolání, jeho podezíravost není bezdůvodná.“ Mám štěstí, že je císař chytrý. Přišel s důvodem, vyjasnil si ho a hlavně tomu sám věřil. Pomalu jsem se vracel k normálu a uvědomil si, jak hrozně muselo vypadat mé odmítnutí. Tady stojí pyšný šaman, který opovrhuje darem od císaře. Měl jsem velké štěstí, mohl jsem taky přijít i o reputaci.

„Ukázal jsi mi, že jsem chyboval,“ pokračoval císař. „Měli bychom se vrátit k odměnám. Teď si nebudeš vybírat. Sám rozhodnu, co dostaneš. To však ještě počká. Nemůžu přestat myslet na šachy stojící v hale. Ty mohl vyrobit jen Prokletý výrobce. Ty jsi měl tento titul?“

Kývl jsem hlavou, ale stále nechápu, kam tím císař směřuje. A proč se ptal, zda jsem titul měl, místo aby se zeptal, zda ho ještě mám?

„Amulet novicky mohl vyrobit jen člověk s kladnou reputací u kněžek. Ale tys byl Prokletý výrobce. Proto ses musel stát nejdříve Požehnaným výrobcem, abys mohl amulet vyrobit. Mám pravdu?“

Znovu jsem kývl, ale pointu jsem už dávno ztratil. Na můj vkus se tu mluvilo o příliš mnoha věcech, než abych to stačil sledovat.

„Táto, opravdu nechápu, o co jde,“ okomentovala císařův monolog Tisha, stojící vedle nás. Dala hlas i mým myšlenkám.

„Pojďte,“ mávl císař rukou a poblíž se otevřel portál. „Něco vám musím ukázat.“

Získal jste přístup do císařova trůnního sálu.

Aktuální stav přístupu do paláce: 46 %. Následující krok: císařova pracovna.

Odmávl jsem zprávu, pro kterou mnoho hráčů muselo ve hře dva roky tvrdě dřít, a vstoupil jsem do portálu. O čem to Naahti mluví?

Odpověď byla velmi nezvyklá. Do středu opěrky trůnu byla zaražena dýka. Poznal jsem, že jde o prokletý předmět, aniž bych se musel dívat na její vlastnosti. Z dýky vycházela temná záře, kterou pohlcovaly čtyři sochy zobrazující Elunu stojící u rohů trůnu.

„Dar pro budoucího císaře od Geraniky,“ vysvětlil Naahti. „Nikdo se dýky nemůže dotknout, dokonce ani já nebo Temný lord. Může být zničena jen zkombinováním s posvátným předmětem, jak jsem to provedl před chvílí. Posvátné předměty jsou však vzácné a navíc do jednoho uloženy v chrámech. Trůn ani předměty nemohou být přeneseny, jinak by ztratily své vlastnosti. Nová nejvyšší kněžka postavila okolo trůnu ochrannou bariéru, ale já kvůli tomu nemůžu trůn přijmout. Císař bez trůnu dlouho nepřežije, zbývají mi čtyři měsíce.“

„Ne!“ vykřikla Tisha.

„Uklidni se, má drahá. Není vše ztraceno. Do týdne svolám všechny hrdiny císařství a požádám o jejich pomoc. Podle těchto svitků,“ v císařově ruce se zničehonic zhmotnilo několik svitků, „je někde hluboko ve Volných pláních ukrytá Relikvie světla. S její pomocí můžeme dýku zničit. Hrdinové budou velmi přísně vybíráni, jednou z podmínek bude dosažení nejméně dvoustého levelu. Reputace u císaře nebude hrát roli. Jsem připraven kvůli tomuto úkolu vyjít vstříc i hráčům, kterým byl odmítnut přístup do paláce. Ačkoli nejdřív zvážím všechna pro a proti…“

„A jak přesně do toho plánu zapadám já?“ Jako by týden po dokončení scénáře k otevření Kartossu hráčům měl rozjet scénář druhý, který opět zahrne hráče na vysokém levelu a mě.

„Jsi Požehnaný výrobce. Nemůžu se spoléhat jen na to, že někdo relikvii opravdu najde – je dost dobře možné, že to nikdo nezvládne ve stanovené lhůtě. Je mou císařskou povinností chránit císařství před nebezpečím a tys mi vnukl zajímavou myšlenku. Kromě hrdinů dostanou úkol i všichni výrobci. Místo účasti na výpravách po nich budu chtít vyrobit svatý předmět schopný dýku zničit. Třeba někdo uspěje. Tobě nabídnu tento úkol hned teď, ačkoli nesplňuješ kritéria. Beatwick prokázal, že občas se vyplatí vložit svůj osud a důvěru do rukou svobodného občana na nízkém levelu.“

Dostupný úkol: Výroba svatého předmětu.

Popis: Malabarské císařství stojí před hrozbou. Do srdce trůnu byla vražena prokletá dýka. Pokud se ji nepodaří do čtyř měsíců zničit, císař zahyne. Vyrobte svatý předmět, který bude schopen dýku zničit.

Odměna: +500 reputace u císaře, +15 levelů, +50000 zlatých, vylepšující se předmět od císaře. Trest za nesplnění: žádný. Typ úkolu: scénář. Požadavky: úroveň 100 a více v hlavní profesi (úkol nemůže být splněn, pokud je úroveň hlavní profese nižší než 100). Omezení levelu: žádné. Časový limit: 120 dnů.

„Udělám vše pro to, abych tu dýku zničil,“ podařilo se mi ze sebe dostat po přečtení popisu úkolu. Patnáct levelů! Pro tohle by Anastaria i Hellfire okamžitě všeho nechali a začali vyrábět jak posedlí. Je těžké dosáhnout s postavou stého levelu, ne však nemožné. 200 levelů už vyžaduje pořádnou práci. Po levelu 300 je však každý další level důvod k oslavám a zde by jich získali rovnou patnáct.

„Jsem si jistý, že se výzvy zhostíš se ctí,“ pronesl císař slavnostně. „Vraťme se k tvé odměně. Myslím, že nejlépe ti bude sedět tohle,“ s těmito slovy mi Naahti podal boty. „Můžeš být na ně hrdý.“

Uklonil jsem se císaři a přijal jeho dar. Konečně jsem měl možnost podívat se na vlastnosti nových bot. Jaký předmět nenabídnou ani Triciniáni?

Šamanovy boty rychlého běhu.

Popis: Šamani tráví většinu svého života na cestách. Pohodlné obutí je zárukou spokojenosti.

+40 Energie, doba vyvolávání snížena o 50 %, + (level postavy*10) Inteligence, + (level postavy*5) Výdrž, + (level postavy*3) Hbitost, + (level postavy*7) obrana proti všem typům zranění. Třída předmětu: vylepšující se. Odolnost: nezničitelné. Omezení levelu: žádné.

Křeček se rázem probral z apatie. Radostně poskakoval okolo bot, otíral je od prachu a hleděl na císaře zamilovanýma očkama. Nebál se slíbit, že potřebný předmět vyrobí hned druhého dne. Udělal by cokoli, jen aby získal další podobnou věc.

„Samozřejmě se můžeš pokusit vyrobit svatý předmět zde v Anhursu za pomoci nejvyšší kněžky, ale radil bych ti vydat se do Volných plání. Nachází se tam spousta nevyužitých zdrojů a některé z nich budou jistě i posvátné. Záleží jen na tobě, já můžu jen poradit. Teď mě prosím omluv, musím už jít.“

Císař na mě rychle kývl, otevřel portál a o moment později jsme zůstali s Tishou sami. Nasadil jsem si boty, abych o ně ještě nějak nepřišel, a smutně jsem si všiml, že bonus z nasazených osmi částí vybavení, které mi vyrobil Rick, zmizel. Musel jsem si zvolit mezi botami a bonusem. Boty však jasně zvítězily. Brzo vyměním i zbytek vybavení, už jsem z něj vyrostl.

„Kam půjdeš teď?“ Jako by se Tisha nemohla vymanit z role neustále zmatené princezny. Změna císaře proběhla celkem bezbolestně a vývojáři dokonce přišli s dalším scénářem, ale Tisha vypadala jako tělo bez duše. Že by se k ní vázal nějaký úkol?

„Stavím se teď za Beth. Požádala mě, abych za ní přišel, až se objevím v Anhursu. Potom musím zajít k notáři a konečně založit svůj vlastní klan. No a potom… Uvidíme. Princezno, můžu vám nějak pomoci?“

„Princezno… to zní tak… divně. No… já…“

Tisha se nemohla rozhodnout, což mi napovídalo, že jsem téměř na potřebné úrovni k získání úkolu. Zkontroloval jsem u ní svou atraktivitu. 39 bodů. Divné, dokud šlo o normální holku Tishu z vesnice Beatwick, měl jsem 83 nebo tak nějak, ale u princezny mám jen 39. Jistě ji začal ovládat jiný imitátor. Nejspíš potřebuji alespoň 40 bodů atraktivity, aby mi nějaký úkol zadala. Sakra, zrovna teď nemůžu atraktivitu zvýšit. Vzpomněl jsem si na šaty, které jsem dal Hadojedovi, a chamtivá žába se ihned probrala k životu. Nejen že mi ten krokodýl nezaplatil zbytek peněz, které mi dluží (možná to však už udělal, od té doby jsem nebyl v bance), ale předal jsem mu věc, která by se mi teď velmi hodila. Potřeboval jsem dát Tishe nějaký dárek a novopečenou princeznu trochu postrčit správným směrem. Přijmu jakýkoli úkol, se vším pomůžu, v rámci mých možností samozřejmě. Měl jsem si ty šaty nechat!

„Tisho,“ zariskoval jsem oslovit ji jménem. V Beatwicku nebyl problém oslovovat NPC křestním jménem, ale teď jsme byli v paláci a ona je princezna. Taková familiérnost mě mohla dostat do problémů. „Co říkáš na tohle. Vyřeším si teď své záležitosti, večer se vrátím do paláce a můžeme si promluvit. Mám přístup až po trůnní sál, můžeme se zde potkat a pořádně si popovídáme.“

„Dobře,“ usmála se dívka, jako by z jejich ramen spadla obrovská tíha. „Tak ahoj večer.“

Ani jsem si nevšiml, že stojím sám. Tisha v mžiku zmizela. Super, ale jak se mám odsud dostat? Vůbec palác neznám.

„Císař mě požádal, abych vás doprovodil.“ Herold se vedle mě objevil jako džin z lahve. „Kam byste se rád podíval?“

„Potřebuji se dostat k nejvyšší kněžce Eluny,“ rychle jsem se rozhodl. „Přeneste mě tam, prosím. Nebo alespoň na místo, odkud můžu požádat o audienci.“

„Pojďte tudy, prosím,“ herold otevřel portál. „Nejvyšší kněžka vás ihned přijme.“

Bethina pracovna byla zařízena spartánsky. Stál v ní jednoduchý stůl zasypaný množstvím roztodivných svitků, dřevěná židle a na zdech visely světlé závěsy. V reálu by se za závěsy ukrývali vojáci, připravení sejmout kohokoli, kdo by se odvážil na kněžku vztáhnout ruku. Byl jsem si docela jistý, že v Barlioně za závěsy stály police plné knih a svitků, které nebyly určeny pro oči normálních smrtelníků. Ačkoli normální smrtelníci ani nesní o tom, že by byli vpuštěni do pracovny nejvyšší kněžky.

„Mahane!“ přivítala mě radostně Beth. „Je dobře, že se ti podařilo dostat se za mnou tak rychle. Začala jsem už pracovat na tom nepořádku, který mi po sobě zanechala má předchůdkyně. Snížila jsem jí hodnost, bude lepší, když raději lidem rozdá radost, sílu a víru, než aby pracovala mezi papíry. Na to se vlastně nikdy nehodila. Je tu nepředstavitelný binec. Nenašla jsem žádný náznak systému nebo zaznamenávání položek. Promiň, ale mám strašně málo času, přejdu hned k věci. Jaké máš plány na následující tři nebo čtyři měsíce?“

„Musím vyrobit svatý předmět pro císaře, aby mohl převzít trůn,“ odpověděl jsem popravdě. Nemělo smysl říkat něco jiného. Atraktivitu u Beth jsem měl na 91 bodech a u kněžek jsem měl přátelskou reputaci. Mohl jsem říct pravdu, ať už byla jakákoli.

„Takže už to víš? Císař ti svěřil své tajemství?“ zarazila se Beth. „Vlastně mě to ani nepřekvapuje, po tom, co všechno jsi zvládl…“ Znovu se odmlčela, ale po chvíli se vrhla ke stolu a začala se prohrabávat závějí svitků. Slyšel jsem šustění a tichý šepot nejvyšší kněžky: „Kde to může být? V tomhle by se ztratilo i stádo slonů. To není úřad, ale prostě jeden velký binec! Konečně! Nemůžu ti vrátit prsten,“ pokračovala Beth a podala mi svitek. „Zmizel ve chvíli, kdy jsem byla přenesena do Anhursu. Hodně ti však dlužím, proto ti nabízím hodnost Elunina kněze. Přeskočil bys novice a stal by se z tebe rovnou vyšší kněz. Tato záležitost už byla prodiskutována s císařem a mám jeho požehnání. Zde je návrh dohody pro změnu tvé třídy, musíš to jen podepsat.“

Zpráva pro hráče ve vězeňské kapsli. Z důvodu vašeho příchodu do hlavního herního světa a pozitivní reputace u předních NPC Malabaru přijal soud rozhodnutí č.: 45-RS344328, které vám uděluje možnost změnit třídu vaší postavy. Navrhovaná třída: vyšší kněz. Božstvo: Eluna.

Souhlasíte se změnou třídy vaší postavy? Ano / Ne

„Taková nabídka není adekvátním vyjádřením mé vděčnosti, ale někde začít musím,“ dodala Beth, očekávajíc mou odpověď.

Oči mi zahalila mlha a v hlavě zabzučel nepříjemný vibrující zvuk. Jako by mi krevní tlak vyskočil o několik řádů výš. Přemýšlel jsem, zda to není všechno jen sen. Ne! Systém mi opravdu nabízel změnu třídy postavy z nepopulárního šamana na jednu z nejuniverzálnějších a nejváženějších tříd. Už jen kvůli oživování padlých hráčů je kněz v boji velmi cenný. A já bych všechno tohle mohl získat zrovna teď a tady!

„Nemůžu,“ řekl jsem těžce a snažil se nedívat Beth do očí. Zkušenost mě naučila nepokládat šamana za špatnou třídu a hráči, kteří šamany podceňují, o hře nic moc neví. Ti, co znají skutečnou sílu šamanů, chytře mlčí.

„Odmítáš?“ zvedla Beth překvapeně obočí.

„Pochop mě, Beth. Myslíš si, že bych dokázal zvládnout vše, co se mi povedlo, kdybych nebyl šamanem? Je to víc, než jen třída, je to spíš typ myšlení, konání a cítění. Nemůžeš šamana popsat slovy, můžeš to jen cítit. Mohl bych být dobrým knězem, ale musel bych zničit vynikajícího šamana.“

„To jsou všechno jen slova! Podle tebe nestojí můj dar ani za starou bačkoru!“ vyskočila Beth, naplněná emocemi, z židle. Proč je s ženami tak složité pořízení? Vážně teď ztratím reputaci u nejvyšší kněžky jen proto, že si nechci změnit postavu?

„Beth, nic takového jsem neřekl. Já se nemůžu stát knězem, jsem šaman!“

„Jsi srab, ne šaman! Nabízím ti takovou možnost a obrovskou odpovědnost, ale ty se z ní snažíš vykroutit!“

Jo takhle? V tom případě je mi líto, ale musíme vytáhnout těžkou artilerii.

„Beth, pokud by Rváč… teda Avtondil a Mariana byli uneseni kartosskými přisluhovači a ty bys dostala ultimátum, že se buď staneš válečníkem, nebo tvé děti zemřou, co by sis vybrala?“

„Cože! Jak si dovoluješ něco takového srovnávat?“ zakřičela kněžka a úroveň mé atraktivity začala velmi rychle klesat. Aktuálně se držela na pouhých 63 bodech. Pokud bude konverzace pokračovat ve stejném duchu, můžu zapomenout na její přízeň. Avšak když zvážím všechny okolnosti…

„Jo, to si vážně dovolím!“ zvedl jsem taky hlas v odpovědi na Bethin křik. „Myslíš si, že jsi v tom sama? Podle tebe být šamanem vůbec nic neznamená a nemám žádnou zodpovědnost? Řekni mi, co bys dělala na mém místě?“

„Chováš se nepřístojně, šamane elementálů,“ řekla ostře Beth a dala důraz na můj titul. Atraktivita: 47 bodů.

„Dobře, odpovím za tebe. Co jsi to říkala v Beatwicku? „Děti můžou projít, ale my zůstaneme tady. Třeba se nám podaří je zpomalit.“ Byla jsi připravená čelit smrti kvůli svým dětem, tak proč si myslíš, že já…“

„ANO! Vzdala bych se všeho, jen aby mé děti mohly žít!“ Atraktivita: 34 bodů. „Ale co ty, muž a svobodný občan, víš o dětech? Jak můžeš srovnávat šamanismus s částí mne samé, která získala vlastní život?“

Dospěli jsme k okamžiku pravdy, ke kterému jsem se rozhovor snažil směřovat. Byl jsem připraven uhodit hřebíček na hlavičku a ukončit tím náš spor. Uvidíme, ó nejvyšší kněžko, co řekneš na tohle. Na tabulku nabízející změnu třídy postavy jsem se ani nepodíval. Neustále blikající „Ano / Ne“ mě rozptylovalo jen prvních pár sekund. Teď, když naše konverzace sklouzla až ke křiku, tabulka téměř vybledla. Nic takového nepotřebuji. Jsem šaman!

Draco, přijď za mnou, potřebujeme něco vyřešit.

Už jdu.

„Ahoj, bratře. Proč jsi mě volal?“ oslovil mě Draco, který se objevil vedle mě.

„Pamatuješ si na něj?“ zeptal jsem se Elizabeth, která na draka hleděla bez hnutí. „Hrál si s tvým synem. Když se stanu knězem, navždycky zmizí. Napořád. Pověz mi, opravdu si zaslouží být zničen? Stojí hodnost vyššího kněze za tolik, abych do konce života žil s pocitem, že jsem zničil a zmařil život draka? Pro něj jsem připraven se s tebou rozkmotřit a mít doživotní zákaz vstupu do Elunina chrámu, pokud to bude znamenat, že můj bratr zůstane naživu!“ Sakra, nepodařilo se mi udržet a ke konci jsem křičel. Vyšlo to ze mě až příliš emotivně.

„Na něj jsem zapomněla,“ řekla potichu kněžka. S potěšením jsem sledoval, jak se atraktivita vrátila na původních 91 bodů a pak dokonce ještě o dva body poskočila nahoru. „Odpusť mi to, já…“ kněžčiny oči se zalily slzami. „Odpusť…“

„Beth, jsem ti velmi vděčný za tvou nabídku, ale sama vidíš, že ji nemůžu přijmout. Není to pro mě možné.“

„Ale já jsem to připravila s dobrým úmyslem. Myslela jsem si, že stát se knězem bude velká čest. Vidíš tuhle hromadu,“ ukázala Beth směrem ke stolu. „Tohle všechno jsou žádosti od svobodných občanů. Chtějí znovu podstoupit zkoušku pro uvedení do kněžského stavu. V Malabaru se nachází okolo milionu kněží a kněžek Eluny a to číslo každým dnem roste. Nevím, kolik kněží mají ostatní božstva, ale jistě taky dost. Tak jsem si myslela…“

„A to jsi mě chtěla udělat rovnou vyšším knězem? Vždyť já nevím, co vlastně kněz dělá. Proto lidé stráví tak dlouhou dobu na hodnosti novice, ne? Musí se naučit, jak správně komunikovat s bohyní a jak zvládnout svou sílu. Já bych se z šamana rovnou stal vyšším knězem. Kdybych se snažil říct modlitbu, celý Anhurs by se mi vysmál.“

„To není tak důležité. Učíš se rychle a tento důvod tvého odmítnutí bych neuznala. Ale drak…“ Beth přišla k němu a podívala se na mě. „Můžu ho pohladit? Chtěla jsem to udělat, když si se synem hráli, ale strašně jsem se bála.“

„Co ty, Draco? Nevadí ti to?“

„Jasně že ne. Mám rád, když mě někdo hladí,“ řekl Draco a s očekáváním natáhl hlavu směrem ke kněžce.

„Teď jasně vidím, že není pro tebe jen totemem, ale bereš ho jako sobě rovného,“ zhodnotila situaci kněžka a nakonec se vůbec draka nedotkla. „Jsi skutečný šaman a takovým snad zůstaneš navždy.“

Rozhodl jste o třídě své postavy. Žádné změny nebyly provedeny. Aktuální třída: šaman elementálů.

„Tak a teď zpátky do práce,“ změnila Beth rychle téma. „Na následujících několik měsíců jsem se neptala bezdůvodně. Mahane, Eluniny kněžky potřebují tvou pomoc!“

Dostupný úkol: Navrácení svaté relikvie, část první. Historie misionářů bohyně Eluny.

Popis první části: Vyslechněte nejvyšší kněžku a dozvíte se příběh o Eluniných misionářích.

Požadavky: reputace u bohyně Eluny vyšší než 0, reputace u kněžek bohyně Eluny minimálně na úrovni přátelský. Typ postupného úkolu: vzácný. Odměna za splnění první části: +1500 zkušeností, +100 reputace u kněžek Eluny. Odměna za splnění všech úkolů: proměnná. Trest za odmítnutí či nesplnění úkolu: snížení reputace u bohyně Eluny na neutrální.

„Udělám vše, abych byl kněžkám nápomocný,“ neváhal jsem ani chvíli s odpovědí. Děje se něco zajímavého a já chci být u toho!

„Před deseti lety–“ začala Beth vyprávět příběh, když se pohodlně usadila za svým stolem. „ Draka můžeš schovat, nemusí mi poletovat po kanceláři. Před deseti lety, chvíli po mém odchodu z funkce nejvyšší kněžky a vyhnání do exilu, byla vypravena misionářská expedice do Volných plání. S výpravou šlo čtyřicet noviců, deset mladších a pět starších kněží. Kromě nich se k výpravě připojilo dvě stě válečníků a padesát mágů, každý z nich měl nejméně dvoustý level. Expedici vedl vyšší kněz Midial. Oficiální účel hlásal rozvinutí vlivu Eluny až do Volných plání, ale šlo jen o zástěrku. Midialův hlavní plán spočíval v nalezení Eluniny slzy, což je ztracený amulet nejvyšší kněžky. Podle našich záznamů byl naposledy spatřen právě na pláních. Jak už asi chápeš, celá expedice zmizela. Nikdo se nevrátil, ani sám Midial. Komunikační amulety zůstaly hluché. Nemáme nejmenší představu, co se jim mohlo stát. Vyšší kněz si však s sebou vzal Kámen světla.“

„Kámen světla?“ přerušil jsem Beth, protože jsem se o něm chtěl dozvědět víc. „Co to je?“

„V Kameni se ukrývá koncentrované božské světlo. S jeho pomocí mohou kněžky donutit temnotu k ústupu nebo si vrátit potřebnou sílu. Z jednoho použití může Kámen vrátit sílu dvěma vyšším nebo dvaceti starším kněžím. Poté se musí dobít. Dobíjení probíhá v chrámu, Kámen se postaví na oltář a během dvou hodin je znovu připraven k použití. Kameny mohou vypadat různě. Některé jsou podobou zaměnitelné s normálními kameny, jiné vypadají jako sochy. Zbylé Kameny světla jsou rozestaveny okolo trůnu v císařském paláci, aby bránily palác proti temnotě vycházející z Geranikovy prokleté dýky. Návod na výrobu Kamenů je dávno ztracen, proto jsou tak drahocenné. To je konec příběhu. Jménem kněžek bohyně Eluny tě žádám, aby ses vydal do Volných plání a přinesl Kámen světla!“

Úkol Navrácení svaté relikvie, část první. Historie misionářů bohyně Eluny splněn.

Odměna: +1500 zkušeností, +100 reputace u kněžek Eluny.

Dostupný úkol: Navrácení svaté relikvie, část druhá. Hledání Kamene světla.

Popis druhé části: Vydejte se do Volných plání a najděte ztracený Kámen světla, který měl kdysi u sebe vyšší kněz Midial, a zjistěte, co se stalo s výpravou.

Požadavky: reputace u bohyně Eluny vyšší než 0, reputace u kněžek bohyně Eluny minimálně na úrovni přátelský. Typ postupného úkolu: vzácný. Odměna za splnění druhé části: +35000 zkušeností. +500 reputace u kněžek Eluny, +100 reputace u bohyně Eluny. Odměna za splnění všech úkolů: skrytá. Trest za odmítnutí nebo nesplnění úkolu: žádný.

„Ještě jedna věc,“ dodala Beth. „Nemůžeš se do Volných plání vydat sám. Potřebuješ pomocníky. Zanesu do tvé mapy místo, ke kterému měla expedice namířeno, ale pokud je level tvé skupiny nedostačující, značka zmizí. Nechoď tam sám, prosím, je to velmi nebezpečné!“

„Sám nepůjdu,“ ujistil jsem Beth a v duchu vzpomínal na všechny své známé. Level skupiny musí dosahovat alespoň 600, což je docela dost. V podstatě by stačila jen Anastaria s Hellfirem, ale neměl jsem žádnou chuť je k úkolu přizvat. Potřebuji se dostat ke starým přátelům, najít Erika se zbytkem kumpanie a rychle levelovat.

„Je ten úkol nějak časově omezen?“ Třeba bych ho mohl o měsíc odložit a v mezičase napnout síly na dosažení co nejvíce levelů, bez ohledu na Evolettovy výhružky. To by bylo skvělé.

„Čím dřív jej splníš, tím lépe, ale nejzazší limit jsou dva měsíce. Dej dohromady skupinu a přijď za mnou, teleportuji vás všechny na hranice Volných plání. Po měsíci začnu posílat další skupiny. Je mi líto, ale tato záležitost je velmi důležitá. Pokud od vás nedostanu žádné informace, budu muset požádat o pomoc i další hrdiny našeho císařství. Kámen prostě musíme dostat zpět.“

Aktualizace úkolu: Navrácení svaté relikvie, část druhá. Hledání Kamene světla.

Čas na splnění: 2 měsíce.

„Doufám, že se vrátíte s Kamenem,“ řekla Beth na závěr. „Teď mě však omluv, okamžitě se musím věnovat dalším záležitostem. Jsem strašně pozadu! Jejda! Co to se mnou je? Vždyť jsem ti pořád nepoděkovala za záchranu! Hodnost vyššího kněze nebyla hlavní odměnou, tu ti nabízím zde.“ Beth vytáhla ze šuplíku u stolu malou krabičku. Jednat s nejvyšší kněžkou je emocionálně dost náročné, neustále mění nálady. Člověk by řekl, že mluví s prvňákem. Každých deset minut musí alespoň jednou změnit téma, jinak se jí přehřeje hlava. Zajímalo mě, zda se do ní v Beatwicku neuhodila.

„Sice to není prsten císaře, ale i tak by se ti mohl hodit. Nos ho se ctí,“ otevřela Beth víko a vytáhla prsten. Pár sekund se na něj dívala, jako by na něm hledala jakoukoli chybičku, ale nakonec mi jej podala.

Získán předmět: Svatý prsten Eluny.

Popis: +20 % k získaným zkušenostem.

Požadavky: přátelská nebo vyšší reputace u kněžek bohyně Eluny. Třída předmětu: neobvyklý, požehnaný.

Minimalistický popis, ale nepopsatelný účinek! Požehnané předměty dokážou být velmi užitečné! Kdo by to byl řekl?

„Beth, mám ještě jednu záležitost, kterou bych s tebou potřeboval prodiskutovat. V Beatwicku jsem získal takové množství prokletých surovin, až mi z toho jde hlava kolem! Pořád mám u sebe ještě zbytek rudy, kterou jsme nevyužili. Mohla bys jí požehnat? Prodat ji nemůžu a byla by škoda ji jen tak zahodit.“

„No samozřejmě, vyskládej ji na stůl. Je na čase, abych dala svým kněžkám nějakou pořádnou práci, musí si na chvíli odpočinout od toho neustálého flirtování se strážnými. Stav se pro ně zítra, budou připravené.“

„Skvělé. Půjdu dát dohromady svůj tým. Kámen najdeme!“

Nasadil jsem si nový prsten a vydal se do banky Barliona. Posledních deset minut se mou pozornost snažil zaujmout blikající obrázek dopisu. Mohlo to znamenat jediné – v bance mě čeká psaní. Ze všech vězeňských omezení mi už zbývaly jenom dvě: třicetiprocentní daň a bolest. Přibyly mi příjemné malé vychytávky jako oznámení nové zprávy a klanový chat. Kdo mi může psát hned první den po příchodu do Anhursu?

2. kapitola

Bodláci

„Jak vám mohu pomoci?“ zeptal se gremlin pracující v bance, když se na mě podíval černýma očima.sdot

„Rád bych si zřídil osobní poštovní schránku, díky které můžu posílat a přijímat poštu.“ Konečně jsem se dostal k pořízení té nejdůležitější věci v celé Barlioně: jednoduché přenosné poštovní schránky. Mnoho hráčů si do banky běží pořídit schránku hned první den, jakmile se připojí do hry s novou postavou. Konečně nemusím kvůli každému dopisu hledat nejbližší banku, vše budu mít při sobě. Jednoduchá verze poštovní schránky nemá všechny vymoženosti s nastavením, rozřazováním pošty a použitím vylepšeného imitátora, ale neviděl jsem smysl ve vyhazování peněz za vyšší verzi, chodí mi přece jen minimum zpráv.

„Roční poplatek za jednoduchou přenosnou poštovní schránku činí dvě stě zlatých. Přejete si ji pořídit?“

„Vážně? Dřív stála pět set!“ překvapeně jsem vyhrkl, protože mě neočekávaná sleva zaskočila. Snižování cen není obvyklou korporátní praxí, a to ještě o víc než o polovinu!

„Jde o politiku banky Barliona vůči lidem, kteří dosáhli u císaře reputace respektovaný,“ pronesl gremlin trochu nabubřele a odtrhl se od papírování. „Pokud by se vám podařilo dosáhnout na úroveň velebený, bude tato služba naprosto zdarma. Přejete si zřídit poštovní schránku?“

No tak to mě podržte! Během hraní za lovce jsem nezvýšil reputaci u císaře ani o jeden bod a o podobných výhodách jsem neměl nejmenší tušení. Uspoření tří set zlatých ročně nevypadá nijak závratně, ale i moře se skládá z kapek.

„Ano, chci si ji pořídit. Odečtěte sumu z mého účtu, prosím.“ Potvrdil jsem novou zprávu, která oznamovala platbu dvou set zlatých, a otočil se zpět na gremlina.

„Vaše přenosná poštovní schránka.“ Gremlin mi s těmito slovy podal desky svázané červenou stuhou.

Získán předmět: Jednoduchá přenosná poštovní schránka.

Popis: Od této chvíle můžete posílat a přijímat zprávy odkudkoli.

Roční cena schránky: 200 zlatých. Nezabírá místo v inventáři.

Gremlinovi jsem poděkoval a vstoupil jsem do osobního pokoje. Pulzující ikona nového dopisu stále nezmizela a podle ní na mě čekalo pět nepřečtených zpráv. Posadil jsem se na nepohodlnou židli, přičemž mě napadlo, že by stálo za to si svůj osobní pokoj zvětšit, ať si aspoň někde užiju pohodlí. Otevřel jsem první dopis:

Jen dnes! Nová erotická show s kopií krásné Anastarie! 18+. Vstupenka pouhých 2300 zlatých. Zákaz natáčení. Show proběhne v Anhurském nevěstinci!

Spam! Nefalšovaný spam! Už dlouho mi nic takového nepřišlo. Filtry, které jsem si nastavil během doby strávené v Beatwicku, blokovaly veškeré zprávy, které nepocházely od ostatních hráčů. Za poslední půlrok mi nepřišla ani jedna hromadná zpráva. Odesilatele jsem přidal do seznamu ignorovaných adres, abych zamezil příchodu dalších podobných vzkazů, a otevřel jsem další obálku:

Klan Mistři ničení vás zve do svých řad. Jsme přátelští hráči, se kterými se nebudete nudit, musíte jen přijít se svým Prvním zabitím. Opravy vybavení hradí klan (máme své opraváře).

Klan XXX vás zve…, a dvacítka podobných dopisů s téměř na chlup stejnými nabídkami. Všechny dopisy jsem postupně prošel a přemýšlel jsem, proč mi notifikace neoznámila, že mě čeká dopisů víc, když vtom jsem spatřil data odeslání. Většina dopisů přišla ještě před tím, než se odehrál boj u Beatwicku, dokud jsem měl stále aktivní omezení hráčských práv z důvodu podmínečného propuštění. Během dvou hodin od chvíle, kdy jsem se stal téměř svobodným, mi přišlo jen pět dopisů. A to jsem si myslel, že mi píše někdo důležitý. Už zase létám na obláčku… Pokračoval jsem v otevírání dopisů, ale původní entuziasmus byl ten tam. Postupně jsem plnil seznam ignorovaných adres, protože během pěti minut mi přišly další čtyři spam zprávy. Konečně jsem narazil na něco neobvyklého: dopis od Evoletta.

Obálka měla vedle sebe vyobrazenou krabici, která oznamovala, že jsou ke zprávě připojené předměty. Klikl jsem na krabici a objevil se seznam: 57 svitků. Na každém z nich byl klenotnický recept. No… Co se vlastně píše ve zprávě?

Ahoj, Mahane,

nejdřív ze všeho bych se ti chtěl omluvit za estrádu, kterou jsem musel dneska předvést, ale pro heroldy to vždy musí vypadat skutečně. To víš, imitátoři. Věřím, že to obrovské dobrodiní, které se ti podařilo našemu klanu poskytnout, mě zavazuje k vysvětlení. Proto ti píši.

Nápad nabídnout hráčům možnost hrát za Kartoss poletoval po Korporaci už nějaký čas. Velmi se snažili vše držet pod pokličkou, ale při takovém množství zaměstnanců hraje lidský faktor velkou roli. Pokud víš, kam na internetu zabrouzdat, můžeš najít nejen popis všech nově hratelných tříd postav a ras, ale i čas, kdy se tento velký update přidá do hry. Asi před šesti měsíci už bylo jasné, že všechny přípravy jsou hotové a Korporace je připravena tyto velké změny přivést na světlo světa. Z nějakého nepochopitelného důvodu ses stal velkou součástí scénáře. Doufám, že ti i nadále bude přát štěstí. Jakmile nám heroldi oznámili, že členové klanu nesmí vstoupit na území provincie Krong, bylo nám nad slunce jasné, že scénář začal.

Být neustále na druhém místě je strašně únavné, proto rada klanu rozhodla, že se přesuneme na stranu Kartossu. Všem členům klanu jsme rozeslali dotazník a na jeho základě jsme utvořili členskou základnu: asi čtyři tisíce hráčů jsou připraveny se k nám připojit a odejít z Malabaru. Zbytek členů jame z klanu vyhodili, podobně jako Plinta. Lidé jako on jsou bohužel nekontrolovatelní. Mysli na to, až budeš zakládat svůj klan. Pak už jsme jen museli čekat na umožnění přesunu a stát se prvním klanem Temného císařství.

Časem jsem přišel na velmi zajímavý nápad. Podle šeptandy, která se dostala až ke mně, bude přesun tím jednodušší, čím horší je hráčova reputace u císaře a Malabarského císařství jako takového. Dokonce se dá získat u Kartossu a Temného lorda úroveň respektovaný. Na radě klanu jsme se dohodli přidat hráče s kladnou reputací u obou potřebných frakcí na černou listinu, aby nám naše reputace spadly do co nejnižších čísel. Není možné na oficiální černou listinu připsat kohokoli jen tak z rozmaru, potřebuješ heroldovo svolení, proto ta dramatická vsuvka. Vše musí být oficiální a jasné, včetně přehnané rétoriky, jinak by to nezafungovalo. Kvůli tomu jsem ze sebe dnes dělal šaška. Oběť jsme hledali docela dlouho, původně jsme plánovali přidat na seznam Ehkillera, ale ten získal reputaci u příliš mnoha užitečných frakcí, se kterými bychom si přáli zůstat zadobře, jako například Triciniáni. A pak ses objevil ty. Císař ti vyjádřil své díky, což mohlo znamenat jediné. Tvá reputace u císaře byla vyšší než přátelská. Chopil jsem se příležitosti a, jak vidíš, povedlo se. Kromě malabarských frakcí nemáš žádnou reputaci nad přátelskou úrovní.

Pár minut po tom, co jsi odešel s heroldem, mě kontaktovali zástupci Korporace a poděkovali mi za nalezení chyby, která umožňovala velmi výhodný přechod ke Kartossu. Tato možnost byla ihned zablokována, tudíž není možné ji znovu využít, ale našemu klanu nic nezměnili. Využili jsme do té chvíle platného systému a neporušili žádná pravidla, tudíž Temné legii nehrozí žádný trest. Za tři týdny se přesuneme do Kartossu a ihned získáme respekt Temného lorda a naší nové domoviny.

Chápu, že následující tři týdny pro tebe budou velmi těžké, a nabízím ti za tyto problémy, které máš kvůli mně, alespoň nějakou kompenzaci. Jsi velmi šikovný klenotník (prokleté figurky jsou toho důkazem), proto ti posílám klenotnické recepty, které trenéři neprodávají. Každý z nich pochází od bossů v jeskyních a do jednoho mají recepty vzácnou nebo epickou úroveň. Věřím, že je to adekvátní náhrada za újmu, kterou bys mohl utrpět. Nechtěl jsem ti posílat peníze, jelikož jsou nudné, neoriginální a znamenalo by to, že si tě kupuji.

S úctou

náčelník klanu Temná legie, Evolett.

P.S.: Doufám, že můj nápad neovlivní klanovou reputaci u Temného lorda. Vím, že i s ním jsi zadobře. Snad se nemýlím.

P.P.S.: Snaž se následující tři týdny vyhýbat frekventovaným místům. Zajeď se podívat do Volných plání, projeď se neprobádaným územím nebo se zaměř na levelování. Já ani Temná legie netoužíme po tom, aby tě někdo zabíjel.

P.P.P.S.: (Hm, trochu jsem se s těmi P. nechal unést.) Prokleté figurky mi budou vážně chybět. Bylo mi oficiálně řečeno, že zmizí ve chvíli, kdy se přesuneme do Kartossu. Doufám, že ti mé recepty pomohou k vyrobení něčeho stejně krásného a velkolepého.

Dopis mě zasáhl jako blesk z čistého nebe. Z té spousty zajímavých a nových informací se mi zatočila hlava. Plinta vyhodili z klanu, protože byl neovladatelný. Dostal jsem tunu receptů, které bych jinak neměl šanci získat! Temná legie se připravuje na migraci k temné straně. Počkat! Neměla by mi o té novince přijít taky nějaká zpráva?

Zbývaly jen dva dopisy. Podíval jsem se na odesilatele: Administrace Barliony a Hadojed. Hadojedův dopis přišel s přílohou, jistě mi poslal zbytek peněz, které mi dlužil. To počká, nejdřív se podívám na zprávu od administrátorů:

Drahý hráči!

Rádi bychom vás informovali, že od dnešního dne máte možnost přenést svou postavu na stranu Kartosského císařství. Pokud se rozhodnete tento krok učinit, proneste frázi: „Volám magistra, žádám o vaši pomoc.“ Budete přeneseni do Bezejmenného města (hlavní město Kartossu) a bude vám nabídnuta změna rasy a třídy povolání (popis ras a tříd naleznete v herním manuálu). Počet možností transfer odmítnout: 2. Po druhém odmítnutí nebude přenesení vaší postavy možné.

Doba trvání: měsíc od přečtení tohoto dopisu.

Velitelům klanů: svůj klan můžete přenést na stranu Kartossu jen v případě, pokud máte písemný souhlas od všech členů klanu.

S úctou

administrace Barliony.

Hmm. Přesun do Kartossu… Že bych tu hodil ručník do ringu a stal se temným? Otevřel jsem manuál a pohroužil se do čtení.

Trollové, thauruni, ogři, nemrtví, šedí elfové… No tohle! Přes dvacet doteď nepřístupných ras! Byl to ráj pro hráče milující všechno nové. Nové úkoly, nová země k probádání, nové schopnosti, nové… Nové všechno! Na pár sekund jsem se zamyslel, zda by mi v Kartossu nebylo lépe, ale pak jsem tu myšlenku s úsměvem zahnal. V Malabaru jsem spokojený.

Nazdar, Mahane!

Tady Hadojed, prodals mi ty šaty. Posílám zbytek peněz a velké díky. Nemám slov, abych ti vyjádřil svou vděčnost. Ještě jednou přijmi mou omluvu, že jsem tě vedl jako ovci na porážku. Nikdy by mě nenapadlo, jak se věci vyvinou. Jestli budeš někdy potřebovat pomoc, stačí říct. Udělám vše, co bude v mých silách.

Had.

Anastaria si mé šaty asi oblíbila, jak to tak vypadá. Chamtivá žába si naposledy povzdechla a smutně sledovala, jak mi do peněženky přibylo 24 a půl tisíce zlatých. Přišel čas, abych vyřídil své záležitosti. Otevřel jsem složky a začal psát.

Ahoj, Marino.

Hele, asi víš, že mě Temná legie přidala na černou listinu. Následující tři týdny se musím schovávat. Kromě toho v nejbližší budoucnosti nebudu mít čas se s tebou setkat. Udělejme to následovně: Jakmile si budu jistý, že mi nehrozí další nebezpečí, napíšu ti.

Daniel.

Tento hráč je aktuálně mimo hru. Váš dopis bude doručen později.

Nejdřív jsem posunul setkání s Miridou na neurčito. Vnitřně jsem se rozhodl, že se s ní chci potkat, proto mělo smysl ji varovat, že na nějakou dobu zmizím. Něco mi říkalo, abych si s ní promluvil, ale popravdě jsem musel uznat, že jsem se toho setkání už předem trochu bál. Během prvních měsíců bych dal nevím co, abych se jí mohl podívat do očí, ale teď, když jsem její oči spatřil (ačkoli to byla jen herní postava), jsem k ní necítil nic negativního. Uvědomil jsem si, že necítím vztek ani zlost. Negativní emoce zmizely a zanechaly za sebou jen tvrdou realitu. Byl to divný pocit, podepsat se vlastním jménem! Tolik jsem si za poslední půl rok zvykl na své nové jméno, že jsem staré málem zapomněl. Musím to zkoušet častěji. Po sedmi letech, až mě propustí, bych slyšel jen na Mahana.

Hned po Marině jsem napsal dopisy starým známým, se kterými jsem hrál skoro rok a půl, a požádal je o setkání. Potřeboval jsem rychle poskládat nový tým, nejlépe z lidí, které už znám.

Elenium byl mladší kněz Eluny. Právě proto by mohl z úkolu získat nějaký hezký bonus. Jen několik měsíců před mým uvězněním se Sergejovi, jak se v reálném světě jmenoval, narodil syn, proto na nějaký čas z Barliony zmizel. Doufal jsem, že se synovi dobře daří a Sergej se snad do hry tu a tam připojí.

Duki, který hrál za lupiče, byl v reálném světě známý jako Johannes a bydlel na předměstí Berlína. Byl to zajímavý kluk, se kterým jste mohli mluvit prakticky o čemkoli. S Johannesem nikdy nebyla nuda. Musel se však hlídat. Když to Duki rozbalil, museli jste si držet čepice! Snad nikdy jsem nepotkal nikoho s tak výkonným mozkem!

Sushiho si zvolil Nekromanta. Paolo – klasický Ital pocházející z Říma. V reálu dva metry vysoký učitel východního bojového umění si ve hře za svou postavu zvolil malinkého gnóma. Chtěl postavu co nejkontrastnější k realitě a povedlo se mu to na výbornou. Několikrát jsme se potkali i v reálu, ale přezdívka Prcek tomuhle obrovi zůstala i mimo Barlionu.

Všichni jsme spolu strávili spoustu času a dokonce jsme několikrát chtěli založit vlastní klan, ale nakonec jsme se k tomu nedokopali. Až teď přišel čas změnit staré sny v realitu. Chtěl jsem jim několikrát napsat, když jsem se dostal z dolu, ale něco mě vždy zastavilo. Proč říkám něco? Vím přesně, o jaké „něco“ šlo. Nechtěl jsem zatěžovat ostatní svými problémy. I kdybych jim napsal, že je se mnou vše v pořádku, musel bych jim vysvětlit, co se stalo. Jaký mělo smysl valit na ně nedůležité podrobnosti mého odsouzení?

Tím jsem vyčerpal seznam svých starých známých. Zbýval mi jen Eric, Clutzer a Leite. Tyhle tři borce jsem poznával jen dva týdny, ale i přesto jsem si byl jistý, že se na ně můžu spolehnout. Každému z nich jsem okamžitě poslal dopis, že se zítra ráno setkáme v hospodě U Veselé gnómky. Černá listina se aktivuje až zítra večer, musím využít každou minutu. To je myslím vše. Vlastně ne!

Zbýval ještě jeden dluh, který prostě musel být uhrazen. Otevřel jsem mapu Kartossu, kterou jsem získal od náčelníka temných goblinů těžících v okolí Beatwicku. Mapa zahrnovala 20 % kartosského území. Zajímalo mě, zda je mapa stále přesná. Nebo díky novým změnám značně zestárla? Dobrá otázka a rád bych na ni znal odpověď. To však teď nebylo důležité. Evolett mi poslal obrovský dar, malou horu klenotnických receptů jsem si nemohl s klidným svědomím bez odpovídající náhrady nechat. Na mapě jsem zvýraznil několik míst v okolí hlavního města, okopíroval je na čistý list a odeslal veliteli Temné legie pod hlavičkou „Protislužba“. Poslal jsem mu jen polovinu objevených kartosských lokací, ale bral jsem to jako dostačující, abych se necítil po zbytek života někomu zavázán. Chamtivá žába navíc dorazila s celou armádou přívrženců, aby ochránila své zájmy a zabránila mi rovnou poslat vše.

Teď už jsem byl hotov. Rozeslal jsem všechna oznámení, poděkování a prosby o setkání. Musel jsem se pochválit. Přece jen však zbývala ještě jedna záležitost. Anastaria. V hlavě mi hlodala myšlenka na vylepšující se předměty. Co když se na ně zapomnělo? I přes existenci smlouvy, jež byla nenapadnutelná, raději budu postupovat bez rizika a osvěžím paměť zainteresovaným stranám.

„Mluvte!“ ozval se z amuletu Anastariin božský hlas a naplnil můj osobní pokoj.

„Anastario, tady Mahan! Už vás taky přenesli nazpět?“

„Ne, museli jsme se teleportovat sami. Co potřebuješ? Kdykoli mi zavoláš, naskočí mi strachy husí kůže!“ Podle dívčina veselého hlasu jsem pochopil, že se směje. „Buď mě hodíš do nějakých zapadlých houštin, nebo vyžaduješ, abych ti předala velení výpravy. O co jde tentokrát?“

„O obchodní záležitost. Vzpomínáš si, jak mi Fénix přislíbil předměty od Triciniánů? Evolett na mě vyhlásil hon, proto bych si je rád vybral hned a ne až za tři týdny. Mohla by ses mi na chvíli věnovat?“

„Teď zrovna ne, nejsem v Anhursu. Potkejme se za dvě nebo tři hodiny. Po půlnoci ve městě zůstane daleko méně lidí. Zatím je všude hlava na hlavě a přes náměstí se mezi davy skoro ani nedá procpat. Dáme si sraz uprostřed hlavního náměstí, Triciniáni mají obchod poblíž. Vyhovuje ti to?“

„Dobře, za pár hodin se tam sejdeme. Budu se pohybovat poblíž náměstí, pak mi jen zavolej a hned přijdu. Podívám se zatím do dalších obchodů.“

„Výborně, tak zatím.“ Anastaria se odpojila, ale hlavou mi vrtala její dobrá nálada. Zničehonic byla klidná a přístupná. Něco nebylo v pořádku… Při našem setkání si budu muset dobře hlídat, co jí řeknu.

Už jsem chtěl odejít, když v tom znovu zablikala ikona dopisu. Divné, jako bych se naráz stal oblíbeným adresátem. Otevřel jsem obálku a podíval se na podpis. Byl to Evolett.

Mahane, musíme se co nejrychleji potkat. Za deset minut přijď do taverny Zlatá podkova, nachází se přímo na hlavním náměstí Anhursu. Zamluvil jsem nám stůl. Evolett.

„Hledám vhodný klan pro přesun do Kartossu!“

„Kdo chce odejít do Kartossu, přidejte se k našemu klanu! Ve více lidech to bude jednodušší!“

„Prodávám dvacet kůží z černých lišek! Za každou jen deset zlatých!“

Poslední zpráva mezi ostatními působila nepatřičně. Anhurs se ponořil do chaosu příprav na cestu do Bezejmenného města a já jím procházel shrbený, jako by mě bolely zuby. Jak jsem mohl zapomenout? Kromě výhod svobodného občana se vrátily i nevýhody, jako je městský chat. Ve Farsteadu sice také hráči posílali všemožné zprávy, ale ty se aspoň v mých uších neslily v jednolitý rámus. Dokud si chat nenastavíte a nevyberete si jen ty kanály, které jsou pro vás opravdu zajímavé, uslyšíte a přečtete úplně vše, co kterýkoli hráč v Anhursu nabízí. Spam a provokace byly zakázány a imitátoři na vše bedlivě dohlíželi, ale i samotné výkřiky hledání skupin či prodeje předmětů vám mohly přivodit rychlý bolehlav. Zatímco jsem kráčel do banky, nějak jsem si toho nevšiml, ale teď jako by se do toho pustili s neobvyklou vervou. Pravda, Kartoss je pořádná vábnička.

Rychle jsem otevřel nastavení a upravil si filtry, aby se mi zobrazovaly jen důležité kanály. Oddychl jsem si a vydal se k taverně.

Zlatá podkova nevypadala zvenku nijak zvláštně. Šedé zdi, otlučené zárubně vchodových dveří ani špinavá okna nezabránila taverně stát se nejdražším podnikem v hlavním městě a tím pádem v celém Malabaru. Právě sem chodívala barlionská smetánka oslavit úspěšné zdolání nové jeskyně nebo splnění složitého úkolu. Tuto tradici založil kdysi dávno Fénix, když získal první cenu za nejrychlejší vybití jeskyně. Šéfkuchařem mohli být ve Zlaté podkově jen hráči specializující se na vaření a za svou práci byli královsky placeni. Každým rokem taverna pořádala soutěž pro nejlepší kuchaře Malabaru. Vítěz dostal nabídku na pozici šéfkuchaře a konkurence zde byla daleko tvrdší než u získání titulu pro nejlepší klan. Dokonce i názvy chodů dokázaly nejednomu hostu zavařit, protože – zkuste si představit něco jako „grilovaný létající Kamarton s kousky z raptora, zalitý omáčkou z rwondského rozmarýnu“ nebo „osmahnutého krokodýla zabaleného v krustě z liškokráličí kůže“.

Otevřel jsem vrzající dveře. Vývojáři se snažili vytvořit dojem starého domu, ale co je moc, to je příliš. Vešel jsem a ihned mě naplnil pocit, že jsem se přenesl do pohádky.

Okamžitě mi tělo zakryl smoking. Systém vyhodnotil, že mám do tohoto zařízení přístup, a upravil můj zevnějšek v odpovídajícím stylu korespondujícím s podnikem. Smoking byl jen iluze, neměnil mé statistky z vybavení, ale i tak jsem se cítil podivně. Je potřeba vědět, jak smoking správně nosit, protože jinak vypadáte jako figurína za výlohou. Po několika krocích jsem pochopil, že tuto schopnost vůbec neovládám.

Vnitřní vybavení podniku nemohlo více kontrastovat s jeho vnějškem. Zlato, drahé kamení, třpyt a z nějakého důvodu i rudý satén. Vše bylo bohaté a nepředstavitelně drahé, až jsem cítil neodbytný pocit, že sem vůbec nepatřím. Jako ubohá postava na levelu 60 s několika tisíci zlaťáky jsem tu neměl co pohledávat. I tak bych si mohl dovolit jen vstup a možná předkrm. Nápoje nepřicházely v úvahu.

„Prosím, už jste očekáván,“ vytrhl mě jeden číšník z velmi důkladného zkoumání sochy vyobrazující souboj orka s dinosaurem. Kupodivu to byl hráč; tak už to ve Zlaté podkově zkrátka chodilo.

„Znovu se setkávám s tím nejpřekvapivějším hráčem,“ pozdravil mě s úsměvem na rtech Evolett sedící v extravagantním křesle. Oblečen byl v naprosto stejném smokingu jako já, ale jemu slušel daleko víc. Já se naopak za svou strnulost zastyděl. Na kolenou měl položen sněhobílý ubrousek, ačkoli v Barlioně neexistovaly drobky. Stůl velitele Temné legie byl prostřen pro dva a počet nachystaných příborů bořil bariéry představivosti: pět lžic a čtyři vidličky. Co to má být? Snaží se mě snad ponížit a dokázat mi, že neznám etiketu? Na to zapomeň! Rváči – musím tě vyhledat a vyrobit ti další sošku nebo i dvě! Ačkoli jsem poslední dobou nestíhal trénovat nóbl chování u stolu, ten klučina mě všechno perfektně naučil, proto jsem neměl nejmenší důvod si nevěřit. Tuto hru můžou hrát dva, kamaráde, zvlášť při představě toho, že můžu ochutnat velkou spoustu exotických pokrmů, které platí někdo jiný. Rozhodně jsem neměl v úmyslu cokoli platit. Kde je menu a nápojový lístek?

„Hmm,“ usmál se Evolett, když jsem správně použil salátovou vidličku a poslal číšníka pro chybějící nůž na rybu. „Neustále mě překvapuješ. Budu naprosto upřímný, očekával jsem, že tě počet příborů rozhodí a budeš si plést jeden s druhým. Ale i já bych se od tebe mohl jednu či dvě věci přiučit. Kde ses to naučil?“

„Každý máme svá tajemství,“ pronesl jsem a dopil obsah sklenice. Musíme Zlaté podkově přičíst ke cti, že jídla zde podávaná rozhodně stála za návštěvu. Přibývalo mi čím dál víc bonusů, aktuálně jsem mohl využít +20 % zkušeností na 4 hodiny, zvýšení všech statistik o 10 % a nápoj ambroziální chutě světle zelené barvy mi zvýšil energii na 200 bodů. Bonus vydrží pouze 3 hodiny, ale chutnal nadpozemsky.

Naprostá většina hráčů v Barlioně nevnímala žádné pocity, ale smyslové filtry se po vstupu do taverny automaticky vypnuly. Díky tomu si mohli lidé se striktními dietami užít velmi chutný dort bez obav z kalorií. Korporace měla výborně zpracovaný marketing. Smyslové filtry byly vypnuty jen na několika místech: taverny, nevěstince, arény a u minima úkolů (jako byl ten můj při záchraně Šedé smrti). Ve zbytku hry hráči necítili vůbec nic.

„Když už jsme si začali povídat, dovol mi, abych ti řekl, proč jsem ti poslal tak náhlé pozvání,“ odsunul se Evolett na chvíli od jídla. „Odpověď je jednoduchá. Mapa. Obdržel jsem tvůj dar, podíval se na něj a pochopil, že rozhodně musím získat celou verzi.“

„Celou verzi?“ rozhodl jsem se hrát překvapeného, ale ihned jsem uvažoval nad tím, jak se Evolett dozvěděl o zbytku mé mapy. Že by od toho zajatého goblina? To asi ne. Možná se podřekl jeden z heroldů. To už je uvěřitelnější, ale přesto…

„Ano, celou verzi,“ usmál se Evolett, jako by naslouchal mým myšlenkám. „Asi jsi v kartografii teprve začátečník, pokud neznáš vlastnost kopií map, které ukazují jen část originálu. Poslal jsi mi polovinu kartosského území, které máš zmapované, a tím mě fascinoval. Dokonce natolik fascinoval, že jsem připraven domluvit se na odkoupení druhé poloviny.“

Přestal jsem jíst, otevřel mapu a okopíroval malinkatou část. Pak jsem se podíval na vlastnosti kopie a mezi zuby procedil nadávku. Byla to pravda. Nejen že na kopii stálo jméno autora, ale také veškeré informace o originálu. Já jsem však mohl před odesláním všechny informace skrýt. Stačilo jen celý text smazat. Kdybych to jen věděl…

„Vidím, že starému muži nechceš věřit,“ zasmál se znovu Evolett, který si celou situaci očividně užíval. Pohodlněji se opřel ve svém křesle a nenechal si kazit dobrou náladu, až jsem dostal pocit, že mu musím ten samolibý výraz smazat. Mohl bych vzít třeba tuhle vidličku a… Hmm, co se to se mnou děje? Nikdy jsem u sebe nepocítil chuť po krvi. Něco nebylo v pořádku! Prošel jsem si všechny bonusy a našel jeden záporný: Berserker, trvání: 10 minut. Sakra! Jako by mi jedno z objednaných jídel přivodilo nepříjemný efekt. Bonusy přibývaly docela rychle a po nějakém čase jsem přestal vše sledovat, což nebylo správné rozhodnutí. Napodobil jsem Evolettovu polohu a snažil se kontrolovat přívaly adrenalinu. Kapsle svou práci prováděla na jedničku, cítil jsem se natolik silný, že bych dokázal pohnout celým světem, uběhnout maraton, nakopat Hellfirovi prdel a zmalovat Geranikův obličej. Jo! Hlavně musím zůstat v klidu a udržet emoce na uzdě. V mém případě by napadení jiného hráče znamenalo návrat do dolu, a něco takového rozhodně nechci připustit! Bonus bych mohl zrušit, ale záporný bonus sám zrušit nemůžu. Přestal jsem vnímat Evoletta, jídla a s tím i celý okolní svět. Jsem kus kamene, který nic nevidí a nic necítí. Jsem větrný mlýn a mé lopatky pohání jemný vánek. Jsem…

„Mahane, tohle vypijte!“ Přišel jsem k sobě ve chvíli, kdy mi jeden číšník třásl ramenem a podával mi sklenici obsahující nějakou tekutinu. Z Berserkera zbývalo stále sedm minut, proto jsem se musel velmi snažit potlačit nutkání udeřit číšníka do obličeje a soustředit se na to, co mi říká. „Prosím, vypijte to. Záporný bonus vám zmizí.“

Třesoucí se rukou se mi nakonec podařilo do sebe sklenici obrátit. Tekutina mě pálila v krku, ale hlava se uklidnila téměř okamžitě a opustila mě i téměř nezvladatelná touha někoho zmlátit. Konečně jsem se mohl rozhlédnout kolem. Odkud se vzali tito lidé? Stáli u mě dva číšníci, břichatý trpaslík, který v rukou mačkal bílou šéfkuchařovu čepici, elfí žena v drahých šatech, herold a Evolett, který opatrně zkoumal můj obličej.

„Mahane, jak se cítíte?“ prolomil ticho heroldův hlas a v tu chvíli zazněl křik zbytku lidí. Číšníci začali nadávat šéfkuchaři, elfka křičela na číšníky, Evolett na elfku a jen trpaslík stál potichu a smutně klopil oči k zemi.

„Co přesně se tu stalo?“ zeptal jsem se herolda. „Proč se mi objevil Berserker?“

„Shoda náhod,“ řekl potichu šéfkuchař. „Kdo by si pomyslel, že se vám mezi záporné bonusy přidá Berserker smícháním elysku, karpatosů, zapíjením swannou a zobáním šurpilů. To je čistá alchymie a té já nerozumím. Nikdo před vámi si ještě neobjednal tak nezvyklou kombinaci jídel a nápojů, které se k sobě naprosto nehodí…“

Jistě, takový já prostě jsem.

„Mahane, můžete se mi chvíli věnovat?“ pronesl herold oficiálním tónem a všichni okolo okamžitě ztichli. Nikdo nechtěl herolda přerušovat. „Podepište prosím formulář 12.4a k podání oficiální stížnosti z důvodu záměrného pokusu donutit vás zaútočit na své okolí a tím zrušit vaše podmínečné propuštění.“ Po těchto slovech dáma v drahých šatech přidušeně vykřikla a zbledla. Doteď jsem netušil, že může hráčova postava zblednout, to si musím zapamatovat. „Vaše stížnost bude do hodiny přezkoumána. Nejnižší trest za tohle provinění určuje zákon Malabarského císařství Barliony (potažmo i zákoník v reálném světě) a nařizuje odnětí svobody na jeden rok, včetně umístění viníka do dolu. Trestně stíhán bude vedoucí manažer taverny Zlatá podkova,“ v tu chvíli žena ještě více zbělela, ač už se mi to zdálo nemožné, „a šéfkuchař, který pokrmy připravil. Formulář je již nachystán. Chybí na něm jen váš podpis.“

Před očima se mi objevila tabulka formuláře s tlačítkem „Podepsat“. Trpaslík ani jednou nezvedl oči ze země a všichni jako by zamrzli v očekávání mého rozhodnutí.

„Proč nejsem na seznamu proviněných i já?“ zeptal jsem se herolda, když jsem formulář dočetl. „Pokrmy jsem vybíral sám a nikdo mě nenutil je sníst. Což na mě hází přinejmenším stejný díl viny jako na ty dva,“ kývnul jsem směrem k šéfkuchaři a manažerce.

„Podle zákona o podnicích s vypnutými smyslovými flitry,“ doplnil Evolett, „má podnik odpovědnost kontrolovat pokrmy a jejich všechny možné kombinace. Dokonce i tak bláznivé chody, které sis vybral, musí být dopředu zkontrolovány. Jelikož taková kontrola neproběhla, vina je na straně podniku. Pokud si dobře vzpomínám, tohle bude už váš devátý trest, mám pravdu?“ podíval se tázavě na elfku bílou jako zeď. Manažerka pouze polkla a přikývla. „Zlatá podkovat si svých klientů příliš váží, než aby dovolila taková provinění.“

Znovu jsem si pročetl formulář, podíval jsem se na elfku, Evoletta, trpaslíka a herolda. Objevil jsem malinkaté tlačítko „Odmítnout“ a rychlým pohybem své virtuální ruky jsem jej bez okolků zmáčkl.

„Zdůvodněte, prosím, vaši volbu,“ požádal mě herold, aniž by v jeho slovech zněl náznak emoce. Dokonce v jeho hlase nebyla ani patrna normální zvonivost.

„V dolech jsem pracoval a vím, jaké to tam je. Musíte být opravdový bastard, abyste někomu jinému přáli jen zlé, když se vlastně snažil svými pokrmy okouzlit návštěvníky. Nemám něco takového zapotřebí.“

„Vaše rozhodnutí je přijato.“ Pak se ozval jen zvuk otevíraného portálu a herold odešel za jinými záležitostmi.

„Jste propuštěn,“ zasyčela na trpaslíka manažerka, která se trochu uklidnila. „Už vás tu nechci ani vidět, ihned odejděte!“

„Můžete nás nechat v klidu dojíst?“ nahnul se Evolett přes stůl a jejich pozornost si zajistil klepáním nože do skleničky. „Vyřešte si své problémy, až odejdu.“

Manažerka se na mě ještě jednou ustaraně podívala a odešla. Číšníci se rozběhli ke stolům a šéfkuchař jednoduše zmizel, jako by se vypařil. Nejspíš ho automaticky přesunuli pryč z budovy.

„Byla chyba to nechat jen tak být,“ peskoval mě Evolett, když byli všichni z doslechu. „Manažerku stejně vyhodí. Majitel nesnáší takové chyby a ponížení. Reputace taverny dostala příliš velký zásah, než aby to nechal být. Až na to přijde, nespokoj se s ničím menším než třemi jídly denně zdarma po dobu jednoho roku. S tvými požadavky budou souhlasit. Je mi líto, že jsi kvůli mému pozvání musel trpět. Nic z toho by se nestalo, kdybych tě sem nepozval. Neztrácejme však další drahocenný čas. Ta mapa. Opravdu chci celou verzi. Změna na kartosském území se automaticky aplikovala do všech existujících map, takže ani staré mapy nejsou bezcenné. Nebudu zjišťovat, jak ses k ní dostal, řeknu jen, že ji potřebuji. Co za ni chceš?“

„To jsou mi skoky,“ byla teď s úsměvem řada na mně. „Chvíli bojuju s pocitem nepozabíjet všechny okolo a hned nato prodávám mapu. Nechte mě trošku oddechnout. Nikdy jsem si nemyslel, že by část mapy mohla někoho takhle zajímat, proto jsem ani nepřemýšlel nad tím, co bych za ni chtěl. Můžete mi něco nabídnout?“

„Není hezké přehazovat zodpovědnost na jiné. Jak můžu vědět, čím bych tě mohl zaujmout? Navrhuješ, abych rozhodl o ceně místo tebe?“

„Snažíte se zaměřit na mou pýchu, ale o tom to vážně není. Vy, na rozdíl ode mě, velmi dobře víte, jakou má taková mapa cenu, tudíž jsem v daleko horším postavení. Myslím si, že jste se už dávno rozhodl, kolik jste připravený za tu mapu zaplatit, tak přestaňme chodit okolo horké kaše. Udělejte mi nabídku a já ji buď přijmu, nebo odmítnu.“

„Vážně jsi pokaždé úplně klidný, když hovoříš s jedním z nejvlivnějších hráčů hry?“ Evolettův tón zněl stále velmi familiérně. „Mám pocit, že s hráči, jako jsem já, mluvíš každý den. Císař, heroldi… Prakticky všichni hráči, se kterými hovořím, se zasekávají, jsou nervózní, přeskakuje jim hlas. Ale ty…“

„Pochopil jsem správně, že nemáte v úmyslu mi přednést nabídku?“ přerušil jsem velitele budoucího nejlepšího kartosského klanu.

„Jeden milion zlatých,“ rozhodl se konečně Evolett. „A to už po třicetiprocentním odečtu Korporaci, která se odebírá z každé platby, pokud vím.“

Milion zlatých za kopii mapy? To není jen bezvadný obchod, to je obchod století!

„Mám však jednu podmínku,“ stáhl mě Evolett zpátky k zemi. „Sepíšeme dohodu, podle které nesmíš tuhle mapu prodat nikomu dalšímu. Až mi ji prodáš, můžeš ji použít jen ty sám. Nepůjde prodat, věnovat nebo za něco vyměnit. Nemám zájem na tom, aby se v Kartossu objevil další klan s přesnou mapou okolí. Tak zní má nabídka.“

„Přijímám,“ řekl jsem téměř okamžitě. Milion zlatých za část virtuálního obrázku je velmi dobrá investice.

Zvýšení vlastnosti: +2 Obchodování. Dohromady: 9.

Získán úspěch!

Plné kapsy peněz, úroveň 1. Proveďte 9 dalších transakcí nad milion zlatých k dosažení druhé úrovně.

Odměna za úspěch: počet peněz získaných ze zabitých stvůr se zvýšil o 10 %. Tato schopnost je přidána i hráčům, kteří jsou pod vaším velením.

Na seznam úspěchů se můžete podívat v nastavení postavy.

„Dosud jsem ještě nepotkal člověka, kterému by se podařilo mě překvapit dvakrát,“ rozvalil se potěšeně Evolett, když jsem mu předal i druhou část kartosské mapy. „Po Beatwicku a otevření Kartossu pro hráče všichni zapomněli, že se ve hře objevil drak a ty ho dokonce znáš. Celý scénář byl propojený s tvou postavou. A teď ta mapa. Jsi prostě jedno velké chodící překvapení. Mám pro tebe návrh: pokud se ti podaří mě překvapit potřetí, máš u mě dárek. Není to nijak časově omezené, může ti to trvat klidně do nekonečna, prostě jsem jen zvědavý, jestli mě překvapíš ještě jednou.“

„Nekonečno je příliš vzdálené, já raději konám ihned.“ S těmito slovy jsem otevřel batoh, vytáhl Oko černé vdovy, odkryl jeho vlastnosti a položil ho na stůl před Evoletta. Stejně jsem už pomalu chtěl začít s Okem pracovat, ukazovat ho i jiným lidem, protože na splnění úkolu možná bude potřeba malá armáda. Proč nezačít právě teď?

Ruce velitele Temné legie se roztřásly, když se snažil Oko zvednout, a jeho výraz se zformoval do jedné jediné otázky: JAK? Rychle se však uklidnil a vrátil se mu neohrožený výraz.

„Během dvou dnů ti přijde slíbený dárek,“ řekl Evolett a po pauze dodal: „Za kolik?“

„Nemám v úmyslu ho prodat. Rád bych jej sám vyzkoušel.“

„V tom případě navrhuji spojenectví. Po připojení se ke Kartossu v našem klanu zůstanou jen schopní hráči. Můžeme ti pomoci úkol splnit. Samozřejmě bude veškerá odměna tvá a já jsem navíc připraven zaplatit za možnost přidat se s mým klanem ke tvé výpravě. Dobře si to promysli, nemusíš se rozhodovat hned. Nicméně spojenectví s nejlepším kartosským klanem by mohlo být dost užitečné.“

„Rozhodně si to promyslím,“ slíbil jsem Evolettovi a vrátil se k nedojedenému jídlu.

U východu z taverny jsem potkal úctyhodně oblečeného goblina, shodou okolností majitele. Po chvíli dohadování mi přislíbil tři jídla denně zdarma po dobu dvou let a navíc jsem s sebou mohl přivést až tři další hosty. Když si vzpomenu na bonusy, které lze v taverně získat, šlo o velmi dobrou investici do budoucna.

Díky všem setkáním jsem úplně zapomněl na svůj plán zastavit se u notáře. Zrovna mám chvíli volného času, je potřeba chybu napravit.

Znak blankytného bodláku vypadal na mém plášti prostě nádherně a poloprůhledná ikona květiny před mým jménem značila klanovou příslušnost. V Barlioně přibyl nový klan: Bodláci.

Zpočátku jsem měl v úmyslu zvolit pro klan nějaké strach nahánějící jméno jako „Křídla teroru“, „Bojovníci noci“ nebo prostě „Drak“, ale zdravý rozum mě včas zastavil. Koho jsem chtěl těmi jmény zaujmout? Že by sám sebe? Alternativy však zněly ještě hůř.

Notář, starý tlustý muž s impozantním knírem a stejně impozantním pupkem, stál u stolu a trpělivě něco zapisoval. Registrace klanu nemohla být jednodušší. Zaplatíte pět tisíc zlatých, vyberete si jméno ze seznamu dostupných názvů a voilà, máte klan. Systém automaticky vygeneroval klanový znak, který si můžu později upravit, pokud bych na to měl chuť a čas. Emblém byl vyobrazen na plášti a také vedle jmen hráčů patřících ke klanu. To bylo vše.

Zaplatil jsem poplatek a prohlédl si jména v seznamu. Stejně jako jména hráčů musely být i názvy klanů unikátní. Seznam doporučených jmen čítal přes deset tisíc položek a já neměl nejmenší tušení, jak jej filtrovat, abych hledání trochu urychlil.

„Drak,“ vyzkoušel jsem své štěstí, ale tento název byl již zabrán. Doporučená jména: „Drak s červeným nosem“ a „Zabijáci zlatých draků“ zněla jako výmysly člověka bez představivosti, ale zato s pořádnou kocovinou. Prošel jsem několik dalších doporučení, která nezněla úplně špatně, ale po chvíli jsem to vzdal. Opravdu si budu muset za jméno zvolit něco jako „Je mi to fuk, Barlionu už hraju strašně dlouho na to, aby mi záleželo na názvu“? Ne, to určitě ne. Zkoušel jsem dál nastavovat filtry, až jsem narazil na možnost nechat si zobrazit jednoslovné názvy. Pomalu jsem si pročítal list jmen: „Partyzáni“, „Povodeň“, „Bodláci“, „Krutoniáni“. Hmm… Bodláci. To se mi líbí!

Zvolené jméno klanu: Bodláci.

Potvrďte výběr.

Pod zprávou poblikávala dvě tlačítka: Ano a Ne. Vím, že to jméno nezní úplně drsně a ke hře se vlastně nijak neváže, ale líbilo se mi.

Založil jste klan: Bodláci.

Velitel klanu: Mahan. Aktuální úroveň klanu: 1. Pro vyšší úroveň je potřeba: 20 milionů klanových bodů.

To by bylo. Notář mi podal svitek stvrzující vlastnictví klanu a vrátil se ke stolu. Snad se v manuálu dozvím, co znamenají ty klanové body a jak je lze získat.

Alespoň jeden z členů klanu získal úspěch: První zabití v jeskyni Mushu.

Klanu Bodláci se přičte následující bonus:

+2 body k množství získaných surovin.

+2% šance k vytvoření kopie předmětu u všech výrobních profesí (kopie nespotřebuje žádné suroviny).

Tyto bonusy je možno kombinovat s bonusy dalších Prvních zabití z jiných jeskyní.

To si nechám líbit! Jak jsem na to mohl zapomenout? První zabití! Už chápu, proč se Fénix tolik snažil, aby do svých řad získali alespoň jednoho hráče s Prvním zabitím v jeskyni Mushu. Na vyšších úrovních profesí, především při hledání vzácných surovin jako například diamantů, se zvýšení počtu setsakramentsky hodí! Myslím, že chci získat další První zabití!

Květinu zvolenou systémem jsem bez okolků přijal jako klanový znak a vydal se hledat trenéry profesí.

Nejdříve jsem se zastavil u horníka a kartografa, kde jsem si zvýšil Zocelení a Psaní svitků na 10 %. Dalších 5 % získám až na 150. úrovni profese, na to mám ještě spoustu času. Za kuchařem a opravářem jsem se ani neobtěžoval chodit, má úroveň u těchto dvou profesí byla velmi nízká. Zbýval už jen klenotník.

„Vítejte, jak bych vám mohl být dnes večer nápomocen?“ pozdravil mě honosně oblečený gnóm. Klenotnický mistr byl oblečen do hávu z červeného sametu a okolo pasu měl připnutý pásek s ornamenty. Gnóm si jednou rukou neustále hrál s plnovousem, jako by neměl kam jinam ruku strčit.

„Přišel jsem se vytrénovat v profesi,“ zněla má jednoduchá odpověď. Na recepty získané od Evoletta jsem se podíval jen zběžně, ale ani jeden z nich nebyl pod 100. úroveň klenotnictví. Já byl stále začátečník, dosáhl jsem dosud jen 42. úrovně.

„Dotkněte se knihy, prosím,“ řekl trenér a očividně ztratil zájem. Přišlo mi divné, že dotýkání se knihy bylo nutné jen u klenotníka, zbylí trenéři zvládli rozpoznat mou úroveň a zkušenosti sami od sebe. Položil jsem ruku na knihu, abych gnóma ještě víc neotrávil, a v knize se okamžitě objevily nepochopitelné symboly, které se začaly seskupovat v nějakou podivnou formu písma.

Gnóm pohledem přeletěl znaky, otočil se, odstoupil a pak ztuhl na místě. Neskutečně pomalu otáčel hlavou zpátky ke knize. Přišel o krok blíž a soustředěně symboly pozoroval. Přišlo mi to nekonečné, než se trenér probral z prvotního šoku (ačkoli uběhla asi jen minuta). Tohle NPC ovládal divný imitátor, snaží se až moc a svou roli přehrává.

„Prokletý výrobce se změnil v požehnaného výrobce. Autor prokletých šachových figurek, orků válečníků a přesné kopie trpaslíků válečníků z Karmadontovy šachové sady,“ pronesl gnóm, zhluboka si povzdechl a jeho pohled se z knihy přenesl na mě. „Už dlouho jsem neměl tak nadaného a zajímavého studenta,“ odmlčel se a pak s úsměvem dodal: „Navíc na tak nízké úrovni. To jste zvyšoval úroveň jen výrobou vzácných a unikátních předmětů?“

„Ne, já…“

„To je jedno,“ přerušil mě klenotník. „Přišel jste se učit a já vám pomůžu. Co byste se rád dověděl?“

„Potřebuji všechny recepty pro mou úroveň a zároveň vám chci nabídnout tenhle,“ otevřel jsem seznam klenotnických receptů, vytvořil svitek pro Kamennou růži a předal jej gnómovi. „Rád bych se také naučil prosévat rudu, abych z ní mohl získat drahé kameny. To by mělo být vše.“

Gnóm si mě změřil obchodnickým pohledem, zasmál se a vytáhl zpoza pultu kus kamene, jako by ho tam měl už připravený. Zavřel oči a během několika sekund v rukou držel mou Kamennou růži.

„Mahanova Kamenná růže. Můžu vám za recept nabídnout padesát tisíc zlatých rovnou, nebo ji zkusím dát do aukce, kde byste mohl získat takových šedesát až sedmdesát tisíc. Co si zvolíte?“

„Dejte recept do aukce. Peníze akutně nepotřebuji, nemá smysl o deset tisíc přijít.“

„Jak si přejete.“ Svitek i růže vytvořená trenérem zmizela a já získal další smlouvu, tentokrát o prodeji receptu v aukci. „Pro vaši úroveň nemám žádný recept, musíte získat alespoň deset úrovní, než vám budu moci něco nabídnout. Prosévání rudy vás však naučit můžu. Bude složitější z prosévání získat nějaké kameny, ačkoli na získání základních drahokamů máte docela vysokou šanci. Bude však téměř nemožné získat proséváním něco jako safír. Procentuální šance je příliš nízká. Pokud se prosévání chcete naučit, bude vás to stát deset tisíc zlatých.“

Vaše postava získala novou schopnost: Prosévání rudy.

Po prosetí rudy máte šanci získat drahokam. Ruda po prosetí zmizí. Šance na drahokam se určuje podle úrovně klenotnictví a typu rudy, kterou proséváte. Bonus dovednosti: + (Dovednost/5) % bonus k nalezení drahokamu.

Sakra! Dvakrát sakra! A to jsem si myslel, že mi v této schopnosti dovednost výrazně pomůže, ale ona jen o trochu zvýší šanci na nalezení drahokamu. V podstatě mám ze sta prosetí šanci získat jeden drahokam, nebo taky ne. V krátkodobém pohledu záleží na štěstí. Na vyrobení originálních trpaslíků válečníků si musím kameny koupit. Když už o nich mluvíme…

„Učiteli, mám ještě jeden dotaz. Vyrobil jsem orky válečníky, jak jste zjistil, ale když jsem dokončil trpaslíky, vyšly z nich jen kopie. Přesná kopie, ale stále jen kopie. Nevíte, proč se tak stalo?“

„Z čeho jste trpaslíky vyrobil?“

„Z lazuritu, postupoval jsem dle popisu.“

„Ne, mám na mysli, kde jste ten lazurit získal? Vykopal jste ho, nebo koupil?“

„Byl to dar.“

„Tady to máte,“ usmál se gnóm. „Karmadontova sada nemůže být vyrobena z koupených kamenů. Osoba, která se snaží sadu znovu vyrobit, musí každý z kamenů získat sama. Buď z žíly nebo z prosévání, a když se tak na vás dívám, tak i ze slévání ingotů. Navíc máte dovednost. Mimochodem, jakmile dosáhnete na druhou úroveň klenotnické specializace Drahých kamenů, dokážete si vyrobit předměty s bonusem až 180 bodů. Tento limit je aktivní až do dosažení třetí úrovně. Ještě něco vás zajímá?“

„Děkuji, už jsem zjistil vše,“ poděkoval jsem od srdce trenérovi. Pochopil jsem, proč z trpaslíků vyšly jen kopie. Lazurit musím získat sám.

Vracel jsem se na náměstí, když v tom začal vibrovat Anastariin amulet.

„Jsem na náměstí, přijď.“

Už z dálky jsem spatřil osamělou postavu dívky stojící pod pouliční lampou. Občasní hráči běžící náměstím téměř zahvízdli, když ji spatřili, ale neodvážili se zastavit. Anastaria byla známa jako chladná a inteligentní kráska. Neuvěřitelně kombinovala kvality, které lidem obvykle chyběly: mozek, krásu a sebevědomí. Proto je Anastaria velmi obávaným protivníkem každému, kdo by si ji dovolil vyzvat. Znal jsem dokonce několik speciálních klanů se jmény jako „Milujeme Anastarii“ a „Anastariáni“, které byly připraveny pro ni i zabíjet.

„Moc jsi nepospíchal,“ usmála se dívka, když jsem došel až k ní. „Začíná snad být moderní opozdit se na rande s krásnou dívkou, jak jsi mě kdysi popsal?“

„Rande je jedna věc,“ odpověděl jsem bystře. „Ale neexistuje šance, že by se naše setkání za účelem vyloupení trezoru Fénixu dalo nazvat rande. Navíc máš tolik nápadníků, že nemám nejmenší zájem stát se jedním z nich.“

„Jedním z mnoha,“ usmála se znovu Anastaria. „Souhlasím, drak nikdy nemá zájem být jedním z mnoha.“

„Podívejme se na mluvku, taková kráska a ničitelka sirén,“ popíchl jsem s úsměvem Anastarii a potěšeně sledoval, jak se její oči rozšířily. „Aha! Já úplně zapomněl! Kdys měla narozeniny? Nebo je máš ještě před sebou? Úplně jsem přestal sledovat čas.“

„Narozeniny jsem už měla. Konkrétně minulý týden, proč?“ Anastaria se zastavila, otočila se a hleděla mi přímo do očí. „Chceš mi dát nějaký dárek? Jako třeba ty prokleté figurky?“

„Proč si o mně myslíš něco takového? A budeš mi ty figurky předhazovat až do konce života? To od tebe není vůbec hezké,“ usmál jsem se a vytáhl kopie trpaslíků válečníků z batohu. „Vím, že jsem se s dárkem opozdil, ale je od srdce.“

Na Anastarii byla v tu chvíli radost pohledět. Jakmile jsem figurky vytáhl, její tvář se změnila v ledovou masku a jen pohyb jejích hnědých očí prozrazoval, že je stále připojená do hry. Rozhodl jsem se neodhalit hned vlastnosti, abych tento moment ještě na chvíli prodloužil. Stacey se snažila, seč mohla, aby zakryla svou touhu vyrvat mi trpaslíky z ruky a pořádně se na ně podívat. Na vlastní oči viděla, že trpaslíci vypadají opravdově.

„Tady máš,“ podal jsem jí figurky a paladinka je z mé ruky sebrala ohromnou rychlostí. Nevadilo by jí mi tu ruku i utrhnout. To pro ni ty figurky tolik znamenají?

„KOPIE?“ Dívčin rozčilený hlas se rozlehl snad po celém městě. „To mě chceš odbýt kopií? Myslíš si snad, že bych tě pustila z háčku za pouhou kopii? Tomu ty říkáš narozeninový dárek?“

„Co tím myslíš, odbýt? Vyrobil jsem ti dárek a ty na mě křičíš,“ užíval jsem si pohled na rozčilenou dívku. Když se zlobila, vypadala tak sladce, až jste zapomněli, že máte před sebou jednoho z nejnebezpečnějších hráčů celé Barliony. „A už přestaň s tím divadýlkem. Mohla by z tebe být skvělá herečka, ale trochu to přeháníš. Příliš dlouho okolo sebe buduješ image železné lady, než abych ti uvěřil tak hysterický výstup.“

„To od tebe vůbec není hezké!“ pronesla Anastaria jako vyměněná. Během mrknutí oka se jí vrátil klid, jemná ironie a nadutost. „Ani nenecháš dívku, aby si užila záři reflektorů! Co když je herectví mým celoživotním snem a ty prostě nechápeš momenty mé inspirace? Máš představu, proč jsi vyrobil jen kopii? Pochybuju, že bys měl něco takového v plánu.“

„Ano, už jsem na to přišel.“

„Mahane, mohli bychom spolu zvládnout dost produktivní práce. Tvé nevysvětlitelné štěstí, mé zdroje a analytici. Profitovali bychom z tohoto spojení oba. Podívej, jak jsi v Beatwicku vyrostl. Přišel jsi tam jako level 14 a odešel jsi na 67. levelu. Ve Fénixu jsou hráči jako ty velmi cenění. Co mají znamenat ti Bodláci? Kde jsi vyhrabal takový klan?“

„Nikde jsem ho nevyhrabal, založil jsem ho. V tuto chvíli jsem jediným členem,“ vypnul jsem z legrace pyšně prsa, aby viděla, jaký hrdina před ní stojí. „Říkala jsi, že bys měla zájem být mým zástupcem. Místo je volné. Nabízím ti přijetí do mého klanu. Ovšem až poté, co získám čtyři předměty od Fénixu. Pojď ke mně, bude to stát za to. Navíc rozdávám sušenky.“

Anastariin zvonivý smích opět zatřásl celým Anhursem.

„Jsi první, kdo se mě snažil zlanařit,“ zasmála se dívka. „Radši bys mi měl říct, proč bych vůbec o tvé nabídce měla začít uvažovat.“

„Je to jednoduché. O sušenkách jsem ti už řekl. O kopii trpaslíků už taky víš. Co dál bych ti mohl… ani nevím,“ odmlčel jsem se, aby si myslela, že nad něčím přemýšlím. „Jo! Ještě něco mám! Našel jsem draky! Ale neřeknu jen tak někomu, kde přebývají. Dokonce jsem se s jedním spřátelil, ale to jsi vlastně taky viděla.“ Možná jsem měl postupovat podle příruček a o dracích se příliš nezmiňovat, nebo se celou situaci snažit zlehčovat stylem „kdo ví, cos to vlastně viděla“. Ale u našeho malého dýchánku poblíž Beatwicku se nacházelo až příliš svědků, než aby mi to prošlo. „To by mělo být vše. Dobře si to promysli, nenabízím sušenky jen tak někomu!“

Anastaria vedle mě šla nějakou chvíli potichu, nejspíš se probírala vlastními myšlenkami. Jasně, vím, že nabídnout místo v mém klanu hráčce na tak vysokém levelu vypadalo… no, vypadalo to přinejmenším hloupě. Z Fénixu nikam neodejde. Nestala se jednou z vedoucích jejich klanu, jen aby pak přešla k Bodlákům. Chvíli však můžu snít, ne?

„To nestačí,“ ozval se po chvíli dívčin hlas. „Trošku přidej a půjdu za tebou. Co dalšího mi můžeš nabídnout, aby mě to donutilo opustit Fénix a stát se Bodlákem?“

„To je vše!“ řekl jsem překvapeně. „Je toho snad málo, co jsem ti vyjmenoval? Jsi vážně nenasytná!“

„Dobře se nad tím zamysli a třeba tvou nabídku přijmu,“ podívala se na mě vážně Stacey. „Jsme tady. Pokud mi při odchodu od Triciniánů nabídneš něco zajímavého, je docela možné, že se do tvého klanu přidám. Přemýšlej, šamane!“

Naráží snad na Karmadontovu šachovnici? Na jednu stranu jen idiot si dosud nedokáže spojit, že ji vyrábím právě já, ale na druhou stranu nikdo nemá důkaz. Zatím nikomu orky válečníky neukážu. Mám přece ještě jedno eso v rukávu.

I přes pozdní hodinu měli zástupci Triciniánů stále otevřeno. NPC vlastně nemají nic moc jiného na práci…

„Jak vám můžu pomoci, Anastario?“ oslovilo ji podivné stvoření. Postava měla modrou kůži, dva malé rohy, kopyta a ocas. Triciniány mnoho hráčů nikdy nevidělo. Kdysi jsem dost dlouhou dobu zasvětil zjišťování co nejvíce informací, ale našel jsem jen název jejich rasy: Danrei. Nevěděl jsem, kým byli, a i jejich historie mi zůstala skryta.

„Ráda bych koupila čtyři předměty nejvyšší kvality, které by se hodily tomuto muži,“ kývla mým směrem. „Potřebujeme vhodné vybavení pro šamana. Ukažte, co nám můžete nabídnout. Fénix vyrovná účet.“

„Následujte mě, prosím,“ otočil se Danrei ke mně a pak znovu promluvil k dívce. „Počkejte zde, Anastario. Měla byste chuť na nějakou večeři, zatímco budete čekat na svého hosta?“

Čím si mohla zasloužit tak speciální zacházení? Vešli jsme do malého pokoje a Danrei se mě zeptal: „Zajímá vás něco konkrétního?“

„Potřebuji čtyři předměty. Můžete mi říct, zda nabízíte sadu vybavení, kterou bych mohl na svém levelu použít? Jsem šaman,“ dodal jsem pro jistotu.

„Ano, něco bychom měli. Počkejte zde,“ ukázal Danrei na sofa, které stálo u zdi pokoje. „Za chvilku vám sadu předvedeme.“

Po několika minutách se ve dveřích objevila mladá Danreika nesoucí rukavice, kalhoty, opasek a nejspíš nátepníky. Copak to tu máme?

Šamanovy kalhoty inspirované rasou Danrei.

Popis: +10 k maximální hodnotě Energie, + (level postavy*6) Inteligence, + (level postavy*3) Výdrž, + (level postavy*2) Hbitost, + (level postavy*4) obrana proti všem typům útoku. Třída předmětu: vylepšující. Odolnost: nezničitelné. Omezení levelu: žádné.

Bonus při užívání dvou částí sady: +30 k maximální hodnotě Energie.

Bonus při užívání čtyř částí sady: + (level postavy*10) Inteligence, + (level postavy*10) Výdrž.

Velmi podobný soubor bonusů jsem našel i na rukavicích, opasku a nátepnících. Sadu jsem odložil a poprosil, zda by mi mohli ukázat ještě další vybavení, ale žádná kombinace čtyř ostatních předmětů nesahala první sadě ani po kotníky. Myslím, že jsem si vybral.

„Beru si tohle,“ ukázal jsem na sadu vylepšujících se předmětů a napadlo mě zeptat se obchodníka na jednu věc: „Můžete mi říct, z jakého důvodu si tak moc předcházíte Anastarii?“

„Velká válečnice,“ odpověděl Danrei slavnostně, „pomohla mému lidu získat vědomosti o našem světě. Víc vám říct nemůžu, měl byste se jí sám zeptat. Děkuji, že jste si vybral tak rychle. Někteří svobodní občané u nás stráví i několik dní, než prozkoumají každičký detail.“

Oblékl jsem si sadu a podíval se na své statistiky. Bojte se mě, bídní smrtelníci! 1958 výdrže a 1958 inteligence. A to jsem stále ještě nikam nevložil volných 265 bodů. Bál jsem se jen pomyslet, kolik může podobná sada stát.

„Přišel jsi na něco, co by mě mohlo zajímat?“ zeptala se hravě Anastaria, když jsme od Triciniánů odešli. „Nebo pro mě nemáš nic?“

„Proč nic?“ odpověděl jsem s přehrávaným překvapením. „Jistě mám něco, čím tě můžu nalákat. Jako třeba tohle,“ vytáhl jsem Oko černé vdovy, které jsem před tím ukázal Evolettovi, a odkryl jsem vlastnosti předmětu. „To je ale jen něco, co se mi válí mezi dalšími podobnými věcmi, nic světoborného.“

Dívčina tvář se opět změnila v ledovou masku, když si přečetla popis Oka.

„Tak co, přidáš se ke mně?“ nadhodil jsem. „Mám spousty podobných věcí, ale nikoho, kdo by je mohl využít.“

„Dva miliony zlatých, osvobozené od tvé daně a pomoc s levelováním všech postav tvého klanu na level 120. Polovina kořisti při plnění úkolu bude tvoje,“ začala mě Stacey okamžitě bombardovat nabídkami k odkoupení Oka. Divné, vážně má Oko takovou cenu? Pokud ano, jsem blázen, že ho ukazuji všem už teď a ne až se dostanu na level 100.

„Není na prodej. Už jsem odmítl Evoletta a tvou nabídku odmítám též. Oko patří jen a pouze klanu Bodláků. Rozhodnutí je na tobě,“ usmál jsem se. „Místo zástupce je stále volné.“

„Pošli mi pozvánku,“ ozval se Anastariin klidný hlas a na místě mě zastavil. Co to má znamenat? Myslí to vážně, nebo jen prokoukla mé blafování?

Otevřel jsem rozhrání pro přijímání nových hráčů do klanu, zvolil Anastarii a odeslal jí pozvánku. Rovnou jsem jí určil pozici zástupce velitele. Pravděpodobnost, že mě jen zkouší, byla vysoká, neměl jsem se čeho bát. Vyměnit Fénix za Bodláky. Její vlastní klan by ji snad i zabil…

Hráčka Anastaria se přidala ke klanu Bodláci. Pozice: zástupce velitele klanu.

Získán klanový úspěch: Sto není limit.

Získán klanový úspěch: Už mám za sebou dvě sta.

Získán klanový úspěch: Tři stovky nejsou mýtus.

Alespoň jeden z členů klanu získal úspěch: První zabití v jeskyni Krvavá kosa, proto se klanu Bodláci přičte následující bonus:

Rychlost obnovy energie je pro všechny členy klanu zvýšena o 10 %.

Rychlost obnovy zdraví je pro všechny členy klanu zvýšena o 10 %.

Alespoň jeden z členů klanu získal úspěch: První zabití v Jeskyni strachu, proto se klanu Bodláci přičte následující bonus…

Následoval seznam pětadvaceti prvních zabití, která přidávala všem členům rozličné bonusy.

„A teď, Mahane, podepíšeme dohodu,“ zapředla potěšeně Anastaria. „Nesmíš mít před svou zástupkyní žádná tajemství, jinak by náš klan přece nestál za nic…“

3. kapitola

Anhurs

Asi každý zná ten výraz: „Rázem zkameněl.“ Vždy jsem to pokládal jenom za frázi, ale právě v tuto chvíli jsem zkameněl já sám. Anastaria se přidala k Bodlákům jako zástupce velitele. Když odhlédnu od skutečnosti, že se mě Fénix i její pochlebovači budou snažit zabít, nemůžu ji navíc během následujících tří měsíců z klanu vyhodit. Velitelé jsou s klanem velmi pevně svázáni, a proto se musí pečlivě vybírat. Hlavní velitel dokonce nemůže klan opustit, dokud v klanu nezůstane někdo na pozici zástupce, kdo by mohl velitelskou pozici převzít. Něco mi říká, že můj malý vtípek mi přidělá velký ranec problémů.                     

„Stacey, o co ti jde?“ snažil jsem se zamaskovat šok, nasadit serióznější výraz a vycouvat z nastalé situace. Přecházet z jednoho klanu do druhého není nic neobvyklého a hráči často svá působiště mění, proto také velitelé klanů zavedli platy a bonusy ve formě pozic ve výpravách, aby své pevné jádro členů udrželi. Lidé jsou hlavním barlionským zdrojem a velmi ceněným artiklem. Hierarchie každého z klanů je velmi jednoduchá: velitel, zástupce, pokladník, strážce hradu a zbytek členů. Struktura může být dle chuti změněna, stačí zajít k notáři. Rozhodl jsem se nekomplikovat si život a ponechal jsem v klanu základní strukturu. Můžu ji trochu poupravit, až se přidá více lidí. Každý z členů může klan kdykoli opustit, proto zakladatel, což jsem já, podepíše s přijatými hráči dočasnou dohodu o výměně informací, společných aktivitách, levelování, přístupu k surovinám a dalším záležitostem spojeným s aktivním hraním. Podobné dohody nepodepisují všichni členové klanu, jen ti hlavní a pro klan důležití. Rychle jsem se snažil vybavit si veškeré informace, které o klanech znám, když Anastaria potěšeně pronesla:

„Zástupce velitele… víš, stalo se mi poprvé, abych takhle dramaticky spadla na sociálním žebříčku. Byla jsem jednou z velitelů nejlepšího klanu Malabaru a přešla jsem na zástupce velitele nového, absolutně neznámého klanu. Dlužíš mi sušenku.“

„Stacey, neodpovědělas mi. Kromě očividně lehkomyslného rozhodnutí si nemyslím, že by ses pro něco takového rozhodla právě v tuto chvíli. Taková nejsi. Pověz mi, co se děje a proč jsi souhlasila. Proč mi navíc předhazuješ nějaké divné náznaky o tajemstvích mezi vedením klanu?“

„Pojďme na večeři do Zlaté podkovy a tam si promluvíme, šéfe. Strávíme spolu alespoň tři měsíce, je na čase, abys na stůl vyložil všechny karty. Vsadím se, že jsi ve Zlaté podkově ještě nebyl. Platím já.“

Jakmile jsme vstoupili do taverny, naše vybavení se změnilo na povinné večerní úbory. Podíval jsem se na Anastarii a málem mi vypadly oči. Okouzlující černé šaty zvýrazňovaly její křivky, nechyběl ani úctyhodný výstřih s pohledným náhrdelníkem. A ten účes… Měl jsem před sebou ženu, o které se většině mužů jen zdá. Pokud se v realitě alespoň trochu podobá své postavě, musí se o ni prát neskutečné množství nápadníků.

„Můžu vám nějak pomoci?“ objevil se vedle nás číšník a nedokázal z Anastarie spustit oči.

„Potřebuji stůl pro mě a mou přítelkyni,“ předběhl jsem Anastarii, čímž jsem si vysloužil další dívčin překvapený pohled. Co, máš mě za nějakou nulu?

„Následujte mě, prosím.“ Číšník nás vedl uličkou hlouběji do sálu. Nevím proč, ale nabídl jsem Anastarii rámě a ta ho bez váhání přijala. Číšníka jsme následovali jako modelový pár. Sál zel prázdnotou, obsazeno bylo jen pár stolů. Spatřil jsem stůl obsazený několika hosty, které obklopovala záře pojmenovaná „Ztišení“. Zlatá podkova se snažila vyjít vstříc i hostům probírajícím citlivá témata.

Odsunul jsem židli a pomohl Anastarii usednout, přičemž jsem vnitřně znovu poděkoval Rváčovi za jeho lekce. Podíval jsem se na menu a snažil se vypadat, jako bych se soustředil na výběr chodů, ale ve skutečnosti jsem si promýšlel nadcházející rozhovor. Nechtěl jsem se s Anastarií hádat, vždyť už nejsme malé děti, abychom na sebe křičeli a rozbíjeli vše okolo. Uvědomil jsem si, že člen, jako je ona, klanu přináší pozitiva i negativa. Musím zjistit, o co Fénixu jde, a pak se rozhodnout, čeho se chci vzdát.

„Ty máš přístup do Zlaté podkovy,“ vyšlo z Anastarie spíš konstatování než dotaz. Při objednávání jsem nebral ohled na názvy a vybral si náhodně. Teď jsem hleděl na jakési dlouhé modré stonky, které se navíc z nějakého důvodu vrtěly. Jen pohled na něco takového by mi zvedl žaludek, kdybych nestrávil nějaký čas v dole a nemusel dvakrát denně pozřít horu zeleného slizu. Od té doby vypadala všechna jídla daleko vábněji než sliz.

„Samozřejmě, proč bych sem zrovna já,“ na poslední slovo jsem přidal důraz, „neměl mít vstup? Mohla bys mi vysvětlit tu šarádu, kterou hraješ, a co mám teď od Fénixu očekávat?“

„Šarádu? Očekávat něco od Fénixu?“ zvedla Anastaria tázavě obočí, jako by nechápala, o čem mluvím. „Nabídl jsi mi změnit klan a já souhlasila.“

„To není dobrá odpověď.“ Mám za sebou už tak dlouhý a vyčerpávající den, který ještě asi hned tak neskončí. Zítra mě čeká setkání se zbytkem týmu a vysvětlování, proč jsem do klanu někoho přijal, aniž bych to s nimi probral, a proč jsem té osobě rovnou nabídl pozici zástupce. „Stacey, mluvme na rovinu! Samozřejmě chápu, že sama můžeš odejít, kdykoli se ti zachce, ale jako velitel s tebou budu muset co nejdříve podepsat dohodu o nutnosti zůstat v klanu následující tři měsíce a z toho se jen tak nevykroutíš. Jistě dobře víš, co se následující tři měsíce bude dít. Fénix se bude připravovat na boj o první místo v turnaji mezi klany Malabaru, aby mohl náš kontinent reprezentovat v celosvětovém klání. Celou dobu bys musela strávit mimo Fénix. Opravdu něco takového chceš?“

„Vydírání ti vůbec nesluší.“

„A ta slova, jak by náš klan nestál za nic, pokud bych se ti se vším nesvěřil, nebyla vydíráním?“

„Jak já tahle jednání nenávidím,“ opřela se dívka hlouběji do křesla. „Je daleko zábavnější řešit kvízy vývojářů, vymyslet plán pro úspěšné pokoření jeskyně nebo zjistit něco zajímavého o historii Barliony. Teď však jen tak sedím a snažím se vypadat odměřeně a tajemně. Nikdo můj odchod neschválil. Ehkiller už mi napsal, abych se okamžitě vrátila, než to zjistí zbytek hráčů, jinak si nechá mou hlavu přinést na stříbrném podnosu. Proto můžu být u tvého klanu jen do doby, než odejdeme z taverny. V tu chvíli tě bez okolků opustím. Proč jsem to udělala…?“ Anastaria ztichla a zahleděla se do jídla na talíři.

„Informace,“ doplnil jsem ji. „Potřebovala jsi informace. Proč ale chceš získat informace od hráče na tak nízkém levelu? V porovnání s tebou jsem začátečník a absolutní nicka.“

„Mám ti to spočítat na prstech? Klidně to udělám, o nic nejde: Karmadontova šachovnice, Prokleté šachové figurky, hlavní role v Kartosském scénáři, informace o dracích, vlastnictví klíče do jiného světa, nevysvětlitelná imunita vůči mému jedu… Když už o něm mluvíme, jak to děláš? A abych to něčím završila, vstup do Zlaté podkovy! Tady to máš. Ani mi nestačily prsty na jedné ruce, abych ti vyjmenovala všechny odlišnosti mezi tebou a začátečníky. Myslela jsem si, že když se přidám k tvému klanu, radostně mi vysypeš všechny informace nebo aspoň něco… Je mi to líto, naprosto jsem podcenila tvůj mozek. Mluvím pravdu, jak asi vidíš. Chci získat informace o všech záležitostech, proto jsem tento krok riskovala. Prostě jsem jen improvizovala…“

Hráčka Anastaria opustila klan Bodláci.

Klan Bodláci ztrácí následující bonusy z Prvních zabití:

…

Po několika sekundách se vedle dívčího jména znovu objevil znak Fénixu. Anastaria se vrátila do svého původního klanu.

„Klíč k jinému světu? O čem to mluvíš?“ dožadoval jsem se vysvětlení jednoho z bodů.

„O tom Oku, cos mi ukázal. Úkol probíhá jednak na Barlioně a pak i ve světě, do kterého Pavoučí páni utekli. Mohla bych se mýlit, ale u podobných úkolů musíš nejdřív zabít kněze, který se snaží Pavouky přivést zpět, pak použít Oko a nechat se přenést do jiného světa, kde se setkáš s pavouky a předvedeš jim trhlinu v jejich plánu. Na konci úkolu každý z členů dostane amulet, který při použití přidá pět až deset levelů, nějakou reputaci u císaře a samozřejmě První zabití. Normálka.“

„Aha, díky. Když už jsme se do toho obuli, mohla bys mi říct, na co potřebuješ Karmadontovu šachovnici?“

„Je to jeden z nejunikátnějších předmětů ve hře a navíc odemyká přístup ke stvořiteli našeho světa. Podle mých informací úkryt kromě stvořitele obsahuje i nejlepší bonusy z celé hry. Strašně moc se tam chci podívat, proto jsem připravena pro vstupenku ke stvořiteli mnoho obětovat. Dokud není sada kompletní, nemá prakticky žádné využití. Přístup se otevře až po vyrobení celé sady. Cesta k místu, kde se musí sada aktivovat, je ukryta v hádankách, které se ti zobrazí po vyrobení každé části. První hádanka je spojena s orky. Už jsi ji vyřešil?“

„Proč mi tohle všechno prozrazuješ?“ odpověděl jsem nezdvořile otázkou.

„Snažím se vytvořit mezi našimi klany pozitivní pouto. Smiluješ se konečně nad ubohou dívkou a dáš mi šanci nějakou hádanku vyřešit? Nepotřebuju vyrobené figurky, postačí mi alespoň hádanka.“

„Vydrž. Pořád nechápu, na co jsi potřebovala udělat takové extempore s odchodem z Fénixu. Mohli jsme si jen sednout a promluvit si. Ale ty jsi chtěla něco víc…“

„Všechno se netočí jen okolo tebe,“ usmála se dívka. „Co jsem udělala… Potřebovala jsem to. Je to osobní a tebe se to vůbec netýká.“

„Přijde mi, že se mě to týkat začalo. Minimálně číšník viděl, že jsi byla mimo Fénix, a kvůli všemu, co pro ostatní představuješ… Jsi jejich herní ikona, ideál krásy. Nakonec se mě to může týkat taky, až se o tom dozvědí tví pochlebovači.“

„Ideál krásy,“ pronesla s úsměvem Anastaria. „Díky za kompliment, samozřejmě je vždy hezké si něco takového vyslechnout, především od někoho, kdo se vší silou snaží odolat mým ženským svodům,“ usmála se dívka znovu, „ale je škoda, že mě takhle vidíš. Popravdě na vzhledu vůbec nezáleží, je to jen obrázek. Daleko důležitější je to, co se ukrývá uvnitř každého z nás. Proto jsem se rozhodla neúčastnit se tento rok soutěže krásy. Měla jsem všeho dost. Závistivé pohledy ostatních holek, mužů snažících se mě najít v reálném světě… Slibují mi za mou ruku nekonečná bohatství… Je toho na mě už moc. Je mi osmadvacet a pořád se mi nepodařilo najít vhodný protějšek. Ale nechme už smutných řečí. Chci tě o něco požádat. Nikomu neříkej, s čím jsem se ti právě svěřila. Už tak o mě koluje spousta řečí začínajících tím, že jsem frigidní blbka a končících polyandrií*. Další fáma by toho sice moc nezměnila, ale přesto… Zapomeň, prosím, že jsem ti něco řekla.“

„Už se stalo. Něco pro tebe mám. Když máš tak ráda hádanky, podívej se na tohle. Třeba se ti bude líbit.“ Na svitek jsem napsal vzorce z orků válečníků a podal ho Anastarii. Trochu se pobavíme a aspoň zjistím, jak dlouho bude trvat, než přijde na správnou odpověď.

„Pythagorova věta, Fibonacciho posloupnost a eukleidovský prostor?“ Anastaria se pohroužila do myšlenek a upřeným pohledem pozorovala svitek. „Dvě násobení, jedno rovnítko a výsledek na sedm desetinných míst. Co to má znamenat?“

„Je to rovnice. Musíš ji vyřešit.“

„Žádné řešení neexistuje. Vzorce nedávají žádný smysl.“

„To jsi mě zklamala. Existuje právě jedno řešení. Najdi ho.“

Ráno druhého dne mě zastihlo při cestě do taverny U Veselé gnómky. Nebylo mi jasné, proč se taverna jmenovala U Gnómky, když za barem stál gnóm mužského pohlaví, ale myšlenkové procesy vývojářů vybírajících jména mi jsou často hodně vzdálené. Možná šlo jen o chybu.

Posadil jsem se u volného stolu a objednal si jídlo s bonusem 10 % inteligence na celý zbytek dne. Stále jsem se ještě dostatečně nevzpamatoval z Anastariiných včerejších manévrů. O co jí vlastně mohlo jít? Odešla od Fénixu a přidala se ke mně. Podvědomě jsem tušil, že její vysvětlení nebylo úplně pravdivé. Spíš se za jejím chováním skrývalo něco dalšího, ale neměl jsem nejmenší představu, co za tím hledat, a ani bych nevěděl, kde začít.

„Ahoj, šedesát sedmičko,“ ozval se známý hlas vedle mě a já se usmál. „Kde se ti podařilo posbírat tolik levelů?“

Vedle mého stolu stáli Eric (level 25), Clutzer (level 20) a Leite (level 19). Posledních pár měsíců se opravdu snažili na sobě zapracovat. Nebýt bitvy o Beatwick, neměl bych víc levelů než oni. Zvládli to dost dobře.

Styl jejich postoje mi dal najevo, že si za svého vedoucího zvolili Erika. Clutzer a Leite stáli o krok za ním, jako by se ukrývali za zády svého šéfa. Nebo, což je možná pravděpodobnější, zase až příliš přemýšlím a oni se takhle postavili jen náhodou. Možná jen ze zvyku stojí za tankem. Proč si tu ale povídám sám pro sebe a pořádně ty kluky nepřivítám?

„Já vás tak rád vidím!“ vyskočil jsem a s každým z nich si radostně potřásl rukou. Ať už náš hovor dopadne jakkoli, opravdu jsem je rád viděl. Nevadilo mi, že jsme spolu hráli jen dva týdny a pak strávili následující tři měsíce na opačných stranách kontinentu. „Posaďte se, nestůjte tam jak sochy,“ ukázal jsem ke svému stolu.

„Žádná čelenka, vybavení minimálně vzácného typu, 67. level po třech měsících a deset tisíc zlatých, které jsi nám poslal,“ řekl Clutzer normálním hlasem, aniž by do něj přidával svůj obvyklý gangsterský styl. „Jsi vlastně ještě vězeň, nebo tě už propustili?“

„Ne, pořád jsem v kapsli, stejně jako vy.“ Chápal jsem je. Během několika měsíců měli šanci se pořádně poznat, zjistit návyky jeden druhého a najít společnou řeč. Teď však mají mezi sebe přijmout někoho dalšího, s kým sice nějaký čas strávili, ale dlouho se neviděli. Navíc ten další vypadal hodně odlišně, než jak si ho pamatovali. „Od našeho rozdělení mě potkalo tolik nešťastných příhod, až mě změnily na to, co právě teď vidíte před sebou. Ale pořád jsem ten stejný chlapík, kterého si pamatujete z dolu. Chlapi! No tak! Posaďte se!“

Leite se podíval na Clutzera a i Eric se na něj otočil. Já jsem přidal Anastarii k dobru další bod. Měla pravdu, že Clutzer se díky své chytrosti stane šéfem. Nebyl to Eric.

„Můžeme si popovídat, co by ne,“ promluvil Clutzer. „Poslechneme si, co nám Mahan zazpívá.“

Tak ne, čas od času do toho svého slangu upadá. Je na čase ukázat, že i já mám nějaké analytické schopnosti.

„Clutzere, odkud jsi? Podle toho, jak jsi mluvil v dole, musíš už od dudlíku mluvit jako gangster, ale docela dobře mluvíš i normálně, aby ti každý rozuměl. Kde ses naučil takhle mluvit?“

„Paříž. V jedné z míň populárních čtvrtí. Takhle tam mluvil prakticky každý a já se to naučil taky, abych nevyčníval,“ odpověděl a poprvé po jeho tváři proběhl záblesk úsměvu. „Četba není mezi kluky moc oblíbená, ale všechno ostatní… Řekni nám, co se s tebou dělo a jak se ti podařilo zbavit se té čelenky. Především nás zajímá čelenka. To je náš hlavní problém.“

„Hlavní problém?“ zeptal jsem se.

„Neustále nás nahánějí zabijáci,“ promluvil poprvé Eric. „Když jsme se odmítli přidat k Fénixu, stala se z nás lovná zvěř. Fénixáci a další idioti se nás snaží zabíjet. Jakmile vyjdeme z města, čekají na nás. Jen párkrát se nám podařilo odejít z města nepozorovaně a získat pár levelů. Zbytek levelování se děl ve městě. Různě jsme pomáhali, nosili zprávy a plnili socializační úkoly. To vše pod drobnohledem kovaných zabijáků. Jakmile začalo pršet a my nebyli v ochranné zóně, dali nám co proto. Navíc nás neustále bombardují nabídkami k připojení se k Fénixu nebo k Temné legii…“

„Eric má pravdu,“ připojil se Clutzer. „Čekali jsme, že přijde šaman na nízkém levelu, ale ty tu před námi sedíš s 67 levely, skvělým vybavením, bez čelenky a dokonce máš i klan. Vzpomínáš si vlastně na naše rozhodnutí, že vytvoříme klan společně, nebo ti to nějak vypadlo?“

„Chápu. Ano, jsem v klanu, ale jako jediný člen, protože tenhle klan jsem založil včera večer. Klan je pro nás.“

„Bodláci,“ zasmál se Leite. „To je nějaký vtip, ne?“

„Právě naopak. Jméno se dá změnit, kdyby by se vám nelíbilo, a já prostě vybral první, co nebylo úplně debilní. Další možnosti byly názvy jako ‚Milujeme Barlionu, hrajeme Barlionu‘ a ‚Hnědooké krávy západu‘. To se prostě nehodí.“ V duchu jsem se pochválil, protože se všichni tři zasmáli. Ledy začínají tát. „O klan se nemusíte obávat, nikoho bych nikdy nezradil. A ta čelenka. Kolik potřebujete, aby vám zmizela?“

„Za mě je to sto tisíc, co vy?“ řekl Eric a podíval se na Leita a Clutzera.

„Dvě stě dvacet,“ přidal se Clutzer.

„Sto pade,“ dodal po chvíli Leite. „Proč se ptáš?“

„Přivolávám herolda, potřebuji vaši pomoc!“ zvolal jsem místo odpovědi.

„Přivolal jste mě a já přišel. Pokud vaše přivolání není odůvodněné, budete potrestán,“ pronesl herold klasickou úvodní frázi místo pozdravu a tři „červené karkulky“ se zasekly. To je překvapení, co? Kluci nejspíš herolda potkali úplně poprvé.

„Rád bych provedl platbu a zbavil tyto tři svobodné občany červených čelenek. Odeberte celkovou částku z mého účtu.“

Před očima se mi objevila tabulka žádající potvrzení sumy. Zahnal jsem hrabivou žábu do tmavého kouta a klikl na tlačítko Potvrdit. Má platba nemusela čekat na potvrzení jako posledně Nurrisova a čelenky okamžitě zmizely z hlav všech tří známých.

„Mohu vám být ještě nějak nápomocen?“

„Ne, díky. Teď už to zvládneme sami,“ odpověděl jsem a otočil se na ostatní. „Poslouchejte, jestli vám vadí, že jsem založil klan bez vašeho vědomí, tak se hluboce omlouvám. Dostal jsem se do Anhursu včera, poslal vám zprávy a hned založil klan, abych ušetřil čas. Pokud se vám nelíbí jméno, zkuste vymyslet nějaké jiné, a když s ním budou ostatní souhlasit a zároveň bude volné, přejmenujeme se.“

„Díky za ty čelenky,“ začal Clutzer, „ale řekni nám jednu věc. Odkud to všechno máš? Zrovna jsi jen tak vytáhl 470 tisíc zlatých. Před třemi měsíci jsi neměl ani desetinu. Jak se z tebe za tři měsíce stal takový boháč? Chci vědět všechno od A do Z. Musíme vědět o úplně všem, než s tebou spojíme zbytek svého herního života. Jinak nemá smysl se ke klanu přidat. Přátelil by ses se svými bohatými známými a my bychom za tebou sbírali drobky. To bychom zvládli kdekoli.“

„Potvrďte tady tu dohodu, že o mých tajemstvích neřeknete nikomu dalšímu.“ Otevřel jsem seznam předpřipravených smluv, ve které byla i ta o nepředávání informací třetím stranám, změnil pár bodů, vepsal do kolonek jména a všem třem ji předložil. „Je na čase začít hrát podle pravidel a nespoléhat se jen na čest,“ doplnil jsem, když jsem spatřil Erikův zachmuřený obličej.

„Teď dobře poslouchejte, co vám řeknu,“ spustil jsem, až všichni podepsali smlouvy. „Začnu pěkně od začátku. Důl Pryke a Kameamia.“

Pověděl jsem jim vše: o vyrobení Kameamie a orků válečníků (které chtěli okamžitě vidět), o dovednosti, Prvním zabití, Beatwicku, totemu, dracích, o prokletých šachových figurkách, o kněžkách Eluny, o objevené mapě kartosského území a jejím prodeji, o Anastarii a tom, jak včera chvíli strávila v mém klanu, a o pokladech draků. Nic jsem si nenechal pro sebe, řekl jsem jim dokonce i o Leařiných plesových šatech. Když jsem jim vyprávěl o svém totemu, musel jsem nás obklopit neviditelnou bariérou, která byla v této taverně dostupná, abych jim Draca předvedl. Jinak by mi jen těžko věřili. Nečekal jsem, že mi vyprávění událostí uplynulých šesti měsíců zabere tak dlouhou dobu. Navíc jsem si až do teď neuvědomil, jak bohatých na události těch šest měsíců bylo.

„A tak jsem se stal boháčem, který rozhazuje peníze na všechny strany,“ dodal jsem nakonec. „Teď už víte vše, co se mi přihodilo. Můj aktuální vzhled mě nedělá lepším nebo horším, než jste vy. Jsem pořád stejný. Jen jsem měl neskutečné štěstí při spuštění Kartosského scénáře. Teď se ale nemůžeme zastavit. Musíme pokračovat v úkolech dál, jinak se štěstí unaví a nám zbude jen každodenní zabíjení stvůr. Podívejte se na popis úkolu od nejvyšší kněžky,“ ukázal jsem ostatním Bethin úkol. „Co nejdřív se musíme vydat do Volných plání a začít hledat. Potřebujeme ještě několik lidí, ale znám tři spolehlivé kluky, se kterými jsem kdysi strávil dost času. Připojíte se?“

„Proč ses nepřidal k Fénixu?“ snažil se Clutzer nalézt odpovědi i na zbytek palčivých otázek. „Když nás Rastor, hlavní náborář Fénixu, našel, povyprávěl nám, jak se Mahan už ke klanu přidal a nemůže se dočkat, až se s námi setká. Dokonce jsme prošli několika testy potřebnými pro přijetí do klanu, ale pak jsme se rozhodli ještě nějaký čas počkat.“

„Ze stejného důvodu jsem se k nim nepřidal ani já. Hellfire, asi ho znáte, mi řekl úplně totožnou pohádku, prý mě všichni ve Fénixu už čekají a těší se, až se přidám i já. Byl jsem na vás tehdy naštvaný. Naštěstí se Anastaria podřekla, jinak bych jim to snad uvěřil. Abych se vyjádřil přesněji… Jsem šaman a díky intuici cítím, když něco není, jak má být. Instinkt mi důrazně kladl na srdce, že se nesmím přidat k žádnému klanu, který sám nezaložím. Vím, zní to hloupě, ale během tří měsíců mi instinkty přinesly to, v čem před vámi sedím, proto se jim snažím naslouchat. Proč jste se k nim vlastně nepřidali, když se vás tak pracně snažili nalákat?“

„Nejsme podrazáci a za svým slovem si stojíme,“ uklidnil se Clutzer. „Klany nás lákaly jen kvůli Prvnímu zabití, jinak o nás vůbec nestály. Ochrana před zabijáky? To byl jen vtip. Právě naopak by na nás útočilo daleko víc lidí, kdybychom se přidali buď k Legii, nebo k Fénixům. Nemělo smysl vstoupit do menšího klanu a na založení vlastního nám chyběly peníze.“ Clutzer se otočil k ostatním a zeptal se: „Prošel Mahan testem? Přidáme se k němu, nebo se naše cesty rozdělí?“

„Prošel,“ odpověděl okamžitě Eric. „Nic na nás nezkouší a ani nad námi neohrnuje nos. Myslím, že je to pořád ten stejný kluk, kterého jsme potkali v Dolmě. Hlasuji pro klan. Leite, co ty?“

„Já taky souhlasím. Nejdřív jsem si myslel, že se nám přišel vysmát, ale nemohl jsem se víc mýlit. Jdu do toho.“

„Pošli nám pozvánky,“ doplnil Clutzer. „Už ses rozhodl, kdo bude zastávat jakou pozici?“

„Ano, pokud nebudete proti, zůstal bych jako velitel. Posbíral jsem velké množství úkolů. Když zůstanu v pozici velitele, aktivují se bonusy i vám. Navíc jsem získal úspěch Plné kapsy peněz, který nám všem hodně pomůže. Clutzer by mohl být můj zástupce, co na to říkáte?“ Vybral jsem každého z hráčů a poslal jim pozvánky do klanu.

„Nechci být zástupce,“ odmítl Clutzer pozvánku. „Třeba Eric by chtěl, ale já to dělat nebudu. Rád bych byl jen normální člen.“

„Proč?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Není to nic pro mě. Myslí mi to, dokážu objevit různé cesty, jak se někam dostat, ale nechci být neustále v popředí.“

„Já to taky dělat nebudu,“ řekl Eric. „Stát se zástupcem po Anastarii je dost riskantní. Třeba se časem rozhodne, že se k nám skutečně přidá, a místo by už bylo obsazené. Díky, ale chci být jen člen.“

„Dobrá, to bychom měli,“ okomentoval jsem přijetí nových členů k Bodlákům. „Kluci, vy se už navzájem určitě dobře znáte, můžete mi říct, za co sedíte? Já jsem tu za hackování.“ Ve zkratce jsem jim pověděl o sázce s Marinou a hacknutí imitátora. „Co vy?“

„Hackování,“ přiznal se jako první Eric. „Napadl jsem imitátora jednoho obchodu a postupně jim z účtu vysával peníze. Clutzere, ty jsi tu za krádež, nepletu se?“

„Dvě stě dvacet tisíc za červenou čelenku se rovná dvaadvaceti miliónům dluhu. Cos to proboha ukradl?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Slyšel jsi někdy o Mona Lise? Tak tu,“ usmál se Clutzer. „Ale neměl jsem čas ji vynést ven, policie na místo přijela strašně rychle. Pak mě sáhodlouze vyslýchali, jak se mi podařilo dostat dovnitř. Vše jsem jim popravdě přiznal a díky tomu musím být ve vězení jen sedm let místo patnácti.“

„Mě zavřeli kvůli úplatkům,“ přidal se Leite. „Pracoval jsem jako administrativní úředník pro jeden okres… Prakticky nikdy nebyl s úplatky problém, ale jednou to prostě nevyšlo… Je to ale jenom moje chyba a teď za ni pykám.“

„V tom případě navrhuju pro náš klan jistý postup. Vím, že máte určitě spoustu vlastních nápadů, ale zkuste mě nejdřív vyslechnout a pak se domluvíme.“ Podíval jsem se na vlastnosti klanu a smutně jsem si všiml, že se naše bonusy z Prvního zabití jeskyně Mushu nesčítají, v klanu stačil jediný člen s tímto úspěchem a všichni ostatní získají bonus. „Každý z nás musí zvyšovat profese. Klan se zaměří na výrobu a prodej předmětů obohacených o bonus z dovednosti. Musíme najít schopného a spolehlivého hráče, který není vězeň, proto se na něj nebude vztahovat 30% daň, a ten naše výrobky prodá. Mám několik důvěryhodných známých, jak už jsem řekl. Zkusím je přizvat na výpravu do Volných plání a zjistím, jestli se za posledního půl roku nějak nezměnili. Pokud je na ně pořád spoleh, jeden z nich by se mohl stát pokladníkem. Byli to vážně poctiví kluci, nikoho by nezradili. Každému z nás zbývá do propuštění různě dlouhá doba, proto bude cílem pro následujících čtyři až osm let vydělat co nejvíc peněz, abychom si zajistili komfortní budoucnost. Svět nečeká, až vyjdeme z kapsle, a nemusí se nám podařit získat svá stará zaměstnání. Nerad bych zůstal nezaměstnaný a předpokládám, že vy taky ne. Tak zní můj plán a návrh. Pokud nemáte žádné námitky, naším dnešním úkolem je…“

Ukázalo se, že Clutzerova představa nebyla příliš vzdálená té mojí. Proto jsem každému z nich dal nějaké zlaťáky a poslal je nejdřív do banky, aby si pořídili přenosné peněženky a poštovní schránky. Následně měli za úkol navštívit trenéry a získat co největší počet profesí výrobních i pro získávání surovin. Jakmile kluci odešli, zavřel jsem oči a snažil se relaxovat. Vyjednávání bylo dost těžké. Nečekal jsem, že mě přivítají s otevřenou náručí, ale takhle složité jsem si to nepředstavoval. Nevadí, však my se tím nějak prokoušeme. Rázem jsem vyskočil, jako by do mě uhodil blesk. Princezna! Slíbil jsem, že ji ještě včera navštívím, ale neměl jsem vůbec čas! Lépe řečeno, zapomněl jsem na to jako na smrt. Musím jít hned do paláce, než mi začnou nějaké další problémy.

„Příliš jsi nepospíchal.“ Tishin imitátor už konečně zvládl pochytit všechny nuance pro věrnou imitaci urozené ženy. Navíc jsem před setkáním musel vysvětlit okázale vypadajícímu muži v dlouhé modré livreji, proč se chci setkat s císařovou dcerou. Asi to byl majordomus nebo sluha.

„Mockrát se omlouvám. Včerejšek byl můj první den v Anhursu a teprve okolo půlnoci jsem dokončil všechny pochůzky. Těžko by mi dovolili navštívit tě v noci. Proto jsem přišel hned ráno, jakmile se brány paláce otevřely veřejnosti.“ Úroveň atraktivity se stále držela na 39 bodech, což mě uklidnilo. Princezna se na mě nehněvala.

„Bodlák,“ usmála se Tisha, když zkoumala klanový znak. „Krásná divoká rostlina. V Beatwicku jsem podobné květiny trhala a zdobila jimi celý dům. Malý kousek přírody je v domě velice důležitý a navíc každou místnost zkrášlí. Mám je ráda. Co máš v plánu?“

„Zítra nebo pozítří vyjedu do Volných plání kvůli úkolu od Beth. Mělo by to trvat asi měsíc. Dál nic v plánu nemám. Potřebuješ s něčím pomoci?“ Jakmile princezna pronesla: „Mám je ráda.“ okamžitě jsem zkontroloval atraktivitu. 42 bodů! Nakonec mi název klanu a modrý znak přinesl výhodu! Získat tři body atraktivity jen díky názvu se vyplatí. Snad mi Tisha nějaký úkol nabídne.

„Ano, ale není to pro mě… Je to pro Slata.“

„Pro prince?“

„Není princ. Otec nedovolí nějaké obludě bez rodiny, aby se stal manželem jeho dcery. Proto potřebuje… my potřebujeme tvou pomoc. Slate se musí dostat ke své rodině a získat od nich svolení ke svatbě s vagrenem. Kvůli tomu musí projít Malabarské císařství a dojít téměř až na hranice s Kartossem. Otec mu však nepřidělí doprovod. Můj budoucí manžel musí dojít ke své rodině sám. Můžou mu pomoci přátelé, on však žádné nemá. Máme zakázáno najmout placenou stráž, na to dohlíží heroldi. Mahane, potřebujeme tvou pomoc!

Dostupný úkol: Doprovod pro prince.

Typ úkolu: scénář. Požadavky: úroveň reputace u Malabarského císařství nejméně respektovaný, atraktivita u princezny: 40+. Odměna: žádná. Trest za odmítnutí či nesplnění úkolu: žádný. Časový limit na splnění úkolu: 3 měsíce.

Za úkol nebyla žádná odměna, ale na druhou stranu šlo o scénář. Beatwick mě naučil, abych úkoly spojené se scénářem chytil železnou pěstí a už nepustil.

„Princezno, pomůžu budoucímu princi, ale nejdřív musím splnit úkol pro nejvyšší kněžku. Slíbil jsem Beth, že přinesu zpátky Kámen. Nebylo by ode mě fér, kdybych ji zklamal.“

„Chápu,“ odpověděla smutně Tisha. „Dokud nezíská svolení příbuzných, nesmíme se ani navštěvovat. Otec ho umístil do vzdálených komnat paláce a já se tam ještě nevyznám. Snažili jsme se setkat pomocí amuletu, ale heroldi uzamkli veškeré dveře. Všichni tu stojí proti mně.“ Dívka měla skoro na krajíčku.

„Co kdyby nás Slate doprovodil do Volných plání a až tam splníme úkol, vydáme se rovnou za jeho rodiči?“ Snažil jsem se přijít na nějakou možnost a v duchu si přál, aby něco takového bylo možné. Popis Bethina úkolu nezakazoval spojení se s NPC, proto jsme si třeba mohli i nějaké NPC najmout. Bylo by to sice drahé, ale rozhodně ne nemožné. Teď mám možnost získat do týmu pořádně silného medvěda a třeba si u něj díky tomu i zvýšit atraktivitu. „Navíc bychom mohli najít něco, co by rodiče Slata přesvědčilo, aby mu dali své požehnání.

„Počkej, zeptám se ho,“ odpověděla Tisha a na výrazu její tváře jsem poznal, že se jí srdce naplnilo nadějí. Rychle vytáhla komunikační amulet a rychle Slatovi vysvětlila situaci. Musel jsem se k vysvětlování přidat a ukázat Tishe popis úkolu, který ona do amuletu nahlas přečetla. Po několika minutách vyplněných otázkami a odpověďmi se do týmu mířícího na Volné pláně přidal nový člen – medvěd na levelu 128.

„Za pět minut se potkáme u bran paláce,“ řekl jsem novému členovi týmu. „Tam se rozhodneme, co dál.“

„Princezno, doprovodila byste mě k východu?“ galantně jsem nabídl Tishe rámě. „Palác je nově přestavený a já bych se tu nerad ztratil.“

Princeznina radost, když spatřila Slata, ke kterému se ihned rozběhla, znamenala dalších pět bodů k atraktivitě. Okolo se objevilo pár heroldů, ale mohli jen potichu sledovat, jak se mladý pár objímá. Dokázali zastavit domluvená setkání, ale přerušit jedno už probíhající bylo mimo jejich schopnosti.

„Musíš být na sebe opatrný,“ zaslechl jsem ještě dívčino napomenutí, když jsem odcházel z paláce. Bylo mi medvěda trochu líto, vagrenka mu nedá pokoj, dokud mu nenařídí, co všechno na výpravě smí a nesmí dělat. Rozhodl jsem se párek milenců nerušit. Za hodinu dám Slatovi vědět a domluvíme si další setkání. Mezitím se musím rychle dostat na hlavní náměstí. Přišel mi dopis od Elenia, že má čas se hned teď potkat.

Elenium, Duki a Sushiho mě rádi viděli, ale každému z nich jsem musel povyprávět svůj příběh, přečíst si smutek v jejich očích a ujistit je, že nepotřebuji pomoc a nemám ani žádného potomka, o kterého by bylo potřeba se postarat. Všichni tři souhlasili, že se k mé výpravě přidají, ale varovali mě, že se můžou do hry připojit jen mezi šestou večerní a druhou ranní hodinou. Nebylo to ideální, ale co mi zbývalo? Práce a rodina má přednost. Levely jejich postavy byly následující: Elenium – 118, Duki – 122, Sushiho – 127. Když si k tomu připočtu ještě Slata, dostali jsme se na úroveň 622. Požadavky nejvyšší kněžky jsou splněny. Dohodli jsme se na setkání okolo šesté večer před Eluniným chrámem. Promluvil jsem si ještě s budoucím princem, popsal mu naši situaci a vydal se na místo, které jsem chtěl už dlouho navštívit, ale až dosud jsem neměl šanci: nevěstinec.

„Zkontrolován biologický věk,“ ozval se hlas imitátora zodpovědného za povolení vstupu, jakmile jsem prošel dveřmi nevěstince. „Zjištěno omezení: V nevěstinci máte povoleno zůstat jen 24 hodin za jeden týden. Aktuálně vám zbývá: 24 hodin. Můžete vstoupit. Vítejte!“

Objevil jsem se v malém pokoji vystlaném měkkými polštáři s jedním gaučem, na kterém seděla pohledná NPC dívka a listovala si časopisem. Od mé poslední návštěvy se nic nezměnilo. NPC nezačne mluvit, dokud na ni nepromluvím první já nebo dokud neuplyne deset minut od mého vstupu. Nikdo vás do ničeho netlačí ani nic nekomentuje. Pro každého hráče byl přichystán unikátní pokoj. Korporace se snažila, aby se hráči necítili v nevěstinci divně. Úkol NPC sedícího na gauči byl prostý. Zajistit výběr vhodného objektu vášně, nebo pokud se imitátorovi podařilo hráče odhadnout, tento objekt ztělesnit. Prohlédl jsem si dívku ještě jednou. Byla to lidská žena, docela hezká, s malinko zvednutým nosem, plavými bílými vlasy a světle modrýma očima, které jsem spatřil, když na mě pohlédla. Proč si systém myslel, že mě zaujme albínka?

„Krásná dámo, pomohla byste mi prosím s výběrem?“ odhodlal jsem se nakonec k otázce.

„Samozřejmě, podívejme se, co tu máme.“ Předložila mi několik 3D hologramů elfek, lidských dívek, gnómek a dalších zástupkyních ženského pohlaví Barliony. „Vyberte si rasu.“

„Myslím, že jsem si už vybral,“ pronesl jsem a usmál se na NPC sedící přede mnou. Čím déle jsem strávil v její přítomnosti, tím více se mi líbila. Imitátor to nakonec uhádl přesně. „Jsi nádherná a není potřeba cokoli měnit.“

„Díky,“ začervenala se dívka a před očima se mi objevila zpráva, zda souhlasím s cenou za služby nevěstince. 2500 zlatých za hodinu. To jsou zajímavé ceny, usmál jsem se, velmi „lidové“. I přesto jsem zmáčkl ano a připravil se na pořádnou jízdu. Těch 24 hodin týdně musím nějak využít…

Uběhly celé tři hodiny, než jsem se nevěstince nabažil. Nikdy bych nevěřil, že u mě dlouhá abstinence přivodí takový výbuch extáze, ale má touha po intimitě nejspíš dosáhla vrcholu. Po takovém zážitku jsem zvládl jen pokládat jednu nohu před druhou, bezcílně procházet ulicemi Anhursu a obdivovat roztodivné domy. Anhurs byl jediným městem ve hře, které nebylo postaveno dle jedné šablony. Každý dům vypadal originálně a vzhled ulic byl svěřen mnoha designérským agenturám. Každý z designérů se chtěl nějak vytáhnout, proto byla procházka po Anhursu velmi zajímavá. Nevím, proč si Korporace zvolila tento postup a nevystavěla hlavní město ve stejném stylu jako ostatní, ale díky tomu rozhodnutí se na každém kroku skrývala další a další překvapení.

Nejraději bych se celý ponořil do pozorování okolí, zatímco bych pomalu procházel ulicemi, kterými jsem kdysi dávno s lovcem celé dva roky probíhal. Tehdy jsem se snažil netoulat se od Anhursu moc daleko, protože většina těch nejzajímavějších událostí se odehrávala právě tady a město jsem po chvíli znal jako své boty. Nemyslel jsem si, že bych se mohl ztratit nebo se stát obětí některých zabijáků (počasí bylo nádherné a hlavní město bylo velkou ochrannou zónou), ale dorazil jsem až k bolestivě známému místu. Tréninkové hřiště lupičů. V uších mi zněly vzdálené hlasy hráčů procházejících nejrůznějšími cvičeními. Šťastné výkřiky, když se jim povedlo celým hřištěm bez chyby projít, a výbuchy smíchu, když někdo z cvičících upadl. K tomuto místu se mi vázala spousta vzpomínek… Ucítil jsem knedlík v krku, ale i přesto jsem k hřišti došel. Jednu dobu jsem strávil necelé dva měsíce trénováním překážkové dráhy, proto jsem se tu cítil jako doma. Mohl bych zkusit proběhnout dráhu jako šaman, když už jsem tady. Uvidíme, zda si tělo pamatuje pohyby, které už tak dlouho nemuselo použít.

„Vida, vida, koho to tu máme?“ ozval se nepříjemný a trochu huhňavý mužský hlas. „U dráhy je šaman. Všichni zapněte neviditelnost! Ha ha ha!“

Podařilo se mi najít posměváčka mezi lupiči připravujícími se na překážkovou dráhu. Vypadal jako klasický, skoro až pohádkový hrdina s hranatou čelistí, celým tělem překypujícím svaly (na co lupič potřebuje svaly?) a na zádech se mu třepotal plášť. Připomínal spíš superhrdinu než hráče. Ani jsem se nenamáhal přečíst si jeho jméno, vůbec mě ten člověk nezajímal. Použití předpřipravené herní postavy samozřejmě nebylo zakázáno, ale celému okolí to značilo neoriginální přístup. Proč si vybírat nějakou šablonu, když jste mohli hrát sami za sebe?

Zpátky k překážkové dráze. Hlavní vlastností lupičů je hbitost, proto se každý z nich snaží co nejdříve hbitost zvýšit. Dala se zvyšovat nejen střílením na terč, ale i překonáváním překážek. Přeskočíte jeden kmen a připočtou se vám 4 % hbitosti, zvládnete přeskočit dva a hned je to 5 % a tak dále. Tréninkové hřiště bylo nacpané všemi možnými předměty a překážkami, největším lákadlem však byla hlavní překážková dráha. Tato pět set metrů dlouhá dráha se proplétala celým hřištěm a byla naplněná tvrdými kyvadly, tryskami plivajícími oheň, zrádnými řetězy a spoustou dalších pastí, které z překážkové dráhy dělaly opravdové peklo. Často sem přicházeli lovci, aby i oni zapracovali na své hbitosti. Na tréninkovém hřišti lovců jste totiž mohli najít jen cvičné terče. Pro lupiče byli lovci vítanou společností, jelikož se často navzájem domluvili na spolupráci při zabíjení ostatních hráčů. Tým lovce a lupiče byl jednou z nejsilnějších kombinací dvou tříd povolání. Málokdo dokázal tuto dvojici porazit, jelikož se v ní kombinovala spousta jedů, ochromení postavy a navíc se přidala i síla lovcova zvířete. Jako byste bojovali proti třem protivníkům.

Překážková dráha byla rozdělena do pěti částí, každá část měřila sto metrů a úkolem bylo postupně projít všemi pěti. Za splnění každé z nich se udělovaly originální tituly, které byly mezi lupiči a lovci ceněné hodně vysoko, ale pro ostatní povolání neznamenaly vůbec nic. Kdysi jsem zvládal projít prvních sto metrů i se zavázanýma očima, ale tím jsem narazil na svůj strop a nechápal jsem, jak někteří lupiči zvládnou proběhnout celou dráhu. Jakmile se totiž při běhu překážkovou dráhou vaše zdraví sníží na 1 bod, přesunete se zpátky na start a systém vám prozradí, jak daleko jste doběhl. Sto metrů odpovídalo prvnímu titulu, Podfukář, což je první stupínek v hierarchii lupičů.

„Zapomněl sis tu něco, hlupáku?“ pokračoval v posmívání hráč. „Vrať se k vyvolávání duchů, tady nemáš co dělat.“

„Lloyde Redoombsky,“ objevil se vedle mě jeden z NPC cvičitelů, shodou okolností mistr lupičů, „tři kolečka okolo hřiště. Bez oddechu!“

„Ale proč, mistře?“

„Čtyři kolečka a přiber si k tomu tři závaží s kameny! Ihned!“

„Ano, mistře!“ Hráč si něco potichu mumlal, ale rozběhl se ke zdi obklopující tréninkové hřiště, u které ležela kopa závaží, a tři z nich zvedl. Čtyři kola se mohla rovnat asi deseti kilometrům a se závažím jste za běh získali 3-5 % hbitosti a 2-4 % výdrže. I přes hráčovu nechuť mu něco takového vlastně pomůže.

„Jak bych mohl být nápomocný šamanovi elementů?“ promluvil ke mně mistr a zdůraznil můj titul, čímž mi naznačil, že tu v podstatě nemám co dělat.

„Rád bych proběhl překážkovou dráhu,“ snažil jsem se pronést obřadně, ale druhá polovina věty se utopila ve výbuchu smíchu okolo stojících lovců a lupičů. V tu chvíli mě něco napadlo. Mohl bych to těm posměváčkům vrátit. To by bylo něco! Kdo by čekal, že šaman zvládne proběhnout alespoň první část, na kterou každý z nováčků dlouho dřel? Přesně tak, nikdo. To by mi mohlo hrát do karet. Nevím, zda se mi to podaří, ale prvních sto metrů si pořád pamatuju krok po kroku, jako bych to měl vypáleno v mozku. Tehdy jsem sice u lovce měl vycvičenou hbitost na maximu, to mě ale neodradilo. Mým hlavním pomocníkem je dostatek prstenů a schopnost měnit na nich bonusy.

„Překážkovou dráhu si může vyzkoušet kdokoli.“ Byl jsem vděčný, že se alespoň NPC mému plánu ani náznakem nezasmálo. „Šaman Mahan nikdy dřív překážkovou dráhou neprobíhal. Já, mistr lupičů, to můžu potvrdit. Dej mi znamení, až budeš připraven.“

„Jsem připraven,“ usmál jsem se, když jsem viděl reakce okolních hráčů. Přestali cvičit, obklopili divného šamana a uvolnili mu cestu k dráze. Nicméně si mě pořád dobírali a musel jsem poslouchat poznámky o své příčetnosti, spíš tedy o jejím nedostatku.

„Vsadím pět set zlatých, že se nedostane ani za dvacet metrů!“ ozval se konečně první výkřik, který jsem tak netrpělivě očekával. Velká ega nemůžou být sražena k zemi jen tak, je potřeba na tom i něco vydělat. Já jsem přišel jako vtělená zkušenost. Shazování a urážení náhodných hráčů s sebou může nést nepříjemné následky.

„Přijímám!“ křikl jsem. „Pět set za 20 metrů. Někdo další?“

Mé okolí obklopil chaos. Skoro jsem neměl čas potvrzovat dohody, které mi přilítaly jedna za druhou. Po dvaceti metrech přišla jedna dohoda na 30 metrů, pak na padesát a několik dokonce na 90 metrů, které se pohybovaly okolo tří tisíc zlatých. Jakmile bombardování sázkami skončilo, hráči na sebe začali spokojeně pokyvovat a mrkat, protože si právě namastili kapsy na jednom hloupém šamanovi. Přišel jsem ke startovní čáře a zkontroloval sázky: 123 dohod v celkovém obnosu 52 tisíc zlatých. To není špatné, teď už to jen musím proběhnout. Před očima se mi rozhoupala kyvadla a roztočily se ostré kovové kruhy, všechno pěkně při starém. Pojďme na to. Změnil jsem bonusy svých prstenů na hbitost, zavřel oči a udělal první krok…

Skok vpřed, nahnout se dopředu na kolena. Okamžitě krok doleva a vyskočit, protože pod koleny švihne jedna čepel. Dva malé kroky kupředu, sklonit hlavu, pak se na dvě sekundy zastavit a další dva kroky vpřed. Opět vyskočit se skloněnou hlavou, ucítit závan větru od těsně míjejících čepelí. Rychle lehnout na zem a překulit se vpravo. Znovu vyskočit a pět rychlých kroků vpřed…

Vtom jsem ucítil, že něco nešlo podle plánu. Ucítil jsem hrozící nebezpečí přicházející zprava. Ztratil jsem pojem o čase a nedokázal si uvědomit, kolik metrů mám za sebou, ale podle ticha, které prořezávaly jen skřípající mechanismy pastí, nikdo z okolních hráčů nevypustil ani hlásku. To vás naučí provokovat šamana! To vše mi proběhlo hlavou během chviličky, když jsem následně musel donutit své tělo k podivnému úskoku, abych se vyhnul další čepeli. Dopadl jsem na zem a ucítil vnitřní rozkaz, abych z toho místa rychle zmizel. Odvalil jsem se do boku, otevřel oči a podíval se okolo. 112 metrů. Splnil jsem svých sto metrů, které jsem znal zpaměti, ale ocitl jsem se v neprobádaném území. Nemám tušení, jak pokračovat dál, a proto se událo to, co ostatní čekali daleko dříve. Zasáhlo mě z boku kyvadlo a já vyletěl z překážkové dráhy…

Zpátky k sobě jsem přišel u startovní čáry. Zdraví se mi zastavilo na jednom bodu, ale díky dostatku energie šplhalo rychle vzhůru. Proběhnutím překážkové dráhy mi přibylo 15 bodů hbitosti a 5 výdrže. Pro šamana to sice nebyly životně důležité vlastnosti, ale třeba se časem budou hodit. Zvedl jsem se na nohy a rozhlédl se. Hráči, kterým se před očima udál zázrak, stáli v tichosti a pro mě byla tato situace vlastně tou nejsladší odměnou. Dokonce sladší než těch padesát tisíc zlatých.

„Tak to bylo něco,“ konečně pronesl jeden z lupičů a celý zástup vybuchl jednolitým křikem. Začaly mi přicházet od různých hráčů zprávy o přijatých platbách ze sázek. Po minutě zbývalo jen pět nezaplacených sázek, každá z nich v ceně tří tisíc zlatých.

„Několik z vás stále ještě nedostálo svým závazkům,“ snažil jsem se překřičet dav lidí. V křiku jsem zaslechl i jednu docela zajímavou diskuzi: „Natočil jsi to úplně celé? Musíme to ještě dneska nahrát na internet, nikdo by nám to jinak nevěřil.“

„Já jsem nezaplatil,“ ozval se hlas, který si mě na začátku dobíral. „A ani nezaplatím, podváděls!“

„Cože?“ spadla mi z takového nařčení spodní čelist. „Jak jsem podváděl? Co to meleš?“

„Nikdo nedokáže na první pokus uběhnout tak daleko. Trénovals, abys pak mohl podvádět ostatní hráče. Jsi podvodník! Tvou prdel protáhnu všemi soudy! Za takové triky tě vyloučí z Barliony! Odevzdej mi prachy, nebo si na tebe bude stěžovat heroldům!“

„Zbláznil ses, hezoune?“ Několikrát jsem se zhluboka nadechl, abych se udržel v klidu, ale moc se mi to nedařilo. Nutkání udeřit toho blba rovnou do ksichtu bylo tak silné, že jsem se udržel jen za cenu velikého sebezapření. Ve městě nebylo možné zaútočit na dalšího hráče, ale na cvičištích to šlo. Nemohli jste druhého zabít, stejně jako vás nemohla zabít překážková dráha, a útočník ani nedostal známku zabijáka ostatních. Vždyť je to cvičiště.

„Okamžitě naval ty prachy!“ křičel superhrdina a nejspíš se snažil hlasitostí svého hlasu ovlivnit mé rozhodnutí.

„Přivolávám herolda, potřebuji vaši pomoc,“ pronesl jsem vyvolávací frázi. Hluk mezi zbytkem hráčů okamžitě utichl a nad hlavami mnohým z nich se objevila ikona kamery.

„Přivolal jste mě a já přišel, pokud…“

„Potvrďte prosím, že jsem splnil všechny podmínky dohody podepsané těmito hráči,“ mávl jsem rukou směrem k davu, ve kterém se skrývalo několik zbylých dlužníků. „Pak jim prosím odečtěte dlužné částky z účtu. Pokud vlastní účet nemají, uhraďte jejich dluh vůči mně z císařových trezorů a následný dluh vymáhejte od hráčů.“

V Barlioně jste vždy museli zaplatit to, co bylo určeno dohodou. Pokud jste nevlastnili dostatek prostředků, přišla vám na „pomoc“ Korporace, která vaše závazky vůči ostatním uhradila a váš dluh řešila s vámi osobně. Nemám tušení, jak takové osobní řešení dluhů probíhalo, ale Korporace na tom rozhodně netratila.

Heroldovy oči se na chvíli zastřely, nejspíš si prohlížel historii událostí a analyzoval ji. Po chvíli promluvil: „Potvrzeno! Veškeré dohody obsahující dosažení vzdálenosti v překážkové dráze hráčem Mahanem musí být bezodkladně zaplaceny. Neporušil žádná pravidla. Zbývající prostředky budou odebrány z účtů pěti hráčů a připsaný na váš účet, Mahane. Pokuta za nedodržení dohody se rovná velikosti vsazené částky, už byla odebrána viníkům a převedena na účet císařství. Mohu vám pomoci ještě s něčím?“

Poděkoval jsem heroldovi za pomoc, odstranil posledních pět zpráv o doplacení zbytku peněz a vydal se pomalým krokem zpátky do centra. „Superhrdina“ zmlkl a vyprovázel mě jen nepřátelským pohledem. Asi jsem si udělal dalšího nepřítele… K čertu s ním! Jsem šaman! Jen ať se mě bojí. Už mám dost schovávání se v keřích a utíkání před každým stínem. Je na čase ukázat zuby!

Odešel jsem od lupičů a přesně věděl, kam se musím vydat. Znal jsem polohu cvičišť lupičů a lovců, kde jsem dříve platil za častého hosta, ale jistě existuje i nějaké cvičiště pro šamany. Tam bych třeba mohl potkat další hráče, kteří si zvolili tohle nelehké povolání. Proč se s nimi nepotkat?

Patroly hlídající město jsem se zeptal na polohu cvičiště šamanů a ihned jsem se tam vydal. Stejně jako cvičiště ostatních povolání bylo i to šamanské postaveno hned vedle městské hradby. Zvenčí vypadalo k nerozeznání od ostatních cvičišť: zeď, zastřešená hala, vstupní brána. Vešel jsem dovnitř a pohledem spočinul na vnitřním vybavení. Tamhle stála navlas stejná figurína, jakou mi před časem vyvolal na trénink Kornik, jedna další figurína pro trénování plošných kouzel a spousta zeleně. Tráva, stromy, keře a dokonce i menší jezero, které tedy nebylo zelené. Nic z toho jsem na cvičišti rozhodně nečekal. Přibližně dvacet šamanů cvičilo pod dohledem NPC mistra a dalších asi třicet se jen tak povalovalo na trávě. Chyběl jim jen koš s jídlem. Každým dnem se mi ten šamanismus líbí víc a víc.

„Zdravím tě, bratře elementálů,“ objevil se vedle mě mistr. „Přišel jsi získat nové schopnosti, dozvědět se něco nového, trénovat nebo si jen odpočinout?“

No tohle! Profesionální trenér připravený jen pro mě! Tohle není tréninková místnost, ale krásná procházka parkem!

„Hledám vědění, učiteli,“ poklonil jsem se mistrovi. „Schopnosti získám jinde a na odpočinek nemám čas. Zbývá mi jen to vědění. Toho jsem měl vždy nedostatek.“

„Pojď se mnou, bratře,“ odpověděl mistr, kterého jsem svým výběrem vůbec nezaskočil, a ukázal směrem k tréninkové hale. „Uvnitř najdeš knihovnu a v ní můžeš získat další vědomosti.“

Knihovna mě uchvátila v tom smyslu, že se jednalo o nepříliš velikou místnost bez oken, kterou osvětlovalo několik zapálených svící. V pokoji jsem spatřil stůl, na kterém ležela jedna jediná kniha. Víc knih v knihovně nebylo. Knihu zapáleně studovala jedna dívka, jejíž jméno jsem v přítmí nemohl rozeznat. Přišel jsem blíž, abych zjistil, o koho jde, a ztuhl jsem. Vtrenkáchmravenci! Nejvyšší šaman na levelu 263. Nad tímto titulem už zbývali jen zvěstovatelé a ona nejspíše prohlubovala své vědomosti, aby na nejvyšší titul dosáhla.

„Podívej, potřebuji jen pár minut, jo?“ pronesla dívka trochu hrdelním hlasem. „Je to veřejná kniha, ale musíme se střídat. Za chvíli běžím pryč, pak budeš mít na studium dost času.“

„Jasně, počkám. Mimochodem, díky za radu, bez které bych se nestal šamanem elementů.“

„Radu?“ odtrhla se dívka od knihy. „Nikdy dřív jsem tě neviděla. Cože? První zabití na levelu 67? Působivé. Pěkná kytka, to je bodlák, že?“

„Ano, bodlák. Když jsem podstupoval první šamanskou zkoušku s těmi čtyřmi místnostmi, abych si vybral totem, přišla mi tvá rada vhod. Velmi často se k ní vracím: ‚Šamani! Během těchto zkoušek zapomeňte, že máte mozek. Myšlení je pro čaroděje! My na to musíme jít skrz pocity, v tom je naše síla!‘“

„Jak se ti při zkouškách dařilo?“ otočila se dívka od knihy celým tělem a pozorovala mě.

Nebylo to tajemství, proto jsem jí řekl, jak jsem prošel všemi čtyřmi místnostmi a jak jsem si mohl zvolit svůj totem, ale neprozradil jsem jí, koho jsem si zvolil.

„Prošla jsem tím úplně stejně,“ zašeptala dívka. „Jak jsi věděl, co máš udělat? Někde sis to přečetl?“

„Nepřečetl. Proto ti právě moc děkuju za tvou radu. Podařilo se mi to až napodruhé. Při prvním průchodu jsem postupoval podle návodu, který jsem si přečetl na fóru.“

„A cos dostal? Ptám se na totem.“

„Dostal jsem ten, který jsem si vybral. Je zatím malý, nechci ho moc ukazovat, promiň. Tvůj jsem taky neviděl. Ukážu ho, až trochu vyroste.“

„To dává rozum. Já jsem si svůj totem taky vybrala, nikdo mi ho nepřidělil. Chtěla jsem draka, ale nic jsem k němu necítila, proto jsem si zvolila ji.“ Na pokoj se sneslo ticho a pak se k nám přidal někdo třetí. Metr a půl vysoký černý panter. Vlastně samička. Nádherná, elegantní a ladná. Ve světle svíček se zdála být ztělesněním síly.

„Ahoj krásko,“ pronesl jsem bezmyšlenkovitě a k překvapení i sebe sama jsem k panterce přišel a položil jí ruku na hřbet. Panterčina srst byla tak jemná na dotek, že jsem zavřel oči a jen ji hladil a škrabal, když se konečky mých prstů prodrali srstí až na kůži. Ztratil jsem všechny zábrany a druhou rukou jsem ji začal hladit pod bradou a na krku. Za chvíli kočka zavrněla zvukem vzdálené bouřky.

„Jsi pátým člověkem, komu dovolila se jí dotknout,“ usmála se dívka. „Je hodně vybíravá a jen tak někoho si k tělu nepustí.“

Panterka se mi podívala do očí a hned na to zmizela. Šamanka ji přivolala zpátky.

„Co máš ty za totem? Můj si už viděl, bylo by hezké, kdybys mi ukázal ten svůj.“

Sakra! To mě dostala. Že bych se z toho zkusil vykroutit? O co vlastně jde? Hned jak dosáhnu na stý level, musím začít Draca pořádně levelovat. Dobrá, proč ne.

Ahoj, přijď za mnou.

Už jdu.

„Tohle teda ne!“ ozvalo se NPC, podle vzhledu nejspíše knihovník. „Tady není místo na předvádění totemů! Jste v knihovně, víte? Lidé sem chodí studovat knihu a pak odejdou pryč! Ať okamžitě ten drak zmizí!“

Vtrenkáchmravenci hleděla na Draca v transu, jako by knihovníka ani nezaregistrovala. Bezmyšlenkovitě se zvedla, přišla k mému totemu (vypadal jsem před tím stejně bláznivě?), natáhla ruku a položila ji na drakův krk. Asi po deseti vteřinách začal Draco potěšeně syčet a natahoval krk blíž k dívce.

Dobrá, můžeš se vrátit. Později tě zase přivolám, řekl jsem trochu žárlivě. Bláhově jsem si myslel, že má totem rád jen mě, ale ten nevděčný had klidně nabídne krk jakékoli šamance!

Draco ještě olízl dívčinu tvář a pak zmizel jako před tím panterka.

„Drak.“ Trvalo jí skoro minutu, aby se z tohoto zážitku probrala. „Připadá mi, jako byste byli příbuzní, když si tě sám od sebe zvolil. Dokonce se ti podařilo ho už i ztělesnit. Jak dlouho už hraješ šamana?“

„Půl roku.“

„To jsi rychlík, ale já byla ještě rychlejší. Na tvůj titul jsem dosáhla už po čtyřech měsících. Dobře, teď musím jít pryč, ale zítra se potkáme, chci si s tebou pořádně promluvit. Nemáš náhodou představu, kam zmizel Kornik?“

„Zítra to nepůjde,“ odmítl jsem nabídku. „Ozvu se ti, až se vrátím zpátky do Anhursu. Dnes odjíždím na Volné pláně a nevím, jak dlouho tam budu muset zůstat. Můžu se vrátit pozítří nebo až za tři měsíce. Taky se tě chci na spoustu věcí zeptat. O Kornikovi něco vím. Zajal ho Geranika, nový ‚superšaman‘. Netuším, jestli je Kornik naživu, nebo ne, už jsem o něm neslyšel skoro měsíc.“

„O Geranikovi jsem slyšela, i když nerozumím původu jeho moci. Podle informací, které Korporaci unikly do světa, nevyvolává Geranika duchy ani elementály, jelikož se proti němu všechny tyto síly spojily. On se jim ale jenom vysmívá. Doufala jsem, že mi Kornik prozradí něco víc, ale nikdo ho už delší dobu v hlavním městě nepotkal. A podle tebe ho Geranika zajal. Co to asi na nás vývojáři chystají? No nic, už teď jdu pozdě a budu muset běžet. Napiš mi, až se vrátíš. Musím teď nějaký čas strávit v Anhursu.“

„Dobře, ozvu se. Ahoj.“

Oči Vtrenkáchmravenci na sebe vzaly skelnou podobu a její herní postava začala prosvítat, až úplně zmizela. Hráčka se odpojila ze hry. Sakra, měl jsem zjistit, ke kterému klanu patří. Obrázek stromu ovázaného stuhou nebyl znakem žádného z vedoucích klanů, proto existovala malá šance, že by se mi ji podařilo přemluvit, aby se přidala k Bodlákům. Šamany, jako je ona, nutně potřebujeme. Musím si s ní o tom promluvit, až se do Anhursu vrátím. Teď jsem si však chtěl něco nastudovat.

„Drahý pane, rád bych se dotkl vědění našich předků,“ uklonil jsem se knihovníkovi, který se uklidnil, když Draco zmizel, a posadil se s melancholickým výrazem zpátky do křesla.

„Na to není potřeba žádného dotýkání. Na stole je kniha a z ní získáte všechny informace o šamanech, které byste kdy mohl potřebovat.“

„Všechny?“ zeptal jsem se s přehrávaným překvapeným výrazem. „Dokonce i o souboji mezi Pronthem a Shiamem? Nebo jak osvobodit Kornika z Geranikova žaláře?“

Knihovník se na chvíli zasekl, zíral na mě šedýma očima a pak pomalu řekl: „Ne, tyto informace kniha opravdu neobsahuje. Pravdu, co se tehdy při souboji stalo, znají jen Prontho a Shiam. Obou máte možnost se zeptat. Co se týká osvobození Kornika… Někdo bude muset zariskovat a vydat se do sluje toho psychopata. Já vám však tenhle úkol zadat nemohu, na to má právo jen představený Rady šamanů, musíte si promluvit s ním. Nemyslím si, že by Shiam někoho poslal na souboj se svým bratrem, ale můžete se ho pokusit přesvědčit.“

„Co zajímavého tedy najdu v této knize?“ rozhodl jsem se zeptat knihovníka.

„Obsahuje moudrost, kterou šamani po staletí sbírají a zapisují. Přečtěte si ji a pochopíte.“

Knihovník se opět posadil do křesla, proto mi nezbývalo než dojít ke stolku s knihou, otevřít ji a začíst se.

Šaman je bytost nadaná zvláštními schopnostmi pro komunikaci s elementály, duchy a nadpřirozenými bytostmi. Musí vstoupit do stavu zvýšeného cítění…

Od knihy se mi podařilo odtrhnout, když zbývaly jen dvě hodiny do večerního setkání. Je to opravdu divná knížka. Polovině slov jsem sice nerozuměl a často mi unikla i pointa celé věty, ale hlavní myšlenka byla naprosto jasná. Důvod, proč tuto knihu studovat:

Zvýšení vlastnosti:

+3 Spiritualita. Dohromady: 24.

+1 úroveň vodních elementálů. Dohromady: 3.

Kniha pomáhala zvyšovat důležité vlastnosti šamanů. Spiritualitu, úroveň elementálů a možná i další vlastnosti, které jsem však zatím nezískal. Podařilo se mi přečíst jen dvě stě stran z tisíce, budu se nejspíš muset častěji vracet.

Poděkoval jsem knihovníkovi a pospíchal na místo, které jsem měl vlastně navštívit už na začátku. Až do teď mi nedošlo, že ve Volných pláních budu mít nejspíš nedostatek surovin, a já si musím zvyšovat klenotnictví a kování. Na obě profese potřebuji velké množství rudy, pokud možno neomezené množství. Navíc jsem musel koupit cestovní batohy pro sebe i pro zbytek týmu. Kluci teď jistě mají jen ty základní s 8 až 16 místy. Taky potřebuji stan, protože spánek na holé zemi není úplně ideální. Začal jsem být nějak nedbalý, to se musí změnit. Všechno je třeba si zorganizovat. Zatímco jsem běžel ke gnómům, kteří se starali o aukci, jsem si ještě potichu nadával.

Aukční síň byla spíš takovým menším altánem, kde byla pro každého příchozího připravena vlastní místnost. Nacházela se na menším náměstí, asi pět set metrů od centra Anhursu. Uvnitř seděl gnóm, který hráčům pomáhal s vytvořením nabídek nebo při převzetí koupeného zboží. Náměstí, kde se aukce nacházela, se nazývalo Trh. Proto se po náměstí hemžili hráči a vykřikovali své nabídky či poptávky, aby nemuseli aukčnímu domu odevzdat 3 % z každé transakce.

„Koupím čtyři batohy se dvěma sty místy!“ vykřikl jsem před vchodem do aukce a doufal, že se někdo z přítomných mé nabídky chytí. Po batozích byla dost vysoká poptávka, ale tyto velké a drahé kousky není vždy jednoduché rychle sehnat. Před rokem stávaly okolo třiceti tisíc zlatých, ale budu si je nejspíš muset pořídit z aukce bez ohledu na cenu. Kamarádi z klanu s krejčovstvím teprve začali a nějaký čas potrvá, než dokážou tak veliké batohy vyrobit.

„Proč potřebuješ tak veliké? Kup si čtyři s padesáti místy,“ objevil se vedle mě hráč a měřil si mě od hlavy k patě. Nejspíš se snažil zjistit, kolik mám peněz a zda by mu u mě prošla vyšší marže. „Prodám ti je za deset tisíc za kus.“

Zakroutil jsem hlavou, znovu křikl poptávku po batozích a přidal i poptávku po rudách od cínu až po zlato. Příchozí na mě otráveně koukali, ale já si toho nevšímal. Každý hráč může na Trhu pořvávat svou nabídku dle libosti. Po deseti minutách bez odezvy jsem se přece jen vydal do aukce.

„Dobrý den,“ pozdravil mě gnom. „Přejete si prodat, nebo koupit?“

„Budu nakupovat. Můžete mi ukázat seznam vybavení, na kterém je bonus k dovednosti? Na typu vybavení mi nezáleží.“

Gnómovy oči se zakalily, asi zrovna prohledával nabídku, ale pak smutně odpověděl: „Na váš výběr vám nemůžu nic předvést. V aukci nemáme ani jeden předmět s bonusem k dovednosti.“

Dobrá, do aukce předměty s dovedností asi nikdo nedával nebo je hráči hned vykoupili. Ono to není ani moc překvapivé, předmět s dovedností se v podstatě do měsíce sám zaplatí.

„Zajímají mě ještě batohy. Parametry: 150+ míst, seřaďte mi je od nejnižší ceny a počtu míst.“ Snad s batohy nebude takový problém jako s vybavením. Každý hráč může nosit až tři batohy, tudíž bylo důležité, aby alespoň jeden z nich byl veliký.

„Podle vašeho výběru vám můžu nabídnout 2042 položek, které jsou seřazeny od nejnižší ceny,“ odpověděl gnóm a před očima vyběhla tabulka s batohy. Ceny za batoh se 150 místy začínaly na 18 tisících, se 200 místy na 30 tisících a s 250 místy (o jejichž existenci jsem neměl ani tušení) od 50 tisíc zlatých. Srovnal jsem si pro a proti a nakonec si vybral jeden batoh s 250 místy pro sebe a tři batohy se 200 místy pro zbytek party. Dohromady jsem zaplatil 149 tisíc zlatých, ale cítil jsem se spokojený. Teď už se ani já, ani spolubojovníci nemusíme strachovat o uskladnění předmětů. Jakmile mi gnóm batohy podal, ihned jsem si svůj nasadil a vytvořil jsem další poptávku po rudě.

S rudou to vypadalo daleko hůř: měděná ruda 20+ zlatých za hromádku (jako hromádka se počítá 40 kusů rudy), cín 100+ zlatých, stříbro 180, železo 290, zlato 500 a platina 1000. Na zbytek jsem se ani nepodíval, ať se zbytečně nenervuju. Do jednoho místa v batohu se vleze deset hromádek, proto jsem se dostatečně zásobil: 80 hromádek cínu, 200 hromádek železa, 300 hromádek stříbra a 100 hromádek zlata. Výsledkem tohohle bankrotujícího nákupu byla má konečná suma v peněžence: pouhých 330 tisíc zlatých. Moc jsem se tím netrápil, klenotnictví a kování mi na oplátku jistě přinesou hezké zisky. Ze zajímavosti jsem se podíval na prsteny pro hráče na padesátém levelu s co největšími bonusy a zjistil jsem, že zlatý prsten čehosi přidávající 13 bodů inteligence a 7 výdrže stojí okolo 3500 zlatých. Drahé kameny jako lazurit stojí okolo tří tisíc. Hvízdl jsem si, když jsem si spočítal, kolik Hellfire utratil za dárek pro Anastarii…

„Ještě jedna věc. Potřebuji hraničářský stan. Kolik stojí?“

Gnómovy oči se opět zakalily a pak odpověděl: „Ceny těchto stanů začínají na šedesáti tisících zlatých. Aktuálně vám mohu nabídnout tři stany.“

„Vzal bych si ten za šedesát tisíc,“ vyslovil jsem potichu a ihned se objevila tabulka k potvrzení nákupu. Zmáčkl jsem tlačítko „Ano“ a na gnómově stole se objevil vytoužený předmět všech vášnivých cestovatelů:

Hraničářský stan.

Popis: Nejdůležitější část vybavení všech cestovatelů vyrážejících na dlouhou cestu.

Míst ve stanu: 10. Úroveň pohodlí: 6 z 10. Stan lze spatřit ze vzdálenosti: 1 metr.

Narval jsem všechno vybavení, které mi gnóm prodal, do batohu a rozběhl se k chrámu. Teď už jsem byl připraven vydat se do Volných plání.

* Polyandrie – mnohomužství.

4. kapitola

Odchod do Volných plání

„Když už jsme se všichni sešli, dovolte mi, abych vás navzájem představil. Mě už znáte, sebe proto přeskočím. Začněme NPC obyvateli Barliony. Přivítejte do našich řad Slata, nekorunovaného prince Malabarského císařství. Dostal se do nějakých rodinných problémů, z úkolu zjistíte víc. Jakmile splníme žádost nejvyšší kněžky, vydáme se na velmi zajímavé místo. Doufám, že se jeho rodinné záležitosti vyřeší a nakonec se s princeznou ožení. Princ je dobrý kovář, opravář a válečník, naší výpravě bude k užitku. Založím naši skupinu a pošlu vám všem pozvánky.“                     

Čím déle jsem Slata představoval, tím hlouběji padaly dolní čelisti mých kamarádů. Nakonec už by se dala naše skupina popsat stylem „stádo jelenů hledí do čelních světel“. Jen Clutzer se trochu nervózně zasmál: „Princ Malabaru?“

„Vaše výsosti,“ zakuckal se Leite a všichni, ne jen odsouzenci, sklonili hlavu a poklekli, čímž splnili standardní etiketu pozdravu urozeného člověka. Moc daleko se nedostaneme, pokud se budou ke Slatovi pořád takhle chovat. Copak nikdo z nich ještě ani jednou nepotkal člena císařské rodiny? Vlastně jedna výjimka se našla, Clutzer nepoklekl, jen na znamení respektu sklonil hlavu, ale ihned ji zvedl. Aspoň jeden. Ostatní hráči naší skupiny připomínali poslíčky pracující v obrovské korporaci, kteří se zničehonic ocitli tváří v tvář generálnímu řediteli, jenž se přišel podívat na firemní oslavu. Podobně reagovala poslušně vychovaná zvířata, která byla se skloněnou hlavou připravena vykonat jakýkoli rozkaz. Z této trapné situace nemůže vzejít nic dobrého.

„No tak, borci! Uklidněte se. Zhluboka se nadechněte. Je to prostě princ, no a co. Eriku, Leite, už toho nechte, sakra! Za dva měsíce vás pozvou k císaři, aby ocenil vaše První zabití, a vy nás tam máte v plánu všechny shodit takovýmhle chováním?“

„Myslel jsem, že nás taháš za fusekli,“ pronesl Elenium. „Císař, nejvyšší kněžka Eluny, heroldi… Vážně jsem ti nevěřil. A teď máme v partě prince.“

„Vstaňte, prosím,“ řekl budoucí princ, jehož tvář zčervenala. „Říkejte mi prostě Slate, zatím nejsem princ, a pokud mi s mou záležitostí nepomůžete, nikdy se jím ani nestanu. Neklekejte si pokaždé, když se mnou budete chtít mluvit. Berte mě prostě jako kováře.“

„Slate má pravdu,“ snažil jsem se vpravit trochu rozumu do ohromeného zbytku týmu. „Prostě jen vezměte na vědomí, že má naše skupina dalšího člena. Na jeho postavení zapomeňte. Navíc byste si měli začít zvykat, že se vaše pozice v Barlioně změní. Možná k lepšímu, možná k horšímu, to ještě nevím, ale rozhodně se změní. Už teď máme co dočinění s princeznami a princi, dokonce ani císař není nějakou vzdálenou a nedosažitelnou figurou. Pokračujme v představování. Tohle je Clutzer. Stejně jako já pracoval v dole a teď je se mnou v klanu…“ Postupně jsem každého představil a v rychlosti jsem si vzpomínal, kdy a jak jsme se setkali. „Záleží jen na vás, jaké mezi sebou budete mít vztahy, nenutím vás se vzájemně hned spřátelit, ale dokud budeme plnit úkoly, žádám vás, abyste se k sobě navzájem chovali jako profesionálové, emoce odložte na později. Veškeré problémy můžeme vyřešit, až se z výpravy vrátíme. Kluci, každému ze skupiny teď pošlu oba úkoly, jeden od nejvyšší kněžky a druhý od prince.“

„Mahane, máme problém,“ ozval vzápětí Clutzerův hlas.

„Co tím myslíš?“

„Podívej se na popis úkolu, hlavně na to omezení. Nemáme dostatečný level.“

„Jak je to možné?“ vyhrkl jsem, když jsem si otevřel úkol. Celkový level skupiny byl 622, ale v úkolu se ukazoval jako 494(128), a proto jsme nedosahovali na nejnižší možný level skupiny, tedy 600. 494 byl součet levelů hráčů a k tomu přibylo 128 Slatových levelů. Vypadá to, že levely NPC se nezapočítávají do celkového levelu skupiny a Beth by proto naší partě úkol nedala. Kde se to celé pokazilo? „Když nám chybí levely, musíme přizvat ještě někoho dalšího. Zná někdo z vás vhodného člověka, kterého bychom mohli na pár týdnů vzít do Volných plání?“

„Podívám se,“ ozval se Eric. „Dřív jsem hrával jako tank a mé kontakty snad nikam nezmizely.“ Podle jeho odmlčení jsem pochopil, že začal posílat maily všem známým.

„Co vy?“ zeptal jsem se svých kamarádů, se kterými jsem před uvězněním trávil spoustu času.

„Za nikoho se nemůžu zaručit,“ odpověděl Elenium čestně. „Jakmile se mi narodil syn, hodně dlouho jsem Barlionu nehrál. Dokonce mě kvůli nespolehlivosti vykopli z klanu. Svou situaci jsem jim vysvětlil, ale vůbec na to nebrali zřetel. Takové lidi v naší partě nechci.“

Sushiho i Duki, stejně jako Eric, psali zprávy svým známým.

„Taky nemám, komu bych napsal,“ řekl Clutzer. „Stejně bych byl kategoricky proti přizvání některého z mých starých přátel… Teda pokud se jim už podařilo dostat se z dolu.“

„Někoho bych možná měl,“ řekl jsem zamyšleně a srovnával si všechna pro a proti. „Nejsem o tom člověku stoprocentně přesvědčen, ale možná by to bylo lepší než jít s naprostým cizincem.“

„Zkus to, řekni komukoli, koho znáš,“ zareagoval rychle Eric. „Už teď mám tři zamítavé odpovědi. Prý nemají vůbec čas. Bastardi. Ví, že jsem byl zavřený, a určitě se nechtějí paktovat s odsouzencem.“

V duchu jsem se rozhodl a sepsal dopis.

Ahoj, Marino. Vím, nedávno jsem ti psal, že se můžeme setkat nejdříve za tři týdny, ale situace se změnila. Nutně potřebuji hráče, který má alespoň 106 levelů. Pokud si dobře vzpomínám, dosáhla jsi v Beatwicku na 107., splňuješ tedy požadavky. V podstatě jde o úkol udělat si výlet do Volných plání a nalézt vzácný kámen. Úkol pochází od nejvyšší kněžky bohyně Eluny, ke zprávě ti přikládám odkaz na popis úkolu. Právě teď v Anhursu dáváme dohromady skupinu hráčů a musíme vyrazit co nejdřív. Splnění úkolu může zabrat asi týden, potřebuji tě online každý den alespoň od šesté večer do jedné ráno systémového času.

Po chvíli Eric zklamaně zavrtěl hlavou a dal nám najevo, že jeho hledání možných spoluhráčů skončilo neúspěchem. Stejně dopadli i Duki a Sushiho, nikdo ze známých se nechtěl sebrat a na neurčito odletět daleko od hlavního města. Nezbývá nám než počkat na Miridinu odpověď.

Ahoj, Danieli. Ráda bych tvou nabídku přijala, ale zrovna jsem hodně daleko od Anhursu. Nemám u sebe žádný svitek a na Huňáčovi bych se tam dostala nejdříve za dva týdny. Promiň.

„U mě taky nic,“ řekl jsem ostatním a sklíčeně se posadil rovnou na chrámové schody. Může mi někdo vysvětlit, proč se do skupiny může přidat jen hráč, který stojí hned vedle vás? Který z vývojářů si myslel, že je něco takového dobrý nápad? Žádné pozvánky na dálku neexistují. Zajímá mě, zda by bylo takové ulehčení pokládáno za bohapustý hřích.

„Nezbývá nám, než hledat někoho cizího,“ zhodnotil situaci Eric. „Kdysi jsem hráče takhle hledal a popravdě jsem v naprosté většině případů skončil s nějakým nekňubou. Má to své pro i proti.“

„Máme vlastně na výběr? Hráč, kterého jsem měl na mysli, se do Anhursu dostane až za dva týdny. Nemůžeme na ni tak dlouho čekat.“

„Na ni?“ chytl se Clutzer slovíčka.

„Ano, na ni. Je to lovkyně na levelu 107, trenérka zvířat. V Beatwicku jsme bojovali bok po boku proti Kartossu,“ odpověděl jsem neutrálně, nechtěl jsem odhalit Marininu pravou tvář. Nejdříve si s ní promluvím a teprve potom ostatním řeknu, co je to za dívku. „Dobrá, začnu hledat. Třeba se na nás usměje štěstí. Clutzere, mám pro tebe menší úkol. Dokážeš projít klanové dohody? Pro náš klan potřebuji sepsat pořádnou dohodu, která bude zahrnovat vše podstatné: připojení se ke klanu, odchod z klanu, rozdělení kořisti, role důležitých hráčů, hierarchii a v podstatě vše, co by se podle tebe mohlo hodit. Přidej tam i měsíční výplatu pro hráče od určité hodnosti.“

„Proč já?“ zeptal se překvapeně Clutzer, ale z výrazu jeho tváře jsem pochopil, že ho tento úkol nesmírně potěšil.

„Protože jen tys dokázal vymyslet, jak se dostat k Moně Lise. Nikdo jiný než ty by nedokázal vše přesně zformulovat a určit priority. Kluci,“ otočil jsem se ke zbytku, „pomozte mu s tím. Musíme náš klan vést správně.“

Zbytek party se zabýval mým úkolem a mě nezbývalo než otevřít textový kanál pro hledání hráčů a začít „vykřikovat“ po celém Anhursu:

Hledáme kompetentního útočníka nejméně na levelu 106 pro cestu do Volných plání. Trvání nejméně dva až tři týdny, nutná možnost být online každý den od 6. večer do 1. ráno systémového času. Začínáme s postupným úkolem, detaily pošlu do zprávy.

Ihned po prvním vypsání nabídky mě zasáhla vlna odpovědí:

Nemožu od 6, dalo by sa od 12 do 14? Lupič, 64. levelisko.

Vezmu vás do jeskyně Patris. Cena: 10 tisíc zlatých.

Jsem mág, level 153. Půjdu s vámi za 2020 zlatých denně. Všechna kořist bude má. Přichystejte dohodu.

Podobných zpráv mi přišlo takové množství, až jsem začal pochybovat o zdravém rozumu hráčů a jejich schopnosti čtení a pochopení textu. Možná jen odpovídali všem, kdo něco do kanálu napsal. Nezbývalo mi než hromadně mazat dopisy, nebo když byl odesilatel naprosto tupý, přidávat další jména do seznamu ignorovaných.

Pozor! Oficiální černá listina klanu Temné legie se pro vaši postavu zaktivuje za 5 minut. Potvrďte, prosím, přečtení této zprávy.

Pod zprávou pulzovalo obrovské tlačítko „Ano“, které zakrývalo celé zorné pole. Sakra, doufal jsem, že tým poskládáme o něco dřív. Hrozilo mi, že se dostanu do vážných problémů. Dobrá, nic s tím nenadělám, pomyslel jsem si, když jsem tlačítko zmáčkl a pokračoval ve čtení odpovědí. Nutně jsem potřeboval jednoho schopného hráče.

Ahoj. Jsem druid na levelu 147. Mám pár otázek: Jaké je rozdělení kořisti? Proč na doplnění skupiny nevyužijete NPC žoldáky? Z jakých hráčů je vaše skupina složena? Pošli mi odkaz na úkol, ať vím, jak se na cestu připravit. Je nějaké omezení úrovně vybavení? Jak se do Volných plání dostaneme? Navrhuju se nejdřív sejít a pak se rozhodnout, zda své síly spojíme.

Po deseti minutách se mi konečně podařilo obdržet zprávu od očividně zkušeného druida. Vlastně spíš druidky, protože Barsina bylo rozhodně ženské jméno.

Ahoj. Rozdělení kořisti jsme zatím neprobírali, ale nejspíše budeme postupovat klasicky. Zlaťáky se férově rozdělí mezi hráče a vybavení připadne postavě, které nejvíce pomůže. V případě, že se bude vybavení hodit více lidem, necháme rozhodnout paní Štěstěnu. Ve skupině je teď 7 hráčů s levely mezi 20 a 150. Průměrný level je 90 a jde s námi i jedno NPC. Najímat si NPC nám nepomůže, protože do levelového omezení úkolu se nepřipočítávají levely NPC postav (už jsme to zkoušeli). Zde je odkaz na popis úkolu. Žádné omezení vybavení nemáme, věřím tvým schopnostem svou postavu ovládat. Do Volných plání budeme přemístěni. To by mělo být vše. Partu skládáme zrovna teď u chrámu Eluny. Můžeš se přidat. Podrobnosti vysvětlím a na tvé otázky odpovím, až se sem dostaneš.

Doufal jsem, že bude s odpovědí spokojená, a odeslal jsem zprávu. Podle těch otázek šlo o zkušenou hráčku a zrovna taková by se nám teď velmi hodila. Hlavně ať v tom není nějaký háček, snad nebude mít přemrštěné požadavky. Může se stát, že se ptá na ty správné dotazy, ale ve skutečnosti jí půjde o něco úplně jiného.

Jdu k vám. Rovnou se ještě zeptám, máte zařízenou nějakou formu dopravy, nebo se rychlost skupiny bude odvíjet od rychlosti hráčů na levelu 20, kteří si nemůžou dovolit normálního koně?

Ještě jednou jsem si přečetl její dotaz a pochopil jsem, že dlužím Barsině nějaký dar. Třeba by stačily kytky? Ať už se k nám přidá, nebo ne, zmínit hned ze začátku způsob dopravy byla velmi chytrá myšlenka. Asi už v tomto směru měla se skupinami nějakou hodně špatnou zkušenost.

„Myslím, že jsem někoho našel,“ oznámil jsem ostatním sedícím okolo. „Za chvíli přijde. Mimochodem, vlastníte nějaký dopravní prostředek? Má každý z vás třeba koně?“

„Já nemám,“ odpověděl rychle Clutzer. „Proč? Myslíš si, že to bez koně nepůjde?“

Eric a Leite taky koně neměli, ale Duki, Sushiho a Elenium naštěstí ano. Museli jsme tedy pořídit čtyři koně a pokud možno ne ty úplně nejlevnější, abychom nemuseli cestovat rychlostí šneka na dovolené.

„Bez koní to rozhodně nejde. Sergeji, víš, kde prodávají koně? Vezmi naše kluky bez koní do stájí. Posílám ti dohodu, že platba za koně se strhne z mého účtu. Neber ty nejdražší, ale ani ty nejhorší, jasné? Nemůžu jít s vámi, počkám na Barsinu. Pohněte se, lidi, utíká nám čas!“

„Jak to?“

„Temná legie mě přidala na jejich oficiální černou listinu a tím na mě vyhlásili lov, který před několika minutami začal. Jen sledujte, jak mě kolemjdoucí pozorují. Nejspíš už dostali zprávu o ceně za mou hlavu a rozhodují se, zda mě zkusí zabít, nebo zda to nechají plavat.“

„Odměnu? Mně se nic takového nezobrazilo.“ řekl Sushiho překvapeně.

„Asi proto, že jsme spolu ve skupině. Aspoň si to myslím. Vyzkoušíme to. Duki, můžeš na chvíli odejít ze skupiny?“

„Pět tisíc zlatých za každé zabití,“ řekl hned, jak ze skupiny odešel a zobrazila se mu zpráva o mé postavě. „Můžou na tebe zaútočit dokonce ve městě a nehrozí jim žádný postih. Cos to těm Věčně druhým provedl? Jak se ti něco takového mohlo stát? Řekni nám to.“

„Všechno vám povím, až se připojíte k našemu klanu,“ odpověděl jsem. „Pojď zpátky do skupiny. Sergeji, skočte pro ty koně, prosím.“

Nutno říct, že jsem svým starým známým spoluhráčům při našem setkání nabídl místo v klanu, ale oni odmítli. Dali mi na srozuměnou, že si chtějí nejdříve zjistit, jaký je zbytek mých spoluhráčů a jak bude vypadat klanová politika, rozdělení kořistí a další. Teprve poté se rozhodnou. Mě sice dobře znají, ale nechtějí za sebou bezmyšlenkovitě pálit mosty, protože všichni od svého aktuálního klanu každý měsíc obdrželi hezký bonus ve formě výplaty a nechtěli jen tak o peníze přijít. Souhlasili s podepsáním dohod, ale rozhodli jsme se to nechat až po splnění úkolu. Zeptal jsem se jich na tu výplatu, protože o něčem takovém jsem slyšel prvně, a dozvěděl jsem se, že od páté úrovně klanu všichni členové automaticky přispívají do klanové pokladnice 10 % z každého výdělku za splnění úkolu nebo zabití stvůry. Těch 10 % jim však nebylo odečteno z odměny za úkol, nýbrž to byl příspěvek od Korporace. Proto si některé klany mohly dovolit nabízet svým hráčům finanční pomoc. Duki díky tomuto systému prý vydělával deset tisíc zlatých měsíčně. Pěkná částka, zvlášť když si uvědomíme, že pro ni nemusel hnout prstem.

Klanové úrovně mě velmi zaujaly, proto jsem poslal Dukiho do reálného světa, aby se o nich dozvěděl co nejvíc informací. Zjistili jsme, že to není vůbec jednoduchá záležitost. Čím víc členů klanu plnilo skupinové úkoly, procházelo jeskyně nebo vyrábělo předměty, tím víc získával klan bodů. Jakmile se podařilo nasbírat 20 milionů těchto bodů, klan postoupil na první úroveň. Druhá úroveň vyžadovala 60 milionů, a každá další úroveň o 40 milionů víc než ta předchozí. Nejvyšší úroveň klanu aktuálně držela Temná legie, která porážela Fénix díky své obrovské hráčské základně. Aspoň v tomhle ohledu nebyli „věčně druzí“.

Pozor! Odhalil vás člen klanu Temná legie. Má přikázáno vás napadnout. Připravte se!

Krátkou zprávu jsem nestačil dočíst, protože Duki a Sushiho ochromili nějací útočníci. Lupiči! Vyskočil jsem na nohy, rozhlédl se a v duchu si vynadal, proč jsem si nekoupil elixíry na neviditelnost. Ochromit protivníka dokáže jen útočník na stejném nebo vyšším levelu. Jinak by Duki, jelikož byl taky lupič, útočníky odhalil a měl by čas zareagovat. Teď však proti mně stáli dva nebo i více hráčů. Se Slatem jsem nemohl počítat, jako NPC se nezapojí do žádného souboje mezi hráči, ani kdyby stál uprostřed bitvy.

Zranění. Zdraví sníženo o 14534: 16314 (kritický zásah kopnutím) -1780 (obrana). Zbývá zdraví: 5106 z 19640. Útočník: Lloyd Redoombsky, level 172. Útok na vaši postavu je beztrestný.

Letěl jsem dva metry a svezl se po chrámových schodech. Navíc jsem cítil, kam přesně mě ten bastard kopl. Právě do místa, kde páteř ztrácí své dobré jméno. Jestli se mi někdy dostane do rukou, zabiju ho! Vstal jsem a všiml jsem si zamihotání vzduchu. To se Lloydovi vrátila neviditelnost. Jakmile lupič z neviditelnosti zaútočí, neviditelnost mu na pět až deset sekund zmizí. Pokud si dobře vzpomínám, jednou ze schopností třídy lupičů je možnost zneviditelnit se několikrát za sebou, už si nejsem jistý, zda to bylo třikrát nebo čtyřikrát. Všechny útoky provedené z neviditelnosti navíc způsobovaly větší zranění. Ve zkratce, není zrovna příjemné bojovat sám proti lupiči. Když však přežijete první útoky, lupič už proti vám nemá velkou převahu, v podstatě si s ním můžete pohrávat až do doby, než se jim opět vrátí možnost neviditelnost použít. Škoda, že měl přede mnou takový náskok v levelech (ztrácel jsem na něj 105 levelů), jinak bych mu udělil podobnou lekci, jako Hadojedovi. Nechápu, proč mě však jen kope a neútočí dýkami? Vzpomínám si, že na cvičišti měl Lloyd docela hezkou výbavu!

Šaman má tři ruce…

Dostat se do rozhraní pro vyvolávání elementálů mi zabralo jen čtyři sekundy. Tamburína a boty od císaře zvládaly svou práci dobře. Vyvolal jsem na sebe léčivého elementála a znovu jsem si vynadal. Vždyť už mám třetí úroveň vodního typu! Můžu si vložit tři různé účinky do jednoho elementála, ale v nastavení jsem si to ještě neupravil. Vlastně jsem na to neměl moc času… Tyto myšlenky mi proletěly hlavou rychlostí blesku, zatímco jsem se uzdravoval. Divné, že na mě znovu nezaútočil, jako by Lloyd čekal, až se vyléčím. Třeba si se mnou chce chvíli pohrát.

„Nachcal sis do gatí, smrade?“ ozval se odkudsi Lloydův potěšený hlas. „Tady se za žádnou překážkovou dráhu neschováš! Za těch šest tisíc, co jsem kvůli tobě ztratil, pořádně zaplatíš!“

„Stráže!“ zakřičel jsem z plných plic. „Útok ve městě!“

„Na tebe můžu zaútočit kdykoli a kdekoli, idiote,“ zaslechl jsem Lloyda z pravé strany a proto jsem se instinktivně posunul vlevo, jen aby mě zasáhl další kopanec. Útočníkem byl nějaký Mlish Báječný, level 154. Další z hráčů, kteří u překážkové dráhy odmítli zaplatit svůj dluh. „Ty debile, nasral jsi celou Temnou legii!“

Lupiči zůstávali neviditelní, proto jsem je nemohl vybrat a oplatit jim něco svými vodními elementály. Při letu vzduchem jsem si všiml, že Mlish, stejně jako před tím Lloyd, se na pět sekund objevil, proto se oba mohli zneviditelnit už jen dvakrát nebo třikrát. Až svou schopnost vyčerpají, bude jim nejméně pět hodin trvat, než ji budou moci použít znovu. Hlavně když mě budou jen kopat a ne propichovat těmi špičatými věcičkami. Jakýkoli zásah dýkou nebo i vrhací hvězdicí by mě okamžitě zabil. Takže vlevo mám Mlishe, vpravo je Lloyd, přede mnou však nikdo není, cesta do chrámu je volná! Doufám, že mě Beth ochrání…

Přímý zásah do prsou mi vyrazil dech a odhodil asi dvacet metrů dozadu. Systém mě informoval, že se k boji přidal další lovec odměn: třetí lupič, který odmítl zaplatit prohranou sázku. Narazil jsem zády na roh protějšího domu a rozostřilo se mi vidění. Okolo mé hlavy poletovali ptáčci a kromě toho, že jsem na dvacet sekund ochromen a zbývá mi jen kritických 145 bodů zdraví, jsem asi začal halucinovat, jinak si následující zprávu nedokážu vysvětlit:

Hráč Plinto vás pozval do skupiny. Přijímáte?

Věděl jsem, že nemá smysl s halucinacemi bojovat, proto jsem ihned zmáčkl tlačítko „Ano“. Nic horšího mě už čekat nemůže, proč to tedy nezkusit?

Vyskočil jsem na nohy hned, jak mi vyprchalo ochromení, uzdravil jsem se a rozhlédl okolo. Proti nám tedy stojí tři lupiči (ve skrytu duše jsem doufal, že jich není víc), kteří se rozhodli si se mnou pohrát jako kočka s myší a pomalu mě ničit. Už několikrát měli příležitost mě zabít, ale neudělali to a raději zůstali neviditelní, stejně jako Plinto. Viděl jsem obrysy jeho postavy, jelikož jsme byli v partě. Plinto pozorně zkoumal okolí, a když zaregistroval můj pohled, položil prst na rty, abych ho neprozrazoval. Dobrá, nemám problém zůstat potichu, ale o co mu vlastně jde?

Uběhla jen chvíle, než se bývalý oficiální velitel Temné legie rozhodl a posunkem gestikuloval, abych zahnul do malé uličky asi dvacet metrů daleko. Strážní, které přilákaly zvuky souboje, stáli opodál a byli velmi zaměstnáni nicneděláním a pozorováním chodců. Všichni přítomní NPC prodejci sbalili své stánky a zmizeli, obchodníci zavřeli obchody a okolo se shlukl dav všudypřítomných čumilů. V naprosté většině šlo o hráče s levelem méně než 100, ale ozývaly se hlasité výkřiky a otázky, kolik hráčů na padesátém levelu by mě mohlo zabít a získat odměnu od Temné legie. Ti jsou ale milí a ohleduplní!

Přestal jsem přemýšlet nad zbytečnostmi a rozhodl se poslechnout Plintovy instrukce. Rozběhl jsem se k uličce. Když jsem probíhal okolo jednoho domu, zasáhl mě další kopanec od Lloyda, ale díky němu jsem ještě zrychlil a k uličce doběhl dříve. V podstatě jsem tam doskákal jak nakopnutý fotbalový míč, ale na tom mi teď vůbec nezáleželo. Okolo rohu jsem zatočil, nechal útočníky pozadu a vyvolával na sebe jednoho elementála zesílení za druhým, abych dokázal zrychlovat, dokud mě nohy unesou. Díky bohu jsem neměl čas měnit bonusy na prstenech z hbitosti zase zpátky na inteligenci, teď mi ta vyšší rychlost hodně pomůže.

Uběhl jsem jen pár desítek metrů, než jsem byl nucen zastavit. Slepá ulice! Plinto mě poslal do slepé ulice!

„Vypadá to, že ti přestalo přát štěstí!“ ozval se hlas Lloyda zezadu. Stále se držel neviditelný, ale díky Plintovi jsem přesně věděl, kde stojí. Nad Lloydovou hlavou se totiž mihotala značka, Plinto si Lloyda nejspíše označil, když mě při běhu do uličky nakopl. Zbytek lupičů jsem však neviděl, Plinto k souboji přišel asi až později a dva lupiče ještě neoznačil. Vědět, kde Lloyd stojí, mi stejně moc nepomůže. Rozdíl mezi našimi levely byl příliš vysoký a svými elementály bych ho mohl jen pošimrat. „Chci, abys na vlastní oči viděl, jak tě rozřežeme na kousky,“ ozval se znovu Lloyd, zrušil neviditelnost a po chvíli se okolo něj objevili i jeho dva kumpáni. „Už mě nebaví si s tebou pohrávat. Za dvanáct hodin se potkáme na hřbitově!“

Plinto využil chvíle nepozornosti a označil si oba zbylé lupiče, aby mu nemohli zmizet. Pak ukázal na Lloyda a na mě, následně ukázal na sebe a na dva lupiče. To mi vážně naznačoval, abych zabil hráče na 172. levelu? Vlastně proč ne? Vždyť je mezi námi jen 105 levelů, o co jde? Zvládnu ho jistě zabít i holýma rukama, ne?

„Kdo ho zasáhne z dvaceti metrů, dostane ultra bonus! Já začínám!“ zakřičel Lloyd a od té chvíle propukl chaos…

Jakmile se ke mně rozletěla první hvězdice, přidal se do boje i Plinto. Jeho útok byl tichý, rychlý a nedal Mlishovy žádnou šanci k útěku. Podařilo se mi rychle kleknout a hvězdice mi proletěla nad hlavou. Rychle jsem na Lloyda vyvolal útok vodním elementálem a pak sám sebe obklopil vodním štítem. Není to obrana, o které by stálo za to mluvit, ale oslabí všechny útoky. Druhá hvězdice projela štítem jako rozežhavený nůž máslem a podle systému se mi zdraví snížilo na 300 bodů, ačkoli mě hvězdice nezasáhla do těla.

„Ultra bonus je můj!“ zakřičel Lloyd jen sekundu před tím, než se u jeho nohou zablesklo jako při bouřce a zbývajícím dvěma útočníkům přibyl záporný bonus „Oslepení“. Bez zastavení se Plinto postaral o druhého lupiče a zbyl pouze Lloyd.

„Je jen tvůj,“ uslyšel jsem konečně Plintův hlas. Pak Plinto odešel z party a zmizel.

„Proč jsi to udělal?“ zakřičel jsem, ale odpověď nepřišla. Plinto už byl pryč. Kdo mi řekne, co se tu vlastně stalo? Lloydovi zůstalo oslepení normálních pět minut, nechtěl jsem mu dát druhou šanci a začal na něj vyvolávat jednoho elementála za druhým.

Získán úspěch!

David a Goliáš, úroveň 1. Pro dosažení vyšší úrovně musíte zabít dalších 9 stvůr nebo hráčů, kteří mají o 50 levelů víc než vy.

Odměna za úspěch: Zranění všech stvůr a hráčů, kteří mají o 50 levelů víc než vy, zvýšeno o 10 %.

Na seznam úspěchů se můžete podívat v nastavení postavy.

Dokonce se mi o jeden bod zvýšila inteligence na 106 bodů, tak velký byl mezi námi rozdíl levelů. Jakmile Lloyd zemřel, přiběhl mi s křikem: „Umři, ty svině!“ na pomoc Sushiho a obklopil mě štítem, který snižoval útoky o 20 %. Skvěle načasováno.

„Drž se, Mahane!“ ozval se za pár sekund Duki. Za běhu vytáhl dýky a zneviditelnil se.

Čumilové se hned rozutekli, když spatřili, co se stalo se třemi útočníky. Plinto mohl být stále někde v okolí a všichni ví, jaké má problémy se sebekontrolou. O tom jsem však už začal pochybovat.

„Legie debilů,“ zanadával Elenium, když se vrátili na koních a slyšeli, co se stalo. „Kde je Barsina? V Anhursu je stejné množství hráčů Legie, jako byste našli v řadě na Anastariinu erotickou šou.“

„Zajímavá metafora. Jsi šaman Mahan?“ ozval se ladný, trochu šišlavý ženský hlas. Otočil jsem se a spatřil malou dívku lidské rasy. Byla o hlavu menší než já, zdálky byste si mohli myslet, že je to dítě. Nad hlavou jí svítilo jméno Barsina, ale místo, kde se nachází znak klanu, bylo prázdné. Očima jsem proběhl její vybavení a zhodnotil jsem ho jako velmi kvalitní. Vzácné a na několika místech i epické části vybavení spolu s metr a půl vysokým tygrem, na kterém jezdila, naznačovaly, že dívka netrpí nedostatkem financí. Pousmál jsem se, když prošla pod tygrovou hlavou, aniž by se musela sklonit.

„Ahoj, Barsino. Chlapi, dovolte mi představit vám možného člena naší výpravy.“

„Říkejte mi zkráceně Barso, jestli chcete. Počkat, nejsi ty ten Mahan, o kterém před několika dny mluvil ve své zprávě hráčům císař? Ten hráč, kvůli kterému všechna fóra bobtnají informacemi o bitvě u Beatwicku, nebo jak se to místo jmenovalo? Jak se ti navíc podařilo naštvat Temnou legii, že za tvou hlavu nabízí pět tisíc zlatých? Může to nějak narušit průběh plnění úkolu? Já vím, mám spoustu otázek, ale ráda si vše dopředu ujasním, než nějakou dohodu podepíšu. Nesnáším lidi, na které se nemůžu spolehnout.“

„To je v pořádku,“ s úsměvem jsem odpověděl a v rychlosti jsem jí odpověděl na všechny dotazy. Že by se nám opravdu podařilo získat schopného hráče? Takovému štěstí se mi ani nechce věřit!

„Dobrá, souhlasím. Vadilo by vám, kdybych se přidala?“ podívala se dívka na zbytek hráčů. „Jedno si však dopředu ujasněme. Nemám zájem o nějaká vyznání lásky nebo flirt. To je moje hlavní podmínka. Raději vás hned na začátku zklamu. Jsem vdaná žena a nepotřebuji mít s manželem žádné problémy. Souhlasíte?“

Celá mužská část výpravy přikývla a Barsina pokračovala: „V tom případě nemám další otázky, podepišme dohodu. Mám šablonu, kterou často ve skupinách používám, můžete si přečíst její znění. Od normální dohody se liší jen v několika bodech, přidala jsem zákaz flirtování a podobných výlevů. Může se vám to zdát jako banální, ale po dlouhém společně stráveném čase při úkolech se vám flirtování zají.“

Pečlivě jsem si dohodu přečetl, ale nenašel jsem v ní nic nekalého. Podepsal jsem ji a Barsina se přidala k naší skupině.

Úkol Navrácení svaté relikvie, část druhá. Hledání Kamene světla splněn.

Navštivte nejvyšší kněžku bohyně Eluny a ta vás přesune do Volných plání.

„Ten úkol nebude moc blízko,“ povzdechla si dívka, když si přečetla popis. Na mapě se objevila značka v místě, kam se potřebujeme dostat, ale ta část mapy mi byla skryta, proto jsem mohl jen hádat, jak daleká cesta nás čeká. Vzdálenost byla asi pětinásobná oproti cestě mezi Farsteadem a Beatwickem. To by mělo být 10 dní na káře, 15 až 20 dní pěšky nebo 6 až 10 dní na průměrném zvířeti.

„To máš pravdu. Čeká nás dlouhá cesta. Dobrá, všichni připraveni? Barsino, máme jedno omezení, tři z nás můžou být online jen od šesti večer do jedné ráno systémového času. Musíme vyrazit nejlépe ihned, abychom se dnes dostali co nejdál. Potřebuješ ještě nějaký čas na přípravu?“

„Vůbec ne, už pár dní hledám nějakou skupinu na pár úkolů, jsem připravena vyrazit ihned. Ještě jeden dotaz, kde budeme spát? Na zemi?“

„Mám Hraničářův stan, do kterého se vleze deset lidí. Pro osm lidí by měl být pohodlný dost. Spaní je zajištěno.“

„V tom případě jsem připravena. Můžeme začít?“

„Udělal jsi dobře, že jsi poslechl mé rady a vzal s sebou své přátele,“ pronesla nejvyšší kněžka radostně, když jsme vstoupili do chrámu. Beth obklopovalo několik komorných, které dodávaly nejvyšší kněžce na majestátnosti. „Vidím, že s sebou máš i jednoho kněze Eluny. Moudrá volba. Podívej se na věci, které jsi mi tu nechal na požehnání, a počkej zde, musím si ještě důvěrně promluvit s tvým knězem. Pojď.“ Téměř mi klesla čelist, když Beth kývla na Elenia a vzala si jej bokem. Nemohli jsme dvojici následovat, ani kdybychom chtěli. Obklopily nás mladé kněžky. Rychle přinesly malý stůl a vysypaly na něj všechny prsteny a rudu, které jsem nasbíral a vyrobil v Beatwicku.

„Můžu?“ zeptala se Barsina, když si jeden z prstenů vzala do dlaně a prohlížela ho.

„Jasně, podívej se na něj.“ Pohledem jsem zkontroloval prsten, který teď přidával 5 % k získaným zkušenostem, a odemkl jeho vlastnosti. Na prstenu nebylo nic tajného, nebál jsem se, že by jeho popis Barsinu nějak překvapoval.

„Pěkná věcička,“ zhodnotila dívka prsten a položila ho zpět na stůl. „Podle popisu jsi ho vyrobil ty sám. Jsi klenotník?“

„Ano.“

„Jak daleko ses v klenotnictví dostal? Potřebuji vyměnit své prsteny za lepší a jsem připravena si od tebe nějaké koupit, pokud je dokážeš vyrobit s bonusem dvaceti bodů k inteligenci.“

„Je mi líto, ale zatím jsem ještě omezen maximem dvanácti bodů bonusu na jednom předmětu. Pro tuto chvíli víc nemůžu.“

„Dobrá, za kolik bys jeden prodal? Bylo by pěkné mít bonus k získaným zkušenostem.“

„Ani nevím, Barsino. Nemám představu, za kolik se prsteny aktuálně prodávají. Kdybych si řekl o sto tisíc, mohlo by to být šíleně moc a měla bys mě za chamtivce, nebo naopak skoro nic a brala bys mě za hlupáka. Jejich výroba mě nic nestojí, pro mě nemá cenu se domlouvat na marži.“

„Stačilo by ti tisíc zlatých za jeden?“ zeptala se dívka.

„To by stačilo.“ Prsten jsem jí podal a objevila se zpráva informující mě o zisku 700 zlatých, 30 % celkové sumy zmizelo jako daň.

„Máš víc podobných prstenů?“

„Zatím nevím, vždyť mi to teprve před chvíli přinesli, sama jsi to viděla.“

„Můžu se tím prohrabat? Třeba objevím víc zajímavých věcí, které bych si ráda koupila.“

„Posluž si,“ odpověděl jsem a odemkl přístup k vlastnostem všech zbylých prstenů. Nejspíš bych je v aukci mohl prodat za vyšší cenu, ale daleko hodnotnější pro mě budou dobré vztahy v partě. Za takových podmínek mi nevadilo přijít o nějaký zisk. Barsina se začala probírat kupkou prstenů, každý z nich si pečlivě prohlédla a já přemýšlel nad tím, kam Beth odvedla Elenia. Později se musím Sergeje zeptat, proč si ho vzala stranou.

„Ještě tyto dva,“ ukázala mi Barsina další prsteny, jeden s 10% bonusem k inteligenci a druhý s 5% k získaným zkušenostem. Nevadilo by mi prodat jí druhý prsten, ale ten první… V inteligenci jsem měl aktuálně 106 bodů, prsten by mi tedy přidal dalších 10. Mohl jsem však vyrobit prsteny s dvanáctibodovým bonusem, což se v tuto chvíli jevilo jako lepší možnost. Ale kdybych do inteligence vložil všech svých 265 volných bodů za získané levely, z prstenu, který si vybrala, bych naráz dostal bonus 36 bodů…

„Podle tvého výrazu se ti ten prsten s inteligencí taky líbí,“ usmála se Barsina a položila jej zpátky na stůl. „V tom případě si vezmu jen ten jeden s bonusem ke zkušenosti, platí?“

„Jsme zpátky,“ ozvala se radostně Beth, která se objevila, když jsem od Barsiny získal dalších 700 zlatých. „Mahane, tobě už jsem vše o úkolu pověděla, ale ještě vám předám svitek se zpátečním portálem. Použijte ho, až najdete Kámen, a budete hned v Anhursu. Měli byste se vydat na cestu, je ten pravý čas.“

Vhodil jsem požehnané věci zpátky do batohu a Eleniovi jsem předal prsten, který se tak líbil Barsině, spoluhráčům jsem podal nakoupené batohy a následoval jsem nejvyšší kněžku. Až později se zeptám, o čem spolu mluvili, teď by nás mohli poslouchat heroldi. Do Volných plání se heroldi nedostanou, tam bude dost času vše zjistit. Napadla mě ještě jedna otázka: Kdo zajišťuje dodržování pravidel ve Volných pláních? Třeba tam mají nějaký ekvivalent heroldů. Musím to zjistit. Jakmile jsme vstoupili do paláce, v rukou nám po koních zbyly jen uzdy. To byl jeden ze vzácných (pokud ne jediný) ústupků vývojářů vůči hráčům. Mohli jste vzít svého koně i do budovy, ale když jste vstoupili dovnitř, zůstaly po koních jen uzdy. Jakmile z budovy vyjdu, můžu si znovu svého koně nebo mulu vyvolat. Neměl jsem moc času zjišťovat, co za zvíře mi kluci vlastně koupili.

Ve vedlejším pokoji se třpytil portál, který tři kněžky udržovaly otevřený. Beth se vznešeně dívala, jak se naše expedice připravuje k průchodu portálem, a já si uvědomil, že v tuto chvíli není čas na otázky. Na rozloučenou jsem na ni kývl, rukou pevně uchopil uzdu a vrhl se do portálu.

„Maj tu pěknej lesík!“ zhodnotil naše okolí Duki, jakmile se objevil vedle nás. Chápal jsem ho, hvozd okolo nás nebyl jen tak ledajaký. Obrovské, stožárům podobné stromy se nad námi tyčily jako pravěcí obři. Studený vítr, který mohli cítit jen bývalí vězni, přivodil každému členu skupiny záporný bonus nachlazení, který snižoval všechny statistiky o 1 %. Země byla v lese pokryta divnou fosforeskující mlhou, ze které neustále unikaly bubliny, jako by žila vlastním životem. V okolí nebylo ani vidu po trávě nebo mechu, všude ležely jen holé šedé klacky, tmavé ostružiní a obrovské masy křovin, kvůli kterým se les zdál neprostupný. Dalo by se říci, že připomínal nejtradičnější hororové příběhy. Malý průchod, který by nikdo nenazval lesní cestou, vedl do hloubi tohoto výmyslu vývojářů. Uvědomil jsem si, že tato výprava nebude procházka růžovým sadem. Zatímco zbytek skupiny procházel portálem, došel jsem až k hranici lesa, abych měl lepší představu o tom, co nás čeká, a okamžitě mě pohltil jiný svět. Okolo lesa se táhla neviditelná bariéra, za kterou vítr ještě více ochladl a zesílil. K uším mi doléhaly vzdálené ozvuky výkřiků, o kterých jsem doufal, že je mají na svědomí zvířata, a na hranici slyšitelnosti jsem zaregistroval nesrozumitelný šepot. Podle značky v mapě se naše karavana osmi lidí bude muset prodrat až do hloubi lesa, aniž bychom věděli, co na nás číhá.

„Temný hvozd,“ řekl Slate. „Strašidelný a plný nástrah. Mezi našinci o něm koluje hodně nehezkých zvěstí. Není to místo, ze kterého je jednoduché se vrátit… Navíc rodiště upírů.“

„Upírů?“ zeptala se Barsina překvapeně. „Myslela jsem, že ti jen sedí ve svých městech a moc daleko nelétají.“

„Samozřejmě. V těch městech jsou normální upíři, domestikovaný druh, dalo by se říci. Z temného hvozdu však pochází ti původní, prastaří upíři, kteří položili základy k mnoha upířím rodům. Klan Reardalox, říká vám ten název něco? Podle legend tomuto klanu velí nejstarší tvor Barliony. Prý si ještě pamatuje draky.“ Napnul jsem uši, ale nechtěl jsem dávat najevo příliš velký zájem. Když zmínil draky, možná nebude daleko úkol, který s nimi bude nějak spojený. Pak jen vyvolám Draca a velitele klanu budu mít v hrsti. Hlavní bylo vytáhnout trumfy až v tu správnou chvíli.

„Dobrá! Všichni pozor! Naším úkolem je dostat se na vyznačené místo a najít Kámen. Cestou se musíme zamyslet, jak vyzrajeme nad upíry, pokud se ukáže, že právě oni tehdy kněze zabili. Teď se však upíry netrapte, stejně s nimi nic provést nemůžeme, ani kdyby se schovávali za támhle tím stromem. Barso, můžeš se v mezičase podívat na fórum a zjistit, jak s nimi bojovat? Možná budeme potřebovat česnek, kolíky nebo nějaké speciální vybavení. Na druhou stranu se od ostatních stvůr můžou lišit jen jménem.“

„Dobře, podívám se tam. Ale chtěla bych říct, že není správné přehazovat na ostatní hráče úkoly, které můžeš jednoduše udělat sám. Nemám nic proti tvým rozkazům, ale nenech se jimi příliš unést.“

„Počkej, ještě se tam nedívej,“ zastavil jsem dívku. „Tak, a teď se podívej na vlastnosti mé postavy. Myslím, že bych měl dát jasně najevo, proč se nemůžu na ta fóra podívat sám. Stejně jako já je na tom polovina naší party,“ otevřel jsem vlastnosti své postavy k nahlédnutí dalším hráčům. Ukázal jsem jen tu část, která mi zamezovala opustit hru.

„Promiň,“ zčervenala Barsina a tím si u mě vysloužila kladné body. „Já… to jsem nevěděla… Proč jsi to neřekl hned na začátku?“

„Napsala bys mi vůbec, kdybych křičel ‚parta bývalých vězňů hledá dalšího člena‘? Barso, fakt, že jsme se dostali z dolů, ukazuje především jednu věc: v očích práva jsme se napravili. Doufám, že ti nevadí hrát s lidmi, jako jsme my.“

„Nevadí, ani bych se to nedovtípila, kdybys mi to neprozradil… Přijmi ještě jednou mou omluvu. Máte nějaká další omezení?“

„Bolest. Cítíme bolest. Kromě toho jsme jako normální hráči.“

„Taky nám berou 30 % peněz z každé transakce,“ přidal se Clutzer. Otočil jsem se a vidím, že zbytek skupiny můj rozhovor s Barsou bedlivě sleduje.

„Vidím, že jste už dokončili dohodu pro klan, když máte čas jen tak odpočívat a klábosit. Můžu si ji pročíst?“

„No, půjdu se podívat na ta fóra. Vidím, že máte co řešit,“ usmála se Barsina a ostatní s rozpaky sklonili hlavu nebo se zadívali jinam. „Dohoda klanu je velmi důležitá věc. Musíte podchytit každou drobnost,“ dodala ještě dívka, ale pak se její oči zakalily. Odpojila se ze hry.

„Tady je,“ překvapil mě Clutzer. „Jako šablonu jsme použili standardní dohodu, ale na několika místech jsme ji upravili. Rozhodli jsme se taky pozměnit strukturu. Klan bude mít velitele (to budeš ty), zástupce, jehož pozice je zatím neobsazená, a pokladníka. V tuhle chvíli taky žádného nemáme. Následuje hodnost důstojník, ve které nás bude šest, pak následují bojovníci a nakonec rekruti. Vznikla ještě otázka okolo hodnosti strážců hradů. Máme v plánu mít hrad, stejně jako například Fénix, nebo ne?“

„Momentálně chvíli ne. To necháme na později, až bychom si chtěli hrad pořídit. Co dál?“

„Každé hodnosti jsme přiřadili práva a povinnosti, ale jinak vše zůstalo standardní. Jo a navíc jsme určili, že 30 % měsíčního příjmu klanu se rozdělí mezi členy jako výplata. Tím se zaručí finanční stabilita a výplaty se budou proplácet proporcionálně podle hodnosti členů. A ještě…“

Clutzer mi podal návrh dohody a dál mi vysvětlovat další drobné změny, které provedli oproti standardní dohodě.

„Dobrá práce,“ pochválil jsem návrh. „Nesouhlasím jen s jedním bodem. Konkrétně se jedná o přijímání rozhodnutí klanu. Píše se tu, že rozhodnutí budou přijímána na radě klanu pro členy od důstojníků a výš. Já ale navrhuji, aby rozhodování připadlo veliteli, tedy mně. Zamyslete se nad situací, kdy si mě například císař přivolá a nabídne našemu klanu unikátní úkol nebo nás bude chtít poslat do nějaké jeskyně. Co bych mu pak mohl říct? Třeba: ‚Můžete chvíli počkat? Tohle si musíme rozhodnout jako klan.‘ Dokážete si představit, co by se pak stalo s naší reputací? Zásadní klanová rozhodnutí by měla… Ne, klanová rozhodnutí musí být konzultována s celým vedením klanu, ale tíha rozhodnutí bude ležet na jediné osobě, a to na veliteli.“

Po pěti minutách debatování nad dalšími body celý klan Bodláků dohodu podepsal.

„Přivolávám herolda, potřebuju zaregistrovat klanovou dohodu,“ pronesl jsem do větru a vyvolal oficiálního zástupce císařství. Stále jsme se nacházeli na samotné hranici Malabaru a díky tomu se k nám herold dokáže přemístit. Herold nebyl potřeba při podepisování dohody s dalšími členy, ale aby dohoda vešla v platnost, musí být v císařství registrována. To je jediná možnost, jak to správně provést.

„Přivolal jste mě a já jsem přišel. Ukažte mi prosím celý text dohody.“

Předal jsem dohodu heroldovi a jeho oči zešedly. Nejspíš kontroloval, zda jsou provedené změny legitimní. Po chvíli pronesl: „Potvrzeno! Od této chvíle je dohoda klanu Bodláků zaregistrována a její změnu může schválit jen rádce!“

Ozval se klapavý zvuk otevíraného portálu a herold zmizel.

„Pokud je to opravdu tak, jak říkáte, přijměte mě hned do klanu,“ ozval se Elenium. „Dohodu jsem si prohlédl a na úspěchu a rychlém vývoji klanu bych se rád podílel. Navíc klanu se zvyšováním úrovně pomůže, když co nejvíc členů splní náš úkol. Rád bych se přidal.“

„Já taky,“ přidali se Duki a Sushiho v jednu chvíli.

„V tom případě vás vítám jako nové důstojníky klanu Bodláci,“ pozval jsem je potěšeně do klanu, zatímco jsem jim posílal pozvánky. „Proč jste vlastně nechali volné místo zástupce?“

„Zástupce si musí velitel vybrat sám. Musí to být osoba, které důvěřuje jako sám sobě. V dohodě je to formulováno tak, že ty sám si vybereš a určíš zástupce.“

„Dobře,“ vrátila se Barsina zpět, než jsem stihl Clutzerovi odpovědět. „Temný hvozd je neprobádané území. Nějaké mapy sice existují, ale jsou pěkně drahé, okolo sto tisíc zlatých. Podívala jsem se na kousíček mapy, který je zdarma k nahlédnutí. Nejspíše ho zakreslil někdo při letu nad lesem na gryfovi. Je tam vyznačený jen les a řeky, což nám není moc k užitku. O upírech se nikdo ani slovem nezmínil, ale důvěřuji Slatovi. Na oficiálních stránkách jsem našla legendu, že někde v Barlioně žije nejstarší upír a říká si příznačně Patriarcha. Velmi starý, velmi moudrý a velmi nebezpečný. Česnek ani kolíky nebudou potřeba, v Barlioně takové zvyklosti neexistují. Upíři jsou prostě dlouho žijící bytosti, které k přežití potřebují pít krev nebo prostě to, co nám koluje v žilách. Našla jsem jediné varování a to zmiňovalo jejich rychlost. Prý můžou být až třikrát rychlejší než my. Pozor na to! To je všechno.“

„V tom případě se dejme na cestu. Už tak jsme ztratili dost času. Máme před sebou dost vzrušující výlet, proto si přivolejte zvířata. Dal bych nevím co za to, abych zjistil, kam nás tahle cesta zavede.“

„Do hloubi Temného hvozdu,“ ihned nabídl odpověď Slate, který až doteď dovedně napodoboval sochu. Jedno se muselo vývojářům přičíst ke cti, dokázali imitátory nakonfigurovat tak, aby hráče nerušili, pokud mezi sebou řeší něco z reálného světa, ale jakmile se diskuze stočí zpátky k Barlioně, umí bystře zareagovat. „Všechny cesty tohoto lesa vedou ke klanu Reardalox, k upírům.“

„V tom případě přesně tam zamíříme. Lidi, nasedat! Čeká nás dobrodružství!“

Tři hodiny jízdy cestou v mlze nepřinesly nic jiného než melancholii. Měli jsme pocit, že jedeme úzkým a hlubokým kaňonem, který je vystlaný padlými stromy a větvemi. Naše koně každou z překážek jednoduše přeskočili, ale ani to nám na duchu nepřidalo. Během tří hodin jsme ani jednou neviděli slunce, jelikož obloha byla skryta klenbou stromů. Nezbývalo nám nic jiného než pokračovat kupředu, brodit se po kotníky v mlze, snažit se odhadnout co nejpřesnější směr a občas přeskočit padlý strom. Bylo to monotónní, ale co jsme mohli dělat?

„Kluci, je mi líto, ale pro dnešek musím končit,“ řekl Elenium. „Přípravy nám zabraly dost času. Pokud budete pokračovat dál, nastavím pokyn mé postavě, aby někoho následovala.“

„Taky musím jít,“ přidal se Duki. „Pojedete dál?“ zeptal se mě.

„Ano, nic jiného na práci stejně nemáme. Připojte se za mého koně. Ještě budeme dvě až tři hodiny pokračovat.“

„V tom případě vezměte do vleku i mě,“ rozhodl se Sushiho. „Potkáme se zítra v šest, jo?“

Herní postavy tří hráčů zablikaly, zůstaly průhledné, ale nezmizely docela. Právě to zajišťovalo připojení k jiné postavě. Tato možnost byla velmi pohodlná, když se skupina hráčů potřebovala dostat na nějaké vzdálené místo. Vybrala se oběť, která celou cestu ujde, ostatní si k ní připojí své postavy a můžou se ze hry odpojit. Na tomto principu fungovaly karavany, které na delší vzdálenosti přepravovaly hráče a zboží. Šlo o velmi výnosné podnikání, protože klienti nemuseli utrácet horentní sumy za portály do vzdálených míst a zároveň nemuseli ztrácet čas cestováním. Až se příště připojí do hry, jejich postava už bude ve vybrané destinaci čekat.

„Ty ještě zůstáváš, Barsino?“ zeptal jsem se dívky. „Připoj se na někoho z nás a můžeš se vrátit zítra. Asi není důvod, aby ses tu prodírala s námi. Stejně už se setmělo.“

„Ještě chvíli s vámi pobudu. Je to tady docela hezké,“ pronesla dívka, čímž mě překvapila. Co se jí mohlo líbit na tomhle lese? „Je to tady… skličující, jestli to můžu tak říct. Nutí to k zamyšlení. Pojedu ještě chvíli s vámi a můžu se mezitím ztratit v myšlenkách… Jak dlouho nám bude trvat, než se tam touhle rychlostí dostaneme?“

„Vydrž chvilku, dodělávám poslední kousky mapy, měla by nám napovědět, jak jsme na tom,“ odpověděl jsem a zanášel do mapy všechna místa, kterými jsme dnes projeli. Dával jsem si pozor, abych na nic nezapomněl: mlha, ostružiní, mlha, stromy, mlha a ještě trochu mlhy… „No. Dnes se nám podařilo ujet asi… Podle mapy jsme se nedostali vůbec nikam, ale tří hodinová jízda není vlastně vůbec nic. Až zítra bychom měli zjistit, jak nám to jde. Proto bych ti doporučoval si jít odpočinout.“

„Na to ještě budu mít spoustu času. Jak jsi vlastně tenhle postupný úkol získal? Prohledávala jsem manuály a náš úkol patří do sekce s omezeným přístupem. Není jen tak ledajaký. Navíc jsi ho dostal od nejvyšší kněžky. Jste vážně dost zajímavá skupinka. Ani jedna z vašich postav nedosáhla stého levelu, ale i přesto už máte První zabití. Můžeš mi říct, jak se vám to povedlo? Nebo je to klanové tajemství?“

„Ne, není to tajemství. Je to prostě, jak to říct, obrovská náhoda. Podařilo se mi být ve správný čas na správném místě. Nějakou chvíli jsem žil ve vesnici, kde bydlela i jedna žena, se kterou se mi podařilo navázat blízké přátelství, a ukázalo se, že jde o bývalou nejvyšší kněžku bohyně Eluny. Podle popisu scénáře – a tím jsem si v této chvíli skoro jistý – bylo po Malabaru rozmístěno několik bývalých nejvyšších kněžek, ale jen jedna z nich se stala hybatelem děje. Shodou náhod právě ta, co žila v Beatwicku. Od ní jsem získal tenhle úkol. Prostě náhoda, víc za tím nehledej. A proč ses vlastně stala žoldákem?“

„Pamatuješ si na naši dohodu?“ usmála se dívka. „Prostě se v každém klanu, ke kterému jsem se přidala, opakovala stejná situace. Velitelé, zástupci i důstojníci mě zahrnovali svou přízní. Ze začátku to bylo docela příjemné, ale časem překročili určitou hranici, ztratili veškeré zábrany a začali mě dokonce hledat v reálném světě… Pak jsem raději z klanu odešla a zkusila to znovu od začátku jinde. Nechci se připojovat k žádnému čistě ženskému klanu, takové klany mají úplně jiné cíle než já. Chci prostě sobě a své rodině zajistit pohodlnější život. Proto jsem se přidala k ‚žoldákům‘. Mým cílem je během následujících šesti měsíců dosáhnout na level 200 a oficiálně se zaregistrovat jako bojovnice k pronajmutí. Fénix sice takové bojovníky moc nevyužívá, ale další větší klany, jako jsou třeba Azuroví draci, ano.“

„Proto ses k nám přidala.“ řekl jsem. „Doufalas, že ti náš vzácný úkol přinese dost zkušeností?“

„Dám ti jednu dobrou radu do života: Nikdy se neptej ženy na otázku, jejíž odpověď už dopředu znáš. Jinak to mezi vámi nikdy nebude fungovat.“

„Ale ty tu přece nejsi s námi proto, že jsi dívka. Jsi jen další člen naší výpravy. Vždyť jsi nás přece žádala, abychom ti nijak nenadbíhali…“

Další hodinu jsme pokračovali podobným tempem, dokud Barsina nepřipojila i svou postavu k mému koni a neodešla ze hry.

„Kluci, klidně se na mě taky připojte a odpočiňte si. Ještě několik hodin můžu jet, ale vy kvůli tomu nemusíte trpět se mnou.“

„To nebude fungovat,“ zareagoval hned Eric. „Chtěl jsem se zkusit na někoho připojit, už když jsme do lesa vjeli, ale nejde to. Klidně si to sám vyzkoušej. To připojení se totiž aktivuje, až když se postava z Barliony odpojí, a to my nemůžeme. Budeme s tebou pokračovat dál.“

Rychle jsem si to zkusil a zanadával pod vousy. Měl pravdu, pro vězně neexistuje možnost připojit se na někoho jiného.

„V tom případě rozbijeme tábor. Stejně nemá smysl se zbytečně unavovat a všichni si musíme odpočinout. Je skoro jedna v noci. Leite, rozdělej oheň. Eriku a Clutzere, postavte stan a já se postarám o jídlo.“ Ještě že jsem si tehdy po odchodu z aukce všiml stánku s jídlem. Nemám jen zásobu připravených pokrmů, ale nakoupil jsem i syrové maso. Alespoň si můžu zvýšit úroveň vaření…

„Barsina vypadá jako slušná hráčka,“ začal Leite, když oheň zahnal alespoň část temnoty a táborem se táhla vůně smažené zvěřiny. O čem jiném by si chlapi (Slata nepočítám, ten si šel hned lehnout do stanu) u ohně měli povídat, když ne o ženách?

„Po třech hodinách jízdy bych ji ještě nehodnotil,“ ozval se Eric. „Teprve až dojde k boji, zjistíme, kdo s námi vlastně jede. Pro tuto chvíli se dá říct jen to, že je to příjemná společnice na cesty. Nepožaduje vysvětlení každé maličkosti, dokáže chvíli mlčet, ale nebojí se ani rozproudit diskuzi.“

„To mi na ní přijde nejdivnější,“ neubránil se Clutzer přispění k rozhovoru. „Když už plánuje v Barlioně pracovat jako žoldák, dokonce si tím přilepšit v reálu, její přístup by měl být naprosto odlišný. Měla by se z nás snažit získat co nejvíc informací, aby si mohla z výletu odnést co největší zisk, ale ona jen jela a zamýšlela se nad tím, jak na ni působí les. Přitom vůbec není hloupá nebo praštěná. Něco mi tu nehraje.“

„Kluci, myslím, že trochu přeháníte.“ Obranou dívky jsem překvapil sám sebe. „Je to prostě normální hráčka, kterých je v Barlioně nepočítaně. Připočetl bych jí k dobru právě to, že se z nás hned první den nesnaží vytáhnout co nejvíc informací. Navíc jsme s ní strávili jen tři hodiny. Souhlasím s Erikem, ohledně Barsy budeme chytřejší, až dojde k boji nebo až s ní strávíme více času. Taky se může ukázat, že je naprostý začátečník.“

„Stejně bych ji radši trochu hlídal,“ dodal nepřesvědčený Clutzer.

Uvařil jsem večeři, čímž jsem si zvýšil vaření na 6, vytáhl mapu a dokreslil do ní zbytek naší cesty. Připravil jsem si nástroje na kování a poodešel kousek dál od tábora, abych nikoho nerušil, když jsem začal odlévat ingoty. Nechtělo se mi spát, proto jsem se rozhodl věnovat pár hodin ingotům, které budu potřebovat pro zvyšování úrovně klenotnictví.

„Máš dost měděné rudy?“ zastavil se u mě asi po hodině Eric. „Moje hlavní profese je kovářství. Měl jsi pravdu, je na čase ji začít pořádně zvyšovat.“

„Ano, ještě mi nějaká zbývá,“ odpověděl jsem mu a vytáhnul měděnou rudu i ingoty, které mi zůstaly. „Tady máš. Zkus se dostat až k cínu, toho mám padesát hromádek. Bude mi stačit asi jen patnáct, zbytek ti můžu nechat. Jaké máš další profese?“

„Kování na 13. úrovni, musím se dostat na 20, než se můžu pustit do cínu. Snad mi na to ta měď vystačí. Hornictví mám na 16. To jsou ty, které jsem si zvyšoval doteď. Jinak jsme si všichni tři přidali dřevorubectví, herbalismus** a rybaření. Ty máme ale jenom na první úrovni a v lese se nám je asi zvýšit nepodaří.“

„To nevadí, až se vrátíme zpátky, pošlu vás na zrychlené levelování. Teď se ve volném čase soustřeď jen na vylepšení kování. Něco mi říká, že si nikdo z nás profese nijak závratně nezvýší.“

Při sedmém ingotu se stal zázrak. Odléval jsem prostě jen další cínový ingot, když v tom jsem na dně odlévací nádoby našel ležet velký modrý kámen. Byl to lazurit. A já ho získal sám!

Nechal jsem Erika v klidu pracovat, vrátil se do tábora, posadil se k ohni a otevřel designový mód. Obrázky trpaslíků válečníků nikam neutekly, proto jsem se hned dal do výroby. Usmál jsem se, klenotnický trenér měl pravdu. Tentokrát byl kámen několikanásobně větší než figurky, což mohlo znamenat jen jedinou věc…

Gratulujeme! Pokračujete po cestě k opětovnému vyrobení Legendární šachovnice císaře Karmadonta, zakladatele Malabarské říše. Moudře a spravedlivě nabízel císař svým nepřátelům, že se pře rozhodnou na šachovnici a ne na bojišti. Každý typ figurek byl vyroben z jiného kamene. Pěšáci: orkové válečníci z malachitu (vyrobil: Mahan) a trpaslíci válečníci z lazuritu (vyrobil: Mahan). Věže: bojoví ogři z chryzoberylu a obři z tanzanitu. Jezdci: váleční ještěři z turmalínu a váleční oři z ametystu. Střelci: trollové lučištníci ze smaragdu a elfové lučištníci z akvamarínu. Královny: ork šaman z olivínu a člověk arcimág elementů ze safíru. Králové: náčelník Klanu bílých vlků, ork ze zeleného diamantu a císař Malabarské říše, člověk z modrého diamantu. Šachovnice: černé onyxy a bílé opály zasazené do rámu z bílého a žlutého zlata. Číslice a písmena na šachovnici: platina.

Po smrti císaře byla šachovnice zničena. Teď už záleží jen na vašich schopnostech, zda Barliona znovu spatří tento zázrak světa – Legendární šachovnici císaře Karmadonta.

Vyrobil jste trpaslíky válečníky z lazuritu z Legendární šachovnice císaře Karmadonta. Dokud máte figurky u sebe, každou minutou se vám doplní 1 % Zdraví, Many a Energie navíc, +1 Dovednost.

Zvýšení vlastnosti:

+1 Dovednost. Dohromady: 6.

+2 Klenotnictví. Dohromady: 44.

Vyrobil jste legendární předmět. Vaše reputace u dosud objevených frakcí se zvýšila o 500 bodů.

Náš provizorní tábor se změnil v obrovský sloup světla, jehož střed ležel v mých rukou. Kromě toho mi světlo umožnilo podívat se hluboko do lesa, jelikož rozpustilo všechnu mlhu. Mohl jsem vidět až… Nevím přesně jak daleko, ale prostě hluboko do lesa. Ráno to budu muset prozkoumat.

Čisté bílé světlo s poblikávající duhou a slavnostní muzikou dělalo s okolním světem prapodivné věci. Větve stromů začaly vypouštět podivnou černou mlhu, která se ihned rozpouštěla, zatímco stromy… Stromy se měnily. Přímo před mýma očima na sebe větve braly přírodní barvu zdravé kůry, objevovaly se zelené výhonky, černá zem se pokryla trávou a tu a tam dokonce vyrašily květiny. Jako by se celé okolí nějakým způsobem vyčistilo. Ale já jsem přece šaman! Nevím, jak takovou věc provést!

„Cos to sakra udělal?“ vyletěl ze stanu Leite. „Co se to děje?“ Mohl jsem se mýlit, ale v jeho hlase jsem zaslechl náznak paniky.

„Ukážeš nám ty trpaslíky?“ zeptal se Clutzer, když si přečetl oznámení. „Právě jsi je vyrobil, ne?“

„Jasně, podívej,“ předvedl jsem Clutzerovi figurky, které jsem stále držel v ruce. Schoval jsem jejich popis. Chci být první, kdo si druhou hádanku přečte!

„Mahane, lehej!“ ozval se Erikův výkřik, po kterém mě zasáhla celá váha běžícího trpaslíka a srazila mě dozadu. V tu chvíli se do místa, kde jsem dosud stál, zarazily tři černé šípy a v jasném světle figurek se ihned začaly rozpouštět.

„Clutzere, neviditelnost! Leite, rychle si navleč brnění! To jsou upíři na levelu 100. Jsou tři!“

Spolu s Erikem jsme se překulili za strom. Vstal jsem a spatřil tři páry rudých očí míhající se mezi stromy. Nevstoupili do míst, které ozařovalo jasné světlo, jako by se ho báli, ale i tak na nás mohli z dálky střílet.

„To bylo první varování,“ naplnil okolí hlas. Hrozivý hlas. Jako by vycházel z každého stromu, z každé větve a dokonce i z každého nového stonku trávy. Vibroval, roztřásl vám celé tělo a rezonoval tak silně, až celou pokožku herní postavy pokryla husí kůže. Hlas jako by míjel mozek a přímo nutil celé tělo se svalit na zem, přikrýt se dekou a jen se třást při pocitu, že zaslechlo slova někoho daleko mocnějšího. „Pokud na mé varování nebudete dbát, mí válečníci podruhé neminou. Odejděte z mého lesa!“

Červené upíří oči zmizely hlouběji v lese a naše okolí se ponořilo do ticha. Sloup světla zmizel a stejně tak i utichla slavnostní hudba. Vše znovu zahalila temnota. Na zemi, jako jediná vzpomínka na útok, zbyly tři černé skvrny.

„Myslím si, že příště musíme daleko opatrněji vybrat místo pro zbudování tábora, ne ho postavit jen tak, kde se nám zrovna zamane,“ ukončil ticho Clutzer. „Patriarcha má velmi zajímavý hlas. Roztřásl mě, až jsem měl po celém těle husí kůži. Nerad bych se s ním znovu potkal.“

„Obávám se, že budeš muset,“ vyšel ze stanu princ. „Jen podobně silná bytost by dokázala zajmout vyššího kněze, který má u sebe Kámen světla.“

„Dobří pocestní,“ ozval se poblíž hlas, zatímco jsme všichni pozorovali Slata. „Dovolte mi prosím dotknout se opravdové země, než zemřu!“

Podíval jsem se směrem, ze kterého se ozval zvuk, a zarazil jsem se. To byla stvůra, kterou jsem potkal u Swiftbelova pokladu! Nad zemí poletovala asi metr široká koule pokrytá srstí. Držela se na hranici temného lesa a zdráhala se přejít na místo, které bylo zasaženo světlem a zbaveno temnoty. Docela jsem chápal, proč se zdráhala: nezbývala mu už téměř žádná srst, kůže stvůry byla místy zetlelá a v dlouhých cárech visela k zemi. Kromě toho z ní trčela péra tuctu černých šípů, proto připomínala spíš ježka. Do okolí navíc ze stvůry pronikala temná mlha. Varování od upírů asi nebylo dostatečné, proto se na nás přišla podívat ještě prokletá stvůra.

** Herbalismus – sběr bylin.

5. kapitola

Ochránce Temného hvozdu

„Ublížíš nám, pokud ti dovolíme přejít?“ zeptal jsem se opatrně stvůry a snažil se rychle vymyslet, co dělat. Je smůla, že jsou zrovna ostatní hráči odpojení. Nutně jsem potřeboval dostat informace z fóra – z opravdového fóra, ne z osekané verze, do které mám přístup já. Cítil jsem se bezmocný.sdot

„Ochránci nemůžu uškodit,“ ozvala se odpověď stvůry, která se snesla už skoro na zem. Kromě temné mlhy, která se nemohla k očištěné půdě dostat, ze stvůry odkapávala temná tekutina. Asi její krev.

„Jakému ochránci?“ znervóznila mě její odpověď.

„Ochránci této oblasti: tobě. Dokud stojíš na očištěné půdě, žádný přívrženec temnoty ti nedokáže ublížit, dokonce ani zbytku tvé skupiny. I šípy upírů by se od tvého těla jen odrazily a zmizely. Ochránce je na svém území nepřemožitelný.“

Tady to máte. Teď ze mě ještě udělali jakéhosi ochránce. Já jsem si jen přál vědět, co to sakra všechno znamená, jakou to má spojitost se mnou a hlavně, proč vlastně já?

„Dávám ti své svolení vstoupit,“ odpověděl jsem. Pokud mě stvůra vidí jako ochránce, možná mi od ní kápne zajímavý úkol. Určitě ji vývojáři neumístili právě sem jen tak bezdůvodně.

„Děkuji ti, Ochránče.“ Stvůra proletěla, nebo spíš se už jen prokutálela bariérou mezi temnou a světlou částí lesa a její vzdech zazněl celým okolím. „Anoooo! To je nádherné se znovu dotknout čisté země…“

Pod chlupatou koulí, která bez snahy vzletět jen ležela na zemi, se zvětšovala tmavá kaluž, ale stvůra si jí vůbec nevšímala. Jako by už naprosto ztratila sílu k životu a připravovala se na poslední odpočinek. Tak na to zapomeň! Kde je můj úkol? A co nějaká odměna za mou pomoc?

Vybral jsem stvůru, strávil čtyři sekundy vstoupením do vyvolávacího módu a začal s resuscitací. Prokletá stvůra s levelem 120 měla šílené množství bodů zdraví (přes půl milionu), ze kterého zbývalo pouhých 10 %, a navíc jí nějaký podivný záporný bonus odebíral každých deset sekund 10 000 bodů zdraví. Stvůra ležela potichu, nevnímala mou snahu a jen se každou chvílí přibližovala zaslouženému odpočinku. Ne, tak jednoduché to mít nebudeš! Ještě pro mě pár věcí uděláš, než se odebereš do nějakého skladu na imitátory, nebo kam vás to po smrti strkají. Bez úkolu tě nenechám jen tak zmizet, a kdybys přeci jen umřela, mám v týmu nekromanta. Ten tě přinejhorším přivede zpátky k životu.

„Nech mě být, Ochránče,“ zakrákala po pěti minutách stvůra. „Tvá snaha je zbytečná a jen prodlužuješ mou agónii. Nemáš dost sil, abys ze mě to prokletí odčaroval. Už tak jsi udělal daleko víc, než jsem si myslel, že dokážeš. Dej mi šanci odejít z tohoto světa v míru.“

„Na to zapomeň, lesní zázraku!“ zasyčel jsem a pokračoval ve vyvolávání elementálů. Tři spoluhráči i Slate stáli opodál a přešlapovali z jedné nohy na druhou. Rádi by mi pomohli, ale nevěděli jak.

„Mahane, můžeme něco dělat, nebo to zvládáš sám?“ zeptal se Clutzer, jako by mi četl myšlenky.

„Zvládám to! Vlastně ne! Kluci, vytáhněte ze stvůry ty šípy! Hej ty, i kdyby to hodně bolelo, nezraň je! Nešahejte na šípy holýma rukama! Chtělo by to nějaké kleště. Eriku, vezmi kleště z výbavy pro kováře! Pohněte, musíme toho chlupatce postavit zpátky na nohy!“

Bez zastavení jsem pokračoval v ničení zásob své many, ale výsledek byl pramalý. Zvládl jsem udržet zdraví stvůry jen na jedné hladině, ale nezvyšovalo se.

„Šípy jsou venku,“ ozval se po minutě Erikův hlas. „Ale kleště můžu zahodit. Shnily! Jen si to představte, nástroj, který nejde použít jinak, než k výrobě, jen tak shnije!“

„Ochránče, prosím, nech mě zemřít,“ zašeptala stvůra po dalších pěti minutách. Jakmile z ní vytáhli šípy, záporný bonus ubíral potvoře jen 5 000 bodů zdraví. Díky tomu se mi podařilo stvůru alespoň z poloviny vyléčit. „Můžeš mě uzdravit, ale nedokážeš odebrat prokletí. Jakmile mě přestaneš léčit, umřu. Rozhodni se, šamane!“ To bylo poprvé, kdy mě stvůra neoslovila „ochránce“, ale dala důraz na mou třídu postavy. „Šamanova duše musí být tvrdá. Celý svůj život šaman dělá těžká rozhodnutí, kvůli kterým někteří zemřou, aby zachránili život ostatních. I ty si musíš vybrat!“

„Já! Tě! Zachráním!“ řval jsem z plných plic a snažil se stvůru udržet při životě. Elementál očištění byl proti kletbě bezmocný, léčení s kletbou nic neudělalo. Na mysl se mi vtírala nepříjemná myšlenka. Systém se mi značí naznačit, že šaman Mahan není dost silný, aby ve hře zachránil úplně všechny. Jsou i věci, se kterými se nic dělat nedá, a čím dřív si to hráč uvědomil, tím lépe pro něj. Ano, podařilo se mi rychle odejít z dolu, pěkným způsobem získat totem a ocitnout se uprostřed masivního scénáře, který otevřel hráčům brány Kartossu, ale nevyléčím ani normální stvůru…

Po další minutě mi poklesla ramena. Podařilo se mi ji úplně vyléčit, ale záporný bonus nezmizel. Doufal jsem, že kletba zmizí, až se mi podaří ji vyléčit celé zdraví. Ale kletba stvůru dál zraňovala. Naštvaně a frustrovaně jsem se otočil. Nechtěl jsem se na nic dívat, ale ticho, které nás obklopilo, brzy narušil Clutzerův hlas:

„Proč jsi nazval Mahana ochráncem? Kdy se jím stal?“

„To on očistil tuto část lesa od nákazy,“ odpověděla stvůra. „Lesu se dříve říkalo Temný, ale teď by mu spíš slušel název Prokletý. Očištěná část lesa potřebuje svého ochránce, jinak zmizí. Proto Eluna vybrala Mahana. Možná to sám nevidí, ale stvoření, jako jsem třeba já, vidí nad jeho hlavou Ochráncovu svatozář.“

„Z jakého důvodu je les prokletý? Stojí za tím Patriarcha?“ pokračoval Clutzer v bombardování stvůry otázkami, ale zároveň mi tím pomáhal se zklidnit. Proč jsem sám nepřišel na to, že by nám umírající stvůra mohla dát nějaké informace?

„Patriarcha s tím nemá nic společného. Uzavřel se v srdci lesa a bojuje proti prokletým. Temný hvozd byl proklet už před lety. Proč nebo jak, to nikdo neví. Stromy si šeptají o tom, že sem zavítala skupina lidí, kteří přinesli prokletí s sebou. Pak přišli další, kteří tu první skupinu chtěli zastavit, ale zahynuli a hvozd prokleli. Deset let se mi kletbě dařilo unikat, ale nakonec byla stejně silnější.“

„Vytáhli jsme z tebe spoustu šípů, pokud nepatřily Patriarchovým upírům, kdo je teda po tobě střílel?“

„Padlí. To jsou ti, které zajali a převedli na svou stranu prokletí a jejich velitel. Vás a pak mě napadla skupina průzkumníků seržanta Padlých. To jsou nejslabší upíři prokletých. Ať vás Eluna chrání před setkáním s poručíkem nebo s generálem!“

„Kdo je ten jejich velitel a kde ho najdeme?“ vypadlo ze mě, ale odpovědi jsem se nedočkal. Ačkoli se zdraví stvůry ještě nesnížilo až na nulu, bylo jasné, že nám imitátor řekl vše, co mohl, a teď byl ze stvůry odebrán, aby později mohl vejít do nového NPC.

Aktualizace úkolu: Navrácení svaté relikvie, část druhá. Hledání Kamene světla.

Skupina kněze Midiala byla zničena. Musíte najít osadu upírů klanu Reardalox a od Patriarchy zjistit, co přesně se stalo.

„Takže oni vážně existují,“ zamumlal Eric. „Zbytek skupiny bude pěkně naštvaný, jestli se jejich úkoly neaktualizovaly.“

„Možná bychom ho měli pohřbít, přece nám jen pomohl s úkolem,“ řekl po pár minutách Clutzer a ukázal na tělo stvůry, které nezmizelo. „Mohlo by tu ležet klidně týden. To mi nepřipadá správné. Navíc znečišťuje tak hezké okolí. Co na to říkáš, Ochránče?“

„Souhlasím. Pohřběme ji přesně na místě, kde leží. Bohužel nemáme lopaty, budeme muset kopat krumpáčem. Doufám, že jste nezapomněli, jak se používá,“ snažil jsem se rozveselit ostatní, ale sám jsem se cítil pod psa. Co znamená být ochráncem? Proč mi systém o tom nesdělil nějakou zprávu? Vážou se k tomu postu nějaké povinnosti? Co když je naprosto nemyslitelné pohřbít prokletou stvůru na očištěném místě? Sakra! Zrovna když potřebujete volné hráče, nejsou nikde k mání!

„Teď už chápu, co jsi myslel tím, že musíme pokračovat pořád dál, dokud se na nás usmívá štěstí. Šance potkat tuto stvůru byla nepředstavitelně malá, ale nám se to stejně podařilo,“ řekl Eric, když jsme začali kopat. „Tahle část úkolu byla skrytá, a ať už se nám ji podaří splnit nebo ne, určitě dostaneme daleko lepší odměnu.“

„To teprve uvidíme,“ snažil jsem se vrátit našeho tanka zpátky na zem. „Nejdřív se musíme k Patriarchovi dostat živí. Nezvládnu každou noc vyrobit nové figurky, aby nás světlo před průzkumníky znovu ochránilo. Navíc si vzpomeňte, co nám řekla ta stvůra. Seržant, nad ním poručík a pak generál. Pokud nám seržantův hlas třásl celým tělem, dokážete si představit, o kolik mocnější můžou být jeho nadřízení? Každou noc musíme držet hlídky, i když je nás většinu času o čtyři méně. Zkusíme si promluvit s Barsinou. Třeba by měla možnost týden tu s námi pobýt. U holek člověk nikdy neví. Cítím, že nás čeká velmi složitá a náročná cesta a na přemýšlení o odměnách je ještě hodně brzo. Pokud si nedáme pozor, mohli bychom o levely i přijít!“

Když se ostatní uložili ke spánku, rozhodl jsem se vyrobit si klenotnickou krabičku vykládanou lazurity, abych mohl někam uložit vyrobené figurky. Klenotnictví se mi zvýšilo asi jen o 35 %, ale na 44. úroveň to bylo docela dost. Než jsem do ní figurky vložil, podíval jsem se na novou hádanku, která se k trpaslíkům pojila. Jistě najdu pořádný hlavolam:

Pokud se vám nepodaří správně odpovědět na hádanku trpaslíků, hádanka navždy zmizí.

[zadejte výsledek]

Počet využitých pokusů: 0 z 2.

bnwtrufeoxrrzdmqsrzdgcrvyigowlqn

7 + 1 = 8

4 + 4 = 8

5 + 2 = 7

5 + 1 = 7

Ještě že jsem hned na prvním trpaslíkovi našel varování o maximálně dvou pokusech, jelikož mi to zabránilo zkoušet náhodná čísla. Podle zadaných parametrů mi to připadalo jako nějaký typ šifry. Nejdřív bylo potřeba zjistit klíč, podle klíče šifru rozluštit a výsledek napsat do políčka pro odpověď. Netušil jsem, co dělat se čtyřmi rovnicemi, přičemž jedna z nich nedávala vůbec žádný smysl. Možná v nich najdu klíč k řešení. Musím se nad tím pořádně zamyslet, protože zatím to na mě působilo strašně jednoduše, až jsem nabyl dojmu, že bych dokázal hádanku vyřešit za pět minut…

Jedině ve snu! Přijít na řešení tak složité šifry bylo nad mé schopnosti! Prostě jste museli znát klíč k šifře nebo využít silného dešifrovacího imitátora, který by řadu písmen dokázal rozložit na prvočinitele. Možná budu muset zajít pro pomoc k Anastarii, ale právě tomu jsem se chtěl vyhnout. Divné, že mi po vyrobení trpaslíků nevolala s blahopřáním. Buď paladinka neví, co dělat, nebo je prostě odpojená ze hry. Na tom stejně nezáleží, někdo z aktuálně připojených členů Fénixu už určitě píše Stacey zprávu. Taková novinka se k ní dostane jistě velmi rychle…

„Leite!“ Ze snu mě probral Clutzerův naléhavý výkřik. Nestačil jsem ani otevřít oči a hned vyletěl ze stanu, abych viděl, co se stalo. Měl jsem však neblahé tušení. Leitova tabulka zešedla. Tento hráč byl zabit a přesunut na hřbitov. Rychlé zhodnocení situace mi naznačilo, jak vše proběhlo. Jen pár kroků od našeho palouku trčely z mlhy tři šípy. Tři černé šípy Padlých upírů.

„Rozhodli jste se ignorovat mé varování,“ ozval se hlas a rozvibroval nejen mě, ale i okolní stromy. Znovu mi naskočila husí kůže. S tím musíme něco provést, jinak by nás seržant zničil jen svým hlasem. „Proto budete zabiti.“

„Zasraní krvesajové!“ zanadával Clutzer mezi zuby. „Leite se vyšel podívat do lesa a ve chvíli, kdy vystoupil z očištěné části, se do něj zarazily tři šípy. Pořád tam na nás číhají lučištníci na stém levelu a ještě silnější seržant. Nás tři zvládnou zabít, aniž by se zapotili, a ty jim taky moc práce nedáš. Co když na ně pošleme Slata? Má přece level 128. Jinak, což by bylo horší, bychom museli čekat až do večera, než se vrátí zbytek týmu a teprve pak útočníky zničit.“

„Slate je budoucí princ, nemůžeme riskovat jeho život,“ potřásl jsem hlavou a zahnal zbytek ospalosti. „Zkusím na chvíli vyjít ven a porozhlédnout se. Nemusíte se na mě dívat jako na blbce! Nachystám si elementály, připravím si svitky a i vám jich spoustu předám, abyste na ně mohli útočit z dálky. Ještě uvidíme, kdo dá komu zabrat. U vodních elementálů mám už třetí úroveň a s tím pláštěm dokážu vyvolat elementála páté úrovně… To nic, na to zapomeňte,“ usmál jsem se na Erika a Clutzera, kteří na mě hleděli s nevyslovenou otázkou: Co jsou sakra úrovně elementálů a jak se s nimi pracuje? „Hlavní je, že je kouzla ze svitků přesně a tvrdě zasáhnou. Sakra. Kdybych věděl, kde je v tomhle lese hřbitov… Leite se mohl dostat klidně stovky kilometrů daleko, což by znamenalo, že se už nikdy nepotkáme. Eriku, můžeš vyzkoušet svitky, které vyrobím?“ Otevřel jsem mód psaní svitků a rychle sepsal kouzlo léčivého elementála. „Rozdíl mezi tebou a svitkem je menší než padesát, mělo by to bez problému fungovat, ale raději to vyzkoušíme.“

„Používá se svitek s elementálem stejně jako svitky s normálními kouzly?“ zeptal se Eric. „Nebo budu muset pobíhat okolo s tamburínou a zpívat písničky?“

„Ne, to nemusíš,“ usmál jsem se. „Prostě si jen vybereš cíl a svitek na něj použiješ. Tak co?“

Eric i Clutzer mohli bez problému kouzla ze svitků vyčarovat a já se posadil, abych každému překreslil dostatečný počet. Svět pro mě na hodinu přestal existovat. Svitky jsou v Barlioně velmi užitečné, ale váže se k nim řada omezení, se kterými je třeba počítat. Nemůžete použít svitky s kouzly, která převyšují váš level o padesát bodů a více. Jinak by totiž hrozilo, že se objeví několik hráčů s novými postavami, které nějakým způsobem získají svitky hromadného ničení a vydají se srovnat města se zemí. Hromádka svitků zabírá jedno místo v batohu. V rukou jste mohli držet maximálně jednu hromádku svitků. Svitek položený na zem okamžitě mizel a především, což bylo asi nejnepříjemnější, hromádku tvořily jen čtyři svitky. Ještě že jsem tehdy měl velký batoh z Pryku, jinak bych ani neměl kam všechny svitky, které mi Anastaria poslala, umístit. Proto se před každou větší výpravou svolali všichni členové a rozhodovalo se, které svitky vzít s sebou a které nebudou potřeba.

Papíry na svitky obsahovala kartografická sada, ale nutno říct, že Korporace se snažila vydělat i zde. Za každý list bílého papíru, který lze použít jen na vytvoření svitku, Korporace odečetla z vašeho účtu jeden stříbrný. Také jste si mohli koupit normální list papíru, který lze někam připnout jako zprávu pro jiného hráče, jako to udělal Hellfire v Beatwicku. Jeden papír však stál 500 zlatých. Bylo daleko jednoduší a levnější používat přenosnou poštovní schránku.

„Tady máte,“ podal jsem Erikovi i Clutzerovi stovku svitků vodního útoku a padesát svitků léčení. Nevěděl jsem, jak se věci vyvinou, a nerad bych ztrácel čas léčením sám sebe. „Eriku, byl jsi tank, proto teď budeš léčitel. Víš, jak je potřeba tanka léčit. Nezklam mě! Clutzere, ty to budeš mít jednodušší. Jakmile uvidíš upíra, použij jeden svitek za druhým. Na svitcích jsou kouzla páté úrovně elementálů určena pro hráče na 67. levelu, to by mělo upírům aspoň trochu uškodit. Připraveni? Pojďme na ně!“

Šaman má tři ruce…

Jasně, můžu zpívat jakoukoli písničku, abych se do vyvolávacího módu dostal, dokonce by stačily i náhodné zvuky, ale s touto písní jsem svou šamanistickou cestu započal. Přirostla mi k srdci, abych řekl pravdu, a dokud na ni elementálové reagují, nemám zapotřebí nic měnit. Byl jsem věrný staré programovací poučce: Pokud to není pokažené, nespravuj to. Vyvolal jsem na sebe zesilujícího elementála štítu, vyšel ze stanu a prošel bariérou do mlhy. Bez zastavení jsem pokračoval dál a doufal, že mě alespoň některé šípy minou.

Zranění. Zdraví sníženo o 6445: 8236 (zásah šípem) -1791 (obrana).

Zbývá zdraví: 13195 z 19640.

Nějakou bolest jsem čekal, ale ne tak silnou! Zatmělo se mi před očima, ale i přes bolest jsem se donutil překulit do strany. Dva další šípy zasáhly místo, kde jsem ještě před sekundou ležel. Super! Teď se musím ze všech sil snažit vyhnout dalším šípům. Snad se mi to podaří, jinak bych se mohl změnit v plačící uzlíček bolesti. Eric použil svitek léčení, zatímco já jsem se převaloval z místa na místo a snažil se zahlédnout alespoň jednoho upíra. Jakmile některého z těch hezounů uvidím, plácnu na něj značku a Barliona přijde na nějaký čas o dalšího imitátora. Kluci ho zasypou kouzly ze svitků a já se k nim přidám…

Zranění…

Zranění…

Zranění…

Probral jsem se ještě za letu, což byl výsledek tří šípů, které mě zasáhly téměř ve stejnou chvíli. Musím smeknout před Erikem. Můj tankováním vycepovaný trpaslík mě zvládl mezi zásahem druhého a třetího šípu vyléčit. Bylo mi jedno, jestli to načasoval schválně, nebo šlo o náhodu. Především jsem si konečně skrz soumrak lesa a mlhu všiml běžícího stínu: upír, level 102. Okamžitě jsem na něj přidal značku, kterou mohli vidět jen hráči naší skupiny, a rychlými skoky jsem jako králík doskákal do očištěné zóny. Cíl jsem nám označil, nemělo smysl pro tuto chvíli dál riskovat.

Řev upíra zasaženého dvěma kouzly naráz sice mrazil krev v žilách, ale mé uši si ten zvuk naplno užívaly. Bral jsem to jako alespoň nějakou odměnu za bolestivé získání 10 % k odolnosti. Označený upír byl stále v dohledu a já jsem mohl vidět, že mu každé kouzlo ubírá 10 000 bodů z jeho celkového počtu lehce nad 120 000 bodů zdraví. Jelikož mí spolubojovníci na upíra čarovali v jednu chvíli dvě kouzla, neměl nejmenší šanci utéct do bezpečné vzdálenosti. Zajímalo mě, zda z něj získáme jeho tesáky. Vždyť i to může být kořist!

Brzo se okolo Erika a Clutzera na několik sekund rozlila zlatá záře, čímž okolnímu světu naznačili, že oba získali vyšší level. Za jednoho upíra jim přibyly dokonce dva celé levely a k tomu získali i úspěch „David a Goliáš“. Přece jen byl mezi nimi a upírem rozdíl alespoň 80 levelů. Jen je škoda, že ho zabili svitkem, tudíž nezískali žádný bonus do statistik. Zvyšování levelů a vylepšování statistik jsou dvě různé záležitosti a s oběma je potřeba důsledně pracovat.

„Prvního máme, jdu označit druhého. Tentokrát už by na mě mělo letět méně šípů, ale nepolevujte.“

„Bolí to moc?“ zeptal se Eric, který měl nejspíš na mysli bolest při zásahu šípem.

„Docela to kousne, ale zvládnu to. V porovnání s jednou želvou, kterou jsem kdysi potkal, nebo změnou na draka, jak jsem vám vyprávěl, jsou ty zásahy jen komáří štípnutí.“

„I tak si dávej pozor, abys z těch zranění nedostal nervový šok, protože bys pak zůstal stát na místě jako socha a my bychom tě museli nějak přitáhnout zpátky…“

Druhého i třetího upíra jsme zabili využitím stejné strategie jako u prvního. Vyběhl jsem, zabodlo se do mě několik šípů, já skučel bolestí, odhalil útočníka, dal na něj značku, rychle se vrátil na očištěný palouk a nechal jsem Erika a Clutzera pokračovat v levelování. NPC upíry ovládal nepříliš schopný imitátor, když skočili na ten samý trik třikrát za sebou. Škoda, že před tím dostali Leita. Taky mohl pár levelů z upírů získat, stejně jako Eric s Clutzerem. Nějaký bonus k jeho 19 levelům by přišel velmi vhod.

„Hej, seržante! To je vše, co tví parchanti dokážou?“ zakřičel jsem do lesa, když můj další výpad mimo ochrannou zónu nepřinesl ovoce. „Chtěl jsi nás snad zničit, ne? Už bys s tím mohl začít! Nebo na to nemáš? Tak co bude? Já čekám! Mám křičet na celý les, že jsi jen mluvka a slaboch?“

Snažil jsem se vyprovokovat posledního upíra k útoku, ale tento imitátor byl přeci jen na vyšší úrovni než jeho podřízení. Mých provokací si nevšímal a zůstal potichu, jako by tam vůbec nebyl. Povzbuzen úspěchem jsem se vydal ke třem mrtvým upírům a posbíral kořist. Dohromady nám vynesla 42 zlatých a pár drobných, navíc jsem se stal šťastným majitelem tří párů upířích zubů. Nebyl na nich žádný popis, možná patří k nějakému úkolu, o kterém se chci rozhodně dozvědět víc. Z třetího upíra jsme získali neobyčejný plášť pro hráče na 80. levelu, zvyšoval hbitost o 30 bodů. Ten se časem bude hodit a až Clutzer dosáhne na potřebný level, dám mu ho. Kam však ten seržant zmizel? Nechtěl jsem pokračovat v prozkoumávání okolí, když na nás odkudkoli může zaútočit tak silný nepřítel. Měli bychom počkat na Leita. Ještě že máme poštovní schránku, napíšeme mu a navedeme ho k nám.

„Tak!“ začal jsem, abych získal pozornost obou spoluhráčů. „Máme několik možností, ale reálné jsou jenom dvě. Buď budeme pokračovat hloub do lesa, nebo tady počkáme. Osobně bych byl raději, kdybychom počkali. Musíme se setkat s Leitem a se zbytkem týmu.“

„Souhlasím,“ odpověděl Clutzer. „Zbytek spoluhráčů má level víc než 100, upíři je jen tak lehce nezabi…“

„Kluci, radši se podívejte na tohle,“ přerušil Clutzera Eric, který pomalu dýchal a upřeně pozoroval něco za mnou.

Otočil jsem se a uviděl, co našeho tanka překvapilo. Z hrobu stvůry rychle vyrůstal strom. Nejdříve se objevil malý výhonek, kterého si pravděpodobně všiml Eric, ale teď už mladý stromek rostl do výšky i do šířky. Mě však daleko víc zaujala jiná věc. Mýtina, pro kterou jsem byl ustanoven ochráncem, se začala rozšiřovat. Jako by strom přijímal nákazu z prokletého lesa a nějakým divným způsobem ji měnil v životadárnou mízu. Proběhla mi hlavou myšlenka, jestli využíváním temnoty nevznikne prokletý strom, ale rychle zmizela. Zdravý dub vypadal jako protiklad temnoty. Tam, kde se bariéra mezi očištěným a prokletým místem dostávala dál a dál, mizela mlha, jako by ji odsával obrovský vysavač. Ze stromů padaly na zem celé cáry černé hmoty, pod kterou vykoukla zdravá kůra, a odpadlou hmotu vsákla půda. Nejtěžší odpor kladla místa, na kterých ležela mrtvá těla tří upírů, ale pod náporem zázraku zrození po chvíli padla. Měnila se i sama očištěná zóna, některé stromy mizely v zemi, jako by se čas rozjel pozpátku. Obrovské borovice se zmenšovaly na nízké stromky, pak jen na výhonky, až zmizely docela a vytvořily místo pro palouk. Změny trvaly asi jen deset minut, než se nad námi rozprostřela klenba obrovského dubu. Stín větví a listí pokryl celou očištěnou část lesa, která teď musela mít v průměru nejméně 300 metrů.

„Ostatní nás určitě zabijou, až tohle večer uvidí,“ zamumlal jsem první větu, která mi přišla na mysl. „Můžeme říct, že jsme ten palouk už tak našli a s jeho vytvořením nemáme vůbec nic společného…“

„Ochránce,“ sklonil hlavu Slate, který právě vyšel ze stanu. Sklonil ji však směrem k dubu, ne ke mně. Takže ochráncem je teď dub? Já jsem byl jen zbytečný prozatímní zástupce? Možná ne úplně zbytečný. Sakra, proč je pořád všude takový nedostatek informací?

„Mahane, přistup blíž.“ Opět mi naskočila husí kůže. Že by všechna NPC tohoto lesa mluvila rezonujícím hlasem? Zvuk přicházel odevšad, ale bylo mi jasné, že promluvil dub. Spíše Dub, který byl živý a něco ode mě chtěl.

Zastavil jsem se pár metrů od obrovského kmene a snažil se neznervóznět. Raději jsem si představoval, kolik hráčů bych musel dát dohromady, abychom objali celý obvod kmene. Já dosáhnu asi takhle daleko, pokud je celý kmen perfektně kulatý, muselo by nás být…

„Sedmdesát dva hráčů se stejným rozpětím paží, jako máš ty,“ zavibroval paloukem stejný hlas jako prve. „Z tvé tváře bylo evidentní, na co myslíš, ale nemusíš se bát, myšlenky číst neumím. Máš mé díky, bývalý ochránce, že jsi přežil a našel způsob, jak mě, Ochránce Temného hvozdu, vzkřísit.“

„Nebyl jsem na to sám,“ dodal jsem rychle pro případ, že by nás čekala záplava bonusů. Nebo naopak trestů, to už záleží na našem aktuálním štěstí. „Všichni zde přítomní na palouku pomohli ke zrození ochránce. I ti, kteří tu teď s námi nejsou, ale brzo se vrátí.“

„Já vím. Jeden svobodný občan byl poslán do Šedých plání a za deset hodin se objeví na mém palouku. I on dostane odměnu, stejně jako zbytek přítomných. Ale ty jsi byl ochráncem tohoto místa a obětoval jsi dar, který jsi dostal od Eluny, abych já mohl být zrozen. Velmi dobře chápu celý rozsah tvé oběti a čeho si se musel vzdát, proto ti tu ztrátu zkusím vynahradit. Nastav ruku…“

Velmi opatrně, jako by se bála, že mi ublíží, se ke mně ze stromu natáhla větev, dotkla se mé dlaně a okamžitě se stáhla zpět jako vystrašený pes. Nevšímal jsem si divného chování větve a zadíval se na malý dřevený předmět, jehož popis elegantně zářil.

Levá náušnice Ochránce Temného hvozdu.

Typ předmětu: unikátní.

To bylo vše? Žádné bonusy, žádné úspěchy, žádné… Nic jiného, kromě tohoto kousku dřeva, a to ještě navíc nekompletního. Pravá náušnice byla kdoví kde. Jistě šlo o zajímavý předmět, ke kterému se váže vlastní příběh, ale takové věci zajímají spíš nadšence do historie a tradic Barliony, jako je třeba Anastaria. Náušnici jí prodám, jistě s ní dokáže daleko lépe naložit. Herní postava vám dovolila si na sebe vzít různé náramky, náušnice a cokoli dalšího, co hráče napadlo, ale šlo jen o dekorativní předměty. Ani druhý náhrdelník vám nepřidal nic víc než extra váhu na krku. Předměty, které vylepšovaly hráčovu postavu, byly striktně určeny.

„Děkuji ti, Ochránče, za tak vzácný dar.“ Chovat se slušně k NPC, především pak k těm, kde je vaše atraktivita vyšší než 80, by mělo být neporušitelné pravidlo každého hráče. Jinak to nebyl hráč, ale blbec. A co s tím darem? Jaký dar můžete dostat od stromu? Maximálně kousek dřeva. Nemá smysl být na ochránce naštvaný.

Eric a Clutzer dostali dřevěné dýky a Slate obdržel nějaký disk, nebo snad to byl štít, ze kterého měl takovou radost, jako by od císaře obdržel osobní pozvání na Tishinu svatbu v roli ženicha. Musím se ho pak zeptat, co je ta obrovská, minci podobná věc zač.

„To není vše, bývalý ochránce,“ promluvil na mě znovu strom. „Ačkoli ses vzdal svých schopností, uděluji ti povolení použít odměnu, kterou si zasloužíš, ale její čas ještě nenastal. Nejdřív tě však chci požádat o službu. Temný hvozd musí být zachráněn. Musí být očištěn od nákazy! Nevím, odkud přišla, ale tady pro ni není místo.“

Dostupný úkol: Očištění Temného hvozdu.

Popis: Temný hvozd Barliony, který se táhne stovky kilometrů po východní straně kontinentu, je v nebezpečí. Byla na něj uvalena kletba. Ochránce hvozdu byl zničen a strážní znesvěceni. Když jste pomohli ochránci ožít, rozhořela se naděje lesa na záchranu. Stojí před vámi neproveditelný úkol: musíte kletbu porazit.

Typ úkolu: unikátní scénář. Omezení: tento úkol můžete předat ostatním pouze vy osobně. Maximální počet účastníků: 2000. Odměna za splnění: druhá část daru Ochránce Temného hvozdu, +40 k hlavní vlastnosti, +10 levelů postavy.

„V nynějším stavu číhá v Temném hvozdu na každém kroku nebezpečí. Musíš požádat o pomoc ostatní. Neměl bys však přivést celou Barlionu, nebo se nákaza může jen leknout, zmizet a objevit se znovu v jiném lese. Najdi optimální počet lidí, šamane! Temný hvozd musí být očištěn!“

Přijal jsem úkol a předal jsem ho i ostatním členům skupiny. Posadil jsem se u paty stromu a zády se opřel o jeho kmen. Nevěděl jsem, kam mám nový dar odložit, proto jsem si jej připnul k uchu. Jasně, budu pobíhat okolo s jednou hrubou dřevěnou náušnicí jako naprostý idiot. Jen ať všichni vidí, jaké dary ochránce lesa rozdává.

„Trochu jsem se nad tím zamyslel,“ začal Clutzer. Konečně dává trochu zabrat mozku, který kdysi Anastaria tolik chválila. „Podle mě by měl být tento scénář splněn zároveň s úkolem, který jsme dostali od Elizabeth. Když najdeme Kámen světla a zjistíme, co se stalo kněžím, kteří ho sem přinesli, určitě poznáme i původce nákazy. Dám ruku do ohně za to, že jsou ty úkoly nějakým způsobem propojené. Navíc mám pocit, že se na naši partu rozjede pořádný hon a může nás napadnout i chlupatá polární potvůrka.“

„Cože? Jak může kluk z Paříže znát staré úsloví používané v Rusku ještě před sjednocením?“ zasmál jsem se. „Chlupatá polární potvůrka, známá taky jako polární liška, je odtud daleko. Takhle se popisovala situace, kdy se semele něco fakt hrozného, a v moderním jazyce podobný výraz už asi ani neexistuje.“

„No a co! Všechny nejlepší nadávky pocházejí odtamtud, ‚moj drug‘. Jsou krásné, melodické a pouhou změnou intonace můžeš použít stejná slova k vyjádření několika významů… Je to jako píseň. Když si chceš jen tak pro radost zazpívat, naučíš se jakoukoli známou písničku, ale pokud se chceš stát pořádným zpěvákem, musíš studovat staré klasiky, moderní inovace a další klíčové záležitosti. Já zpívám docela dobře. Nejsem skvělý, německé nadávky mi vůbec nejdou, ale snažím se na sobě pracovat.“

„No ba, později si rádi něco poslechneme, až na to bude příhodná situace,“ usmál se Eric. „Ale co teda budeme dělat? Ať už si to přeberu z jakéhokoli pohledu, nejsme schopni ten úkol sami splnit. Ochránce hned řekl, že budeme potřebovat dost lidí, což znamená sehnat spoustu hráčů, a to rychle. Souhlasím s Clutzerem, bude z nás lovná zvěř. Nechali jsme seržanta uprchnout a on se jistě vrátí a nebude sám. Možná s sebou vezme i poručíka.“

„Tak nám už prozraď, cos vymyslel. Vidím, že ti to v mozku pořádně šrotuje,“ podíval jsem se na Clutzera, který vypadal, že nad něčím usilovně přemýšlí, a škrábal se při tom na bradě.

„Musíme sehnat další žoldáky, jako je Barsina,“ napadlo Erika, ale Clutzer ho ihned opravil: „To nebude fungovat. Cílem žoldáků jsou peníze, ne reputace. O tu nemají nejmenší zájem. Za úkol nedostaneme žádné zlaťáky, proto se žoldáci nepřidají. Musíme najít ty, pro které je nejvyšší hodnotou reputace u všech možných frakcí a kteří se nezdráhají vyměnit půlku klanové pokladnice za 10 levelů a 40 bodů k hlavní vlastnosti. Sakra, to o tom klanu mi uklouzlo, chtěl jsem, abyste na to přišli z mého povídání sami. Chápete, kam tím směřuju?“

Hellfire, Anastaria a ostatní z Fénixu. Undigit z Azurových draků, Etamzilat z Dědiců titánů. Hráči, kteří dosáhli na level 300 a pro které je další level důvodem k oslavám. „Clutzere, ty jsi génius! Mohli bychom tím vydělat tolik, že nám to vyjde na celá léta ve hře a ještě nám pak i trochu zbude!“

„S tím géniem ještě počkej,“ usmál se Clutzer, „ale na tom nápadu něco je. Musíme nachystat pořádnou dohodu, která omezí práva všem kromě členů klanu Bodláků. Já to připravím a až se Leite, úředník, který neodmítne žádný úplatek – nedívejte se tak na mě, myslím to v tom nejlepším slova smyslu –, vrátí, zkontroluje to a třeba přidá nějaké své nápady. Stejně jsme postupovali i při vytváření klanové dohody.“

„Zkus teda vymyslet, jak to propojit s úkolem od nejvyšší kněžky,“ poprosil jsem Clutzera. „Měli bychom se snažit, aby nikdo, nebo alespoň co největší počet lidí, o druhém úkolu nevěděl. Měli bychom přidat podmínku, že úkol budu předávat ostatním jen já, nebo se skrz klany rozšíří jako virus. Taky by mohli úkol splnit dřív, než se vůbec rozkoukáme.“

„Jak ale řekneme hráčům na vysokém levelu o úkolu od ochránce?“ zajímalo Erika. „My jsme tady a oni jsou až daleko v Anhursu. Pošleme jim zprávy? Neřekl bych, že nám uvěří.“

„O to se postarám já. Mám Anastariin komunikační amulet. Začnu u ní a pak uvidíme. Ozvu se i Plintovi, jeho chování bylo trochu zvláštní, když na mě zaútočili ti hráči. Jeho amulet mám taky, můžu si s ním jednoduše promluvit. Nemám co ztratit a něco mi říká, že bych svůj dluh měl splatit. Ale počkat! Trochu předbíháme, kluci. Všechno jsme si mezi sebou rozhodli, ale co Leite, Duki, Sushiho, Elenium a v jistém ohledu i Barsina, když se nad tím zamyslím? Podle mě není fér, abychom se rozhodli jak dál, aniž bychom to s nimi probrali. Počkáme do večera a teprve pak, když s tím budou souhlasit i ostatní, se ozveme hráčům s nabídkou úkolu. Souhlasíte?“

Nikdo neprotestoval a já mohl znovu zavřít oči a odpočinout si. Nicméně po čase, který mi přišel jako sekunda, se mnou Clutzer zatřásl jako s hadrovou panenkou.

„Mahane, vstávej! Tohle musíš vidět!“

Rychle jsem zkontroloval čas a překvapilo mě, že uběhlo skoro šest hodin. Podíval jsem se na místo, kam Clutzer ukazoval. Měděná žíla, velká měděná žíla, cínová žíla, velká cínová žíla, mramorová žíla, stříbrná žíla, velká stříbrná žíla, železná… Všechny žíly stály vedle sebe a zabíraly asi třetinu rozlohy palouku. Zbylé dvě třetiny také nebyly zrovna prázdné. Jedna z nich, na kterou Eric mlsně zíral, byla plná bylin a poslední třetinu pokrývaly malé stromky, nejspíše připravené pro dřevorubce.

„Proč se zničehonic nacházíme uprostřed surovinového Eldoráda?“ pronesl jsem, když jsem si všiml, že nová bylina vyrostla ihned po té, co Eric vytrhl její předchůdkyni.

„Nevím, co se tu děje, ale naše profese se zvyšují a to je jediné, na čem mi teď záleží,“ řekl mi Clutzer skvělou novinu. „Já už mám herbalismus na maximu, dám se do toho dřeva. Eric jistě s herbalismem taky brzo skončí, jeho hlavní profese – kovářství – je docela vysoko, takže mě v herbalismu předhoní. Ale to neva, já jsem řezbář, aspoň získám materiál na zvyšování úrovně. Dobrá, jsi vzhůru, můžeš se rozhodnout, co chceš dál dělat. Já teď nemám čas. Chtěl jsem tě probudit hned, ale ochránce mi to nedovolil. Zakryl tvou postavu štítem z větví, ale jakmile se stáhly, hned jsem za tebou šel. Tak zatím,“ dodal Clutzer a rozběhl se ke stromkům. Okolí se naplnilo zvuky sekery a vibrujícího Anastariina amuletu, ze kterého se vyvalila vlna nadávek.

„Taky tě zdravím, krásko!“ pozdravil jsem dívku, když jsem aktivoval amulet. Alespoň jsem doufal, že je to ona a ne Ehkiller nebo Hellfire. To by bylo trochu trapné!

„Kde sakra jsi?“ Místo normálního „ahoj“ se z amuletu ozval buď křik, nebo velmi rozrušený hlas. U Stacey si nemůžete být ničím jistí. „Nemohla jsem se s tebou pět hodin spojit! Amulet se nějak pokazil a neustále mi tvrdil, že nejsi v dosahu! To je v Barlioně nemožné! Amulet se dokáže spojit odkudkoli ze hry, dokonce i do ostatních světů, které pro speciální hosty zpřístupní! Ale já jsem se ti nemohla dovolat! Dokonce jsem kontaktovala administrátora, proč se amulet chová tak divně, ale odpověděli mi, že všechno je v mezích hry. Jak se ti podařilo se schovat?“

„Spal jsem.“ Nevěděl jsem, jak jinak na příliv slov odpovědět.

„Spal? Amulet by křičel tak hlasitě, až by tě probudil.“

„Stacey, proč mi vlastně voláš?“ rozhodl jsem se rychle změnit téma a přibrzdit proud slov. Pokud bych se nechal strhnout jejím vzrušením, mohl bych vyzradit, kde jsem, co dělám a jak úkol získat. To však za žádných okolností nesmím! Potřebuji malou pauzu, abych si uspořádal myšlenky a připravil podmínky.

„Co to je? Někdo u tebe štípe dříví? Jsi mezi dřevorubci? Jak se ti podařilo amulet schovat?“ nepřestávala se dívka snažit ze mě vydolovat informace. Raději jsem přešel do útoku.

„Stacey, dej mi heslo pro plný přístup k pokladnici Fénixu.“

Chvíli bylo na druhé straně amuletu ticho a pak Anastaria veselým hlasem pronesla: „No bezva! Už jsem se začala bát, že mi všechno vyklopíš, ale musela jsem to alespoň zkusit, no ne?“ Následoval krátký smích, který naznačoval, že si tuto konverzaci dívka náramně užívá. „Chtěla jsem ti blahopřát. Asi se ti podařilo získat nějaký lazurit, co?“

„Podívej, dám ti svou klasickou odpověď: Proč si myslíš, že jsem to byl já, kdo trpaslíky vyrobil? Vždyť je ani nepotřebuji.“

„Já se ale o trpaslících ani slovem nezmínila. Blahopřála jsem ti k lazuritu, to je vše.“

„Sakra! Přestaň mě už mást! Radši mi řekni, co znamená, když se někdo stane ochráncem nějakého místa a co s tím mám dělat!“

„Ochráncem místa?“ ozval se z amuletu překvapený hlas, jako by o takovém titulu slyšela prvně, avšak já i tou nejmenší částečkou svého těla cítil, že Stacey velmi dobře ví, o čem je řeč. „Zní to povědomě, ale nemůžu si přesně vzpomenout. Odkud ses o tom titulu dozvěděl?“

„No, to víš. Nevím sice jak, ale podařilo se mi očistit kousek prokletého lesa od nákazy, po čemž se ke mně připlazila místní polomrtvá stvůra a označila mě za ochránce. Systém mi ale nedal žádnou zprávou najevo, co by to mohlo znamenat. Tak tu jen tak sedím a přemýšlím, co dělat. Něco mi totiž říká, že bych z tohoto místa neměl odcházet.“

„O jaký les se jedná?“

„Stacey…“

„Přece ode mě něco potřebuješ, ne? Pokud ano, prozraď mi, kde jsi.“

„No jasně. Teď ti povím, v jakém lese sedím, a o něco později sem doletí letka Fénixu čítající stovky hráčů a znemožní mi splnění úkolu. Dobře si pamatuju na Beatwick, kde mi Hellfire zabil vlky jen proto, že okolo nich prolétal a zrovna se docela nudil. Neřeknu ti, kde jsem.“

„Dobrá, podívám se na toho ochránce. Zjistím, jak se jím nějaký hráč může stát, a pak se ti ozvu. Ale budeš mým dlužníkem.“

Uběhlo jen několik minut, než mi Anastaria zavolala zpět.

„Tobě se zase podařilo narazit na něco speciálního!“ ozval se dívčin rozesmátý hlas. „Až mě vykopnou z Fénixu, rozhodně se musím přidat k tvému klanu. Skoro pořád jsi středem zajímavých událostí a já chci taky! Přijal bys znovu do klanu mladou začátečnici?“

„Jen když projdeš výběrovým řízením,“ odpověděl jsem a snažil se napodobit Anastariin hlas. „Poprvé jsem ti nabídl místo v klanu a sušenky. Napodruhé už se budeš muset pořádně snažit, abychom tě přijali.“

„No, to já se vynasnažím. Kdo jsou to ti ochránci zóny a co mají za úkol? O ochráncích není na internetu moc informací. V Barlioně se sice objevují celkem pravidelně, ale hráči ještě úplně přesně nepochopili, kde a jak jejich výskyt očekávat. Systém ti žádnou zprávu neposlal z prostého důvodu. Ochráncem budeš jen do doby, než zemřeš. Prokleté okolí, ve tvém případě les, očištěnou zónu znovu absorbuje, až tvá postava zemře. Dokud se budeš nacházet v očištěné zóně, které jsi ochráncem, nikdo ti nemůže ublížit. Víc jsem toho nenašla. Můžeme jen hádat, co vývojáři s tímhle titulem měli v plánu, ale osobně si myslím, že by se k němu mohl vázat nějaký skrytý úkol. Musíš se prostě dostat k jádru věci.

Předpokládám, že nepotřebuješ nějakého žoldáka, co? Mohli bychom spolu podepsat dohodu, ve které bude jasně stanoveno, že po dobu plnění úkolu najmeš jen mě a nikdo další z Fénixu se k nám nesmí přiblížit. Bylo by skvělé dozvědět se o ochráncích víc. Často hráči ani nezjistí, že se stali ochráncem nějakého místa, a dozví se to, až když je někdo zabije a zpráva jim oznámí ztrátu titulu. Teď ale máme před sebou unikátní situaci, kdy ses dozvěděl, čím jsi. Doufám, že jsi ještě nezemřel!“

„Ne, jsem pořád živ a zdráv. Zrovna teď žádnou pomoc nepotřebuju. Zavolám ti večer, možná pro tebe něco budu mít.“

„Mahane! Řekla jsem ti co a jak, teď mi dlužíš informaci ty! Jestli chceš zůstat přáteli, nauč se splácet své dluhy!“

„Stacey, informace, které jsi mi vyhledala, zdaleka není tak hodnotná, abych ti prozradil, kde jsem. Pročti si zprávu s popisem jistého úkolu. Promiň, ale zatím ti nedám odkaz na tento úkol, jelikož bys hned věděla, kde jsme. Až si ten popis přečteš, uvědomíš si, že mám pravdu.“ Otevřel jsem poštovní schránku a do dopisu zkopíroval popis ochráncova úkolu. Všechny zmínky o Temném hvozdu jsem smazal. Jen ať Anastaria zapne mozek a zkusí si domyslet, o co vlastně jde.

Doba, po kterou se z amuletu neozval ani hlásek, mi přišla jako věčnost.

„Jeden jediný den následující po dni, kdy ses stal ochráncem, se v zóně objeví vzácné žíly, stromy a byliny. Některé z nich budou dostupné pro tvou aktuální úroveň v dané profesi, ale zbytek surovin bude pro daleko vyšší úrovně. Ve tvé zóně probíhá zvyšování úrovní profesí dvojnásobnou rychlostí. Chtěla jsem zjistit, kde se nacházíš, abych k tobě poslala tým sběračů. Na takových místech se objevují diamantové žíly, vzácné sekvoje a Císařovo kvítí. Mám ti vyčíslit, jakou má takové místo hodnotu? Všechny suroviny se po posbírání znovu objeví, ale podle zvuku sekyry, kterou z amuletu slyším, jsi to už zjistil. Tak zní má celá odpověď.“

„Proč jsi to neřekla hned?“

„Proč jsi mi tajil ten úkol?“ odpověděla mi Anastaria otázkou.

„Kde ses naučila odpovídat na otázku otázkou?“

„Kde ses naučil všechny ženské pořád vytáčet?“

„Nejste náhodou svoji?“ usmál se Eric, který sebral i poslední bylinu a se zájmem naslouchal našemu rozhovoru. „Hádáte se jako manželé.“

„To říkal Eric?“ zeptala se Anastaria a předvedla svou dobrou paměť.

„Přesně ten. Zkusme se domluvit následovně. Už sis přečetla popis úkolu. Večer ti zavolám s nabídkou, abyste se k nám přidali. Můj klan bude mít rozhodující slovo, a pokud proti tomu bude někdo něco namítat, nabídka padá. Stacey, potřebuju víc než jen lidi z Fénixe. Domluv se s Undigitem, Etamzilatem a ostatními hráči na vysokém levelu. Čím více lidí z různých klanů, tím nižší nastavím cenu za připojení se k našemu klanu pro plnění tohoto úkolu. Ano, slyšela jsi mě správně. Pokud se někdo bude chtít zúčastnit, bude muset zaplatit. Ta věta, že jen já mohu úkol předat dalšímu hráči, není vymyšlená, ale pochází přímo z originálního popisu úkolu. Zamysli se nad tím, sežeň lidi a večer se domluvíme. Platí?“

„Dobře, tak zatím.“ Když je vše jasné, Anastaria dokáže jednat rychle a bez cavyků.

Dívka ukončila hovor, já si sedl na zem a složil hlavu do dlaní. Chtěl jsem počkat na ostatní a o úkolu nic neříkat, ale tenhle plán vyletěl oknem. Nedokázal jsem udržet jazyk za zuby a v podstatě sám jsem rozhodl za celý klan. Co se dá dělat. Zbytek spoluhráčů se do tří hodin připojí a já jim vysvětlím, že jsem neměl jinou možnost.

„Ahoj všichni, dneska jsem tu o něco dřív,“ objevila se asi deset minut nato na palouku Barsina. „No teda! Našli jste bezva místo k utáboření! Jak se vám to povedlo? A co ta aktualizace úkolu?“ To je dobře, úkol se vážně aktualizoval i odpojeným hráčům! Bál jsem se, že to tak nebude. „Mahane, můžeš mi povyprávět, o co jsem přišla? Proč Leite umřel?“ dodala ještě Barsina, když si všimla zešedlého Leitova rámečku.

„Měli jsme tu takovou přestřelku,“ odpověděl jsem i za ostatní. Eric s Clutzerem své okolí nevnímali, oba káceli stromy, aby si co nejvíc zvýšili dřevorubectví. Vysvětlování zbylo na mě. Podle pravdy jsem Barsině povyprávěl vše o našem dobrodružství a ona mi odpověděla očekávanou otázkou:

„Nevadilo by ti, kdybych si tu taky něco nasbírala? Naše dohoda to nezakazuje, ale cítím se tu trochu nepatřičně.“

„Jen si posluž,“ pokrčil jsem rameny, vytáhl krumpáč a vydal se k žílám. „Jen pak nebuď překvapená, až uvidíš, co se stane.“

„Co že se má stát?“ zeptala se dívka, ale já jí neodpověděl, jelikož jsem se celým vědomím zaměřil na železnou žílu. Teď mám v hornictví 52. úroveň. Potřebuji získat dalších 8, abych se dostal na 60 a mohl začít kopat zlato. Omezení hlavní profese mi však nedovolí získat víc než dvě úrovně. To je škoda… Možná bych se měl nejdřív zaměřit na klenotnictví?

„Ono se to obnovuje!“ zazněl odkudsi zprava Barsinin rozjařený hlas, když sama spatřila, jak se ze země vynořila další květina. Přece jen ji to překvapilo, zasmál jsem se a pokračoval v kopání do žíly. A to jsem ji dokonce varoval!

Zvýšil jsem si úroveň hornictví na aktuální maximum (které bylo limitováno mou úrovní klenotnictví) a posadil jsem se pod dub, abych vyrobil prsteny. Eric a Clutzer následovali můj příklad a také začali zvyšovat úrovně svých hlavních profesí, protože měli k dispozici spoustu surovin. Když se po dvou hodinách objevil Leite, ochránce mu daroval dřevěný meč a já ho poslal na palouk sbírat byliny, rubat dřevo a kopat žíly. Leitova hlavní profese byla alchymie, kterou si mohl bylinami zvýšit jen na desátou úroveň, na vyšší úrovně už byly potřeba krysí ocasy, pavoučí nohy a kníry polního hraboše. Nevěděl jsem, jestli něco takového v Temném hvozdu získáme, proto je možné, že se Leite moc daleko s profesí nedostane. To teď nevadí, nejdůležitější je začít a mít nějaký základ, na kterém se bude později pracovat.

Anastaria měla pravdu, rychlost profesí byla dvojnásobná a občas dokonce i trojnásobná. Během tří hodin, než se postupně do hry připojil i zbytek naší výpravy, se mi podařilo v klenotnictví dosáhnout na 50. úroveň. Kdybych tak jen mohl navštívit trenéra… Od padesáté úrovně měl k dispozici velkou spoustu receptů, se kterými by bylo další zvyšování klenotnictví naprostá lahoda.

„Pojďte všichni sem!“ zavolal jsem na pracovité býložravce, když jsem dokončil výrobu posledního prstenu. Všichni se totiž vrhli na byliny, jako by je dosud neviděli a nemohli je dřív sesbírat. Z té části palouku, kde byliny rostly, se často ozývaly překvapené výkřiky a šťastný jásot, jakmile někdo další postoupil v herbalismu na vyšší úroveň. „Lidi! Přestaňte se pást jako stádo hladových krav, potřebuju vám něco říct! Stačí mi deset minut vaší pozornosti, ale jde o důležitou věc!“

Často se říká, že když hráč uvidí nějakou možnost bonusu zdarma, ztratí ponětí o svém okolí. Já jsem dnes zjistil, kolik je na tomto úsloví pravdy. „Tolik trávy… Aaaach! Musíme ji sesbírat všechnu! Prostě ji seberte všechnu!“ Nikoho z nich ani nenapadlo, že všechnu trávu do svých batohů nenacpou. Batohy přecpou k prasknutí sedmikráskami, které využijí na zvýšení herbalismu, dokud se nedostanou k receptům vyžadujícím řebříček. Pak vyhodí zbytek sedmikrásek a vrhnou se na sběř řebříčku. Proč rovnou nesbírají i řebříček, mi nešlo do hlavy. Asi mají od svých vnitřních hrabivých zvířat zakázané nevytrhnout sedmikrásku. Těžko říct…

„A tak se věci mají,“ ukončil jsem převyprávění úkolu a možnou dohodu s vedoucími klany. „Co na to říkáte?“

„Dává mi to smysl,“ přitakala zamyšlená Barsina, když Sushiho, Duki a Elenium souhlasili s návrhem pozvání hráčů na vysokém levelu. „Ale nezamíchá to s naší dohodou? Podepsali jsme ji na čtyři týdny a v tuto chvíli mám pocit, že by se nemusela naplnit. Deset levelů a 40 bodů do statistiky v podstatě odpovídá dohromady 18 levelům, což je hezké, ale…“

„Barso, přesně vím, o co jde. Mám pro tebe jeden návrh. Podívej se na dohodu klanu Bodláků. Pokud ti v ní nebude nic dalšího chybět, můžeme přidat tu část o zákazu flirtování. Když s námi úkol splníš, vlastně oba, dostaneš stejnou odměnu jako kterýkoli další člen našeho klanu. Úroveň odměny se bude odvíjet od tvého zapojení se při plnění úkolu. Je to tam vše vypsané, jen se na to koukni. Nemám nic proti tomu ti něco za tvůj čas navíc zaplatit, ale v tuhle chvíli nemám nejmenší ponětí, kolik si můžeme celkově vydělat. Může to být milion nebo pár měďáků. Abychom těmhle problémům předešli, přidej se do našeho klanu. Alespoň prozatímně. To bude asi nejférovější způsob, jak rozdělit budoucí odměny. Co na to říkáš?“

Barsina chvíli potichu stála, nejspíše si četla celou dohodu a rozhodovala se, jak pokračovat. Pak vzhlédla, podívala se na mě a ostatní bojovníky, kteří napjatě čekali na její rozhodnutí, a řekla: „Pošli mi pozvánku. Dohodu máte skvělou. Hned je vidět, že ten, kdo ji připravil, věděl, co dělá. Chystal jsi ji ty?“

„Ne, ale máme v klanu člověka, který, pokud se to tak dá říct, je na tyto záležitosti specialista.“ Poslal jsem Barsině pozvánku do klanu na pozici bojovníka a ukázal na potěšeně se tvářícího Leita. „To je on. Tamten, co se usmívá, jako by vyhrál první cenu. Pokud nikdo další nemá nějaké návrhy, můžeme se dohodnout, co budeme požadovat od zájemců o náš úkol.“

Když se diskuze chýlila ke konci, Barsina přednesla myšlenku, která nám mohla přinést další zisk. Proč zahazovat tolik surovin, když můžeme pozvat top hráče se zaměřením na jejich sběr. Můžeme jim za určitá procenta ze zisku dovolit napást se na našem pozemku. Taková dohoda by byla výhodná pro obě strany. Čerstvá krev klanu se hned začíná vyplácet. Její myšlení bylo hodné správného žoldáka: jak vydělat nějaké peníze navíc a zajistit, abych těch peněz bylo hodně. Podobných pragmatiků je v každém klanu potřeba jako soli.

„Mluvte!“ vyšel z amuletu Anastariin chladný hlas. Kdy se na mě naštvala? To jí není podobné.

„Ahoj, tady Mahan.“

„Ještě nejsme připraveni, dej nám víc času. Zavolej za tři hodiny.“

„Jde o něco jiného. Máš k dispozici nějaký tým sběračů surovin na rudu, dřevo a byliny? Mýtina za chvíli zmizí a bylo by hloupé nechat si kvůli hamižnosti ujít šanci získat něco navíc.“

„Proč jsi mi to neřekl rovnou?“ zvýšila Anastaria hlas, ale hned se zase uklidnila. „Ochráncovy zdroje za den zmizí a už jsme ztratili tolik času. Mí lidé čekají na tvůj signál. Mágové připraví portály, jen potřebují tvoje souřadnice. Ty najdeš tak, že…“

„Vím, jak zjistím svoje souřadnice. Posílám ti dohodu, podle které za námi nesmí kromě sběračů během pěti hodin dojít žádní bojovníci Fénixu. Je mi líto, ale nechci, aby tu bylo přeplněno, dokud vše nepřipravíme. Navíc chci polovinu toho, co tví sběrači nasbírají.“

„Maximálně deset procent,“ zněla dívčina okamžitá odpověď. „Chápu, že jsi teď na výsluní, ale i 10 % je dost pro začátečnický klan, když si uvědomíš, že pro ten zisk nemusíš hnout prstem.“

„Čtyřicet procent a slevuji jen z respektu, který k tobě mám,“ oponoval jsem. „Stacey, nemá pro mě smysl dělit se o tuto zónu pro mrzkých deset procent. To už je lepší nezískat nic, než suroviny jen tak rozdat. Čtyřicet! Už tak ti hodně ustupuju.“

„Dobře, dvacet. Jen se nad tím zamysli. Přece mí lidé nebudou pracovat zadarmo, navíc ty si těmi bylinami můžeš leda tak vyzdobit střechu. Zatím pro ně žádné jiné využití nemáš. Pětina toho, co nasbíráme, se mi zdá jako fér cena za přístup k surovinám. Jen si pomysli na ty výdaje, co nás bude stát vytvoření portálu. Musíš nám to nějak kompenzovat.“

„Třicet a to je má poslední nabídka. Portály vás nebudou stát skoro nic. Sama jsi řekla, že je budou připravovat vaši hráči. No tak budou mágové Fénixu nějakou dobu bez many, to jim stejně jen prospěje. Alespoň si přidají body k inteligenci.“

„No tak jo,“ ozvalo se za chvíli z amuletu. „Třicet procent všeho, co nasbíráme, připadne Bodlákům. Pošli dohodu.“

„Temný hvozd…,“ pronesla po chvíli zamyšleným hlasem dívka, když byla dohoda podepsána a já ji poslal své souřadnice. „To by mě nikdy nenapadlo.“

„A ještě –“ podařilo se mi si vzpomenout na jednu důležitou záležitost, než dívka amulet vypnula.

„Co zas? Vždyť jsme už dohodli podmínky! Dohoda je podepsána!“

„To není podmínka, jen žádost. Podařilo se mi tu zvýšit klenotnictví na padesát, ale nemám pro tuhle úroveň žádné recepty, abych mohl pokračovat dál. Můžeš někoho z klanu požádat, aby mi poslal recepty na padesátou úroveň, které prodává učitel klenotnictví?

„Jo, to zařídím. Některý z hráčů ti to pošle i s účtem a pak se můžeš vyrovnat přímo s ním.“

„V tom případě se asi můžu přestat hlídat a trochu přitlačit. Potřeboval bych další recepty od učitelů kování, dřevořezby a alchymie. K alchymii budu potřebovat i suroviny kromě bylin. Nakupte veškeré recepty pro všechny tři profese od první úrovně až do stovky. Cenu samozřejmě zaplatím a přihodím i bonus. Navíc za tu pomoc budeš mít u mě sušenku.“

„Ty jsi teda drzý šaman, to ti řeknu. Tady Bork všechno slyšel, do večera to zařídí a poštou ti pošle všechny recepty. Na tu sušenku nezapomeň, pomáhám ti jen kvůli ní! Dobrá, za pár minut jsme u tebe.“

„Jsme? Vyřešíme to později, ještě si musím zavolat.“

„Co je?“ ozval se Plintův nezaměnitelný hlas.

„Zdravím novodobého Robina Hooda,“ spustil jsem, „ochránce chudých a potřebných. Tady Mahan, pokud ti to ještě nedošlo.“

„Odkud máš můj amulet? Jo vlastně! Já sám jsem ti ho dal! Mahane, polož amulet na kámen a pořádně do něj kladivem bouchni. Jestli tě chytím, budu tě zabíjet pořád dokola, než se tě heroldi zastanou!“

„Zatímco budeš vymýšlet originálnější způsoby, jak se mě zbavit, podívej se do pošty. Poslal jsem ti popis jednoho malinkatého úkolu, který tě možná zaujme.“

„To už tě někdo dneska bouchl do hlavy? Dotáhni do Anhursu tu svou malinkatou prdel, a já ti ji…“ Plinto se naráz odmlčel. Asi zrovna otevřel můj dopis.

„Ano, přesně tak,“ rozhodl jsem se trochu lupiče popíchnout, když se z amuletu už dlouho nic neozývalo. (Co když dostal Plinto z celé té radosti infarkt?)

„Kdo tam ještě bude?“

„Nevím. Nabídl jsem to Anastarii a navrhl jí, aby dala dohromady všechny nejlepší hráče hry. Za pár hodin se ti ozvu a domluvíme se, co dál.“

„Nemůžu si to dovolit,“ řekl a já si uvědomil, že Plinto dokáže, pokud to situace vyžaduje, mluvit i bez napodobování rozlíceného démona. „Když mě vyhodili z klanu, nezbylo mi moc peněz a nemám ani žádné předměty, které by se ti mohly hodit.“

„Co s tím mají co dělat peníze? Tys mi pomohl a teď já pomůžu tobě. Pak se můžeme vrátit k oboustranné nenávisti a zabíjet se při každém setkání. Ty bys měl za úkol to zabíjení a já utíkání pryč.“

„Jak se k tobě můžu dostat?“

„Zrovna teď jsem dost daleko. Kontaktuj Anastarii a řekni jí, že můj osobní požadavek zní, aby tě vzala s sebou.“

„Jistě si uvědomuješ, že ti za těch deset levelů budu hodně dlužit.“

„Samozřejmě. Je velmi užitečné, když mi třetí nejlepší hráč Barliony bude dlužit nějakou službičku.“

„Tak já té krávě napíšu,“ ujistil mě Plinto a vypnul amulet. Kdo mi sakra vysvětlí, co se to právě stalo? Proč jsem v jednu chvíli mluvil s Plintem, který mě chtěl zabít, a po přečtení dopisu jsem jednal s úplně jiným člověkem? Dělá snad všechen humbuk jen kvůli divákům? Jako by si vytvořil kolem sebe obrázek, který chce, aby okolní svět viděl, a drží se ho jako klíště. Proč se nechal vykopnout z Temné legie? Možná… Třeba se mu prostě nechtělo stěhovat se do Kartossu? Musím si s ním později pohovořit.

Odložil jsem Plintův amulet a čekal, až se objeví tým Fénixu. Cítil jsem se však nedobře. Že bych něco neudělal, nebo na něco zapomněl? Třeba mi uniká nějaká důležitá myšlenka… Pocit mi však tvrdil, že úkol nesplníme, ať už se sem nahrne skupina jakkoli malá nebo velká.

Ahoj Vtrenkáchmravenci! Tady Mahan, ukazovali jsme si v knihovně totemy, vzpomínáš si? Nutně potřebuji tvou pomoc. Potřebuji tě jako šamana. K dopisu přidávám popis úkolu. Nevím, jakou má ten úkol spojitost s šamany, ale mám neodbytný pocit, že pokud tě nepřizvu, nedokážeme úkol splnit. Neumím to nijak vysvětlit. Pokud máš zájem, hned se spoj s Anastarií, vedoucí klanu Fénix, a řekni jí, že má osobní žádost zní, aby tě přidala k nim do týmu.

Po odeslání dopisu se mi velmi ulevilo. Nedokázal bych vysvětlit proč, ale bez nejvyššího šamana, který dělá vše pro to, aby se stal zvěstovatelem, jsem si nedokázal představit, jak tento úkol splníme. A Vtrenkáchmravenci je jediná šamanka, kterou na této úrovni znám.

Budu tam. Dlužíš mi trénink mezi Dracem a Bussy.

„Ahoj všichni!“ ozvala se po několika minutách Anastaria, která vystoupila z portálu otevřeného hned vedle dubu. „Ochránce,“ uklonila se s respektem dívka stromu a k mému překvapení se začaly větve pohybovat a dotýkat se hlavy Stacey, ze které se zvedla zelená záře. Dub jí jen tak přidal nějaký bonus! Nám, kteří jsme ho přivedli na svět, nedal bonus žádný! To je ale bezohledné dřevo! To se pak hraje, když máte dobrou reputaci u každého! „Dva běžte kopat rudu, další dva na dřevo a já se s Rickem vrhnu na byliny. Rychle do toho!“

No tohle! Kromě toho, že je favoritkou různých ochránců, je Stacey taky sběračka! Svrběly mě ruce, abych se podíval na vlastnosti její postavy a zjistil o ní co nejvíc!

„Mahane,“ zastavila se rázem Anastaria při vytrhávání podivně světélkující byliny, „předala jsem amulet Ehkillerovi, on má teď na starost shromáždění týmu u našeho hradu. Plinto a nějaká Vtrenkáchmravenci tam budou taky. Mimochodem, proč oni dva?“

„Plintovi něco dlužím a je na čase, abych mu to splatil, a bez Vtrenkáchmravenci bychom úkol nesplnili,“ zněla má odpověď, která by měla Anastarii donutit k zamyšlení. Jen ať si trápí mozkové závity, co za dluh musím Plintovi splatit a proč ta neznámá šamanka dokáže něco, co sama Anastaria nezvládne, a proč jsme bez ní odsouzeni k nezdaru.

„Jsi si jistý tou šamankou?“ Staceyin hlas měl v sobě dost silný nádech zájmu. „Popis úkolu se o šamanech nezmiňoval ani slovem. Nebo jsi mi část zatajil?“

„Ne, poslal jsem ti celý popis. Nemá cenu dál něco skrývat, když už jsi stejně tady,“ a poslal jsem Anastarii odkaz na úkol od ochránce. „A hybaj zpátky do práce! Nebo chceš mému klanu upřít lepší zisk?“

Anastaria se od srdce zasmála a vrátila se ke sběru rostlin. Já jsem nějakou chvíli sledoval, jak v každém ohledu znamenitá dívka trhá bylinky. Nikdy dřív mi nedošlo, že by sbírání bylin mohlo trvat tak dlouho. Myslel jsem si, že prostě přijdete ke kytce, vytáhnete ji ze země a vydáte se k další. Nebylo to však tak jednoduché. Aby se dala bylina použít k výrobě a neskončili jste jen s nějakým trsem trávy, kterou od vás nekoupí žádný prodejce, musíte opatrně změřit výšku stonku a jeho průměr, následně vypočítat jejich vzájemný poměr a pak ho vynásobit konstantou odvíjející se od typu byliny. Výsledek vám určí, v jaké výšce od země má být stonek uříznut. Tohle nebyl sběr surovin, ale matematické cvičení. Kopání nebo sekání je daleko jednodušší, prostě jen stojíte, mácháte krumpáčem či sekyrou a myslíte si, na co chcete. Ačkoli si vzpomínám, jak se můj krumpáč od žíly odrazil, když jsem se s ním začínal v Pryku učit. Každé povolání má své úskalí.

Pracovitost sběračů Fénixe byla nakažlivá, proto jsem se vrhnul na klenotnictví, zvýšil svou úroveň až na 55 (snažit se ji s aktuálními recepty dostat výš, to by bylo čisté mrhání surovinami) a vydal jsem se s krumpáčem na železnou a zlatou rudu. Přece si můžu i sám něco přivydělat.

„Ehkiller píše, že už se všichni shromáždili,“ přišla mi po čtyřech hodinách říct Anastaria. „Čeká jen na tvé zavolání.“

Několikrát jsem se zhluboka nadechl a připravoval se na namáhavé vyjednávání mezi malou rybou a několika hladovými žraloky. Dohodli jsme se, že začneme vyjednávat na milionu a půl a postupně budeme snižovat na jeden milion za hráče. Stejně tak jsme za maximální počet určili třicet hráčů. Neměl jsem zájem, aby se celá situace zvrhla, a třicet milionů zlatých bude pro klan Bodláků dobrý začátek, i když vezmeme v úvahu výplatu členům klanu.

„Dobrý den, Mahane. Tady Ehkiller,“ začala konverzace oficiálním tónem. „Dal jsem dohromady dvaatřicet hráčů, jak jsi požadoval, s levely 300 a výš. Ve skupině jsou hráči, kteří mají o váš úkol zájem a zároveň jsou ve hře a k tomu dva hráči, jejichž účast na této akci jste si osobně vyžádal. Potvrďte to, prosím. Všichni viděli popis úkolu, který jste nám ukázal. Předám vám teď slovo.“

„Dobrý den vespolek.“ Musím uznat, že vyjednávání pomocí amuletu bylo na této úrovni výrazně jednodušší než osobně. Nemusel jsem se strachovat o řeč těla. Vedle mě se však posadila Anastaria, která zanechala sběru a stejně jako zbytek mého týmu pozorně poslouchala naši konverzaci. „Nemá cenu ztrácet náš a váš čas, přejdu rovnou k věci. Potvrzuji, že Plinto a Vtrenkáchmravenci se mají úkolu účastnit, jsem s nimi domluvený. A teď k vám ostatním. Podle mých skromných představ je získání deseti levelů pro hráče na levelu 300 a vyšším nedocenitelné, proto jsem účast v úkolu ohodnotil na milion a půl zlatých za hráče. Uvědomte si, že nikoho nenutím,“ dodal jsem, když k mým uším dolehly z druhé strany amuletu podrážděné výkřiky.

„Do pěti minut se vám ozveme. Musíme se domluvit, jak s vaší nabídkou naložíme,“ řekl Ehkiller a vypnul amulet.

„Nikoho nenutíš?“ Proč mi připadá, že kdykoli spolu mluvíme, tváří se Anastaria jako kočka, která se dostala k hrnci smetany? Co je na mé postavě tak směšného, že se při každém našem rozhovoru musí smát? „Ačkoli, já už znám místo, kde se úkol odehrává, a viděla jsem i originální popis úkolu. Můžu prostě jen odletět a vrátit se spolu s čtyřmi sty tisíci hráči. Pak uvidíme, jak je všechny nebudeš nutit.“

„Zvýšila jsi svou reputaci u ojí osoby na určitou úroveň, proto jistě nic takového neuděláš,“ odpověděl jsem v podobném duchu, ale nechtěl jsem jí ukázat, že v tuto chvíli nemám náladu na vtipkování. „Navíc jsi narážela na to, že by ses ráda v budoucnu k mému klanu připojila, až tě z Fénixu vyhodí. Jistě si nechceš proti sobě poštvat svého budoucího zaměstnavatele. Dobrá, dobrá. Přijmu tě bez pohovoru. Přesvědčilas mě.“

„Ó, díky, můj dobrodinče! Co bych si bez tebe počala?“

„Přesně tak! Čím vlastně ve Fénixu jsi? Jsi jen Anastaria, jedna z vůdkyň vašeho klanu a čirou náhodou také několik posledních let oficiálně nejkrásnější žena ve hře,“ zariskoval jsem, aby Anastaria neměla poslední slovo.

„Přesně tak! Nesnesla bych pocit, že jsem přišla o možnost stát se nejdůležitější a nejmocnější první zástupkyní velitele klanu Bodláků, kterému se podařilo po dlouhém boji dostat do výšin první klanové úrovně! To vážně nutí k zamyšlení.“

„Tak přemýšlej rychleji.“ Sakra, ta má ale ostrý jazyk. Dokáže si pohrávat se slovy tak lehce, že by komukoli dalšímu trvalo celou věčnost, než by se jí dokázal vyrovnat. „Nebo se teď ozve Ehkiller a bude požadovat slevu. Ještě ses nedozvěděla úplně vše, krasavice. Princi! Co budete dělat v noci, když celý den prospíte?“ zakřičel jsem směrem ke stanu.

„Já nespím,“ vystrčil Slate hlavu ze stanu. „To jen tento nádherný příbytek dokáže, kromě dalších věcí, udržet venku všechny nechtěné zvuky. Už mám dost zvuku, který vydává krumpáč při nárazu do žíly. V Beatwicku jsem si toho užil až až, proto jsem se rozhodl se před ním schovat. No teda, oni pořád ještě kopou!“ Slatova tvář se zkřivila, jako by ho rozbolel zub. „V tom případě se tu zase zavřu!“

Slate zmizel zpátky ve stanu a já jsem se otočil ke Stacey.

„Vidíš, je toho spousta, co ještě nevíš.“ Tohle představení jsme měli vymyšlené dopředu, nebyla to náhoda. Ať už se na to podíváme z kterékoli strany, boj proti upírům bude velmi tvrdý, což potvrdila seržantova průzkumná skupina. Pokud se potkáme s poručíkem, nemáme nejmenší šanci. Potřebujeme další bojovníky, tak proč ne Stacey?

„To byl budoucí princ Malabaru, že? Snoubenec nové princezny?“

„Jop.“

„A on leží ve tvém stanu na míle daleko od Anhursu?“

„Jop.“

„Kde se schovává před zvukem krumpáčů, protože ten zvuk už nemůže ani slyšet…“

„Jop.“

„Přestaň mi tu jopovat! Snažím se přijít na to, jak jste ho donutili se k vám připojit a jak je možné, že ho princezna pustila tak daleko, a ty na mě pořád jenom jopuješ. Tak už to konečně vyklop!“

„Znám ještě pár dalších slov, třeba: Leda ve snu!“

„Ty máš další úkol!“ rozzářila se Anastaria a pusa se jí roztáhla od ucha k uchu. „Takže nejsi tak naivní, abys jen tak předal nějaký úkol nejlepším hráčům hry! A já chudinka si myslela, že příslib peněz z tebe udělá normálního hráče a že ti konečně narostl nějaký mozek! Dost jsi mě vystrašil! Stejně mi dlužíš sušenku za recepty, řekni mi, máš nějaký další úkol spojený s princem nebo s Temným hvozdem? Ani se neptám, co za úkol to je, jen jestli máš nějaký další, nebo ne.“

„Ne, nemám další úkol,“ odpověděl jsem poctivě. A proč ne? Vždyť jí přece nelžu. „Nemám JEDEN další úkol,“ doplnil jsem, když jí z očí začínalo vyprchávat vzrušení a pomalu se měnila zpátky na ledovou královnu. A pak jsem ji dorazil:

„Mám ty úkoly totiž DVA!“

6. kapitola

První bitva o Temný hvozd

„Mahane, tady Ehkiller,“ zachránil mě vibrující amulet od Anastarie, která se pořádně nadechovala, aby mi sdělila, jak velký jsem bastard. Položil jsem si prst na rty a tím jí naznačil, jak moc by její výbuch vzteku mohl poškodit reputaci ledové královny. Oddychl jsem si. Podařilo se mi přerušit první výboj zuřivosti. Za chvíli se Stacey uklidní a raději se zamyslí, jak by nastalou situaci využila ve svůj prospěch. Já se musím jen ujistit, aby část toho prospěchu směřovala i ke mně.                     

„Máte mou plnou pozornost!“

„Musíte si uvědomit, že milion a půl za hráče je příliš. Podařilo se nám shromáždit asi padesát potenciálních zájemců, někteří z nich však nemohli ihned přijít. Nicméně se mi svěřili, že mají o úkol velký zájem. Abych byl přesný, kromě Plinta a Vtrenkáchmravenci jsme sehnali padesát tři hráčů.“

„Tak se domluvíme na padesáti dvou lidech, s Anastarií jsme se dohodli ještě trochu jinak,“ odpověděl jsem a podíval se na dívku, která překvapeně zvedla obočí. Kromě ní jsem překvapil i zbytek svého týmu. Všichni se na mě udiveně dívali. Tohle jsme si dopředu nedomluvili. Leite, který stále připravoval dohodu, na mě vzhlédl, rychle zakýval hlavou a dodal: „Všechno tam do posledního detailu dopíšu.“ Načež se ponořil do oprav a předělávání textu. Některým lidem stačí ke štěstí jen málo.

„Mahane, jsi si tím jistý?“ zašeptal Clutzer, který stál u mě nejblíže. „Nepamatuji si, že bychom něco takového probírali.“

Znovu jsem položil prst na ústa. Teď nebyla chvíle na dohady, musel jsem se vrátit k rozhovoru s Ehkillerem. Jak jsem mohl spoluhráčům vysvětlit, že Anastaria bude daleko líp pracovat zadarmo, než kdyby nám zaplatila? Pro ni je „být dlužníkem“ něco víc než náhodným souslovím. Anastaria svůj dluh bere jako nejhorší možnou kletbu, kterou je potřeba co nejdříve zrušit. Kdybychom si od ní vzali peníze, nebude nám pomáhat sama za sebe, ale jako velitelka klanu Fénix. Ačkoli je to stále jedna a ta samá osoba, hluboko v ní zuří veliké rozbroje. Jak bych jí potom mohl nabídnout úkol od nejvyšší kněžky? Ne, to by nešlo. Buď se k nám přidá zadarmo, nebo to budeme muset zvládnout bez ní.

„Dobrá, tak tedy padesát dva,“ pokračoval stínový velitel Fénixu, aniž bych zaznamenal jakoukoli změnu tónu jeho hlasu. „Nabízíme vám dohromady dvacet milionů zlatých.“

„Při rozpočítání to dělá méně než čtyři sta tisíc na hlavu,“ nadhodil jsem po rychlém přelouskání čísel. „To je směšná částka! Tento scénář není nijak časově omezen, můžu pár let počkat, nabrat levely a nakonec jej splnit jen se svým klanem. Což by pro mě bylo daleko výhodnější.“

„Řekněte nám tedy vaše podmínky. Jen přestaňte mluvit o tom milionu a půl, beru vás jako rozumného člověka a doufám, že svůj názor nebudu muset měnit.“

„Dobrá, chápu, že je to přemrštěná cena,“ natahoval jsem diskuzi, dokud jsem si nevšiml posunků Leita, že už má celou dohodu připravenou. Konečně! Dopředu jsme probrali všechny možnosti a jemu se podařilo zahrnout vše do správně nachystané smlouvy. Leite je na tyhle záležitosti ten nejpovolanější. A to jsem mu to ještě zamotal tím, že Anastarii přizveme zadarmo…

„Mahane, jste tam ještě?“ vytáhl mě z myšlenek Ehkiller.

„Promiňte,“ rychle jsem si proběhl očima text a prošel zásadní body dohody. „Pojďme se domluvit jako dobří obchodníci. I pět set tisíc zlatých za hráče je strašně malá suma za získání prakticky osmnácti levelů. Podle mě je nejférovější cena přesně jeden milion za každého. Pro náš klan nemá smysl dohodnout se na jakékoli nižší sumě. Všechny zlaťáky z kořistí se rozdělí rovnoměrně mezi všechny hráče. Při tomto úkolu bude náš klan spíše pomocnou silou, naprostá většina práce bude spadat na vaše členy. Nás je jen osm, naší přítomnosti si ani nevšimnete. Veškeré vybavení z kořisti necháme rozdělit imitátorem, nikdo z nás by to nedokázal lépe. Pokud se někomu při plnění úkolu naskytne možnost získat další úkol, podělí se o něj se všemi ostatními spoluhráči. Každý z hráčů si musí dobře promyslet, kdy bude moci být po dobu trvání scénáře ve hře přítomen. Neberu na sebe žádnou zodpovědnost. Když bude někdo při dokončení scénáře nebo při splnění zásadního milníku mimo hru, nemůže po klanu Bodláků požadovat jakoukoliv kompenzaci. Tohle vše bude v dohodě zapsáno. Ještě jedna věc, mezi členy nesmí být nikdo z Temné legie. Osobně proti nim nic nemám, ale v tuto chvíli mě každý z nich musí zabít, pokud se mu naskytne příležitost. To by mělo být vše.“

„To ještě není vše,“ ozval se Hellfirův hlas. „Kdo výpravu povede? Potřebujeme jednak nějakého velitele a k tomu ještě člověka, který bude rozhodovat o postupu.“

„Já budu rozhodovat o postupu a ke konzultaci si přizvu Anastarii. Navrhuji, aby ona byla velitelem výpravy, neznám nikoho, kdo by to zvládl lépe.“ Podíval jsem se na dívku, která měla soustředěný výraz. Co se stalo s těmi ohníčky, které jí ještě před chvíli tančily v očích? Přede mnou stála pravá Anastaria: sebevědomá, rozhodná, chytrá a neskutečně krásná. No dobrá, ten poslední bod byl trochu navíc.

„Anastario, slyšíš nás?“ zeptal se Ehkiller dívky.

„Jsem tu a souhlasím se všemi body, kromě toho posledního. Undigite, bereš s sebou Donotpunnika?“

„Ano,“ ozvala se z amuletu odpověď velitele Azurových draků, jehož hlas jsem si zapamatoval z bitvy u Beatwicku.

„V tom případě navrhuji, abys i jeho přizval jako dalšího velitele a poradce. Stačí ti mé doporučení?“ zeptala se mě Anastaria.

„Rozhodně. Leite, přidej ho do dohody,“ předal jsem informaci svému úředníkovi. „Za těchto podmínek jsem připraven se s vámi podělit o můj úkol. Předám dohodu Anastarii a ta ji pošle Ehkillerovi i vám ostatním k přečtení. Teď už nám nezbývá nic jiného, než se dohodnout na ceně a vepsat seznam účastníků.“ Dohodu, která obsahovala jen pár prázdných míst – cenu, jména hráčů a souřadnice místa –, jsem poslal Anastarii.

„Rozumím,“ odpověděl Ehkiller zamyšleně. „Budeme potřebovat pár minut, abychom váš návrh prodiskutovali. Za chvíli vám zavolám a sdělím vám naše rozhodnutí.“

Amulet ztichl a já si unaveně sedl na zem. Naštěstí není možné se v Barlioně potit, jinak by z toho napětí ze mě tekly celé potoky. Nikdy jsem na této úrovni jednání nevedl a zrovna mé první by mohlo přinést klanu nečekaný profit. Doufám, že se mi to podařilo vyjednat a milion se ukáže jako ta správná cena, se kterou budou všichni velitelé různých klanů a jejich bojovníci souhlasit.

„Mahane, jsi si tím milionem jistý?“ kleknul si vedle mě Clutzer a díval se do dálky. „Pamatuji si, že jsme se dohodli na ceně šesti set tisíc. Přidalo by se možná i více hráčů. Co když na to nekývnou? Co pak? Dohadovat se o další slevě by bylo ubohé a budou nás mít za hlupáky. Proč navíc Anastarii bereme zadarmo?“

„Clutzere, běž štípat dříví,“ přerušila náš rozhovor Anastaria, než jsem stihl nějak zareagovat na velmi rozumnou poznámku svého bojovníka. „Potřebuju si s Mahanem promluvit, prosím,“ dodala dívka, když se Clutzer ani nehnul.

„Možná sis toho nevšimla, ale právě s ním taky mluvím.“

„Později na sebe budete mít spoustu času.“

„To samé platí i pro tebe. Jak dlouho bys kopala člověka, který by tě chtěl vyšoupnout z rozhovoru s Hellfirem?“

Anastaria chvíli nehnutě stála a s Clutzerem uspořádali tichou soutěž v zírání jeden na druhého. Po chvíli se však otočila ke svým lidem a křikla:

„Ricku, jakto že jen tak lelkuješ? Zapomněl jsi, proč jsme tady? Pojď, jdeme sbírat byliny, aby se Bodláci mohli dosyta vypovídat.“

„Podle mě té holce moc ustupuješ,“ otočil se na mě Clutzer, když Anastaria odešla. „Už je pryč čas, kdy jsi hrál sám na sebe. Jsi velitelem klanu, za který jsi zodpovědný. Navíc taky dovoluješ špatné části těla, aby za tebe myslela. Zapomeň na zlato, které ztratíme přijetím Anastarie zdarma, pokud všechno dobře dopadne, vynahradí nám to zvýšená cena, kterou jsi vyjednal. Chci o jedno tě požádat – nerozhoduj se příště tak ukvapeně.“

„Ale my ji potřebujeme. Všichni jsme se dohodli, že ji vezmeme s sebou na úkol pro nejvyšší kněžku,“ poukázal jsem v obraně na náš dřívější rozhovor. „Upíry bez ní neporazíme, a pokud bychom ji donutili zaplatit, nepřidá se k nám jen ona, ale celý klan Fénix. To bychom asi nechtěli.“

„Proto jsem držel zobák, když sis začal vymýšlet změny a předhazovat je Ehkillerovi. Čím dřív pochopíš, že jednáš nejen za sebe, ale i za nás, tím to bude pro tebe lepší. No nic, už půjdu, nebo mě podpálí pohledem. Jen si zapamatuj, jsi velitel klanu, ne samotný hráč na 67. levelu. Když uhneš teď, budeš uhýbat po zbytek svého trestu.“

„Vidím, že máš u sebe pořádné bojovníky, kteří tě umí pěkně pokárat,“ posadila se vedle mě Anastaria, když Clutzer odešel, a na rozdíl od něj použila svitek s kouzlem Nepropustitelnosti, čímž nás skryla před zraky okolí. Nikdo nás nemohl slyšet ani vidět, ale my dva jsme okolo sebe viděli i slyšeli vše. Praktická věcička pro hráče, kteří se chtějí schovat. Jediný problém byl, že se tento štít po vyvolání nedal přesouvat z místa na místo.

Mahane, přikryla tě nějakým štítem? objevila se zpráva od Elenia v klanovém kanálu.

Ano, Anastaria nás zakryla kouzlem, odepsal jsem, aby se o mě nebáli. Je prostě strašně tajemná.

Nezapomeň na náš rozhovor, objevila se zpráva od Clutzera. A proč jsme si takhle nepsali už dřív? Tohle se hodí, když je potřeba komunikovat s někým hodně daleko.

Nechal jsem Elenia ostatním vysvětlit, že tento kanál je přístupný jen členům klanu, a vrátil se k Anastarii.

„Bojí se o tebe?“ zeptala se dívka s úsměvem. „Abych jim náhodou nesnědla jejich velitele?“

„Spíš mě prosí, abych ti neudělal nic zlého,“ odporoval jsem. „Vždyť přece mluvíme o pravé Anastarii, mohl bych udělat něco hloupého a pak toho celých pět minut litovat. Je tak očividné, že si s nimi píšu?“

„Jop. Sakra! Pochytila jsem od tebe to hloupé slovo! To jsi poprvé vyjednával na této úrovni?“

„Existuje ještě další slovo: jup.“

„To je dobré, zvládl jsi to bez problému. Vzpomínám si, když mě poprvé vzali na podobné jednání. Ehkiller domlouval odkoupení klíče do nějakého jiného světa, vlastně něco jako je to tvé Oko. Je to už tak dávno! Odehrálo se to asi před deseti lety. Byla jsem jen naivní a hloupá holka, kterou právě přijali do Fénixu. S otevřenou pusou jsem koukala, jak dospělí muži vážně rokují nad koupením artefaktu s cenou okolo tří milionů. Vůbec jsem nerozuměla, jak může někdo vydat takové peníze za nějakou cetku ve hře? Tou dobou jsem začala studovat na univerzitě, moje měsíční kapesné po převedení do barlionské měny dělalo tisíc zlatých, a to jsem si mohla žít docela spokojeně.

Přestaň se tak šklebit! Za ty peníze jsme si mohli jíst jako králové. Každý den pečené brambory a tuňák z plechovky! To nemůže pochopit někdo, kdo nikdy nestudoval. Znáš například speciální přesvědčovací schopnost, díky které přemluvíš sáček s čajem, aby ze sebe vydal něco připomínajícího čaj i na třetí převaření? Já ji mám! Největší legrace byla, že všichni rodiče svoje ratolesti přiváželi ke kolejím v limuzínách nebo drahých sporťácích… Stejně se mi nadosmrti vryla do paměti chuť krajíce chleba opečeného nad plynovým sporákem, který jsem zapila čerstvě otevřenou krabicí mléka. Tou dobou jsem pochopila, že ani peníze, ani sociální postavení tvých rodičů tě nedělá tím, kým jsi, ale jen ty sám jsi zodpovědný za to, jak tě okolí bude vnímat.“

„Proč mi to vlastně všechno vykládáš?“ zeptal jsem se nostalgicky zasněné dívky.

„Protože sis u mě taky zvýšil reputaci a… A to je vše! Teď už to víš. Dobrá, vzpomínek pro dnešek stačilo. Radši mi řekni, jestli se ti podařilo vyluštit tu hádanku.“

„Hádanku? Jakou hádanku? Aha! Tu s těmi třemi rovnicemi? Vždyť byla docela jednoduchá!“ Chyběla mi Anastariina schopnost bez problému přecházet z tématu do tématu, proto jsem její otázce nejdřív nerozuměl. Třeba bych u ní mohl brát hodiny? Pár věcí by mě rozhodně naučit mohla…

„Ale nepovídej. Můj analytický tým na tom strávil fůru času. Museli jsme pořádně zabrat, abychom se dopracovali k možné odpovědi. Ale ta hádanka je perfektní, co říkáš? Jak jsi přišel na odpověď? Nikdy neuvěřím, že jsi ji vyřešil během pěti minut.“

„Měl jsem zapnutý filtr proti nadávkám, jeden hráč v mé přítomnosti nadával a systém ho opravil takovým… No prostě takovým nápomocným způsobem. Dlouho jsem nemohl přijít na žádné řešení, dalo by se říct, že mi to ani nedalo spát, ale v určité chvíli se něco stalo a já pochopil, jakou cestou se mám vydat. Potřeboval bych ale tvou pomoc. Pošlu ti jeden řádek textu,“ odeslal jsem Anastarii šifru z trpaslíků. „Nemám k tomu klíč nebo jakoukoli informaci, jak tu šifru rozluštit a sám bych na to nikdy nedokázal přijít. Mohla bys to poslat svým lidem z dešifrovacího týmu?“

„Samozřejmě, předám jim to. Rozeberou celý řádek až do atomů. A ty mi už tak věříš, že ani nepožaduješ dohodu.“

„Potřebuji ve hře někoho, komu budu důvěřovat, tak proč ne právě tebe?“

„Ale figurky z Karmadontovy šachovnice jsou pořád tajemstvím, jo?“

Dívčina otázka mě zaskočila do té míry, že jsem musel zavřít oči a v duchu napočítat do deseti, abych udržel emoce na uzdě. Chtělo se mi popadnout Anastarii za ramena a vytřepat z ní všechny ty její kecy. Jak dlouho mě bude kvůli těm figurkám štvát? Otevřel jsem oči, podíval se na smějící se dívku a znovu napočítal do deseti, tentokrát však pomaleji a s rozmyslem. Ne, takhle by to dál nešlo. Záležitost figurek musí být konečně a navždy vyřešena, nebo strávím zbytek svého času ve hře ohlížením, zda náhodou za sebou nemám Anastarii.

„Víš, ty jsi vážně divná, Stacey. Občas mám pocit, že nejsi ani člověk, ale jen nějaký stroj bez duše, který se snaží dosáhnout svého vytýčeného cíle, aniž by se zamyslel nad dalšími eventualitami.“ Dívka zůstala potichu a neodpověděla mi, proto jsem nevymyslel nic jiného, než vytáhnout orky válečníky a vložit jí je do klína. „Pokud tě tyhle věcičky nutí riskovat svou postavu zneužíváním jedu, nedokážeš na ně přestat myslet a při každé příležitosti je zmiňovat a provokovat mě, pak to znamená jen to, že tvůj život by bez nich nebyl kompletní. Jsou tvoje. Klid tvé duše pro mě znamená víc než nějakých pár algoritmů. Vezmi si je a udělej s nimi, co uznáš za vhodné.“

A je to. Kostky jsou vrženy – jak řekl kdysi dávno jeden muž. Není se kam vrátit. Jakmile jsem pronesl slova: „jsou tvoje“, změnil se majitel figurek a já už jsem nad nimi neměl žádnou moc. Zůstal jsem jen jako autor. I kdybych se probral a rozhodl si vzít orky nazpět, prsty by mi jimi projely, jako by tam ani žádné figurky neležely. Abych řekl úplnou pravdu, nebyl jsem k ní tak úplně upřímný, když jsem jí dal jen orky a záměrně jsem ani slovem nezmínil trpaslíky. Třeba to bude připisovat mé impulzivní reakci. Já jsem však už svůj tah provedl, teď je řada na ní. Všechny naše budoucí vztahy záleží na tom, co se stane teď.

„Ork válečník z Karmadontovy šachovnice,“ pronesla zamyšleně Anastaria, zatímco si prohlížela jednu z figurek. „Nemáš představu, co jsem byla pro jejich získání obětovat, a ty si jen tak přijdeš a bez dalších řečí mi je věnuješ. Ještě nedávno bych si je bez mrknutí oka hodila hned do batohu, ale teď… Chtěla jsem si být jen jistá, že figurky opravdu existují a není to jen nějaká chyba ve hře, která mezi hráče Malabaru rozeslala zprávu. Tady je máš,“ podala mi zpátky figurky. „Patří tobě. Žádný jiný hráč na ně nemá nárok. Bezdůvodně jsem si na svá studentská léta nevzpomněla… Může to znít sice divně, ale přiměl jsi mě respektovat tě jako člověka a nezaměřovat se jen na tvé výrobky. Ať už si o mě myslíš cokoli, mít někoho, komu důvěřuju, je pro mě daleko cennější než zlato nebo Karmadontovy figurky. Všechno ostatní se dá koupit. Díky!“ Dívka udělala něco naprosto nepochopitelného. Nahnula se ke mně a políbila mě. Intenzivně, vášnivě, nezapomenutelně. Neumím to vyjádřit slovy.

„Žádám tě jen, abys o tomhle polibku nikomu neříkal,“ dodala Stacey, když se ode mě odtáhla, ale moje mysl stále poletovala mezi obláčky. Nevím, jak je to možné, ale z polibku jsem cítil daleko větší uspokojení než z hodin strávených v nevěstinci.

„Podle tvého výrazu soudím, že přeci jen nejsi proti mému kouzlu tak úplně imunní,“ rozlehl se uvnitř štítu Anastariin smích. „Promiň, ale musela jsem to vyzkoušet. Teď už jen musím zjistit, proč na tebe nefunguje ten jed. Jak ses o něm vlastně dozvěděl?“

Jako zásah obrovským vodním dělem mě její slova shodila z obláčku zpátky na zem. To je ale… ženská! Ať jde ke všem čertům!

„Myslím, že dnes už bylo dost vzájemného poznávání,“ snažil jsem se uklidnit, což i přes Anastariiny poslední věty nebylo zrovna jednoduché. Růžové obláčky se mě nemínily jen tak vzdát a po mé tváři se rozléval hloupý úsměv, kterého jsem se nedokázal zbavit.

„Řekneš mi, jaké další dva úkoly jsi získal?“

„Řekneš mi, co mi za ně nabídneš?“

„Aniž bych se nejdřív podívala na popis? Správná odpověď by měla znít: nic!“

„Dobrá, zkusíme to jinak. Víš něco o upíru Patriarchovi?“

Ticho a dívčiny rozšířené zorničky pro mě byla jasnou odpovědí. Dobře ví, o kom mluvím!

„Mahane, tady Ehkiller,“ ozval se amulet a přerušil mou intimní chvilku se Stacey, čímž jí dal možnost uklidnit se a snažit se přijít na to, jestli blufuju. „Rozhodli jsme se přijmout tvou nabídku a souhlasíme s dohodou, kterou jsi nám poslal. Za každého účastníka zaplatíme milion zlatých a seznam hráčů ti za chvíli odešleme. Potvrďte mi, prosím, že se souřadnice v dohodě objeví ve chvíli, kdy dohodu podepíšeme a zaplatíme dohodnutou sumu na váš účet.“

„Potvrzuji! Neposílejte peníze na můj účet, ale na účet klanu Bodláků. Děkuji, že jste se dokázali domluvit tak rychle,“ poděkoval jsem Ehkillerovi. „Měl bych ještě jeden dotaz. Chcete začít s úkolem už dnes, nebo až zítra ráno?“

„Dnes si ještě zařídíme nějaké záležitosti a s úkolem začneme od zítřka,“ ujistil mě zástupce Fénixu. „Během dneška se k nám může ještě někdo přidat, pokud si to budete přát, ale zítra hned ráno vyrazíme.“

„Víš, čím déle jsem s tebou, tím víc si myslím, že tě nastrčila Korporace,“ řekla Anastaria, když Ehkiller hovor ukončil. „Na normálního vězně se k tobě váže až moc šťastných náhod, nemyslíš?“

„Ne, a samotný císař mi může dosvědčit – i když nevím, jak něco takového může zkontrolovat –, že s Korporací nemám nic společného. Jednou jsem pro ni pracoval, ještě než mě zavřeli, ale to byl jen krátkodobý projekt.“

„Patriarcha je legendární postavou, stejně jako i samotní draci. Navíc ho posledních patnáct let nikdo neviděl. Ale ty na mě působíš, jako by sis s ním už poklábosil a tak…“

„Obávám se, že tak daleko nejsem. Mám jen úkol, kvůli kterému ho musím vyhledat a popovídat si o tom, co se v Temném hvozdu děje. Vidíš tu spojitost se scénářem, pro jehož splnění jsem pozval nejlepší hráče Barliony? Další úkol je spojen s princem a k Temnému hvozdu se neváže. Tak co, už ses rozhodla, jestli se ke mně přidáš?“

„Na hledání Patriarchy? To se snad ani nemusíš ptát!“

„Ujasníme si to. Přidáš se k našemu klanu jako pomocník, ale ne jako velitel Fénixu. Nepotřebuji, aby se na nás při plnění úkolu nalepili další hráči.“

Mahane, co ti tak trvá? Kolik jste už stihli čísel?

Ještě jeden takový vtípek a seberu ti 5 % odměn! Dohodu už podepisují a na náš účet se brzo připíše 52 milionů.

„Souhlasím,“ odpověděla Stacey a nechápavě hleděla na členy mého klanu, kteří začali poskakovat po mýtině a radostně jásat. Dokonce i Barsina, která byla mezi námi nováčkem, se nedokázala udržet a objímala se s Clutzerem. Hlavně doufám, že to nebude brát jako narušení dohody o neflirtování! „Tys jim řekl, že tu dohodu přijali, co? Jen se na ně podívej. Jásají jak děcka o Vánocích. Jaké máte v klanu rozdělení peněz?“

„Stejné, co nabídnu i tobě. 70 % získaných prostředků zamíří do klanové pokladnice a 30 % půjde na platy hráčům. Platy budou rozděleny podle přínosu hráče při plnění úkolů a kořist rozděluje imitátor. Pokud ti tyhle podmínky vyhovují, především tedy to, že nepředáš úkol dalším hráčům z Fénixu, rád si s tebou promluvím o možnosti se k nám přidat.“

„To jsou slušné podmínky, dohodu ráda podepíšu. Koho dalšího, kromě tvého klanu, plánuješ k úkolům přizvat?“

„Vtrenkáchmravenci. Bez ní se nám to nepodaří dokončit.“

„Nezakoukal ses do ní? Proč jedné dívce říkáš, že bez druhé dívky nemůže naše mise dopadnout dobře? Sežeru ji zaživa a ani přitom nemrknu! Proč bych jí dovolila brát mi mého šamana, už tak je s ním těžké pořízení… Dobře, dobře, nějak to zvládnu. Jak zní ta dohoda?“

„Kdy jsem se stal ‚tvým‘ šamanem?“

„Přestaň slovíčkařit a pošli tu dohodu.“

„Proč na tom tak záleží? Stejně se sem nedostanou žádní heroldi, aby ji posvětili.“

„Na co potřebuješ heroldy? Ti stráží právo a zákon jen v Malabaru. V Kartossu se o to samé starají magistři a ve Volných pláních ochránci. Co, tys to nevěděl?“

„Nejsem na tyhle věci odborník, abych se přiznal. O to ale nejde. S těmi figurkami jsi mi ukázala, že bys ráda získala titul ‚Důvěryhodná madam‘. Tady je ta dohoda. Hlavní bod je rozdělení kořisti, žádné další body v ní nejsou.“

„Ta ‚madam‘ ti může vysloužit pěknou facku. Když už jsme u toho, měl bys mi říkat slečno, stát v pozoru a mluvit pěkně nahlas a zřetelně! Zbavme se všech dohod, aspoň uvidíme, jak si vlastně stojíme.“

„V tom případě ti posílám úkol,“ a podělil jsem se s ní o úkol od nejvyšší kněžky. „Myslím, že během dvaceti minut začnou přicházet hráči, měli bychom už skončit. Přijdou sem, a co uvidí? Velký, neprůhledný štít ukrývající muže a ženu. Zbytek už záleží jen na představivosti…“

Místo odpovědi se Anastaria na několik sekund odmlčela, zadívala se mi upřeně do očí a pak zašeptala: „Já jsem tak hloupá!“ a znovu přitiskla své rty na mé. Musím říct, že jsem proti tomu vůbec neprotestoval. Ať už její kouzlo dělalo cokoli, účinkovalo stoprocentně! Cítil jsem se, jako bych v jednu chvíli vyšplhal o pět nebo šest úrovní v hlavní profesi. Musím zjistit, o jakém kouzlu to mluví a co se s tím dá dělat.

Získán klanový úspěch: Oligarchové.

Podmínka pro získání úspěchu: Během dvou hodin do klanové pokladnice připište platby nad celkovou sumu 40 milionů zlatých.

Odměna: 5% sleva u všech NPC obchodníků pro všechny členy klanu. Veškeré nákupy u NPC budou napříště ukončeny větou: „Samozřejmě, pro váš klan cokoli!“

„Jé! Adamantium!“ Asi minutu poté, co Anastaria zrušila štít, který nás obklopoval, se na mýtině začali objevovat hráči. Každý z nich zareagoval stejně: překvapení, nenasytný pohled a příjemný pocit pramenící z toho, že na rozdíl od těch začátečníků stojících okolo máte potřebnou profesi na dost vysoké úrovni. Každý z nich přišel k žíle/stromu/bylině a nechápavě zíral, když sekera prolétla stromem, krumpáč narazil na zem a matematickými výpočty mohl u byliny jedině vyznačit místo, kde ji utrhnout, ale nic jiného. Na ochráncově mýtině mohli sbírat jen hráči, kterým jsem dal ke sběru povolení, což jsem rozhodně neměl v plánu dělat zadarmo. Z deseti nově příchozích jen čtyři hráči souhlasili s mou nabídkou odevzdání 30 % nasbíraných surovin.

„Podle tvého rozjařeného výrazu,“ přišel ke mně po chvíli Duki, zatímco dorazil i zbytek hráčů, „měla Anastaria k vykouzlení štítu dobrý důvod. Škoda, že okolí není tak tmavé, jak název tohoto lesa napovídá, jinak bychom tě mohli využít jako velkou chodící pochodeň. Ty prostě záříš! Samozřejmě chápu, že dva miliony pro každého z nás se budou na důchod hodit, ale jen kvůli penězům bys nezářil. Řekneš nám, co se dělo?“

„Co to sakra…?!“ Když jsem se snažil vymyslet kousavou odpověď pro svého druhého lupiče, zazněl mýtinou výkřik. Nepodařilo se mi hned určit, odkud vyšel, ale po chvíli bylo jasné, že jsme ztratili hráče. Jeden z lidí, kteří odmítli mou nabídku na sběr surovin, se vydal z mýtiny do mlhy, aby se porozhlédl po okolí. Podle informací z mapy je oblast Temného hvozdu určena pro hráče na levelu 100, proto by se tu hráči na vysokém levelu neměli čeho bát. To určitě! Nejeden hráč se roztřese při pomyšlení na sílu nepřátel v okolí, kteří jsou schopni během asi deseti sekund zabít hráče s 288. levelem.

„POSTAVILI JSTE SE MI,“ zaduněl okolním lesem hlas, ze kterého rezonovaly i stromy. Tentokrát se však kromě husí kůže dostavil i hodinu trvající záporný bonus: Strach, který snižoval všechny vlastnosti o 5 %. Asi se na nás přišel podívat poručík. Seržant takovou schopností totiž neoplýval. Navíc i hlas zněl úplně jinak. „VŠECHNY VÁS ZNIČÍM!“

„Mahane,“ odvrátila se Anastaria na chvíli od bylin a hleděla na mě stejně jako zbytek hráčů, kteří na mýtinu dorazili. „Víš něco, co bys nám chtěl říct?“

Uvědomil jsem si, že nemá cenu si škudlit informace sám pro sebe, a povyprávěl jsem jim o všem včetně prokleté stvůry, varování od upírů a toho, že na mýtině mně ani mým spoluhráčům nic nehrozí. Když už mluvíme o spoluhráčích… Každému z příchozích i sběračům jsem ihned poslal pozvánku do skupiny a v duchu děkoval Padlým, že na nově příchozí nevyslali salvy šípů. Místní NPC asi nevěřili, že budu tak… neopatrný, to je asi to správné slovo. Kdybych pozvánky posílal ihned po jejich příchodu, dokázala by Anastaria na zranění hráče rychle zareagovat. Prostě by si všimla, že u jeho tabulky mizí body zdraví, a reflexivně by okolo něj vykouzlila bublinu nebo ho jinak vyléčila. Teď už však nemá smysl přemýšlet nad tím, co jsem měl udělat. Už je to pryč.

„Takže mýtinu hlídají skupiny upírů neznámého levelu, kteří jsou během třinácti sekund schopni zabít nepřipraveného čaroděje na 288. levelu, a velí jim nějaký poručík,“ zamyšleně shrnula aktuální situaci Anastaria. „Možná by se mi ho podařilo zachránit, ale zabili ho strašně rychle. Musíme počkat na zbytek hráčů a především na tanky a léčitele. Do Temného hvozdu bez nich nemůžeme vyrazit. Uvidíme, jak si poradí s Hellem…“

„Kluci,“ přišel jsem za svými starými známými, když se ostatní hráči vrátili k surovinám nebo k lelkování. „Mám otázku. Nechtěli byste si na další tři týdny vzít v práci volno? Peněz máte dost na tři roky, a když už nic jiného, mohli byste si dopřát aspoň dovolenou. Byla by škoda, kdyby hráči na vysokém levelu úkol splnili, ale vy ne.“

„To není špatný nápad,“ řekl Elenium, „ale plat jsme ještě nedostali, imitátor bude peníze rozdělovat až za několik týdnů. Zítra ti dám vědět, prozatím svou postavu připojím k tobě. Je čas se trochu vyspat.“

„V kolik vyrazíme?“ zeptala se Barsina, když se mí tři přátelé odpojili ze hry. „Času mám dost, můžu s vámi zůstat připojená. Povídal jsi na začátku něco o stanu, máš v něm ještě místo?“

„Zatím je v něm pět lidí. Pokud ti nevadí čistě mužská společnost, jsi mezi nás vítána.“

„Tak jo, aspoň zjistím, jestli se vám chlapům dá věřit,“ odvětila dívka a ještě než zmizela ve stanu, zeptala se: „Jak je to vlastně mezi tebou a Anastarií?“

Následující ráno nás přivítalo hlasitým lomozem, před kterým nás dokonce nedokázal uchránit ani náš stan: zvuk přicházejících hráčů.

„Mahane! Rychle vstávej! Je čas rozdělit hráče do skupin!“ Z Anastariina rozjařeného a čilého hlasu byste nikdy nepoznali, že celou noc strávila sbíráním bylin. Kdo mohl tušit, že hráčka s druhým nejvyšším levelem na našem kontinentu absolutně neřešila svou důstojnost a plazila se koleny v trávě s pravítkem okolo vzácných bylin a měřila délku stonků. Všichni hráči, kteří doletěli včera večer, tuto podívanou upřeně sledovali a pár z nich si to i natáčelo.

„Odpojuješ se vůbec někdy ze hry?“ zamumlal jsem, když jsem vycházel ze stanu na čerstvý vzduch. Na palouku jsem stále viděl suroviny, ale nikdo další si jich už nevšímal. Všichni se soustředili na nadcházející bitvu. Hráč, který zemřel, byl už zpátky, což mi naznačovalo, že pro něj dvanáctihodinová pauza po zabití neplatila. Když se vám totiž podaří zvýšit si reputaci u císařství Malabaru až na „vznešený“ a přidáte milion zlatých, zkrátí se vám nucená pauza v případě smrti z dvanácti na šest hodin. V Barlioně je vše otázkou peněz a ve většině případů je cena právě milion zlatých. Je libo létající zvíře? Milion zlatých, prosím. Chcete o polovinu snížit pauzu po smrti? Zaplaťte jen milion. Máte zájem účastnit se scénáře? Buďte tak laskavý a pošlete meloun klanu Bodláků.

„Helle, vezmi svou skupinu a opatrně se vydejte do mlhy mimo mýtinu,“ začala Anastaria rozdávat rozkazy, jakmile jsem do naší skupiny pozval zbytek příchozích a podělil se se všemi o úkol. „Už víte, co se tu děje. Mějte připravenou obranu. V okolí se pohybuje hodně nepříjemná chátra. Done, kde podle tebe bude nejvhodnější místo, kam je máme nalákat?“

„Na třech hodinách. Slunce budeme mít vpravo a upíři se do něj nemůžou přímo podívat, což jim přidá desetiprocentní šanci, že při útoku minou,“ ozval se Donotpunnik, templář na levelu 303, oblečený v černém brnění. Jeho obouruční meč obklopovala modrá aura, což byla nejspíš vlastnost jeho povolání. Mně připadal jen jako další normální bojovník, ale pokud se ho ptá na radu i Anastaria… Proč jsem vlastně o něm až dosud nic neslyšel? „Nejvýhodnější bude se spojit do skupin po deseti hráčích – dva tanci, tři léčitelé a pět bojovníků, vzdálenost mezi lidmi bude 6. Rozestupy budou nutné, ty černé šípy, pokud si pamatuju správně, zraňovaly hráče i v okolí zásahu. První skupina půjde s tebou středem, já budu vpravo a Etamzilat vlevo. Dalších dvacet lidí bude čekat vzadu jako záloha se svitky, klasická podpora stylu alfa…“

„Nesouhlasím,“ přerušila ho Anastaria. „Alfa je určena pro Volnou pláň. Tady je na každém kroku strom, což nedovolí mágům vyvinout dostatečně silný útok a i léčitelé budou mít problémy. Pozměňme trochu styl delta, podívej…“

Po čemž následoval nepřeložitelný proud slov mezi Anastarií a Donem. Nejzajímavější na tom všem bylo, že používali normální jazyk, jen v naprosto nepochopitelném stylu. Samé alfy a modifikované delty. Hráči se ponořili do své nejoblíbenější činnosti: plánování bitvy proti silným protivníkům.

„Třeba bychom mohli jen všechny hráče vyslat do lesa a zaplnit co nejširší plochu?“ nedokázala Barsina odolat a přidala do placu i svou myšlenku, která se u ostatních hráčů setkala s úsměvem. Anastaria se na Barsu otočila a zeptala se jí jako nějaké nezkušené hráčky: „Drahoušku, jak dlouho ti asi vydrží bonus Ocelová kůže, když budeš po celém lese pobíhat jak střelená?“

„To je nesmysl,“ odvětila Barsa zmateně. „Jak můžeš vyčarovat Ocelovou kůži, když jsi v léčitelské formě, a přitom ještě běhat po lese? Víš vůbec, jak se hraje druid?“

„Vidíš, právě sis odpověděla na svou vlastní otázku,“ pousmála se znovu Anastaria, otočila se k červenající se dívce zády a vrátila se k rozhovoru o plánu bitvy. No… něco mi říkalo, že je na čase, abych se do toho všeho plánování vložil, nebo se můj klan ocitne až na chvostu celé akce a snaha vrátit se zpět do čela by mohla trvat až do mého propuštění na svobodu.

„Jak jste se rozhodli?“ přišel jsem ke skupině velitelů, kteří končili poradu.

„Poslouchej, nováčku,“ podíval se na mě blahosklonně Etamzilat, „jdi a naštípej si dříví nebo něco, jo? Říkal jsi, že tvůj klan se při plnění tohohle úkolu jenom poveze. Tyhle záležitosti jsou daleko nad tvou úroveň.“

„Zkusím dělat, že jsem nic z toho neslyšel, a zeptám se ještě jednou: Jak jste se rozhodli?“ snažil jsem se uchovat klid, ačkoli to ve mně vřelo jako v kotli. Nováčku! Na jednu stranu se to dá pochopit, ale… „dospěláci“ si myslí, že mě odkážou na mé místo a tím to skončí. O tom si nechte jen zdát! Buď jsem velitelem klanu a zároveň i téhle výpravy, nebo se můžu vzdát velitelství a jen se ponořit do výroby. Tihle žraloci by mě hned převálcovali. „Mimochodem, Etamzilate, nepamatuji si, že by tvé jméno stálo mezi mými rádci. Anastaria a Don jsou přímo vepsáni v dohodě, kterou všichni, včetně tebe, podepsali. Dohoda přesně určuje roli každého hráče. Možná bys sám měl jít rubat dříví, zatímco já budu rozhodovat o dalším postupu.“

„To, že jsi náhodou zakopl o tenhle scénář, neznamená…“

„To stačí!“ vložila se mezi nás Anastaria, která měla mezi ostatními hráči nezpochybnitelnou autoritu. Etamzilat okamžitě zmlknul. „Etamzilat má pravdu, Mahane. Je mi líto, ale nemáš ve vedení výprav zkušenosti. Teď není ta pravá chvíle zjišťovat, kdo má vyšší statistiky a silnější brnění, musíme se hned dát do práce a ty nám v tom bráníš.“

„Takhle to fungovat nebude. Beatwick, při vší úctě, poskytl dostatek informací o vašich zkušenostech. Máte deset, dvacet, možná i třicet bojovníků, z nichž mají všichni za sebou jistě více než jednu jeskyni. A to je vše. Jakmile se do toho vloží další klany, vznikne chaos, který nedokážete ovládat. Lidi, buď začneme spolupracovat hned od začátku, nebo vám vrátím peníze, zruším dohodu a můžete si Temný hvozd procházet sami. Klidně si pak zkuste tancovat okolo ochránce a doufat, že vám ten úkol dá.“

„Rozhodli jsme, že se vydáme z mýtiny západním směrem. Rozdělili jsme se do třech skupin o deseti hráčích,“ řekla Anastaria po chvíli. „Nevíme, kdo nebo co tam na nás čeká. Tři lupiči, kteří šli prozkoumat situaci, byli odhaleni a napadeni. Tak tak se nám je podařilo dostat zpátky na mýtinu živé. Musíme okolí prozkoumat jako skupina bojovníků, proto jsme se rozhodli upravit jednu známou formaci, kde se tanci postaví na první a páté místo, čímž každý z nich chrání pět hráčů. Rozestupy mezi hráči…“

Pod Etamzilatovým vyčítavým pohledem mi Stacey vysvětlila celou strategii plánované bitvy. Já si však po chvíli uvědomil jistý pocit, který jsem už nějakou dobu necítil a začal mi v hlavě pulzovat jako výstražné světlo.

„Stacey, nemůžeme jít na západ.“ Na chvíli jsem zavřel oči a snažil se přerušit dívčino logické vysvětlení. „Tam nás zničí. Musíme jít na východ a zamířit do středu lesa.“

„Vysvětli,“ promluvil Donotpunnik místo dívky.

„Pamatuješ si na tu bublinu, kterou jsem ti v Beatwicku nakázal zakouzlit na Hellfira?“ pokračoval jsem a díval se na Stacey, přičemž jsem ignoroval velitele výprav Azurových draků. „To samé cítím i teď.“

„Mahane, chápeš, že podle všech logických úvah má Donotpunnik pravdu?“ vypadlo nakonec z dívky a mně se objevilo oznámení, že mi došla nová zpráva od Ehkillera. To je divné.

„Já to chápu,“ odpověděl jsem. „Dejte mi chviličku, prosím,“ a ačkoli to muselo vypadat divně, otevřel jsem poštovní schránku a přečetl si dopis. Proč mi to Ehkiller sám neřekne, když stojí jen pár kroků ode mě?

Mahane, tohle nikomu neprozrazuj. Anastaria mě požádala, abych ti poslal dopis. Pokud máš jistotu, že v Temném hvozdu nemůžeme postupovat podle standardních zvyklostí, musíš to dokázat i zbytku spoluhráčů. Smrt ve hře ještě nikomu z nich nijak zvlášť neublížila a ztráta 30 % zkušeností je férová cena za chybu. Přijmi to, k čemu se rozhodli. Anastaria se bude snažit přežít.

Zajímavé. Mám před sebou ještě hodně práce, než v tom budu umět chodit jako oni. Anastaria se během pouhých sekund rozhodla nechat zemřít 30, nebo alespoň 29 hráčů, z toho devět z jejího vlastního klanu, v tichosti napsala dopis Ehkillerovi a požádala ho, aby mi ho předal. Stacey rozhodně umí hrát! Vůbec jsem nepostřehl, kdy to všechno stihla!

„Dobrá, uděláme to po vašem. Řeknu to ale ještě jednou: nemá smysl jít na jinou stranu než na východ, ale nemůžu soupeřit s neprůstřelnou logikou, že ano?“ rozhodl jsem se poslechnout Anastarii. „Běžte to zkusit, uvidíme, jak daleko se dostanete.“ Poté jsem se otočil a vrátil se zpět ke svému klanu. Podle jejich pohledů dobře pochopili, co se právě stalo – vyšoupli mě z velení. Co jsem to za velitele, když se tak rychle vzdám pod tlakem hráčů na vyšším levelu? Nezbývalo mi nic jiného než doufat, že mě má intuice nezklamala. Možná do ní vkládám až moc důvěry, co když jsem se tentokrát spletl?

„První skupina je připravena.“ Mýtina se změnila v mraveniště naplněné zvuky a světly vyčarovaných bonusů. Hráči rychle dopíjeli elixíry a dojídali jídla, která vylepšovala statistiky. Prostě klasická příprava na boj. Do podpůrné skupiny přibrali dokonce i Vtrenkáchmravenci. Jen klan Bodláků stál opodál, díval se na celou scenérii a nebyl si jistý, jak by mohl přiložit ruku k dílu. Nechtěl jsem dát najevo žádné emoce, proto jsem otevřel poštovní schránku a postupně jsem se začal učit všechny recepty, které mi na Anastariinu žádost poslal jeden z hráčů. Železný prsten síly, Stříbrný náhrdelník rovnováhy, Zlatý prsten inteligence… Dohromady devět receptů, které jsem mohl na své úrovni využít a zároveň měl dostatek surovin na jejich výrobu. Leitovi jsem poslal suroviny pro alchymii a ostatním jsem přeposlal recepty pro zbytek profesí. Posadil jsem se na trávu. Nechtělo se mi v tuto chvíli pracovat na klenotnictví, budu se muset dívat, jak nejlepší hráči dostanou na zadek od upírů. Nevím, jak to vidí ostatní, ale já měl o nadcházející bitvě jasno, 1:0 pro nepřátele.

„Jsi si jistý, že je to směrem na východ bezpečné?“

Přišel za mnou Plinto. Ani on, stejně jako my, nebyl vybrán do skupiny bojovníků.

„Bezpečno tam není, ale máme šanci prorazit,“ odpověděl jsem, ale vůbec jsem netušil, proč ze mě vyšla právě tato slova.

„Prorazit? Kudy?“ Plintovo překvapení bylo jasnou indikací, že jsem řekl něco hodně hloupého. Proč bychom se odtud měli vlastně dostat právě prorážením? Stačilo by vyčarovat portál a jsme všichni pryč. Nebo můžeme nasednout na létající zvířata a přesunout se na jiné místo. Což vůbec nebyl špatný nápad!

Připravte se na odchod, odpočítáváme poslední minutu!

Všiml jsem si, že kromě klanového kanálu přibyl i kanál výpravy. O tom jsem neměl nejmenší tušení. Na výpravách, kterých jsem se účastnil s lovcem, jsme se dorozumívali mluvením.

„Střed, postupujte kupředu,“ ozval se Hellfirův hlas a skupina klanu Fénix vyšla do mlhy Temného hvozdu.

„Křídla následují!“ oznámili svůj pochod i tanci Azurových draků a Dědici titánů.

„Podpůrná skupina připravena!“ oznámil Ehkiller a dalších dvacet lidí se připravilo se svitky na kraj mýtiny.

„Já se asi půjdu podívat, jak to vypadá na východní straně,“ pronesl Plinto, zneviditelnil se a pospíchal na opačnou stranu než zbytek výpravy.

Bitva o očištění nákazy Temného hvozdu začala.

„Střed čistý!“

Uběhla minuta od chvíle, kdy skupiny odešly z palouku, ale nepřátelé nijak nespěchali odevzdat hráčům zkušenosti. Nikdo neútočil ani nepobíhal okolo, vlastně se nepohnula ani větvička. Jako by to ani nebyl ten stejný les, ze kterého před deseti minutami museli zachraňovat průzkumníky.

„Střed, pokračujeme v postupu!“ rozkázal skupině Fénixu Hellfire, když ušli od palouku víc než sto metrů. „Křídla, rozprostřít! Zatím žádní nepřátelé!“

Několik dalších minut napjatého vyčkávání nepřineslo vůbec nic. Les byl totálně mrtvý. Všech třicet hráčů se snažilo neviditelné protivníky vyprovokovat k útoku, ale bez úspěchu.

„Něco mi říká,“ pronesl Ehkiller, který smotal svitek a vložil jej zpět do batohu, „že se Mahan spletl a nemáme se čeho bát. Anastario!“ zakřičel do lesa. „Tušíš, co se děje?“

„Ne!“ ozvala se dívčina odpověď. „Zkuste po dvou až po třech lidech jít za námi! Svitky mějte připravené! Třeba napadnou menší skupinu! Ricku, nech už těch bylin a pojď s námi! Musíme se roztáhnout do co nejširší rojnice.“

Tři skupiny o deseti hráčích vyrazily hloub do lesa, přičemž skupiny na křídlech se začaly rozestupovat do šířky ve snaze najít nějakého upíra. Zbytek hráčů po dvou až třech lidech postupně opouštěl ochráncovu mýtinu.

„Mahane,“ přišla ke mně Vtrenkáchmravenci. Kromě nás dvou nezbyl už na mýtině nikdo. Dokonce i zbytek našeho klanu se připojil k hledání upírů, jelikož by je mohli nalákat hráči na nízkém levelu. „Já… Tudy nemůžeme jít.“

„Já vím, ale nepodařilo se mi o tom přesvědčit ostatní.“

„Stane se to právě teď,“ zbělela najednou dívka a zároveň jsem i já ucítil ten svíravý pocit, že se během následujících několika sekund strhne samotné peklo.

„Stacey, BUBLINU!“ zařval jsem z plných plic do lesa. „Všichni se okamžitě vraťte!“

Zpátky na mýtinu! OKAMŽITĚ! ozval se zároveň s mým výkřikem v kanálu výpravy i Plinto, jehož zdraví povážlivě klesalo. Dostával od někoho nakládačku, a to pořádnou! Popel, 4 sekundy! Mýtina +400!

Plintovy zprávy pro mě byly jen hatmatilkou, ale všiml jsem si reakce Ehkillera, který stál asi dvacet metrů od mýtiny. Nejdříve vypadal překvapeně, když jsem zakřičel, ale po přečtení Plintovy zprávy zvedl obočí, vyrazil k mýtině jak smyslů zbavený a najednou zmizel. Popravdě zmizelo vše. Stromy, větve, les, hráči. Kromě mlhy a padesáti obrysů postav hráčů se v kruhu o průměru 400 metrů nenacházelo vůbec nic. Po chvíli zbyly dvě zóny. Jednou z nich byl náš perfektně kulatý palouk a druhou malinko uříznutý černý kruh, který se palouku dotýkal, ale nedokázal ho do sebe pojmout. Obrázek doplňovali dva ochromení šamani, jejichž instinkty jim nedovolily mýtinu opustit. Ale ne! Anastaria! Naštěstí byla v bublině, ale i tak se podivně zešedlá dívka zasekla pár metrů od mýtiny.

„JSTE PŘÍLIŠ SLABÍ, NEŽ ABYSTE MĚ DOKÁZALI PORAZIT,“ ozval se mýtinou další hlas a já pochopil, že doteď jsme slyšeli jen slabé odvary něčeho opravdu děsivého. Celé tělo se mi roztřáslo s takovou intenzitou, až jsem měl pocit, že mi zuby vyskočí z úst a utečou do lesa. „ZKLAMALI JSTE MĚ. JE MALABAR OPRAVDU TAK SLABÝ? MÍ BOJOVNÍCI SI S VÁMI JEDNODUŠE PORADÍ.“

Možná pak hlas dodal ještě něco dalšího, ale pro mě se okolní svět začal rozplývat a upadl jsem do bezvědomí.

„Už se konečně probuď!“ zaslechl jsem hlas Vtrenkáchmravenci i přes opar, který jako by mi zakrýval sluch i zrak. Snažil jsem se zkoncentrovat a otevřít oči, což se mi podařilo až na třetí pokus, ale temnota z okolí nezmizela. Místo mýtiny jsem před sebou viděl jen ikony bonusů a záporných bonusů. Zaregistroval jsem zprávu, že se má odolnost zvýšila na úroveň 138, ale zpráva zase rychle zmizela, aby se jí náhodou nepodařilo mě trochu pozitivně naladit. Jednomu ze záporných bonusů, slepotě, zbývalo ještě deset minut a systém se svědomitě snažil, abych do té doby nebyl prakticky ničeho schopen.

„Odčarovala jsem z tebe vše, co bylo v mých silách, ale většina ještě zbyla. Musíš zkusit vyvolat elementála zotavení,“ zněl zdálky dívčí hlas. Ochromení se mnou taky ještě nějakou dobu pobude, jak to tak vypadá.

„Jak dlouho jsem byl mimo?“ zakrákal jsem a můj vlastní hlas mě překvapil. Smysly se mi snažily naznačit, že jsem strávil dva dny pochodem na žhnoucím slunci bez kapky vody a pak jsem si oddělal hlasivky hlasitým zpěvem. Hrdlo mě pálilo, jako by mi ho někdo dřel skelným papírem. To měl asi na svědomí další ze záporných bonusů: němota. Těch záporných statistik bylo nějak moc, před očima se mi do úhledného řádku seřadilo 23 ikon, jejichž doba působení začínala na 10 minutách a končila na dvou dnech. A to už se Vtrenkáchmravenci podařilo nějaké odčarovat.

„Asi deset minut. Povídám ti, vyvolej elementála zotavení. Můžeš zkoušet i další, ale hlavně nějakého vyvolej.“

„Ale já se ho nenaučil…“

„No a? Fakt si myslíš, že šamana musí všechna vyvolání někdo naučit? Myslíš, že to nezvládneš sám? Nejsi náhodou zčásti drak? Tak jedem!“

Dívčin výbuch byl tak náhlý, že jsem se z něj posadil. Jak si může být jistá, že šaman může bez správného tréninku komunikovat s jakýmkoli elementálem? To je proti veškeré herní logice, podle které se vše musíte nejdřív správně naučit a teprve pak dokážete naučenou schopnost použít. Chtěl jsem dát šamance najevo, co si o jejím nápadu myslím, ale pak se mi v hlavě promítla jistá epizoda z Beatwicku: výkřik mého učitele: „UTEČ, BLÁZNE!“ Tehdy se mi podařilo vyvolat elementála komunikace, aniž bych věděl, že takový elementál existuje. Možná se to samé týká i elementála zotavení.

„Budeš tu posedávat dlouho?“ pospíchala na mě Vtrenkáchmravenci. „Svitky mi už brzo dojdou, manu mám na nule a Anastaria pořád ještě není zpátky na mýtině. Pohni!“

Anastaria žije? Aha, jsem zpomalený, vždyť se schovala v bublině. Proč se ale nevrátila na mýtinu? Nerozumím tomu. Musím se rychle probrat! Jak to mám ale udělat, když mi hlava hučí jak lokomotiva a strojvedoucí neustále tahá za píšťalu? Co to ochránce říkal? Dokud jsem na mýtině, nemůže mi nikdo ublížit? Až vstanu, přijdu k té mase dřeva a zdvořile se zeptám, co mají sakra znamenat všechny ty záporné bonusy. Chci vidět, jak se z toho vykecá.

„Mahane!“ dívčin výkřik mi znovu přerušil myšlenky, „už konečně něco udělej!“

Něco udělej? O čem to mluví? Já jdu za ochráncem… Anastaria! Umírá a já tu jen tak sedím a vymýšlím, jak pokácím ten obrovský dub. S velkým úsilím jsem se přiměl soustředit, vstoupil jsem do vyvolávacího módu, uvolnil jedno místo v rychlé volbě a začal s vyvoláváním elementálů. Potřeboval jsem elementála plného zotavení, který by dokázal zotavit nejen mě, ale i jiného hráče. Kde se asi schovává?

„Co ti tak trvá?“ Po pár minutách se mi konečně podařilo nalézt správného elementála, který okamžitě smazal všechny záporné bonusy. Zotavení vypadá velmi užitečně! Sice nezvyšuje zdraví, ale o to se stará jiný elementál. Elementál může být vyvolán, i když jste ochromen, ale v takovém případě ho lze znovu vyvolat až za dalších 24 hodin. Což znamená, že Vtrenkáchmravenci nejdřív zotavila sebe, odebrala ze mě záporné bonusy, které lze smazat normálním kouzlem očištění, pak mě probudila a donutila naučit se zotavení. Budu si s ní muset pořádně popovídat. Jak si může být tak jistá, že se šamani domluví s elementály sami i bez učitelů? To je v téhle hře dost nevídané. Navíc budu mít možnost zjistit od ní další informace.

„Jo jo, trochu jsem se zapomněl. Co je s Anastarií?“

Dívčin ukazatel zdraví se neustále snižoval a pomalu se blížil nule. Šamanka se snažila střídavě vyvolávat elementály a léčit za použití svitků, aby trochu šetřila manu, ale nedařilo se jí odebrat Anastarii všechny záporné bonusy. Stacey navíc měla… podíval jsem se na tabulku s její postavou… 32 záporných bonusů! Navíc se její jméno změnilo: Prokletá Anastaria. No teda! Podařilo se jim ji proklít. Samozřejmě to nebude napořád, jen do smrti její postavy, ale jen to, že někdo zvládne proklít postavu na tak vysokém levelu… Aby se vám podařilo seslat na jiného hráče kletbu, musíte mít nejméně dvakrát víc levelů než váš cíl. Anastaria měla teď 331 levelů, proto ji mohl proklít jen nepřítel s nejméně 662 levely. Například císař má jen 500 levelů. Pomalu se mi to přestává líbit.

„Sundej z ní všechny záporné bonusy,“ přerušila šamanka znovu tok mých myšlenek. Já snad měl otřes mozku, že se pořád nedokážu soustředit. To je to poslední, co bych potřeboval… „Dochází mi mana i svitky, tak už dělej!“

„Stacey!“ zakřičel jsem na Anastarii, když jsem z ní sejmul i poslední záporný bonus, ale ona se místo rozběhnutí k mýtině zhroutila na zem jako hadrová panenka. Až teď jsem si všiml, že mi vyvolání elementálů sebralo 40 % zdraví. To je skoro polovina! Rychle jsem na sebe vyvolal elementála léčení a slíbil si, že dám dohromady oltář a začnu elementálům přinášet oběti. Bez ohledu na nebezpečí jsem se rozběhl k místu, kde se Anastaria zhroutila. Siluety ostatních hráčů jsem neviděl, asi je místní lord (nebo jak mu to vlastně máme říkat) držel naživu jen do doby, kdy jim měl co říct. Jakmile však domluvil, siluety zmizely a s nimi i hráči.

„To sis teda našla místo na šlofíka.“ Přiskočil jsem k Anastarii a snažil se ji zvednout, ale ochablé tělo leželo v mé náruči jako těžký pytel.

„No jo, znáš mě…“ snažila se dívka usmát, ale místo toho se jí obličej zkřivil a spatřil jsem zaťaté zuby. „Nech mě zemřít, nedrž mě při životě…“

„To určitě ne! Přece si nenechám ujít příležitost být šest hodin s tebou, když tu prakticky nikdo jiný není. Celé mužské populaci bych pak byl pro smích!“

„Mahane, co se stalo? Ještě nepřišla k sobě? Svitky už mi došly a mana mi zbývá jen na dvě vyvolání!“ ozval se křik šamanky.

„Mahane, slibuji ti, že spolu nějaký čas sami strávíme, ale teď mě nech umřít.“ Anastaria se snažila vstát a opřela se loktem o zem, paže se jí však hned zlomila, jako by byla ze skla. A sakra! Postavu hráče bylo možné zničit jen z jediného důvodu: bylo to součástí scénáře. Posadil jsem se do mlhy a položil si její hlavu do klína. Nemělo smysl ji zvedat a donést na mýtinu, stejně by zemřela, ale nechtěl jsem ji nechat samotnou. To bych nemohl udělat. Nejde opustit dívku v nesnázích. Nezbývalo mi než sedět a mračit se, kvůli nepříjemnému pocitu, který mi navozovala Anastariina změna. Její kůže z nějakého důvodu tmavla, na dotek byla slizká a povrch pobublával. Při myšlence, že by se něco takového dělo mně, jsem se zatřásl. Ještě že je normální hráčkou, tohle vypadá opravdu bolestivě.

„Stacey, co se stalo? Myslíš, že bychom to nezvládli? Pomož nám, dostaneme tě zpátky na nohy! Nezáleží na tom, že se měníš na drahokam. Jistě už jsi byla v horších situacích.“

„Prý na drahokam! Strašně to BOLÍ!“ zařvala dívka tak hlasitě, že to musel slyšet celý les. „Smyslové filtry snížily o 30 % svou účinnost! Nevidíš, co se se mnou děje? Nech mě umřít! Nemůžu se teď ani odpojit ze hry. I kdyby se mi to nějak podařilo, vrátila bych se do tohohle prokletého těla! Musím prostě zemřít!“

Vtrenkáchmravenci se uprostřed vyvolávání dalšího léčivého elementála zastavila a i já jsem se zasekl. Ani jsem si nevšiml, že se paladinčino zdraví snížilo na nulu a její postava zablikala a zmizela. Doufal jsem, že alespoň teď může z kapsle vyjít a křikem ze sebe celou bolest dostat. Nebo se opít a na ten pocit neskutečné bolesti zapomenout. Projít si takovým peklem a prakticky ani nezakřičet…, něčeho takového bych nebyl schopný. Už nezáleželo na tom, zda jsem Anastarii věřil nebo ne. Stacey si zasloužila být… respektovaná, to je to slovo. Začal jsem ji respektovat jako člověka a ne jen jako dívku s hezkou tvářičkou. Musel jsem si dát pozor, aby se respekt nezměnil v nějaký silnější cit. Přece jen byla úplně mimo mojí ligu.

„Mahane, pojďme,“ probrala mě zase z myšlenek šamanka. Musím se jí později nějak odvděčit. „Anastaria se za čas objeví jako nová. Musíme se vrátit na mýtinu.“

„Vtrenkáchmravenci, můžu se tě na něco zeptat?“ začal jsem, když jsme se vrátili pod ochranu obrovského dubu.

„Říkej mi prostě Natalie. Moje přezdívka je zbytečně dlouhá a ti co mě znají, mi říkají mým pravým jménem. Ptej se.“

„Můžeš mi říct, jak jsi zjistila, že úvodní test šamanů se může splnit i nestandardním postupem? Ptám se na to, protože už dřív se mi stalo, že mě intuice upozornila na různé situace, a myslel jsem si, že se to stává jen mně. Teď jsi to ale cítila i ty. Přál bych si, abych se konečně dostal k jádru věci, zatím se cítím jako černá ovce…“

„Počkat, ty, majitel unikátního totemu, který velmi citlivě vnímáš okolní svět, nemáš přesnou představu o tom, co znamená být šamanem?“

„Než ses mě takhle emotivně zeptala, myslel jsem, že nějakou představu mám. Teď si však už nejsem úplně jistý. Popovídáš mi o tom?“

„Znáš Kalateu?“ Teď už dívku nic nezastaví. „Ne? To bys ale měl! Ty navíc nejsi členem Řádu draka, nebo jo?“ nepřestávala mě zasypávat otázkami.

„Člen čeho? Poslyš, už jsem ti řekl, že jsem se stal šamanem teprve před půl rokem a polovinu z té doby jsem strávil v dole, kde jsem své šamanské schopnosti téměř nevyužil. Nemám nejmenší tušení, o čem mluvíš. Zeptal jsem se tě hlavně proto, že jsi mi pomohla, když jsem potřeboval radu ohledně prvního šamanského testu. Myslel jsem si, že víš, o čem mluvím. Ale ty se mě snažíš jen zastrašit jakousi Galantereou a Řádem draků.“

„Kalateou.“

„To je to samé. Kdo to vlastně je? Ona, nebo on?“

„Je to ona. Šamanka na levelu 360. Není v Malabaru, ale v Astrumu, císařství, které leží na jednom ze sousedních kontinentů. Řád draka je asociace šamanů, které předsedá.“

„Asociace šamanů? Myslel jsem si, že šamani nejsou nijak zvlášť oblíbené povolání.“

„To je pravda. Minimálně na našem kontinentu. Ale v Astrumu je šamanů daleko víc. Je to totiž i součást jejich kulturního dědictví, proto je u nich naše povolání hodně ctěné.“

„Trochu se v tom ztrácím. Mohla bys začít od začátku a pěkně do detailu mi vše vysvětlit?“

„Jasně, začnu od začátku,“ usmála se Natalie. „Nikdo by mi neuvěřil, že tři měsíce starý šaman, kterému se podařilo za totem získat draka a neustále používá své schopnosti, nemá nejmenší tušení o Řádu draka. Třída šamanů se v Barlioně objevila před deseti lety, právě kvůli tlaku hráčů z obou Amerik, kteří sepisovali petice, aby Korporace třídu šamanů hráčům nabídla. První dva roky se dala založit postava šamana jenom v Astrumu a Kalatea byla první hráčkou, které se podařilo zdolat šamanský test. V podstatě je tato třída ušitá jí na míru. Kalatea se aktivně zapojovala při nastavování schopností i vývoje šamanských úkolů. Korporace jí dokonce nabídla místo, ale Kalatea odmítla a zůstala raději normální hráčkou. Vývojáři ji ale často kontaktují a ptají se na její názor ohledně různých šamanistických aspektů. Ona je mimochodem jediným hráčem, kterému se podařilo dosáhnout na titul zvěstovatele v celé Barlioně.“

„Počkat. Manuál jsem pročítal, žádný zvěstovatel není.“

„V Malabaru ne. Manuály ukazují jen informace z kontinentu, ze kterého přišel požadavek. Kalatea je vážně jediná. Založila i Řád draka a každý šaman doufá, že se do asociace časem dostane. Mě přijali až na třetí pokus. Dvakrát jsem ten test pro šamany udělala špatně, musela jsem smazat postavu a začít od nuly. Teprve až jsem dostala šanci vybrat si svůj vlastní totem, Kalatea souhlasila s mým přijetím. Mimochodem nové hráče nepřibírá žádný z jejích důstojníků, jenom ona.“

„Tys dvakrát smazala svojí postavu, abys správně prošla testem?“

„Jo. Když jsem si vytvořila třetí postavu, nemyslela jsem si, že se mi podaří testem projít, proto jsem si zvolila tohle jméno. Test jsem úspěšně splnila, ale můj první impuls byl smazat postavu a vymyslet si lepší jméno… Bussyna je ale můj miláček. Neměla jsem to srdce ji smazat. Proto mi zůstala přezdívka Vtrenkáchmravenci. Jo! Pojďme zvýšit levely našich totemů, dokud jsme tu sami. Budou se vylepšovat rychleji, než kdybychom je posílali na různé stvůry.“

„To je výborný nápad,“ souhlasil jsem a vyvolal Draca. Pověděl jsem mu, o co jde a poslal ho bojovat s černou panterkou. Doufal jsem, že jí v kožichu nezůstanou nějaká spálená místa, až Draco použije zesílení. „A co následovalo? Kalatea založila asociaci a stala se zvěstovatelem. Jakou s tím má spojitost intuice?“

„Zásadní. Jak už jsem řekla, v obou Amerikách je zažitý obrázek šamana jako postavy tancující s tamburínou a zpívající písně, který se předložil i zbytku světa. Nemůžu ti prozradit všechno, to je zakázané, ale můžu ti dát aspoň přibližný popis. Všiml sis, že předtuchy se objevují jen při interakcích s hrou, ale ne při komunikaci s ostatními hráči? Jako například dnes, když se volil směr, kterým se vydáme. Kromě východního směru, kde se nacházel nepřítel, který přičaroval ten popel, byly ostatní směry zablokovány kvůli probíhajícímu scénáři. Naše třída má to štěstí, že se Kalatee podařilo přesvědčit vývojáře, aby šamanům do vínku přidali miniaturní, téměř nepostřehnutelný pocit, že se rozhoduje nesprávně.

Jsme vlastně taky jediným hybridním povoláním. Vývojáři se zamysleli a kromě předtuch přidali ještě vyvolávání elementálů, abychom to neměli zas tak jednoduché. Navíc ještě nastavili systémem ovládané předtuchy tím způsobem, že pokud jim nevěnuješ dostatečnou pozornost, budou časem slábnout, až nakonec úplně zmizí. Každých šest měsíců Řád draka testuje své členy, jestli následují svou intuici, nebo ne. To byl jeden dar od Korporace pro Kalateu za její přínos k vývoji hry. Kromě šamanů mají podobnou schopnost ještě paladini, ale o tom já moc nevím. Na to by ses měl zeptat svojí holky, ona bude vědět víc.“

„Mojí holky?“ Ještě že jsem už seděl, jinak bych rozhodně spadl na zem. „O kom mluvíš?“

„No přece o Anastarii,“ podívala se na mě zmateně Natalie. „Nebo mezi vámi nic není?“

„Ne, takhle to není.“ Došla by mi slova, kdybych měl popsat, jak se cítím. No tohle! Někdo si myslel, že Anastaria je moje přítelkyně! Před rokem bych dal půlku svého majetku za to, aby se ke mně tato informace dostala! „Jsme jen dobří známí, kteří spolu prochází oboustranně prospěšnými akcemi. Ale pár… Radši se vraťme k šamanům.“

„No, v podstatě jsem ti už všechno řekla. Kalatee o tobě dnes povím. Je mi líto, ale taková jsou pravidla. Během několika týdnů můžeš čekat pozvánku na setkání.“

Natalie zmlkla a dívala se, jak mezi sebou zápasí naše totemy. Ačkoli byl třikrát menší než Bussy, podařilo se Dracovi vyhrát každý čtvrtý souboj. Když se mu nabilo zesílení, okamžitě jej použil a zalil šelmu proudem ohně. Bylo zajímavé sledovat, jak drak nechá šelmu poskakovat na svých zádech a přitom se jí snaží ukousnout jednu nohu, ale hlavu jsem měl plnou jiných myšlenek. Především toho, co dívka řekla o intuici a pocitech, které se v náhodných chvílích objeví, ale spouští je systém. Už jsem si myslel, že jsem něčím neobyčejný a směřuji ke změně v „superhráče“, ale hráčů jako já je v Barlioně mnoho. Dokonce už se našel i zvěstovatel…

„Natalie, můžeš mi říct, jestli tě intuice někdy zklamala? Stalo se ti, že jsi jí věřila, ale očekávaný výsledek se nedostavil?“

„Samozřejmě! Hlavní požadavek Korporace zněl, aby se díky intuici z šamanů nestali ‚nadhráči‘. Přibližně osmdesát procent pocitů nemá za sebou žádný základ. Objevují se i nesprávné intuice. Ale těch se zatím nemusíš bát, přicházejí až od stého levelu. Ale ano, obecně asi polovina intuicí je špatná. U toho, co se stalo dnes, hned vidíš, že šlo o správnou intuici, to je jednoduché, ale se zbytkem… Pořád si musíš zvyšovat spiritualitu, aby ses udržel co nejvíc ve střehu. Doufám, že sis tuhle vlastnost zvolil, máš ji?“

„Jo.“

„To je dobře, časem bude dost užitečná. Poslouchej, chci se tě na něco zeptat. Proč jsi mě k tomuhle úkolu přizval? Nechápej mě špatně, nabídka se mi hned zalíbila, proto jsem hned všeho v Anhursu nechala a odjela za vámi, ale nechápu, co s tím mají co dělat šamani. Dnes proti nám použili nějaký druh kouzla, rozhodně nešlo o elementály. Našimi schopnostmi tu velkou díru do světa neuděláme.“

„Jak bych ti to vysvětlil… Nechám se vést tvými vlastními slovy. Systém mi našeptal, že je tento úkol bez účasti dalšího šamana nesplnitelný. Klidně bych sem přemístil Kalateu, kdybych mohl, abychom měli ještě vyšší šance. Až jí budeš psát, pošli jí zprávu, že ji šaman Mahan zve ke splnění úkolu. Neumím to nijak vysvětlit, ale bez alespoň dvou šamanů splnit úkol nezvládneme. O Geranikovi víš? Je to nový lord Stínu, taky šaman.“

„No a? Jakou má spojitost Geranika a vládce prokletých stvůr Temného hvozdu?“

„Kdo ví? Ale jsem si jistý, že jsou nějakým způsobem spojeni. Ochránce!“ otočil jsem se na tichý strom. „Mám dvě otázky! Odpověděl bys mi na ně?“ Strom nevydal ani hlásku, ale já to vzal jako souhlas a pokračoval jsem: „Proč na mně přistálo tolik záporných bonusů, když mi tu podle tebe nemělo nic hrozit? A znáš Geraniku?“

„Deset let nazpět, několik dní před mou smrtí,“ odpověděl po chvíli ochránce za použití svého oblíbeného vibrujícího hlasu, „přišel do Temného hvozdu muž. Ptal se mě, zda bych ho učil o Ishni, ale já odmítl. Šaman odešel, ale za dva dny dorazila karavana, která s sebou do lesa přivezla nákazu. O Geranikovi jsem víckrát neslyšel.“

„Co je to Ishni?“ zeptal jsem se okamžitě a ignoroval, že ochránce neodpověděl na můj první dotaz.

„Ishni není ‚to‘. Ishni je srdce mého lesa. Je to můj jednorožec.“

7. kapitola

Černá a bílá

„Natalie, řekni mi, je tohle správný způsob, jak zvyšovat levely mého totemu?“ zeptal jsem se šamanky, když Dracův vymezený čas na tomto světě vypršel. Po několika hodinách boje s Bussy se drakovi zvýšil level jen o jeden bod, čímž dosáhl na 38. Takovou rychlostí ho budu levelovat až do čínských velikonoc, ať už to znamená cokoli. Něco dělám špatně a kolega šaman by mohl vědět, co to je.                     

„Co myslíš tím, správný způsob? Jako že bojují? No jasně,“ odpověděla Vtrenkáchmravenci překvapeně, ale pak už ne tak jistě pokračovala: „Ačkoli se můžu mýlit. Proč? Máš nějaký nápad? Já si nevybavuju žádný konkrétní článek, ve kterém by Kalatea psala o levelování totemu. Počkej chvíli, podívám se,“ dodala dívka a oči se jí zahalily mlhou. Odpojila se ze hry.

Když mě Natalie opustila a nechala mě jen ve společnosti prince, vrátil jsem se k odlévání ingotů. Dvě hodiny, kdy spolu totemy soupeřily, jsem vyplnil výrobou. Při nákupu rudy jsem nějak nemyslel na to, že i nadále bude klenotnictví vyžadovat ingoty a já budu muset chtě nechtě pokračovat v jejich odlévání. Na své úrovni odlévání jsem mohl pracovat s cínem a neměl jsem daleko k bronzu, ale i tak jsem se k němu musel propracovat. Neustále jsem navíc myslel na to, že klenotnictví už si zvýším jen výrobou předmětů ze stříbra, zlata a železa, stříbrné ingoty můžu navíc odlévat až na 60. úrovni. Něco mi říkalo, že mám před sebou namáhavou a zároveň nudnou práci. Mohl jsem jen doufat, že mi ji ulehčí bonus z ochráncovy mýtiny, který ale po dvou hodinách zmizí. Zanadával jsem si, že jsem se nad tím nezamyslel už v Pryku a nezvyšoval si tam úrovně prakticky zdarma, ale i přesto jsem pokračoval v práci.

Po vysvětlení, kdo je to Ishni, se ochránce zatvrdil a odmítal další rozhovor. Princi, který během celého dne seděl připravený ve stanu, konečně zmizel záporný bonus Zkamenění a vyšel ven. Požádal mě, abych mu odstranil i zbytek záporných bonusů. Vyvolal jsem elementála zotavení a chtěl si jít omlátit hlavu o dub, že jsem na Slata až doteď úplně zapomněl. Poslal jsem mu pozvánku do skupiny a snažil se ho přesvědčit, aby se na nějaký čas do Anhursu vrátil. Nerad bych riskoval život člověka, který je pro princeznu jedním z nejdůležitějších. Ačkoli Slate nebyl normální NPC – dalo by se říci, že šlo o klíčovou postavu scénáře –, mohlo se mu něco stát a jeho imitátor by zamířil do předčasného důchodu. Za to by mě Tisha zlynčovala, pak by mě oživila, jen aby mě mohla zlynčovat znovu. Budoucí princ Malabaru pozorně mé argumenty vyslechl a s několika i souhlasil, ale pak mi dal jasně najevo, že pokud by už byl Tishin manžel a já mu něco takového navrhl, okamžitě bych byl vyhoštěn z Malabaru. Musel jsem vzít riziko na sebe a nechat ho mezi námi. Anastarii musím říct, aby ho nenápadně pro jistotu sledovala…

„Mahane,“ vrátila se po půl hodině Natalie a dala mi tak dost času, abych zvýšil odlévání na 36. úroveň. I zrychlený postup profese, který jsem tu využíval, byl stále příliš pomalý. Systém na mě však pohlédl laskavým okem a můj snaživý přístup k profesi odměnil šesti kusy lazuritu. Každý z nich má hodnotu okolo tři tisíc, pokud si cenu pamatuju správně. To není špatné, ale po přečtení manuálu jsem se zasmušil. Další sada figurek musí být vyrobena z chryzoberylu, který se získává odléváním stříbra. Na to si budu muset ještě hodně dlouho počkat. Musím najít nějaký způsob, jak celý proces zrychlit.

„Řád draka nemá žádné směrnice, jak totemy levelovat, a Kalatea se jen zasmála, když jsem jí zavolala a zeptala se na správný způsob. To znamená jediné – celou dobu až do 120. levelu jsem Bussy trénovala špatně. Sakra!“ zaklela Vtrenkáchmravenci. „Proč mě to nenapadlo dřív? Dobrá, zbývá nám asi devět hodin, než se zbytek hráčů vrátí. Na chvíli se odpojím a promluvím si s ostatními šamany. Musím zjistit, jakým způsobem trénují totemy oni. Zmínila jsem se o tobě Kalatei, mimochodem. Poprosila mě, ať se jí ozveš. Zde je její herní číslo. Čeká na tvé zavolání.“

„No, já jí zavolat nemůžu,“ odpověděl jsem, ale číslo jsem si raději opsal do poznámek. „Dalších sedm a půl let ještě nebudu mít možnost komukoli ve hře zavolat.“

„No tak použij telefon, číslo je totožné. Nebo v čem je problém?“ zeptala se překvapeně Natalie.

„Ty to nechápeš. Já nemám přístup ani k telefonu. Víš… jsem zavřený ve vězeňské kapsli, má práva jsou omezena a ještě nějaký čas to tak zůstane.“

Jakmile ze mě vyšlo slovo „vězeňské“, obličej Natalie ztuhl. Společnost v nás velmi hluboko zakořenila jasné představy: Je dobré být hodný a je špatné zlobit. Ale k čertu s tautologií, pravdu nikdo nezakryje. Lidé nejsou vůči vězňům ani trochu tolerantní. Kal společnosti, vyvrhelové, ostuda lidské rasy… Za svůj život jsem slyšel až příliš jmen, které společnost vězňům dává.

„Promiň,“ zamumlala Natalie, když se konečně probrala. „Nemyslela jsem to tak… nechtěla jsem tě urazit…“

„Poslouchej, než si mě přidáš do seznamu ignorovaných. Řeknu ti, kdo jsem, za co jsem byl odsouzený a pak se můžeš rozhodnout, co uděláš. Všechno začalo tak…“

Vysvětlil jsem jí celou situaci, jak jsem v Barlioně skončil jako vězeň a snažil se klást důraz na fakt, že jsem byl s Marinou domluvený a byl si skálopevně jistý, že zkouším prolomit jen testovacího imitátora. Navíc jsem se přiznal hned ve chvíli, kdy vyšly najevo důsledky mého činu. Ještě že jsme ani já, ani zbytek kamarádů neměli červené čelenky. Podle Nataliiny reakce většina hráčů bere vězně pouze a jen jako odsouzené lidi, kteří nedodržovali zákony, a ne jako úspěšně napravené hráče. Překvapilo mě, že Elenium, Sushiho a Duki přijali bez problému informaci, že já i mí přátelé jsme bývalí vězni. Očekával jsem daleko složitější přesvědčování.

„Promiň,“ zamumlala v rozpacích Natalie. Mýlil jsem se, nebo se červenala? „Je to prostě jen nečekané… ‚Ničitel kanalizací‘. Musím si o tobě přečíst a dám vědět Kalatei, že jsi jaksi nedostupný.“

„Natalie, ještě než odejdeš, můžeš mi říct, zda jsou tvé smyslové filtry zapnuté? Jsi červená ve tváři a něco takového se bez vypnutých filtrů nestane.“

„Jistěže je mám vypnuté,“ podívala se na mě zmateně šamanka. „Kdo by chtěl denně ve hře strávit několik hodin, aniž by mohl ucítit vše, co hra nabízí? Chuť, vůni… Nejsem Anastaria, nenastavila bych si pocit bolesti na 30 %, ale mám nastavených 10 %, abych si udržela rychlé reakce. Dokonce mi povolili nastavit si vnímání pozitivních a neutrálních pocitů bez jakéhokoli omezení. Chceš mi říct, že jsi před uvězněním hrál se 100% omezením všech smyslů?“

„Jo,“ odpověděl jsem a snažil se nevypadat překvapeně. „Několikrát jsem si o smyslovém vnímání četl a párkrát jsem se málem vydal i na úřad pro jejich odemknutí, ale pokaždé mě zastavila nechuť cítit bolest. Nikde jsem nezjistil, že si můžeš vnímání rozdělit mezi bolest a potěšení. Celou záležitost jsem tehdy velmi pečlivě sledoval, před půl rokem to určitě nešlo!“

„O tom rozdělení vnímání máš pravdu. To je nová vlastnost, kterou korporace nabídla před třemi měsíci, kdy téměř zadarmo vyměnila všechny kapsle. Do té doby bylo možné ucítit buď potěšení a bolest zároveň, nebo nic. Teď je to však rozdělené. Proč se červenáš?“ zeptala se Vtrenkáchmravenci. Anastaria… Vzpomněl jsem si na chvíli, kdy se ze mě za pomoci jedu snažila získat figurky. Já jí rukama prozkoumal celé tělo a myslel si, že nic necítí. Takže ten její výraz odporu nebyl z toho, co viděla, ale co cítila! Sakra! Udělal jsem ze sebe naprostého kreténa!

Do konce bonusu ke zvyšování úrovně profesí, který nabízela ochráncova mýtina, se mi podařilo dosáhnout na 42. úroveň odlévání. S cínem jsem se výš už nedostal. Na bronzové ingoty jsem potřeboval ještě měď, ale všechen zbytek jsem předal Erikovi. Měděné žíly, které se snažily, seč mohly, aby mě přilákaly kopnout si do nich krumpáčem, ve svém snažení naprosto selhaly. Neměl jsem nejmenší chuť dál pracovat. Opravil jsem si veškeré své vybavení a tím zvýšil opravářství na pátou úroveň. Pak jsem si jen lehl pod dub a začal číst Theodorovu knihu. Jakou má cenu nechat ležet ladem zdroj na zvýšení schopností?

„Ahoj Mahane. Poslouchej, musíme si promluvit,“ objevil se za chvíli na mýtině Elenium. Zabití hráči se sem za chvíli budou vracet, bylo lepší, když mou samotu prolomil někdo z mého vlastního klanu a ne nějaký cizinec.

„Jasně, podařilo se ti domluvit si volno?“

„Ano, dostal jsem dva týdny. O tom si chci taky promluvit. Víš, udělal jsem něco hloupého, fakt pitomost.“

„Co tím myslíš?“

„Pamatuješ si, jak si mě nejvyšší kněžka vzala bokem?“

„Jasně, ještě jsem neměl čas tě někde zastavit a promluvit si o tom. Dostal jsi nějaký úkol, který je jen pro určité povolání, co? No tak povídej, když už jsi to nakousl. Ale počkat. Chceš mi říct, že jsi nedodržel nějaké podmínky toho úkolu?“

„Ne, podmínky jsou v pořádku. Já jen… Kruci, musím ti to prostě říct. Ten úkol jsem ukázal Fénixu, oni mi za něj nabídli spoustu peněz a místo v jejich klanu,“ vypadlo z Elenia, který si ještě pak povzdechl. „Je mi to líto, ale musím myslet na svou rodinu. Možnost obrovského výdělku v budoucnu je pro mě horší, než alespoň nějaké peníze hned teď.“

„Cože? Já ti asi vůbec nerozumím,“ zakroutil jsem nechápavě hlavou. Sergej mluvil normálním jazykem, ale jako by mi unikala jeho myšlenka.

„Já… nabídl… úkol… Fénixu. Oni mi nabídli přidat se k jejich klanu,“ zopakoval Elenium pomalu a snažil se nepodívat se mi do očí. „Jejich nabídku jsem přijal.“

„Kdy?“ Mozek se mi změnil v ochablý sval, když jsem konečně pochopil, co se mi snaží říct. Nechtělo se mi tomu uvěřit. Co tím chce říct, že jim nabídl úkol a přidal se k nim? Znamená to, že se na mě vykašlal? To nedává smysl. Od Elenia jsem takovou podpásovku vážně nečekal.

„Včera večer, když jste byli s Anastarií schovaní pod jejím štítem, jsem přišel k Rickovi a ukázal mu popis toho úkolu. Já vím, byla to chyba. Měl jsem se poradit nejdřív s tebou, ale je to Fénix, víš… Rick předal ten popis Rasterovi, vedoucímu náboráři, který se mi dnes ozval a kladl mi nějaké otázky. Abych se přiznal, nemyslel jsem si, že by z toho mohlo něco být,a odpovídal jsem popravdě. Vždyť víš, co pro mě Fénix znamená. Přesně jsem jim řekl, za jakých okolností jsem úkol získal a souhlasil, že projdu jejich testy. Můj test kontroloval sám Hellfire, který mi nabídl místo mezi bojovníky. Ne místo rekruta, ale rovnou bojovníka. Má to ale háček. To místo podmínil tím, že musím dnes odejít od Bodláků a o úkol se s tebou nepodělit. Má pravdu, stejně je to jen pro kněze a jinému povolání ten úkol předat nemůžu. No… Je mi to líto, ale jeho nabídka pro mě hodně znamená.“

„Sergeji, nechtěli jsme celou dobu mít vlastní klan?“ donutil jsem se promluvit. „Co si mám teď o tom všem myslet? Je to vážně pravda?“

„Dane, já naprosto chápu, o co ti jde, ale pochop mou situaci. Mám ženu a dítě. Stabilní výplata za čtyři hodiny hraní denně s Fénixem a na druhé straně ty, pár dalších vězňů a nějaká nepřesně formulovaná výplata závislá na mé pomoci klanu. Nemůžu být v Barlioně celé dny, proto by byla má účast v klanu minimální. Za to bych nezaplatil ani měsíční poplatek za přístup do hry, natož uživil rodinu. Nechci kvůli Barlioně zmizet z reálného života, proto je pro mě nabídka od Fénixu, no… nevím, můžu jen říct…“

„Sergeji, jsi si jistý? Jen se podívej, jak kolem Bodláků tancují nejlepší hráči a předávají nám horentní sumy peněz. Máme dost dalších úkolů, abychom si vydělali ještě víc. Budeme v pohodě.“

„Já to vím! Všechno to vidím! Přestaň mě přesvědčovat, jako bych byl nějaké malé dítě. Ti nejlepší hráči netancují kolem klanu, ale okolo tebe. Jakmile zmizíš, vypaří se i všechno ostatní. Riziko je pro mě až příliš vysoké. Co se stane s klanem, kdyby ses nějakou náhodou ocitl zpátky v dole? Tušíš, jak těžké to rozhodnutí pro mě bylo? Nakonec jsem se však rozhodl a budu si za tím stát, děj se, co děj. Celý svůj herní život sním o možnosti přidat se k Fénixu a teď ta možnost přišla, nemůžu si ji jen tak nechat utéct mezi prsty.“

„Uvědomuješ si, že to, co právě děláš, je normální podpásovka? Já jsem s tebou počítal a ty mě zradíš ve chvíli, kdy se objeví lepší nabídka. Něco takového bych zrovna od tebe nikdy nečekal, Sergeji. Možná od Dukiho nebo Sushiho, ale od tebe…“

„Když už jsi je zmínil… Zeptal jsem se Rastera, jestli by i oni mohli být přijati do Fénixu. Myslím, že je právě teď testují.“

„COŽE?“

„Má pravdu,“ ozval se hluboký hlas, který se z nějakého důvodu tak líbí ženám. Ačkoli pro mě to bylo zosobnění všech špatných vlastností Barliony: Hellfire z masa a kůže. „Ale přece jen se Elenium trochu plete. Všechny testy už mají za sebou. Jejich výsledky nebyly tak dobré jako jeho, proto jim nenabídnu pozici bojovníků. Raster ale říká, že z nich můžou být kvalitní rekruti a po nějakém tréninku můžou zkusit splnit testy znovu. Elenie, už ses rozhodl?“

„Ano, souhlasím s tvými požadavky.“

„Pak nemá cenu něco dál odkládat. Potřebuji, abys určil císaře jako svého svědka, že jsi úkol Mahanovi nedal. Potom jsem připraven tě pozvat do Fénixu. Taková jsou pravidla.“

„Nechť je císař mým svědkem,“ přivolal Elenium nejvyššího soudce Malabaru, „že jsem úkol od nejvyšší kněžky nepředal nikomu jinému než členům klanu Fénix.“

Kolem Sergeje se utvořil světlý mrak a rychle se zase rozplynul, aniž by mu nějak uškodil. Kněz nelhal a imitátor to potvrdil. Prý se kapsle chovaly jako detektory lži. Kdybyste někomu v reálném světě prozradili tajemství, které jste ve hře nikomu neřekli, kapsle by na to přišla. Ale možná to byly jen povídačky. Jinak by následovalo rozhořčení hráčů, kteří by protestovali proti těmto zásahům do jejich osobního života.

„V tom případě vítej v klanu Fénix, bojovníku,“ pronesl Hellfire, když po chvíli došlo i na oficiální potvrzení: nad Eleniovou hlavou se objevilo hořící kuře, znak klanu Fénix. „Náš vedoucí klanů se ti dnes ozve a připraví pro tebe plán. Teď mě nech si promluvit s Mahanem.“

„Čeho se vlastně snažíš dosáhnout?“ zeptal jsem se protivného trpaslíka, když Sergej odešel. „Jen se mi nesnaž namluvit, že jsi zničehonic pochopil, jak jsou tihle tři hráči zářným příkladem lupiče, kněze a nekromanta.“

„Proč? Elenium je talentovaný kněz, divím se, že nezkusil projít našimi testy už dříve. Ztrácíš čas hledáním nějakých záludných postranních úmyslů na místech, kde nejsou, Mahane. Mým úkolem je zajistit, aby klan Fénix byl co nejsilnější a přilákal do svých řad nejlepší hráče ostatních klanů. Přičemž dojde k oslabení konkurenčních klanů a pokud možno i k jejich zničení, aby se nám nemohli přiblížit. Bodláci si poslední dobou užívali na výsluní. Každý druhý mluví o tom, že se objevil klan, ve kterém je možná sám Johnson***. Ale já si jsem jistý, že ty to nejsi. Pro něj by takové akce byly jen slabým odvarem. Jsi prostě normální hráč, kterému se povedlo zaháčkovat se v jednom scénáři, a když už ses s ním pěkně svezl, vývojáři přidali tobě a všem okolo možnost účastnit se i dalšího scénáře, aby se jim bez problému povedlo vydat rozšíření hry.“

„To je všechno moc hezké a informativní, ale pořád to nevysvětluje, co tě popadlo přebírat mi hráče.“

„Zdá se, že jsi mě neposlouchal, Mahane. Uvědom si, prosím, že v tom není nic osobního. Pro klan Fénix jsi hrozbou, která by nás mohla připravit o spoustu peněz. Proto jsem provedl jisté kroky, abych tomu učinil přítrž.“

„Jistě si uvědomuješ, že od této chvíle nepřizvu nikoho jiného z Fénixu k dalším úkolům.“

„K jakým úkolům? Mahane, už se konečně prober! Když tě odstrčíme z těchto scénářů, žádné další už nedostaneš. Tvé rozhodnutí přizvat nás všechny k vyléčení Temného hvozdu bylo naprosto hloupé. Uznávám, že jsi vydělal dost peněz, ale utrpěl tvůj další vývoj… Časy Beatwicku jsou pryč, brzo se bude blížit další scénář, který dostal za úkol Elenium a díky němu i Fénix.

Samozřejmě ti nemusím nic vysvětlovat, stačilo by ti jednoduše říct, ať se s tím nějak srovnáš, ale rozhodl jsem se vše vysvětlit, abych se vyvaroval nějakých nedorozumění. To by nám jen házelo klacky pod nohy. Někteří lidé si to můžou vzít osobně a pak udělat nějakou kravinu. Momentálně se nesmíš vrátit zpátky do dolu. Úkol od ochránce je svázán přímo s tebou, proto jsi v tuto chvíli užitečný. Ale rovnou ti říkám, že udělám cokoli, aby ti Fénix vyrval z rukou i ten. Možná by sis měl přestat hrát na nedostupného a přijmout mou nabídku? Místo mistra ve Fénixu na tebe stále čeká.“

„Ne.“ Nedokázal jsem vymyslet něco dostatečně útočného, aby to Hellfira rozhodilo, proto byla má odpověď jednoslabičná. Je mi líto, Anastario, ale od této chvíle je celý klan Fénixu na mém seznamu ignorovaných. Celý klan.

„Jak myslíš. Aha! Tady jsou Duki a Sushiho. Jste připraveni přijmout pozvání do klanu? Jistě vidíte, že Elenium se už rozhodl,“ řekl Hellfire k dvěma hráčům, kteří se zrovna objevili, a pak se otočil znovu ke mně: „Nebudu se snažit na svou stranu přetáhnout ty tři odsouzence, jsou čestní a Bodláky neopustí. To respektuji, ale měl bys vědět, že budu mluvit i s Barsinou a přetáhnu ji na svou stranu. Udělám vše proto, aby se tvůj klan nepostavil zpátky na nohy.“

Když Bodláci přišli o další dva hráče, konečně jsem pochopil, že dny předchozího hraní za lovce jsou sečteny. Hellfire vedle mě ještě nějakou chvíli postával, asi očekával, že vzteky vybuchnu, ale já zůstal naprosto klidný. Nejlepší trpaslík Malabaru se uchechtl a odešel. Já si sedl na zem.

Dokážete popsat bolest? Můžete přesně krok po kroku popsat proces zklamání? Zvládnete pochopit chvíli, kdy si uvědomíte, že ať uděláte cokoli, všechno se pokazí, protože se objeví někdo jako Hellfire a všechny od vás odvede? Proč se dál snažit a dostat se až na vrchol, když jde všechno do kopru?

Seděl jsem se zavřenýma očima a nevnímal barvy okolního světa. Doufal jsem, že bych mohl nějak odfiltrovat i zvuk, ale neměl jsem žádný podobný svitek, který dřív použila Anastaria. Třeba existuje elementál, který vás přenese pryč z herního světa. Brzo bych se měl po něm podívat. V tuto chvíli mi bylo jedno, že si Hellfire užívá své vítězství a mou naprostou porážku díky jeho legendární a bezkonkurenční moci. Potřeboval jsem být sám. Elementálové, kde sakra jste?

Jste si jistý, že chcete opustit tento svět a přesunout se do Astrální roviny?

Astrální rovina? Co na tom vlastně záleží? Když to má být astrální rovina, bude to astrální rovina. Bylo mi to vlastně jedno. Už by mi ani nevadilo, kdyby mě poslali zpátky do dolu. Jaký mělo smysl si plánovat rozvoj klanu, když se mi nikdy nepodaří se s ním ani odrazit ode dna? Spoléhal jsem se na svobodné hráče tak moc, že mě jejich rozhodnutí zaskočilo nepřipraveného. Uvědomit si, že hráči, se kterými jsem strávil ve hře déle než dva roky, jsou lidmi, které si lze tak jednoduše koupit, bylo pro mě tvrdým probuzením. Stejně je pak zase prodají a odkopnou jako zbytečnou přítěž, až využijí jejich potenciál.

To už by stačilo!

Mohl bych se přestat litovat! Je na čase, abych ukázal zuby a bojoval za to, co je moje. Jsem šaman, nebo šedá myška? Co se to se mnou děje, že se nechám jen tak jednoduše odstrčit? To by stačilo! Musím se sebrat, překročit všechny klacky hozené pod nohy a sám vší silou zabojovat! Hellfire chce zničit můj klan, jo? Ať si o tom nechá zdát! Je na čase, aby se tomu kreténovi s hořící slepicí nad hlavou dostalo zaslouženého trestu!

Rozhodl jsem se a otevřel oči. Nemá cenu snažit se přetáhnout ty, kteří už odešli, ale Barsina zůstane se mnou. Za své členy musíte bojovat. To nechápu… Kam zmizela mýtina?

Svět se změnil. Stromy, mlha, zbytek hráčů a i ochránce zmizel. Úplně vše se rozplynulo, dokonce i země! Ocitl jsem se na pomezí dvou sfér. Na jedné straně zářila téměř bolestivě světlá záře a na druhé strašidelná neproniknutelná temnota. Vývojáři dobře ví, jak připravit pastvu pro oči. Ať jsem se podíval na kteroukoli stranu, naskakovala mi husí kůže. Klidně působila jen tenká šedá linka, která obě sféry oddělovala. Zaměřil jsem se na ni, ale nemohl jsem jen zůstat zírat; musím zjistit, kam jsem se to vlastně dostal.

„Ty sis dovolil vstoupit do našeho světa, šamane elementálů?“ zaduněla temnota a obklopila mě hrozným chladem.

„Ještě nejsi připraven, skoro vyšší šamane,“ zašeptala světlá část a objala mě svou teplou náručí.

„Kde to jsem?“ vyšel ze mě šepot. Ochromeně jsem zkusil zamrkat, zda se mi to jen nezdá, ale do Temného hvozdu jsem se nevrátil.

„Přišel jsi do domova nejvyšších elementálů vyšších i nižších světů, šamane elementálů!“ zadunělo znovu z temnoty a opět mě zahalil chlad.

„Dostal ses na místo, které dokáže odpovídat na otázky, skoro vyšší šamane,“ ozvala se slova ze světlé sféry, zatlačila temnotu pryč a obnovila touhu hrát dál. Co když mi hlasy přidají nějaký bonus nebo dva?

Mahane, kam jsi zmizel? A především jak? objevila se přede mnou zpráva od Ehkillera v kanálu výpravy, ale já ji odmávl jako nějaký obtěžující hmyz. Mám teď na starosti důležitější věci, než se bavit s lidmi, kteří se brzo objeví v seznamu ignorovaných. Konečně se mi podařilo získat nějaké odpovědi. Nepříjemné však bylo, že jsem neměl představu, na co se zeptat…

„Na tomto místě zatím nemáš být, budoucí vyšší šamane,“ zašeptalo světlo po pár sekundách. „Sledujeme naše nejlepší studenty v Malabaru a nečekali jsme, že se v astrální rovině potkáme s dalším šamanem, navíc s nepřipraveným a nezasvěceným. Neměl bys tu být, ale… V budoucnu budeme chytřejší, teď však musíme zaplatit za svou nepozornost. Dostaneš odpověď na jakoukoli otázku. Ptej se!“

„Jak…,“ začal jsem, ale rychle jsem se zastavil a zmlkl. Chtěl jsem se zeptat: „Jakoukoli?“, ale odpověď by zněla prostě „ano“ a tím by byla má otázka zodpovězena. Už vím, po kom mají Almis s Kornikem tu vlastnost chovat se jak osina v zadku. Přímo od Nejvyšších elementálů. Ale zpátky k mé záležitosti. Jestli mám možnost zeptat se na jakoukoli otázku, nesmím ji jen tak promarnit. Musím se rozhodnout, co mě nejvíc zajímá. Měl bych se zeptat na Karmadontovu šachovnici? Něco jako: „Jaké jsou přesné souřadnice té jeskyně?“ Co když to však není jeskyně, nebo k jejímu otevření potřebujete celou Karmadontovu sadu? Na to nemá smysl se ptát. Zjistím o tom víc od Anastar… Sakra, od Barsiny nebo od jiného hráče. Fénix ať jde k čertu!

Měl bych zjistit, jak splnit zkoušku a stát se vyšším šamanem? Na to se můžu zeptat Natalie. Kde jsou v Barlioně ukryty hory zlata? Poslali by mě do nějakého zapadákova tak daleko, že by mi za tu cestu nestálo ani zlaté velehory. Navíc mám ještě pořád k dispozici ty dva dračí poklady, které na mě čekají. Z tohoto pohledu vlastně nic nepotřebuji. Co teda? Co znamená být šamanem? Co se stalo při souboji Prontha s Shiamem? Je Kornik naživu? Tolik otázek, na které bych chtěl znát odpovědi, ale vybrat si můžu jen jedinou…

„Jaký je zdroj Geranikovy síly?“ podařilo se mi konečně zformulovat otázku, která mě již dlouho trápila. Vtrenkáchmravenci na to neměla odpověď a Kalatea mi to jistě neprozradí, jelikož si moc užívá sledování, jak si zbytek hráčů poradí s nástrahami a mnoha překvapeními, které skýtá hra za šamana. Kde jinde bych se to mohl popravdě dozvědět? Zvlášť když mi Geranika přislíbil všemožné nepříjemnosti, které má v plánu se mnou dělat, bylo by užitečné znát alespoň zdroj jeho schopností. Mohl bych tu informaci předat i Natalie za vzájemně výhodných podmínek.

„Ó nejvyšší, jste tu ještě?“ opatrně jsem se ozval, když uběhla minuta a nezazněla žádná odpověď. Buď to elementálové neví, nebo mi nechtě–

„Nemůžeme ti odpovědět, protože to sami nevíme,“ zahuhlala temnota. Ke Geranikovi se asi váže nějaký další scénář, když mi imitátoři nechtějí prozradit, o co jde. Vývojáři by to jistě nedovolili. Zajímavé. I negativní odpověď je stále odpověď. „Geranika vyvolal elementála naposledy před dvaceti lety, od té doby užívá nějakých jiných sil. Neodpověděli jsme ti na otázku a ty se bohužel nemůžeš zeptat na další. Je nám to líto. V celé Barlioně ti může pomoci jedině Patriarcha, ale ten je mimo dosah. S mrtvými nemůžeme komunikovat a oni nemohou vstoupit do našeho světa. Je čas, abys odešel. Přeneseme tě zpátky, aniž bychom nějak penalizovali tvůj dlouhý pobyt v astrální rovině. Šaman s námi může hovořit po dobu tří minut, poté mu však dlouho nebudou elementálové odpovídat na vyvolání. Zapamatuj si to, až se znovu setkáme. Až se rozhodneš stát se zvěstovatelem, ocitneš se opět mezi námi. Ať se ti daří, šamane elementálů,“ rozloučila se temnota.

Sféry okolo mě se začaly točit. Nejprve pomalu, ale postupně rychleji a rychleji, až se roztočily takovou rychlostí, že celé mé okolí zešedlo. Pak se ozvalo tiché plesknutí, jako by někdo vystřelil ze zbraně s tlumičem, jako v těch starodávných filmech, a já jsem se ocitl zpátky na ochráncově mýtině. První, co jsem spatřil, byly překvapené oči Natalie. Takže už se vrátila.

„Zavány větru přinesly nám mlhu, v níž sedí šaman v divném pololehu,“ přivítala mě Natalie rýmovačkou a zasmála se. „Podle efektu, při kterém ses tu objevil, se vracíš ze setkání s elementály vyššího i nižšího světa. Jen vyšší šamani k nim mají přístup, ale touto schopností jich oplývá jen pár. Jsi si jistý, že jsi jen šaman elementálů?“

„Všichni šamani se můžou objevit z mlhy?“ přidal se jeden z hráčů k naší konverzaci. „To bylo dost efektní!“

„A to jsi ještě neviděl příchod zvěstovatele. Když jsem ji viděla přijít poprvé, musela jsem si spodní čelist přidrátovat. Jestli hledáš definici ‚neskutečně krásné‘, pak je to její příchod.“

„Lidi, konec klábosení. Je čas se začít soustředit a vy tu začnete s řečmi o šamanech,“ ukončil jsem rozhovor. Teď je potřeba hráče soustředit a dostat do pracovního režimu, na povídání bude čas později. „Anastario, Donotpunniku! Za pět minut začne porada. Plinto! Kde je Plinto? Ještě tu není? Až přijde, pošlete ho rovnou za mnou. Musíme zjistit, co tam viděl a odkud se ten popel vzal. Všichni do práce!“ Bylo mi jedno, jak kuriózně musí vypadat postava na malém levelu, která rozkazuje hráčům od levelu 280 a výš. To je prostě život. Musíme co nejrychleji očistit les a najít Patriarchu, abych na tohle všechno mohl zapomenout jako na noční můru.

Dezertérům jsem nemohl zabránit ve splnění úkolu, ale mohl bych je odstranit ze skupiny, ať si splní úkol sami… Ale ne, začali jsme spolu a spolu to i dokončíme. Ať Eluna soudí jejich činy, ale já jsem nechtěl skončit jako Bat v Pryku. Kdybych už neměl všechny vlastnosti zabrané, systém by mi právě teď rozhodně nabídl Podlost. Jako bych něco takového potřeboval. Elenium ten úkol dostal, protože byl v mé skupině. Pokud bych ho vykopl, netuším, jak by se mu podařilo úkol splnit nebo ho někomu předat. Riskoval bych tím jeho kariéru u Fénixu a takový já nejsem. Nechci ho podrazit. Pokud je to však scénář, dělá nejvyšší kněžka rozdíl mezi těmi, kdo ho splní? Nejdůležitější je v tuto chvíli výsledek. V jednom má Hellfire pravdu. Zatímco jsem středem pozornosti, úkoly se mi jen pohrnou, jak se však nechám odsunout, přísun bonusů se zastaví.

„Mahane, dovolíš mi si s tebou promluvit?“ ozval se vlídně, téměř otcovsky, Ehkiller. „Anastario, připoj se k nám. Vykouzli štít, prosím,“ požádal dívku, když k nám došla. „No… Ať už je jakkoliv obtížné to připustit, mezi našimi klany vznikla komplikovaná situace, kterou musíme spolu vyřešit.“

„Komplikovanou situací nazýváte odlákání hráčů z mého klanu?“ zasmál jsem se. „Co by v takovém případě mělo být negativní či nepříjemnou situací? Ehkillere, tohle byla jasná rána pod pás. Takovou věc nejde jen tak lehce přejít.“

„Necháváš se strhnout emocemi,“ nenechal se rozhodit Ehkiller a pokračoval ve svém plánu. „Musíš si uvědomit, že bys na našem místě udělal totéž. Tím jsem si jistý. Nebavme se však už o tom, co by se mohlo stát, ale vraťme se k těm hráčům, kteří k nám přešli. Musím na rovinu říct, že zůstanou ve Fénixu. Nemyslím si, že bys je přijal zpátky k sobě, i kdybych je vyhodil, a já se nechci stát známý tím, že nedržím své slovo.“

„Řeknete mi už, co vlastně po mně chcete? Vždyť už se k vám dostalo prakticky všechno, po čem jste toužili. Úkol od ochránce, Eleniův úkol ke scénáři, ať už je to cokoli, a taky… Vidím, že bylo chybou dělit se s Anastarií o úkol s Patriarchou. Navíc jsem jí ho předal zdarma a bez jakýchkoli omezení pro předání dalším hráčům. Naběhl jsem si u slůvka ‚důvěra‘. Takové věci se stávají. Hellfire mi ukázal, kam přesně si můžu tohle slovo strčit… Chápu to a stejně už s tím nic nenadělám. Proč tu teda ještě mluvíme?“

„Emoce, Mahane, necháváš se ovládat emocemi. To, co Hellfire a Raster udělali, bylo z hlediska Fénixu správné, proto je chápu. Oni ale neměli všechny informace. Například neví o Patriarchovi, neví ani o tom Oku. Naše milá Anastaria mi tyto informace předala až dnes, jakmile Hellfire nabídl hráčům místo ve Fénixu. Podobné nabídky jsou normální praxí u každého klanu, ne jen u nás. Musím zdůraznit, že jsem se o všem dozvěděl až dnes, proto je taky naše mladá dáma, jindy tak aktivní, velmi potichu. Já jí navíc zakázal předat ten úkol komukoli dalšímu, než se spolu nějak domluvíme!“

„To je hezké… Ehkillere, já ale stále pořád nechápu, o co ti vlastně jde. Vždyť nemůžu zakázat klanu Fénix, aby si kohokoli z mého klanu přetáhl. A nikdo by do mého klanu nevstoupil, kdyby si tím nadobro zavřel dveře k vám. Ať už se na to podíváme z kteréhokoli úhlu, váš klan je v Malabaru tím nejlepším. Co můžu dodat k dnešním událostem? Jen jednu věc, pokud by se na mě ještě někdy usmálo štěstí a já získal zajímavý úkol, Fénix už nepřizvu. Je mi líto, ale nějaké důsledky z toho vyvodit musím.“

„Proto právě teď diskutujeme, aby se takové důsledky nemusely zavádět. Máš pravdu, co se stalo, stalo se. Taky máš pravdu, že dohoda mezi našimi klany o zamezení přechodu hráčů by pro tvůj klan byla polibkem smrti. Chtěl bych ti nabídnout kompenzaci. Nemáš žádného kněze, Eleniův úkol nemůžeš nijak splnit. Můžu ti nabídnout, samozřejmě jen dočasně, jednoho až dva kněze, který ten úkol pro tvůj klan splní. Tím se Bodláci dostanou k Prvnímu zabití.“

„A jakmile úkol splní, hráči se vrátí zpátky do Fénixu a s sebou si vezmou i všechny úspěchy. Jaký má smysl získat První zabití, když ti hráči vzápětí z klanu odejdou? Jen abych si odškrtl kolonku ve statusu klanu? To nemám zapotřebí.“

„Co tedy chceš? Peníze? Vybavení? To bychom mohli zařídit.“

„Vždyť už jsem vám řekl, co chci. Nebo spíš co udělám. Jakmile dokončíme tenhle úkol, Bodláci nebudou s Fénixem jakkoli komunikovat. Vy si poletujte někde tam nahoře mezi obláčky, mocní a bohatí, což je samozřejmě pro vás dobré. My se budeme držet nohama při zemi a uděláme to, co umíme nejlíp. Odsedíme si zbytek našich trestů. Pokud jsem vás správně pochopil, tato konverzace vypadá asi takhle: ‚Promiň, Mahane, začali jsme s ničením tvého klanu trochu brzo. Prostě jsme se nemohli udržet. Nicméně si buď jistý, že až se nám to bude hodit, zničíme tě úplně.‘ I když by to mělo být bez toho ‚promiň‘. Drazí zástupci Fénixu, znovu vám říkám: dokončíme tenhle úkol, naše cesty se rozejdou a nikdy se už nezkříží.“

„Rozumím. Je škoda, že se nám nepodařilo najít nějaké řešení. Navrhuji, abychom tuto konverzaci odložili a vrátili se k ní později. Garantuji ti, že k nám nebudeme lákat Barsinu, a pokud by nás kontaktovala sama od sebe, dáme ti vědět. Anastaria se bez tvého svolení nebude s nikým dělit o úkol k Patriarchovi. Vyhodíš ty hráče, kteří k nám přešli, z obou úkolů?“

„Jaký by to mělo smysl? Jen bych všem předvedl, že jsem bastard. Mohou zůstat s námi.“

„Dobrá. Zbývá ještě jedna drobnost. Když naše nové hráče nechceš vyhodit ze skupiny, rád bych ti kompenzoval jejich účast ve scénáři. Jejich level je jen trochu nad 100, jsem připraven ti nabídnout za ně sto tisíc zlatých. Co na to řekneš?“

„Sto tisíc za tři? To ani není vtipné. Klidně můžou zůstat i zadarmo.“

„Kolik tedy chceš?“

„Sto třicet,“ odmlčel jsem se a díval se na výrazy tváře obou hráčů Fénixu, kteří nechápou tak malé zvýšení ceny. Pak jsem dodal: „Za každého!“

„Dobře, za chvíli ti pošlu dohodu. V tom případě je přechod hráčů do našeho klanu vyřešen,“ dodal Ehkiller. „Vraťme se k záležitostem omluv. Mám pocit, že samotná slova na omluvu nestačí, proto jsem vymyslel něco jiného: Anastaria. Co na to říkáš?“

„Kvaziproton,“ pokrčil jsem rameny.

„Kvaziproton? Co tím myslíš“

„A co myslíš ty tou Anastarií?“

Chvíli na mě Ehkiller nechápavě hleděl, ale pak se jeho tvář rozzářila a usmála se. Stínový velitel Fénixu pokračoval: „Už chápu. Nevyjádřil jsem se úplně přesně. Víš, Anastaria porušila…“

„Ehkillere, trvám na tom, abys Mahanovi pověděl vše popravdě,“ přerušila mága Anastaria, která promluvila za celou dobu poprvé. Skoro jsem zapomněl, že tu s námi je. „Plán s potrestáním teď bude vypadat hloupě, jsem proti němu.“

Ehkiller se zarazil, pak se usmál, a když se v duchu rozhodl, pobaveně se na mě podíval. „No, Mahane… Přimět Anastarii, aby se protivila mému rozhodnutí… Kdybys byl mým synem, byl bych na tebe pyšný. Dobře! Tady je dohoda o mlčenlivosti. Je mi líto, ale bez ní ti nemůžu nic říct. V sázce je příliš mnoho.“

Jakmile jsem podepsal dohodu, že informaci, kterou mi právě teď sdělí, nepředám třetí straně, začal Ehkiller s vysvětlením.

„Předem se omlouvám, pokud budu zabíhat do historie, ale bez těch informací bys nemusel správně pochopit, co se ti chystám říct. Zapomeň na vše, co jsem ti už pověděl. Nic z toho nemá co dočinění s pravou podstatou situace. Tedy kromě dohodnutých peněz, ty samozřejmě dostaneš. Takže… Klan Fénix byl založen ve stejný den, kdy se Barliona otevřela veřejnosti. Dalo by se říct, že jsme nejstarším klanem. Měli jsme své vrcholy i pády, ale před deseti lety jsme poskládali jádro z hráčů, kterým jsem mohl důvěřovat. Do hry jsem převedl obrovskou, ne, neuvěřitelnou sumu peněz – mám štěstí, že jsem si mohl něco takového dovolit –, nastavil jsem strategii klanu a metodicky začal ničit konkurenci. Vedle Fénixu vznikla Temná legie jako jasný virtuální nepřítel číslo jedna. Vždyť musel vzniknout klan, ke kterému se přidávali hráči, které jsme odmítli. Jinak by měl Fénix daleko víc problémů.

Díky tomu však mohl zbytek hráčů sledovat naše bitvy. Evolett řídil věci správným směrem, nedovoloval svým hráčům, jako byl třeba Plinto, aby volně ničili naše řemeslníky, a nařídil jim zaměřit se na bojovníky a rekruty. Takhle to šlo až do doby, kdy se Korporace rozhodla otevřít Kartoss hráčům. Dobře víme, že taková možnost musí být využita, tak jsme si hodili mincí, abychom určili, který z našich klanů přejde ke Kartossu. Evolett vyhrál. Když ses objevil ty se svou unikátní sbírkou reputací, vybral si tě Evolett místo jednoho z našich bojovníků za svůj cíl. Teď sedí v Anhursu a tiše si užívá štěstí, které mu situace přihrála. To je krátké shrnutí toho, co se posledních deset let ve hře dělo.“

„Chápu, ale jakou to má spojitost se mnou?“

„Nepospíchej na mě, nech starého muže, aby vše dopověděl. Už dlouho jsem neměl možnost si takhle popovídat. Dříve či později začne každou organizaci nahlodávat hniloba. Členové si užívali svého postavení, kterým si byli až příliš jisti, a dobře si uvědomovali svou pozici v herním světě… Asi před rokem se Rickovi podařilo zvýšit dovednost na úroveň 10 a upadl do stavu, který se dá asi nejjednodušeji popsat jako komplex nadřazenosti. Byl si plně vědom toho, jak je pro klan životně důležitý, a začal vyžadovat nejrůznější nadstandardní odměny, které často překračovaly hranice zdravého rozumu. Věděl jsi, že Rick je kupříkladu jedním ze tří hráčů Fénixu, kteří můžou vyhlásit válku jinému klanu? Tuto pravomoc mám já, Anastaria a on, vedoucí mistrů. Dokonce ani Hellfire a správci hradů takovou pravomoc nemají.“

„Proč ho tedy prostě z klanu nevyhodíte?“ zeptal jsem se překvapeně a nedařilo se mi přesně pochopit vnitřní problémy Fénixu.

„Protože hráč, kterému se podařilo dosáhnout na 14 bodů dovednosti, je pro klan a jeho pokladnici až příliš důležitý. Předměty, které vyrábí, jsou zdrojem stabilních příjmů, a kdybychom ho vyhodili, připravili bychom klan o horu zlata. Bylo by to hloupé mrhání zdroji.“

„V takovém případě budete mít neustále v klanu člověka, který si bude nárokovat vyšší a vyšší požadavky. Musíte se s tím nějak vyrovnat.“

„Proto jsem se rozhodl jednat. Kdo je ‚Anastaria‘? Není to jen jméno, v tuto chvíli je to značka. Je tak těsně svázána s Fénixem, že si všichni myslí, že bych ji nevyhodil, ať už by provedla cokoli, jelikož by to byla pro klan citelná ztráta. Proto jsem začal spřádat plán, jak Anastarii veřejně z klanu vykopnout a udělat z ní exemplární případ.“

„Co?“

„Netvař se tak překvapeně. Ano, plánuji veřejně a za dramatických okolností vyhodit Anastarii z klanu, abych všem dal jasně najevo, že nikdo není nenahraditelný. Pod mým dohledem už několik měsíců provádí neomluvitelné činy: neodevzdává reporty, často klan na chvíli opouští, nikoho neinformuje o svých plánech, provokuje rozepře a používá klanové prostředky pro vlastní obohacení. Všichni to však berou jako normální, jelikož je velitelka. Všichni členové klanu vidí, jak drze porušuje základní klanová pravidla, ale dělají vše, co mohou, aby se dívali jinam. Dnešní situace je pro nás z tohoto pohledu velká příležitost. Je mi líto, ale tví hráči nás oslovili sami od sebe, a jelikož nové členy přijímá Raster, dozvěděl jsem se o Eleniově přijetí až po tom, co mu už byla nabídnuta pozice. Hellfire se překonal. Vypadá to, že jsi mu začal docela dost vadit.

Avšak přesun tvých hráčů k Fénixu bude dobrým spouštěčem mého plánu. Anastaria nám dala co proto. Nás všechny, včetně mě, označila za idioty, sebestředné kretény a další podobně květnaté věci. Navíc požadovala okamžité zrušení dohody se třemi hráči. Vyhrožovala, že z klanu odejde, pokud její podmínky nebudou splněny. Žádný hráč Barliony, kromě Evoletta a teď tebe, neví o našem blízkém vztahu. Klan teď čeká na mé rozhodnutí ohledně Hellfira, které šlo přímo proti duchu společného plnění úkolu, a všichni chtějí vidět, jak situaci okolo Anastarie vyřeším. Vždyť jméno Anastaria je nejbližší asociací k Fénixu. Proto dnes bude z klanu vyloučena.“

„To je velmi chytrá strategie, promyšlená do posledního detailu, co jiného na to můžu říct?“ ohodnotil jsem Ehkillerova slova. „A já se snažil přijít na to, proč se Anastaria tehdy k mému klanu přidala. Ukázalo se, že to bylo součástí plánu. Ale Ehkillere, tvůj plán znamenal odchod tří lidí z mého klanu! Tří lidí, se kterými jsem dva roky den co den hrál!“

„Podívej se na to takhle,“ vložila se podruhé do naší diskuze Anastaria. „Nesnažili jsme se je přetáhnout, sami od sebe za námi při první příležitosti přišli. Nerada bych o tvých známých říkala něco nepěkného, ale zeptej se sám sebe, Mahane, jak by ses cítil, kdyby tě opustili za půl roku, až by byli pevnou součástí tvého klanu? Nechci hádat, ale riziko, že by tě časem zradili, je dost vysoké.“

„Ano, to teď vím, ale… No nic, záležitost těch tří je vyřešená. V každém případě zůstanou u vás. Jen mi vysvětlete, proč se mnou právě teď probíráte svoje vnitřní záležitosti?“

„Potřebuji tvou pomoc. Opravdu ji potřebuji. Nejdříve jsem měl v plánu vykopnout Anastarii a nechat ji toulat se rozmrzelou Malabarem bez klanu, ale po dnešku mě napadla jiná možnost. Abychom vykompenzovali vzniklou situaci, nabízím ti Anastarii jako členku tvého klanu, řekněme na tři měsíce. To bude výhodné pro vás oba.“

„Jak něco takového zamýšlíš provést?“ nedalo mi to a zeptal jsem se.

„To je jednoduché. Chtěl jsem ti říct, jak Anastaria začala jednat proti klanovým pravidlům, je nekontrolovatelná a pak přivolat ochránce a oficiálně ji z Fénixu vyhodit. Popravdě mi vyšla 90% pravděpodobnost, že ji pak do svého klanu přizveš. Strávila by s vámi dva až tři měsíce, přesně do doby před začátkem klanového šampionátu, a pak by se vrátila k nám. Byl by to nádherně připravený výstup, který by podle vší logiky měl po jejím hysterickém záchvatu následovat. Ale teď, když mě přiměla ti všechno vysvětlit a vyložit karty na stůl, tě upřímně žádám, abys ji do svého klanu přijal. Tvůj klan tím získá jasnou řadu výhod, nemusím je tu vypočítávat, jelikož jsi je už sám viděl.

Nevýhody… Těch je taky dost. Především tě začnou Hellfire s Rickem opravdu nenávidět, a to včetně Bodláků jako takových, což ještě zhorší skutečnost, že se do této situace Anastaria dostala kvůli tobě. Přestanou dělat problémy našemu klanu a zaměří se naopak na vás. Dál tu máme reakci zbytku Malabaru. Jak už jsem řekl, Anastaria je značkou a všichni si zvykli ji spojovat s Fénixem, proto nebudou Bodláky, klan první úrovně, čekat zrovna ty nejpříjemnější časy. Anastariini fanoušci se budou snažit dostat do tvého klanu a můžeš se připravit i na výhrůžky, pokud je odmítneš. A za třetí…“ Ehkiller se odmlčel, jako by nemohl najít ta správná slova, kterými by svou myšlenku přednesl. Dořekl jsem to za něj:

„Za třetí, Anastaria nebude jen normálním členem klanu, ale i zástupcem Fénixu, ačkoli už nebude v jejich řadách. Špionka jako… Nemůžu přijít na žádné vhodné přirovnání. Možná jako tryskáč mezi práškovacími letadly. Navrhuješ, abych zapomněl na vše, co se doteď stalo? Jako třeba ten jed sirén, který na mě použila? Očekáváš, že ji přijmu s otevřenou náručí? Velmi lákavá nabídka, zvlášť po tom, co mí tři bojovníci odešli k vám.“

„Proto jsem si myslela, že ti musíme říct celou pravdu a nesnažit se tě zase vmanévrovat do rozhodnutí,“ odpověděla Stacey. „Není to žádná legrace, Fénix by mohl časem čelit rozvratu a něco takového nemůžeme dopustit. Aspoň ne do doby, než proběhne celosvětový šampionát. Jediná možnost, jak klan zachovat, je něco obětovat. Já jsem připravena být tou obětí. Jakmile dokončíme úkol od ochránce a setkáme se s Patriarchou, velitelé klanů si scénáře pohlídají a samotným hráčům zbudou oči pro pláč. Nechci o nic takového přijít, protože účast na scénářích je pro mě… důležitá. Chci se dozvědět, co pro nás vývojáři připravili a co dalšího nás ve hře čeká. Ze všech přítomných klanů by mě přijali jen Bodláci a Azuroví draci, aniž by to vzbudilo Rickovo podezření. Ale u Draků je Donotpunnik, který by připravil dohodu, která by mě donutila zůstat v jeho klanu minimálně pět let.“

„Takže já jsem nula, na kterou můžete tenhle plán navléct. Čeká mě tříměsíční jízda, a až se to bude hodit, zbavíte se mě?“ usmál jsem se. „Já vím, nejsem přece Donotpunnik, který zvládne správně připravit dohodu.“

„Mahane, já… Můžeš se rozhodnout, jak chceš, ale prosím tě, pomoz nám… pomoz mně samotné… v každém případě mě vykopnou, ale nechci přijít o ten scénář.“

„No dobře, předpokládejme – jen předpokládejme –, že bych tě k Bodlákům přijal. Když už mluvíme tak otevřeně, rád bych vám sdělil jednu zajímavou informaci, kterou se zanedlouho stejně každý hráč dozví. Kdy máte v plánu to vyhození?“

„Dnes.“

„Výborně. Poslouchejte. Přesně za…“ podíval jsem se na popis úkolu a zjistil datum, kdy jsem úkol od císaře dostal, „tři dny a dvacet hodin jedna osoba, známá také jako císař Malabaru, požádá každého hráče nad level 200 o pomoc se svým velkým problémem. Mimoto dá i podobný úkol všem výrobcům, kteří dosáhli v profesi alespoň na úroveň 100. Je to scénář pro celý kontinent, ne jako úkoly od ochránce a nejvyšší kněžky. Císař také vyhlásí, že zúčastnit se může kterýkoli hráč, včetně těch, kteří byli od dvora zapuzeni. Asi bude císař udělovat milosti. Abych dokázal, že si to nevymýšlím, tady je popis úkolu, který mi byl předán,“ poslal jsem Anastarii text a sledoval změnu jejího výrazu. „Následuje otázka do publika: Kdo je schopen splnit tenhle úkol, když slova ‚najděte a přineste‘ zaměníte za ‚vyrobte‘?“

„Sakra!“ zareagovala Anastaria a vyšlo z ní několik dalších nepublikovatelných nadávek.

„Jsi si jistý, že se ta informace za tři dny dostane mezi ostatní hráče?“ zeptal se mě Ehkiller a ignoroval rozčilenou dívku.

„Ano. Císař má opravdu v plánu hráče poprosit o pomoc. Měli bychom náš úkol dokončit co nejdřív. Čím dřív ho splníme, tím dřív můžeme začít hledat svatý předmět.“

„Uvědomuješ si,“ otočil se Ehkiller k dívce, „že nikdo nebude o tvém odchodu pochybovat, když Fénix splní tento úkol bez tebe? Všichni vědí, jak moc toužíš po všech unikátních předmětech i úkolech.“

„Ehkillere, o tuhle šanci nemůžu přijít!“ téměř křičela Stacey. „Ten úkol bude pro všechny, ne jen pro určitá povolání! Dalo by se to pak použít i na…“

„Anastario!“ přerušil ji tvrdě mág. „Je čas se rozhodnout! Buď odejdeš a Fénix splní úkol bez tebe, čímž všem ukáže, že za provinění hrozí tvrdý trest, nebo všechny plány, na kterých jsme poslední čtyři měsíce pracovali, hodíme do koše. Rick bude chtít úkol splnit, ale mimo klan se mu to nepodaří, proto si bude muset zvolit: buď dopadne jako ty, nebo zapadne do řady a podepíše novou dohodu, která velmi oslabí jeho pravomoci, a bude nadále vyrábět předměty pro náš klan. Hellfire se zaměří na tebe a půjde po Mahanovi. Stacey, musíš se rozhodnout hned!“

„Sakra!“ pokračovala v nadávkách. „Ehkillere, nemůžeš někoho nutit, aby se rozhodl mezi vášní a povinností! To není fér!“

„Hele, radši se přestaňte hádat a vysvětlete mi, proč bych měl vlastně do svého klanu Anastarii přijímat? Jen abych se stal cílem pro její fanoušky a Hellfira? To je mi pěkná budoucnost, skoro splněný sen… Žádné bonusy za První zabití mi nestojí za to strávit celou dobu na hřbitově.“

„Mám něco, co by tě mohlo ke spolupráci přimět,“ ujistil mě mág. „Teď už vím, že právě ty jsi vyrobil Karmadontovu šachovnici. Vyřešil jsi první hádanku a my jsme připraveni ti předložit řešení druhého problému. Už jsme to dešifrovali. Rádi ti pomůžeme i dál, ale o to tu teď nejde. Důležité je, že získáš předmět, který vysvětluje, co to vlastně ta šachovnice je, jak ji použít a jaké se k ní vážou speciality a omezení. Existuje unikátní svitek, ve kterém jsou všechny tyto informace zapsány. Pochází z císařova paláce a já jej pro tebe můžu získat.“

„To není moc velká odměna. U císaře jsem dosáhl reputace respektovaný. Až se dostanu na úroveň vážený, můžu si svitek přečíst i bez tebe.“

„To by mohla být pravda, ale je v tom jeden háček. Svitek existuje jen v jednom provedení, nelze ho nijak okopírovat a jeden lupič ho pevně drží ve svých zelených prackách. Neuvidíš ho, i kdyby sis zvýšil reputaci na úroveň velebený a zároveň měl 100 bodů atraktivity. Já mohu zajistit, aby se ti ten svitek dostal do rukou. Přísahám na císaře, že ti o svitku říkám jen pravdu.“

„Aha, to je jiná… Ale co s tím má co dělat atraktivita?“

„Reputace u císaře a dalších elit Malabaru sice otevírá dveře, ale klíčem k získání úkolů je právě atraktivita,“ odpověděla mi Anastaria, která se už probrala myriádou nadávek a trochu se uklidnila. „Například já mám s novým císařem reputaci velebená, ale atraktivitu na nule, proto mi nesvěří ani jeden jediný úkol.“

Teď už jsem si jistý, proč jsem od Tishy a od nejvyšší kněžky úkoly získal. Prostě mě měly rády jako, jako… no, prostě jsem se jim líbil.

„Stacey, jak ses rozhodla?“

„Vždyť ani nemám na výběr,“ zavrčela dívka. „Je jasné, že pro dokončení našeho plánu je to ta nejpříznivější situace. Rozbroje uvnitř klanu se uklidní a Ricka můžeš přinutit k podepsání nové dohody. Ale… Sakra! Scénář pro celý kontinent!“

„Mahane, teď je to na tobě. Přijímáš Anastarii na tři měsíce do klanu výměnou za získání císařova svitku s informacemi o Karmadontově šachovnici?“

„Ano, taky mi nedáváte moc na výběr. Nemám před vámi jak utéct. Souhlasím. Anastaria může být na tři měsíce jednou z mých poddaných. Máš nějakou preferovanou hodnost?“ zeptal jsem se dívky potutelně.

„Samozřejmě! Jedině jako tvá zástupkyně! Jsem přece hardcore hráčka,“ odpověděla stejným tónem.

„Tak od nich odejdi a já tě přijmu.“

„To není tak jednoduché,“ ozval se Ehkiller. „Když už se nám podařilo se dohodnout, musíme pro klan a zbytek hráčů uspořádat výstup. Většinu zvládneme ve dvou, ale teď musíš opustit štít, tvářit se strašně naštvaně, brblat a třeba mi i spílat. Něco ve smyslu: Fénix se naprosto pomátl, chtějí snad skoupit celý můj klan! Stacey se rozběsní, jako už to několikrát předvedla, a proto to nebude pro nikoho překvapením. Pak už to bude na mně. Víte, co máte dělat? Tak do toho.“

Má role se ukázala být dosti jednoduchou. Pod štít jsem vešel naštvaný a stejně tak jsem i odešel. Vyřízeno. Poptal jsem se ostatních na Plinta, který se stále neukázal, a přivolal jsem Anastarii s Donotpunnikem, kterým jsem řekl, že se další postup odloží až do chvíle, kdy se Plinto vrátí. Jakmile jsem domluvil, začala Stacey něco psát do klanového kanálu a Ehkiller, který seděl nedaleko, vykřikoval: „Co to děláš? Okamžitě toho nech!“

„To by stačilo! Má trpělivost je u konce!“ vykřikl po nějaké chvíli mág. Plinto se ještě neobjevil (do jeho návratu chyběla hodina nebo dvě), proto jsme nemuseli pospíchat. Ehkiller a Anastaria měli čas si své role náležitě užít. „Ochránče, potřebuji tvou asistenci.“

„Zavolal jsi mě a já jsem přišel. Pokud je tvé přivolání bezdůvodné, budeš potrestán,“ zadunělo mýtinou.

„Souhlasím! Ochránče, prosím tě, abys potvrdil mé rozhodnutí!“ mluvil Ehkiller k dubu. „Využívám svou pravomoc, která mi byla svěřena na základě dohody klanu Fénix, a tímto vyhazuji hráčku jménem Anastaria z klanu za porušování klanové dohody! Všechna její odpovědnost jako jedné z vedoucích postav klanu přejde na mě. Od této chvíle nemá Anastaria s klanem Fénix nic společného! Žádám, aby byly všechny zainteresované strany o tomto rozhodnutí informovány, a to včetně císaře, Triciniánů a Lordů větru.“

„Přijato!“ rozvibroval dub celou mýtinu, která se ponořila do naprostého ticha. „Všichni svobodní občané a vládci frakcí jsou tímto o tvém rozhodnutí informováni a všechny dohody podepsané Anastarií přecházejí na Ehkillera.“

Obyvatelé Malabaru, pozor! Kvůli porušování klanové dohody je hráčka Anastaria vyloučena z klanu Fénix! Veškeré Anastariiny povinnosti ohledně vedení klanu přechází na hráče Ehkillera.

Znak hořícího ptáka nad dívčinou tváří vybledl a ona se na mě podívala očima zalitýma slzami. To je herečka! Dokonce se umí rozplakat!

„Ehkiller, to nemůžeš!“ zavyla.

„Můžu a taky jsem to udělal! Co je moc, to je moc!“

„V tom případě já… Mahane!“ zakřičela Anastaria mým směrem. „Žádám tě, abys mě přijal k Bodlákům! Ukradli ti tři hráče a já se nabízím jako kompenzace.“

„Co?“

„Pro ty méně chápavé to ještě zopakuju! Já! Žádám! Abys mě vzal! Do svého klanu!“

„Anastario, já…“ snažil jsem se vypadat jako člověk, kterému naprosto uniká smysl šíleného požadavku nejhezčí dívky Malabaru. „Ehkillere, domluv jí nějak!“

„Už mám dost Ehkillera a ostatních jeho typu! Buď mě přijmeš, nebo půjdu jinam. Donotpunnik mě jistě rád přivítá.“

„Dobře! Ale varuji tě, v mém klanu neexistuje žádná demokracie! Máme tvrdý totalitní systém vedený despotickým vládcem, což jsem já. Přijmu tě, jen pokud podepíšeš dohodu, že u nás zůstaneš nejméně na tři měsíce,“ zněla má odpověď. Hmm… Despota… Neslyšel jsem to už někdy? Proč se mi čas od času v hlavě objevují tak divné asociace?

„Souhlasím! Pošli dohodu!“

„Stacey!“ přidal se Ehkiller. „Chápeš, že tímto ztratíš možnost se vrátit?“

„Tvé výhružky pro mě nic neznamenají! Beze mě se Fénix stejně do týdne rozpadne!“

Neměl jsem zájem se víc do tohoto divadélka zaplétat, proto jsem beze slova a za šokovaného výrazu ostatních hráčů Anastarii poslal pozvánku do mého klanu.

Hráčka Anastaria se přidala ke klanu Bodláci. Pozice: zástupce velitele klanu.

Alespoň jeden z členů klanu získal úspěch První zabití v jeskyni Krvavá kosa, proto se klanu Bodláci přičte následující…

„No do prdele,“ vyšlo z Etamzilata, velitele Dědiců titánů, nad jehož hlavou poblikávala kamera. Celou scénku vykopnutí Anastarie si nejspíš natočil. „Za pár minut jsem tu,“ řekl, načež jeho herní postava vybledla a po chvíli zmizela. Nejspíš šel nahodit video na internet.

*** Peter Johnson – majitel firmy vyrábějící kapsle pro virtuální realitu.

8. kapitola

Patriarcha

„Nechápu jen jedno. Proč jsi tu krávu přibral?“ zeptal se mě Plinto, jakmile se objevil na mýtině a dozvěděl se všechny novinky.sdot

„Jaký máte mezi sebou problém?“

„S každým hořícím kuřetem mám dost problémů na rok a půl neustálého zabíjení a speciálně pro tuto ‚madam‘ mám vyhrazené tři roky. Kdyby v dohodě nebyl ten dodatek o nezabíjení ostatních hráčů, už dávno bych ji sejmul. A tebe taky. Pořád mě svrbí ruce.“

„Proč jsi mi teda v Anhursu pomáhal?“

„Protože jsem nechtěl těm bastardům dopřát tu radost. Jakmile tenhle úkol splníme, staneš se mým osobním boxovacím pytlem. Pěšák Věčně druhých… Připrav se na sraz s heroldem, nikdo jiný tě pak nezachrání.“

„Jasná věc. Už teď se klepu a rychle vymýšlím místo, kam se schovám. Ještě než přijdeš na efektivnější způsoby, jak se mě zbavit, pověz mi, co jsi viděl. Co je to ten popel a jak funguje? Mimochodem, nenapadlo tě, že pěšák je v šachu dost mocnou figurkou? Zvláště když se posune o šest políček vpřed.“

„Hmm,“ vyšlo jen z Plinta, který se na chvíli zasekl. Asi nad tím přemýšlel.

„Přestaň mi plést hlavu,“ vypadlo z něho. „Východní směr, kterým jsem se vydal, je celý zaplněný…“

„Ještě počkej, přivolám své poradce,“ přerušil jsem Plinta. „Stejně jim musím všechno říct a třeba je napadnou lepší otázky než mě. Anastario! Done! Pojďte sem!“

„S tou krávou nepromluvím,“ zasyčel Plinto. „Mahane, díky za přizvání ke scénáři. Vstup bych si sám zaplatit nemohl, ale dohadovat se s ní…“

„Poslouchej, nech už toho předvádění, ano? Nic takového tu právě teď nepotřebujeme! Už tak je dost zlé přemýšlet nad tím, co mi Hellfire a jeho parta provedou za přetažení Anastarie do našeho klanu, a kdykoli někdo zmíní v tvé přítomnosti její jméno, okamžitě na to negativně zareaguješ. Proč mi raději nepředvedeš, jak se jich mám zbavit, než abys pořád tak vybuchoval?“

„To se mě snažíš naverbovat do klanu?“

„Říkej si tomu, jak chceš! Dobrá, vrátili se i poslední hráči, necháme si tuhle debatu na jindy. Zamysli se nad tím, co jsem říkal. Potřebuju někoho, kdo mě před Fénixem ochrání, a nikdo jiný než ty mě na tu pozici nenapadá. Když už máš na ně pifku, využijme toho k naší oboustranné spokojenosti. No nic, popovídáme si později…“

„Vidím, že mluvíš s naším ostrým klukem,“ neodpustila si rýpnutí Anastaria, když došla až k nám. „Musím říct, že mě překvapil. Dokázal napsat slova ‚zpátky‘ a ‚popel‘ bez jediné chybičky! I já bych s něčím takovým měla problém. Trénoval jsi gramatiku?“

„Anastario,“ přerušil jsem dívku. „Jako šéf tě žádám, abys Plinta po dobu trvání scénáře neprovokovala. Jen on získal nějakou užitečnou informaci. Vaše skupiny mocných bojovníků a pomocníků propadly na celé čáře, a to včetně tebe, dokonce i špehové naprosto zklamali, zatímco ‚náš ostrý kluk‘, jak jsi ho nazvala, vás mohl všechny zachránit, kdybyste neodešli tak daleko. Nezdá se ti, že se k němu nechováš fér?“

Potřebuješ ho? objevila se vzápětí v klanovém kanálu zpráva. Od bitvy neuběhlo celých dvanáct hodin, zbytek mých bojovníků se ještě nevrátil, proto jsme se mohli v kanálu bavit soukromě. Jak ale mohla psát tak, že jsem na ní nic nepozoroval?

Téměř neznatelně jsem na její otázku kývl a pak pokračoval.

„Když si teď už rozumíme, navrhuji, abychom přešli k rozhodování. Plinto, řekni nám, prosím, co se na východní straně stalo a jak je možné, že tě nikdo nezpozoroval?“

Lupič se nenávistně podíval na Anastarii a spustil: „Začnu vysvětlením, co to vlastně je ten popel. Všichni, kromě tebe, vědí, co je to za svinstvo. Ve všech posledních jeskyních vývojáři rádi používají nový typ kouzla, které se jmenuje Bouře popela.“

„Ne ve všech, ale jen v posledních čtyřech. Jako by nás chtěli na něco připravit,“ vložila se do Plintova vyprávění Anastaria. Když je Plinto poblíž, chová se nějak divně. Musím si o tom s ní dnes promluvit. Proč mají mezi sebou neustálé bojůvky jako kočka se psem, aniž by k tomu byl sebemenší důvod?

„Chceš pokračovat místo mě?“ utrhl se na ni Plinto.

„Možná chci. Tenhle popel, jak mu mezi hráči zkráceně říkáme, je dost nepříjemné kouzlo. Oproti Armageddonu nemůže poškodit vybavení, ale kromě bubliny z něj není úniku. Proto se poslední dobou do výprav bere tolik paladinů a kněží, kteří dokážou vzkřísit padlé hráče. Mimochodem, vzkříšení hráče z popela, do kterého se herní postava po zasažení tímhle kouzlem rozpadne, vypadá nádherně. Nejdřív se popel spojí, na povrchu těla se utvoří jemná vrstva a pak se tělo postavy začne postupně naplňovat, jako by ji někdo vytahoval z vody, která má hladinu pokrytou hedvábnou látkou.“

„Ženské,“ odplivl si Plinto, podle kterého se jen ženy můžou během boje rozplývat nad efektem vzkříšení jiného hráče.

„Bouři popela jde v jeskyni použít jen jednou a nepřátelé tím přijdou o spoustu many, proto je nejdůležitější, aby přežil alespoň jeden kněz, který může ostatní oživit. Stejnou strategii jsem chtěla využít i tady, ale zapomněla jsem na další speciality, které se vážou k Temnému hvozdu a scénáři jako takovému. Jde o to, že útok na špatnou stranu nemůže nikdo z hráčů přežít, a to ani v bublině. Prokletí na mě přistálo dvě sekundy po popelu, imitátor musel pořádně zabojovat, aby se přes mou obranu dostal. Právě proto jsem se stala Prokletou Anastarií.“

„Vždyť tou jsi už od začátku,“ nepromarnil příležitost k útoku Plinto. Už mi s těmi dvěma došla trpělivost.

„Plinto, Anastario! Ještě jedna provokace během plnění scénáře a dočkáte se ode mě velmi iracionálního jednání! Už vás mám až po krk! Chováte se jako dvě děcka!“

„A to jsi ještě neviděl, co dělají v Anhursu,“ zasmál se Donotpunnik. „Celý Malabar se těm dvěma směje, akorát jim je to jedno.“

„Jako by mi na tom záleželo! Plinto! Jako velitel klanu Bodláků ti nabízím místo bojovníka v mém klanu.“

„Cože? Být ve stejném klanu jako tahleta…“ začal lupič, ale já jsem ho přerušil.

„Ne! Být ve stejném klanu se mnou! Fénix na mě vyhlásí kvůli Anastariině změně klanu loveckou sezónu a já potřebuji ochranu. V našem klanu budeš dostávat výplatu, která je jasně určená: 30 % celého měsíčního příjmu klanu se rozdělí na výplatu mezi hráče, a to podle hodnosti a celkového přispění k chodu klanu. Jsem také připraven dohodnout cenu, kterou ti zaplatím za ochranu před členy Fénixu. Nikdo si ke mně nic nedovolí, když budeš okolo, ale Fénixáky to možná ještě víc naštve. Pamatuješ si, co jsem říkal o těch políčkách? Už ses posunul o dvě, když jsi opustil Temnou legii a pomohl mi v Anhursu. Na další by ses mohl dostat, když přijmeš moji nabídku.“

„Mám podmínku,“ řekl zamyšleně Plinto. „Budu mít nárok tě alespoň dvakrát zabít. Dlužíš mi to a nebudu mít klid, dokud tě nesejmu.“

„Souhlasím. Jakmile dokončíme scénář, dostaneš svou šanci. Ještě něco dalšího?“

„Anastaria.“ No teda, on jí řekl její přezdívkou! „Jakou má hodnost?“

„Je mým zástupcem.“

„V tom případě se zodpovídám jen veliteli a nikomu dalšímu. Zástupce ani důstojníci nade mnou nemají žádnou pravomoc.“

„Dobrá, připíšeme to do dohody. Ještě nějaké další podmínky?“

„Pět milionů zlatých, hned teď. Na osobní výlohy,“ vyšlo z Plinta po odmlce, během které z nějakého důvodu sledoval Anastarii.

„Na co ti to bude?“ začínal jsem ztrácet nit a Anastaria na chvíli sklopila hlavu.

Ne! Tisíckrát NE!!! explodoval klanový kanál dívčiným výkřikem.

„Prostě mám něco v merku,“ zněla Plintova krátká odpověď a já ihned pochopil, kam ty peníze poputují. Nejkratší cestou do Anastariiny peněženky. Ale co za ně chce?

„Souhlasím. Jako velitel klanu ti garantuji pět milionů zlatých za přidání se k Bodlákům. Avšak v tomto případě mám také podmínky. Budeš muset zůstat v našem klanu alespoň rok, pokud tě sám dřív nevyhodím, a podepíšeš klanová pravidla.“

„Jasan,“ rozprostřel se po celé lupičově tváři úsměv. „Ochránce, žádám tě, abys byl svědkem dohody ohledně připojení ke klanu!“ zakřičel Plinto.

„Podmínky jsou zaznamenány!“ rozvibrovala se opět celá mýtina ochráncovým hlasem.

„Pošli mi pozvánku,“ dodal Plinto. „Jsem připraven přidat se k Bodlákům přesně podle dohodnutých podmínek a přijímám plnou odpovědnost, která mi tímhle vzniká.“

No, Mahane… fakt moc díky…

Hráč Plinto se přidal ke klanu Bodláci. Pozice: bojovník.

Alespoň jeden z členů klanu získal úspěch První zabití v jeskyni Stříbrný křik, proto se klanu Bodláci přičte +2 k Atraktivitě u všech NPC Malabaru…

Následoval seznam bonusů, ale celkově jich bylo jen sedm, což trochu bledne při srovnání s Anastariiným seznamem čítajícím více než dvacet Prvních zabití. Temné legii se přeci jen podařilo několik jeskyní zdolat dříve než Fénixu… Začal jsem se probírat bonusy, které nám díky Plintovi přibyly, proto jsem hned nezpozoroval, jak ochráncovy větve začaly objímat mého jediného (pro tuto chvíli) bojovníka a stejně tak i mou zástupkyni. To nechápu, co se to tu děje?

„Plinto Krvavý!“ zaduněl dub. „Podle dohody musíte hráčce Anastarii zaplatit odměnu pět milionů a čtyři sta tisíc zlatých. Anastario! Podle dohody musíte po zaplacení částky předat otěže na bájného ptáka fénixe!“

„Jsem připraven převést peníze,“ odpověděl okamžitě Plinto. „Odeberte je prosím z mého účtu a zbytek z účtu klanu Bodláků, což odpovídá dohodě, podle které jsem byl do klanu přijat.“

„Potvrzeno!“ Pět milionů je už vážně dost peněz a trvalo by mi spoustu času toto rozhodnutí ostatním vysvětlit. Budu muset zjistit, kolik a komu co dlužím. A hlavně, kvůli čemu?

„Anastario! Plinto splnil svůj závazek pro získání otěží na fénixe. Předáte mu je?“

„Jsou v mém osobním pokoji,“ řekla dívka smutně. „Dávám svolení, aby byly otěže odebrány a předány Plintovi.“

„Dohoda je tím pádem splněna a bude považována za uzavřenou,“ doplnil ochránce a vrátil se zpět ke svým hlubokým myšlenkám.

„Víš, Nicku, za tohle si tě vážně podám,“ pronesla po chvíli Anastaria. „Postěžuju si i tvé ženě, že jsi mě naštval. Ta tě sežere za živa.“

„Stacey, v tom případě by sis měla rozmyslet, než se s někým vsadíš. Od začátku jsem říkal, že dříve či později ty otěže získám. Teď se stane můj ptáček nejrychlejším letcem Barliony! Letos konečně vyhraju cenu! Všichni se bojte!“

„Už jste skončili?“ vstoupil jsem do jejich konverzace. Později snad zjistím, o co vlastně šlo, ale teď už nás i Donotpunnik dost znuděně pozoroval. Je čas vrátit se k práci. „Plinto, pokračuj. Tomu popelu už rozumím. Co se stalo na východní straně?“

„Ano,“ dodal Donotpunnik, „taky nám můžeš říct, jak se ti podařilo dostat skrz, když ostatní průzkumníky objevili.“

„Koho jste vlastně na průzkum poslali? Lanteriuse a Foggera? Měli byste jim uříznout ruce a přišít jim je na zadek, když ho jinak používají k myšlení. Myslíte si, že netuším, jak je objevili? Každý blbec pochopí, že mlha zakrývající celou zem ukryje i poplašné pasti. Proč vůbec chodili po zemi? To mají tak málo hbitosti, že nedokážou využít stromy? Těm idiotům už není pomoci…“

„Nenech se unést,“ napomenul jsem svého bojovníka.

„Máme se na co těšit, to vám řeknu rovnou. Směrem na východ leží tři barikády. U první jsou upíři na levelu 100 až 150. Napočítal jsem jich čtyřicet, ale můžu se plést. Pořád chodili sem tam a v šeru není kvůli těm blbým stromům pořádně vidět. Upíři používají jen fyzický útok, kromě rychlosti na nich není nic speciálního. Asi polovina z nich držela luky a černé šípy, které zasaženého proklejí. Musíme být opatrní a kněží musí co nejrychleji očistit všechny hráče, které kletba zasáhne. Upíři čekali asi sto metrů od mýtiny a měli s sebou jednoho bosse: Seržanta, level 200. Na první pohled nic těžkého, když nepočítáme bonus doplnění 2 % celkového zdraví každých pět sekund.

Druhá barikáda už bude složitější. Nachází se sto metrů za tou první. Stojí u ní tři elementálové na levelu 300, pět čarodějů s levelem 350 a zase jeden boss, kterého ukrývala mlha. Podle jeho vlastností to je nějaký Poručík, level 400. O jeho rase a schopnostech jsem nic nenašel. Zatímco jsem v reálu čekal na navrácení postavy, vyhledal jsem si ho na všech možných informačních stránkách, ale nenašel jsem zhola nic. Elementálové byli taky zajímaví, viděl jsem tam ohnivého, vodního a zemského. Někde poblíž by měl být i větrný, ale asi zrovna někam odlétl. Žádné speciální schopnosti nemají, i bez nich nám ale dají pořádně zabrat, jelikož stojí těsně vedle sebe a nepodaří se nám je nalákat po jednom. Musíte vymyslet, jak je zničíme.

Třetí skupina už není ani barikáda, jako spíš tábor hlavního bosse, který leží o dalších 200 metrů dál. Boss byl zase zahalený mlhou, nějaký Generál s levelem 450 a okolo něj stálo šest nekromantů, kteří rychle čarovali Popel. Nic jiného tam není. Koukněte na video a na statistiky, které jsem dokázal ze stvůr získat. Když už se jim podařilo popel skoro vyčarovat, snažil jsem se kouzlo přerušit, protože jsem věděl, co nás čeká… Ale jakmile jsem přišel blíž, Generál mě sejmul. Stačily tři rány a ležel jsem mrtvej. Používal jen fyzický útok, proto jsem vás stihnul před popelem varovat. To je všechno.“

„Plinto,“ řekl Donotpunnik o několik minut později, když jsme pozorně zhlédli video, které nám můj bojovník předal. „Já nemám slov… Jak jsi to dokázal?“

S Donem jsem rozhodně souhlasil. Byla to úchvatná podívaná. Plinto skákal ze stromu na strom jako nějaký Tarzan, aniž by se pod ním zlomila jediná větev. Při tom se mu dařilo pořádně prozkoumávat celé okolí a zjišťovat statistiky všech stvůr, které spatřil.

„Mahane, jakmile se vrátí i zbytek klanu,“ otočil se Plinto ke mně a ignoroval Donovu otázku, „vezmu si je pod křídla. Vidím, že máš dva válečníky a lupiče. Všichni mají okolo levelu dvacet. Druidku nechám na pokoji, ale ti kluci… Už je na čase, aby se přestali jen tak potloukat a začali pořádně levelovat. Vezmu si za úkol zajistit jim vylepšování postav.“

„Počkej na ně, až přijdou – měli by tu být asi do hodiny –, a hned začněte. Později si můžeš do parády vzít i mě.“

„Jasně, žádný problém! Podařilo se ti na první pokus projít sto dvacet metrů překážkové dráhy lupičů,“ zasmál se Plinto, „pro tebe si budu muset připravit něco náročnějšího!“

„Sto dvanáct,“ opravil jsem ho, ale Plinto už neposlouchal. Zneviditelnil se a šel se podívat okolo mýtiny.

„Vidím, že si s našimi průzkumníky budeme muset pořádně promluvit,“ dodala Anastaria ve chvíli, kdy Plinto zmizel. „Kdo by si pomyslel, že takový ňouma dokáže zajistit pořádné průzkumné hlášení? Levely, popisy… Všiml sis, jak ve druhé minutě dokonce poukázal na trajektorii pohybů těch stvůr?“ zeptala se Donotpunnika.

„Jo…,“ zamumlal můj druhý poradce, ale tvářil se nějak sklesle. „Dnešek je plný překvapení… Mahane, přijal bys do klanu i mě? Pak už jen přizveme někoho z Dědiců titánů a bude hotovo… Všechny přední klany Malabaru předají jednoho ze svých nejlepších hráčů Bodlákům. To je prostě ohromující. Stacey, kolik prvních zabití máte? Čtyřicet? Plinto má asi tucet. Mahan má taky jedno. Z Bodláků se stane klan se všemi bonusy… Dokonce ještě v Mahanově stanu sedí nějaké NPC. Slate… Způsobí ti opuštění Fénixu nějaké problémy při plnění úkolu?“ zeptal se náhle dívky.

„Ne,“ ozvala se Anastariina pevná odpověď. „Přidala jsem se z vlastního rozhodnutí. Nikdo mi neplatil, a proto nikomu nic nedlužím. Rozhodněme se, co dál dělat. Navrhuji, abychom se nad tím pořádně zamysleli…“

„Ještě než začneme, rád bych něco dodal. O třech bossech jsem už věděl, ale Plinto neřekl nic o lordu Padlých. To on křičel na celý les a mýtinu, když vás popel zasáhl. Proto si myslím, že existuje i čtvrtý tábor, ačkoliv ho Plinto neviděl…“

Plán útoku byl téměř celý připraven Anastarií a Donotpunnikem, zatímco já stál u nich a fungoval jako lakmusový papírek. Pokud jsem zčervenal – neboli když jsem se začal ošívat – plán nebyl dobrý. Pokud jsem zůstal v klidu, plán vyhovoval. Důležitá role do sklenice zavřené žáby, která předpovídá počasí. Aspoň mě nenutili kvákat.

„O této lokaci se toho moc neví, většina informací je kusých,“ uslyšel jsem Anastarii říkat slova, kterým jsem konečně rozuměl. Ani za mák jsem nechápal formace, přídavky pro zjednodušené rozdělení příkazů, elixíry, nápoje, masky, bonusy… „Během patnácti let, co hra funguje, nikdo neobjevil v Temném hvozdu ani jeden úkol. Existuje mapa od Newtonoviche, ale nakreslil ji při přeletu na gryfu, ta nám moc nepomůže. Ohledně ochránců lesa jsem nic nenašla. Nic, co by ukazovalo směrem k úkolu očištění lesa od nákazy.“

„Ani já. Jen tu mapu a spoustu neprobádaného území. Víte, trochu jsem se nad tím vším zamyslel… Je tu něco, co mi nějak nesedělo… Proč se jeden hráč, kterého nahání celá Temná legie, prochází tisíce kilometrů od Anhursu? Navíc v Temném hvozdu, kde nezíská ani jeden úkol. Když si odmyslíme ochráncovu mýtinu, není tu ani moc surovin. A pak se tenhle mysteriózní šaman, kterému se začalo říkat Syn draka, ozve a nabídne nám úkol na místě, kde by se žádné úkoly vyskytovat neměly. K tomu se mu během hodiny podaří do klanu přizvat druhého a třetího nejlepšího hráče našeho kontinentu. Lidi, je tu něco, co byste mi chtěli říct? Je docela složité si všechno dobře promyslet, když mi chybí tolik informací.“

Je těžké jednat s lidmi, kteří místo emocí používají hlavu. Stacey mě prohlédla téměř ihned a Don už taky není daleko… A to jsem si myslel, jak jsem pro ostatní nečitelný a nepředvídatelný.

„Dobrá, nechcete se o informace dělit,“ konstatoval po chvíli jeden z předních hráčů Azurových draků. Podíval se na Anastarii, našpulil rty a usmál se. „Pořád se od tebe můžu dost učit. Určitě jsi dobře věděla, o co jde, ještě než ses k nim přidala… že by se našemu kamarádovi do rukou dostal další úkol? O tom mi ale nic neřeknete, co?“ Donotpunnik se na chvíli odmlčel.

„V tom případě si budu muset hrát na detektiva… Císaře i Temného lorda můžeme z rovnice nejspíš vyškrtnout, jsou noví a potřebují alespoň týden, aby se svých rolí jaksepatří chopili. Princezna… u ní si nejsem tak jistý, ale je to málo pravděpodobné. Zbývá nám jen nejvyšší kněžka. Když se tak zamyslím nad událostmi v Beatwicku, Mahan u ní mohl získat klidně sto bodů atraktivity. A pak tu bylo to přebrání hráčů Fénixáky… nejspíš, aby se dostali k úkolu… Ne, pořád mám málo informací. Raster by nevzal do klanu hráče, kteří by nepřinesli nějaký speciální bonus… To znamená… Mahan ten úkol nemá, dostal ho jen ten kněz! Toho přijali do Fénixu jako prvního a ti dva další se s ním jen svezli. Proto to museli být ti… no jasně! Mahan je vězeň a s těmi třemi nejspíš strávil nějaký čas hraním před uvězněním, ale teď ho podrazili, aby mohli nabídnout úkol Fénixu. To je od nich moc pěkné, co? A ty…“ podíval se Don na Anastarii. „Ty jsi známá svým tvrdým bojem za spravedlnost. A je to. Puzzle hotové.“

Ne, jednání s lidmi, kteří dokážou použít hlavu, není jen těžké. Je to přímo nebezpečné! I to nejmenší gesto může být použito proti vám. Donotpunnik má pravdu a i já bych se od Anastarie mohl mnohému naučit, dokud je čas…

„Říkal jsi něco o přidání se k mému klanu,“ snažil jsem se koncentrovat a dostal ze sebe i pousmání. „Pojďme si o tom promluvit, rád si poslechnu tvé podmínky.“

„To asi ne,“ zasmál se Don. „Nemá smysl se k tobě přidat, ten úkol už drží Fénix.“

„Dělat logické závěry na základě nekompletních informací je neodpustitelnou chybou, zvláště pak tehdy, když se to týká tohoto hráče,“ řekla Anastaria a ukázala na mě. „Znám ho už nějakou dobu a můžu zaručit, že má schopnost odpovědět na jakýkoli logicky neprůstřelný argument jedním nebo dvěma naprosto nelogickými rozhodnutími… Mahan má pravdu, Done. Měl by ses zamyslet, jestli se k nám nepřidáš.“

„Tohle není klan, ale banda debilů!“ vykřikl udýchaný Erik, když podesáté oběhl mýtinu. Plinto zavelel přestávku a všichni tři hráči se zhroutili na zem. „Už se na to všechno vykašlu! Napíšu vzkaz vývojářům, že mezi tím, co jsme čekali na navrácení postavy, se celý klan se naprosto pomátl! Požádám je o celkovou imunitu vůči bolesti a třeba vás to aspoň trochu zpomalí!“

Kdybych měl zapnutý filtr sprostých slov, první věta, která vyšla z Clutzera po návratu z Šedých plání, když si všiml znaku Bodláku nad Plintem a Anastarií, by zněla asi takhle: „Co se to tady kurňa děje? To je teda velké překvapení. Vy jste se museli asi úplně pomátnout! Na to se můžu vykvajznout…“

Několika větami jsem vzrušeným hráčům vysvětlil, proč je nás o tři méně, ale na druhou stranu o dva více, a ukázal jsem jim i seznam bonusů za První zabití. Navíc jsem jim řekl i o dalších výhodách o ochraně před zabijáky, což je uklidnilo. Klid jim vydržel celé dvě minuty, než se objevil Plinto, vytvořil tréninkovou skupinu a nechal zbytek bojovníků běhat okolo mýtiny. Vysvětlil mi, že je nejvyšší čas, aby si hráči zvýšili hbitost, sílu i výdrž a dal jim najevo, že komukoli, kdo se bude ulívat, vysvětlí důležitost těchto statistik svými ostrými dýkami. V tréninkové skupině se nedá umřít. Když začali kluci protestovat, Plinto jim hbitě ubral zdraví až na 1 bod a všechny problémy se rázem rozplynuly. Klukům bylo jasné, že statistiky je potřeba vylepšovat. I velitel klanu jim nakázal, aby v žádném případě nelenili…

Jakmile dorazily i poslední dvě hráčky – Barsina a Vtrenkáchmravenci –, začal druhý pokus probojovat se z ochráncovy mýtiny. Znovu se poskládaly tři desetičlenné skupiny, ale tentokrát měla každá skupina svůj vlastní podpůrný tým. Jediná změna nastala ve skupině Fénixu, léčitel Azurových draků v ní nahradil Anastarii, která zůstala po mém boku. Neměla zájem se dál bratříčkovat s Hellfirem a Ehkillerem a ani oni nevypadali, že by o její společnost stáli. Plinto pokračoval v trénování bojovníků a proháněl je po celé mýtině, čímž dal dostatečně jasně najevo, že nemá zájem se připojit k bitvě. Jeho metody fungují, to se musí uznat. Leite, Eric i Clutzer si jen za poslední hodinu zvýšili hbitost o 3, sílu o 2 a výdrž o 4 body. Plinto neomezoval své výukové metody jen na běhání, přidal i skoky, kotouly, sprinty a plazení. Jakmile se začaly úrovně zvyšovat, přestali mí kamarádi nadávat. Během chvíle dosáhli viditelných výsledků a to za trochu potu stálo.

Upíři! Jedna trojice, pohybuje se hodně rychle, žádné luky, objevila se v kanálu výpravy zpráva od jednoho hráče z prostřední skupiny. Křídla, postupte na obou stranách dopředu a nažeňte je k nám. Hellfire, připrav se!

První barikáda, pokud se tak jejich uskupení dalo nazvat, byla během několika minut vymazána z povrchu barlionského. Pro hráče nad level 280 bylo několik stvůr okolo 100. levelu jednohubkou. Upíry dokonce dokázali zabít jen průzkumníci. Jedinou trochu přijatelnou výzvou byl seržant. Válečník na levelu 200 se přihnal na Hellfira a každou ranou si navíc vyléčil pár procent zdraví. Všechny tři skupiny musely zaměřit své útoky na něj, aby co nejrychleji padl. Je moc dobře, že jsem ho nevyprovokoval k útoku tehdy, když jsme zabíjeli skupinu upírů, kteří překvapili Leita. Mých elementálů by si ani nevšiml.

Po zlikvidování nepřátel u první barikády získal každý hráč 32 zlatých, 24 upířích zubů a seržantův diadém. Zuby a diadém získal každý z hráčů, stejně jako tomu bylo svého času v Dolmě. Nebylo potřeba se přímo bitvy účastnit, stačilo být součástí skupiny. Mí tři slabší důstojníci získali každý tři levely, ale Plinto jim zakázal jakkoli rozdělovat volné body do statistik. Já jsem na vyšší level nepostoupil, ale k dosažení dalšího mi zbývalo už jen nějakých 140 zkušenostních bodů.

Po prvním boji jsme však narazili na problém. Druhá, třetí a podle mého úsudku i čtvrtá barikáda nebyla k nalezení. Průzkumníci objevili místo, kde na nás čekali elementálové (opravdu byli čtyři) a našli dokonce i oblast, ze které byl vyčarován „popel“, ale v dohledu nestál ani jeden nepřítel. Stáhli se a nechali nám k zabití jen seržanta. Bohužel se nám nepodařilo najít pozici, kde na nás čekal lord Padlých, jako by snad ani neexistoval. Buď čtvrtý tábor neexistoval, nebo se dokázal velmi dobře skrýt. Ujistil jsem všechny hráče, že po zmizelých upírech začneme pátrat hned ráno, a navrhl jsem, aby se pro tuto chvíli odpojili. Kdo chtěl, mohl zůstat, ale zbytek si mohl vyřešit záležitosti reálného světa. Nemělo smysl prohledávat Temný hvozd v noci.

„Eriku, kolik ti ještě zbylo mědi?“ zeptal jsem se, když z mýtiny odešli téměř všichni hráči. Zbyl tu jen Plinto, který pokračoval v náročném tréninku. Anastaria o něčem zaníceně debatovala s Donotpunnikem a Barsina sledovala, jak se kluci zlepšují.

„Asi třicet kousků. Potřebuješ je na něco?“

„Dostal ses už k cínu?“

„Jo. Nechával jsem si je na měď…“

„Ber to tak, že sis na horší časy nic neschoval. Zbývá mi jen 18 úrovní, než budu moci vyrábět ze stříbra. Musím se k němu co nejdřív propracovat.“

„Sakra a co mám dělat, až skončím s cínem?“

„Můžeš dál cvičit, co jiného? Plinto! Myslím, že Eric se trochu ulívá. Už se mu doplnila celá energie.“

Výrobou ingotů jsem strávil asi hodinu, ale třicet kusů mědi mi stačilo jen na 9 úrovní kování a získal jsem z nich tři lazurity. V ideálním světě bych si skočil do Anhursu, nakoupil nějaké měděné ingoty a rudu, z nichž bych si zvýšil odlévání o 10 % a drahé kameny na druhou úroveň, ale kde tady najít portál? I kdybych ho mohl od někoho koupit, vyšlo by to na takovou sumu, že by celá má vnitřní zoo úlekem pošla. Potřebuji to tak nutně? Ne, proto se nápad s portálem může zamítnout. Kde bych získal nějakou měď? Zkusím poprosit o pomoc Anastarii.

„Dobrá, už jdu taky pryč. Zítra se uvidíme,“ rozloučil se Don, který se konečně přestal dohadovat se Stacey. Jeho postava se stala průhlednou a po chvíli zmizela.

„Já taky,“ řekla má zástupkyně. „Je čas jít a vystrašit rodinu nečekanou návštěvou. Konečně mám možnost s nimi trávit čas a takovou příležitost si nemůžu nechat ujít.“

„Počkej ještě,“ zastavil jsem dívku. „Poslouchej, je možnost, že by některý z tvých starých známých koupil měděné ingoty a poslal mi je? Nebo klidně jen rudu. Moc by mi to pomohlo…“

„Dej mi chvilku.“ Anastaria otevřela poštovní schránku a začala psát dopis. Za několik minut zvedla obočí, asi jí došla odpověď. „Tak takhle to teď mezi námi je…,“ zamumlala potichu a začala psát další zprávu. Do dvou minut přišla druhá odpověď, opět nepříliš pozitivní, jelikož dívka jen zakroutila hlavou a vyšlo z ní tiché: „Hmm…“ „Kolik toho potřebuješ?“ zeptala se po další zprávě.

„Asi deset hromádek.“

„Dostaneš je,“ ujistila mě dívka. „Hned ráno ti přijdou.“ S těmito slovy Anastariina postava zmizela.

Po dalších dvaceti minutách se Erikova, Clutzerova i Leitova energie snížila znovu na nulu a odešli i Plinto s Barsinou. Jakmile zmizel Donotpunnik, připojila se druidka k mým běhajícím a skákajícím druhům, aby si trochu zvýšila hbitost a výdrž. Nevadilo jí, že nejdůležitější je pro její postavu inteligence, ráda zapracuje i na ostatních vlastnostech. Dělá dobře, začíná přemýšlet jako skutečný žoldák, nenechá si ujít příležitost, jak zdarma získat pro svou postavu nějaký užitek.

„Teď nám pověz, jak se to všechno seběhlo,“ obklíčili mě tři mí kamarádi, kteří už popadli dech. „Jak se ti podařilo získat Anastarii a Plinta? Co se vlastně stalo s Eleniem, Sushihem a Dokim?“

Nikdy bych do sebe neřekl, že dokážu tak barvitě převyprávět události posledního dne a vyplnit je dramatickými scénami s hrdiny a nepřáteli, zradou a kamarádstvím, city a ledovou logikou. Vše jsem popravdě vylíčil. Anastaria u nás bude jen tři měsíce a Plinto minimálně rok (za což jsem musel zaplatit), ale styl, kterým jsem jim to podal, byl nedostižný! Mihail Dimov, zkušený vypravěč, by mě jistě považoval za schopného kolegu.

„Přicházím v míru, stateční vypravěči a posluchači,“ pronesl hluboký hlas jen chvíli poté, co jsem dovyprávěl události dne. Na Barlionu se snesla tma a jen pár metrů od hranice mýtiny zářily dva rudě červené body. Nepřítel! Upír na levelu 200 s červenýma očima! „Dovolte mi vejít na ochráncovu mýtinu!“

S Erikem jsme se na sebe podívali. Stejně dobře jako já chápal, co upírovy červené oči znamenají a jaký konec nás čeká, pokud bychom mu dovolili vejít: dvanáctihodinové čekání a zbytečná Slatova smrt.

„Ne, díky, ale rádi zůstaneme naživu,“ zazněla jasně má odpověď. „S kým máme tu čest?“

„Nemohu ublížit těm, kteří Patriarchu tak zajímají,“ odvětil noční host a já jsem si pečlivěji prošel jeho vlastnosti. Level 203, upír-průzkumník, počet bodů zdraví, ale žádná zmínka o tom, že by NPC stojící před námi bylo prokleté. Jeho oči však dokazovaly opak. „Mistr by si s jedním z vás rád promluvil. Rád by se dozvěděl, proč jste do jeho hvozdu zavítali.“

„Jeho hvozdu?“ nedokázal jsem se udržet. „Tento les je zaplaven Padlými a jejich velitelem, zatímco se váš Patriarcha zabarikádoval v hradu, nebo kde se to schovává. I přesto se nebojí označit tento les za svůj. Přišli jsme očistit prokletí, tento úkol nám zadal ochránce. Můžeš jít a Patriarchovi vše vyřídit.“ Asi jsem riskoval, když jsem se k poslovi nechoval s úctou, ale pro dnešek už jsem s přívětivostí skončil. Jsem příliš unavený. Věděl jsem, že s NPC musím jednat uctivě, ale dnes už to nešlo.

„Mistr mi přikázal, abych jednoho z vás přivedl, a to taky udělám,“ řekl upír nevzrušeně. „Na ochráncovu mýtinu mohu volně vejít. Jen z respektu k těm, kteří dokázali odvrátit pohled Padlých od našeho hradu a osobně jim čelit, díky čemuž jsme si mohli poprvé za deset let trochu oddychnout, jsem žádal o povolení.“ S těmito slovy udělal upír něco nemyslitelného. Vešel na mýtinu a nic se mu nestalo. Nezačal se svíjet v agónii, neobjevil se okolo něj sžíravý ohnivý kruh a dokonce ani ochránce jeho přítomnost nijak nevzrušila. Jako by se nic nestalo. Ale ty červené nepřátelské oči…

„Setkám se s Patriarchou,“ rozhodl jsem se konečně. Došlo mi, že upír nezaútočil, ačkoli mohl beztrestně na mýtinu vstoupit, a proto se nejspíš nemáme čeho bát. Alespoň pro tuto chvíli. Později zjistíme, komu jsme co dlužni. Kromě toho mě stejně čeká jistá smrt, až se Stacey připojí zpátky do hry…

„Dotkni se mé paže,“ pronesl upír, kterému se podařilo nepostřehnutelným pohybem dostat až ke mně. Sakra, ten je rychlý! „Jsem svázán s hradem pomocí teleportačního kouzla. Stejným způsobem se vrátíš z hradu sem.“

Upír mě přiměl se na něj podívat z jiné perspektivy! No to mě podrž! Stvůry v okolí nejsou jen tak ledajaké, jak by se mohlo na první pohled zdát. Obyčejný posel byl vybaven vnitřním portálem, který normálně stál neskutečnou sumu peněz. Je to jistě příjemná věc, to ano, ale víte, kolik zlatých je potřeba vynaložit na vytvoření tělesného portálu? I přesto tu přede mnou stojí jeden z poslů, který je tímto zařízením vybaven, jako by to bylo něco běžného. Portály nejspíš používají kvůli bezpečnosti. Pokud by kurýra zajal někdo z Padlých, mohl by se vmžiku vrátit na hrad. Pěkné zabezpečení…

Uvědomil jsem si, že nemám moc na výběr a dotknul se upírovy ruky. Svět okolo se rozmazal, což mi naznačilo, že se přesouvám jinam. Když se můj pohled zaostřil, rozhlédl jsem se okolo a spatřil monumentální stavbu v celé její kráse. Přistál jsem přímo na vnitřním nádvoří Patriarchova hradu.

Zarazila mě nepřítomnost mlhy, která jinak prostupovala celým Temným hvozdem. Nádvoří bylo vydlážděno hladkými kameny a přede mnou se tyčil obrovský kamenný hrad, místy připomínající spíš palác. Kromě něj zde stálo pár menších budov, které tu někdo postavil jen na okrasu. Nikdo v nich nežil, jelikož všechny vstupy blokovaly hromady různých zbraní a kusy zbroje.

„To je naše válečná kořist,“ vysvětlil mi průvodce, když si všiml, kam směřuje můj pohled. „Nejdřív jsme naplnili celou zbrojnici, pak i kasárna a teď už to jen házíme na hromady. Nemůžeme nechat zbraně ležet, jelikož by zase posloužily Padlým, ale sami s nimi bojovat nemůžeme. Jsou bohužel prokleté. Proto je necháváme jen na hromadě.“

„Můžu se podívat?“

„To záleží na tom, jak dopadne tvá schůzka s Patriarchou. Možná tě nebudu muset ani přenést nazpět. Svobodní občané se dokážou z Šedých plání vrátit sami. Tak by ses vrátil na mýtinu. Udělám cokoli, co mistr rozkáže. Následuj mě.“

Průvodce zamířil k hradu a já šel krok za ním. Cestou jsem si prohlížel zbytek nádvoří. Vysoké kamenné hradby obklopovaly hrad ze všech stran a dosahovaly až k… Ať už byla jejich výška jakákoli, nedokázal jsem přes ně zahlédnout koruny stromů. Nebyl jsem si jistý, ale mohly měřit klidně sedm metrů. Hrad zabíral rozlohou asi stejnou oblast jako ochráncova mýtina, ale kromě hradeb a tří malých budov jsem nic neviděl. Jako by to byl domov divného druhu upírů – asketického druhu. Když si vzpomenete na staré filmy, v nich upíři přebývají v okouzlujícím luxusu, kterého si dopřávají po celý svůj dlouhý život. Zde bylo vše spartánské. Upíři stáli po celém obvodu hradeb a do neznáma stříleli jeden šíp za druhým. Pak mě napadla další otázka: Odkud místní bojovníci získávají potravu a vybavení? Neměli tu ani kovárnu, ani stromy, ze kterých by se daly šípy vyrobit. Že by se vývojáři nechali unést a zapomněli na herní logiku? Upírům se možná automaticky doplňovaly toulce, aniž pro to museli hnout prstem. Nerozumím ani tomu, jak se jim daří udržovat si plný stav armády. Při deset let trvajícím boji jistě spousta jejich druhů zahynula… Prostě mám spoustu otázek, na které se mi asi nedostane žádných odpovědí. Je to scénář a to vysvětlení mi nejspíš musí stačit…

„Buď pozdraven, poutníku. Co tě přivádí do mého lesa?“ oslovil mě Patriarcha překvapivě příjemným hlasem. Byl tak… Ani pořádně nevím, jak bych mohl hlas popsat. Zněl sebevědomě a laskavě, cítili jste, že tomu hlasu můžete věřit a spolehnout se na něj, všechny vaše problémy se rázem vyřešily a vy si můžete už jen užívat. Místní šéf, oblečený do světle červeného pláště, který ho halil od hlavy až k patě, seděl na trůnu z lebek a sledoval mě stejně jako všichni ostatní upíři – rudýma očima. Očividně nedělal mezi rasami žádné rozdíly, protože jeho trůn byl vyroben z lebek lidí, orků, rohatých lebek koboldů… Téměř všechny rasy Barliony se „podílely“ na tomto děsivém výtvoru.

„Máme úkol od Ochránce Temného hvozdu, abychom les očistili od nákazy,“ odpověděl jsem postaršímu mistrovi. Sněhobílé vlasy a bledá pokožka silně kontrastovaly s jasně červenou barvou Patriarchova oblečení, až jsem se několikrát přistihl, že uhýbám očima. Sakra! Jasně jsem cítil vliv tohoto NPC (jeho postava neměla žádné bonusy, ani ty záporné), že by charisma? Možná se k němu váže něco zajímavějšího. Musím tomu přijít na kloub. „Rád bych se také dozvěděl, co se stalo vyššímu knězi Midialovi, jeho skupině,“ vzpomněl jsem si na druhý úkol, „a kdo je vlastně zničil.“

„Zničil?“ usmál se Patriarcha. „Dal bych nevím co, abych mohl osobu, kterou nazýváš vyšší kněz Midial, zničit. Asi nevíš, že lord Padlých a Midial je jeden a ten samý muž…“

„Rychleji!“ popoháněl skupinu Midial, kterého začala užírat netrpělivost. „Musíme k Ishni dorazit ještě před večerem! Jen ona nám může říct, kde Slzu Eluny hledat! Vpřed, bratři!“

„Neužeň své následovníky až k padnutí, knězi.“ Když zpoza stromů vystoupil jednorožec, zahnala oslepující záře bílého světla dlouhé stíny Temného hvozdu. Před skupinou stála duše Temného hvozdu – Ishni. Všichni členové skupiny vyslané nejvyšší kněžkou se na místě zarazili a s otevřenou pusou hleděli na bezchybnou bělost jednorožcovy pokožky, lesklý roh a velké moudré oči. „Dám vám Slzu Eluny, už ji více nepotřebuji. Vezměte si ji a se ctí ji neste!“

Jednorožec sklonil hlavu, aby mohli spatřit přívěšek ve tvaru kapky na malém řetízku, který mu visel ze špičky rohu – ztracený amulet nejvyšší kněžky. Celá skupina si oddechla a všichni se usmívali. Výprava skončila úspěchem a po návratu mohou očekávat velikou odměnu. Midial poklekl na jedno koleno a pronesl: „Patří ti můj dík, ó velká Ishni, za pomoc s nalezením relikvie. S její pomocí dosáhneme mnohé…“

„Mnohé? Knězi, asi nemáš ponětí, že Slza Eluny nemůže přinést Světlo. Jak by mohl žal samotné bohyně a její bolest přinést svému okolí dobro? Nejvyšší kněžky po staletí chránily občany Barliony před tímto amuletem a přišel čas, aby nová kněžka vzala toto břímě na sebe. Slza nemůže být použita, může být jen střežena.“

„Omlouvám se, veliká, nevyjádřil jsem se přesně. Slzu nepoužiji, to je mimo mé schopnosti. Mým nejniternějším přáním je doručit relikvii na správné místo.“

Midial se zvedl, přešel k jednorožci a vzal do ruky náhrdelník. Několik chvil amulet upřeně pozoroval a pak se mu po tváři rozlil zlomyslný úsměv.

„Není to krásná náhoda, že zrovna tady je to správné místo? Geraniko!“ zničehonic zakřičel do vzduchu kněz. „Získal jsem předmět, po kterém tolik toužíš! Temný hvozd je připraven padnout k tvým nohám!“ Po vyslovení těchto slov Midial strhl Slzu z řetízku a zarazil ji do země.

„Přestaň, šílenče!“ podařilo se Ishni vyhrknout, ale okolní svět jako by se zastavil. Zbytek kněží, kteří se vrhli na svého velitele, jednorožec se skloněnou hlavou připraven zasáhnout nepřítele a dokonce i vánek, jenž byl do této chvíle téměř nepostřehnutelný, v jednu chvíli zamrzli. Celé okolí znehybnělo.

„Tobě se to povedlo!“ řekl muž oblečený do skvěle padnoucího obleku, který se objevil vedle Midiala. „Musím přiznat, učedníku, že už jsem o tobě začínal pochybovat, ale zvládl jsi naplnit má očekávání. Od této chvíle tě jmenuji Lordem Temného hvozdu. Velmi brzy se stane prokletým hvozdem a ty mě budeš zásobovat…“

„Jak si dovoluješ vstoupit do Temného hvozdu a porušovat jeho pravidla!“ Ochránce nedbal na zastavený čas a objevil se nedaleko Geraniky a Midiala, aby bránil svůj les.

„Tobě se stále nepodařilo zbavit se tohoto problému?“ podíval se Geranika překvapeně na Midiala. „Zklamal jsi mě, učedníku. Připrav se na trest.“

„Budete zničeni,“ pokračoval ochránce, „nic vás už nezachrání a…“

„Ticho!“ V Geranikově ruce se objevila tamburína, šaman zavřel oči a okolní svět se zatřásl při zvuku bubnování.

„Ty se opovažuješ mi říkat… Cože? Co se to děje?“ vykřikl ochránce, když ho začala halit tmavá mlha. Po jejím doteku nejdříve zvadly listy, následně se polámaly větve a poté se celý dub rozpadl na prach a zmizel.

„Učedníku, tvůj trest je následující: dokud nezničíš Patriarchu upírů, kteří v lese žijí, nenáleží ti místo po mém boku. To je vše.“ Geranika odhlédl od skloněné hlavy kněze a přešel k jednorožci. Ulomil jeho roh, potěšeně se zasmál a zmizel.

Do okolního světa se navrátil čas, jako by ani nikdy nezmizel, ale jedna věc se změnila. Midial už nebyl knězem, stal se mistrem. Zvedl paže a stejně jako předtím Geranikovi, i jemu se z nich vyvalila tmavá mlha. Hadím pohybem obtočila na mýtině všechny přítomné včetně jednorožce a zvedla je nad zem.

„Tebe jmenuji seržantem,“ promluvil Midial k jednomu knězi. „Tebe poručíkem a tebe generálem Padlých. Zbytek nám přijde časem vhod. A ty,“ otočil se kněz k Ishni, „s tebou mám velké plány… Au! Ta věc strašně pálí!“ Midial ze záhybů svého roucha vytáhl malou figurku žáby a odhodil ji na zem. „Taková cetka!“

„Jak jsi viděl,“ promluvil Patriarcha, „už deset let se Midial snaží vrátit ke svému mentorovi, ale neúspěšně. Klan Reardalox se nikdy neskloní před nájezdníky.“

Zatímco jsem se snažil uvědomit si, čeho jsem byl právě svědkem, objevilo se mi před očima postupně několik zpráv:

Úkol Navrácení svaté relikvie, část druhá. Hledání Kamene světla splněn. Odměna: +35000 zkušeností, +500 bodů reputace u kněžek bohyně Eluny, +100 reputace u bohyně Eluny.

Získán level!

Dostupný úkol: Navrácení svaté relikvie, část třetí. Nalezení Kamene světla.

Popis třetí části: Ztracený Kámen světla byl odhozen kdesi v Temném hvozdě. Postupem času se okolo něj vytvořila oáza klidu a míru. Přineste Kámen světla nejvyšší kněžce.

Požadavky: více než 0 bodů reputace u bohyně Eluny, alespoň přátelská reputace u kněžek bohyně Eluny, celkový součet levelů skupiny: alespoň 600. Typ postupného úkolu: vzácný. Odměna za splnění třetí části: +1 level, +500 reputace u kněžek bohyně Eluny, +100 reputace u bohyně Eluny. Odměna za splnění postupného úkolu: skryto. Trest za nesplnění nebo odmítnutí úkolu: žádný. Postupný úkol bude aktualizován všem členům skupiny.

Aktualizace úkolu: Očištění Temného hvozdu.

Původ nákazy: Do země zaražená Slza Eluny.

„Vidím, že tě má slova šokovala,“ vrátil mě zpátky do „reality“ upír. „Chápu, že je těžké pochopit zradu, navíc když se jí dopustí kněz, ale takový je příběh mého lesa. Teď se vrátíš zpět. Dozvěděl jsem se vše, co jsem chtěl. Nemám zájem ti pomáhat, ale mí válečníci ti půjdou z cesty. Dovolíme ti nerušeně procházet naším lesem a Slzu Eluny nalézt.

„Proč ale…“ chtěl jsem se zeptat, ale pak jsem utichl. Zajímalo mě, proč Patriarchovi upíři nevytáhnou amulet sami. Nemělo cenu se ptát, jelikož jsem si sám dokázal odpovědět. Slza je přece vražená do země v místě, kde proběhla proměna kněží na prokleté následovníky lorda. Což znamenalo, že se na tom místě bude nacházet i sám lord Padlých, který je Geranikovým učněm. Napadla mě hned další otázka: jak může šaman učit kněze? Vždyť jde o naprosto odlišná povolání. Ačkoli… Vzpomněl jsem si na slova nejvyšších elementálů obou světů. Geranika nepřivolal elementály už strašně dlouho, víc než deset let. Pro zničení ochránce však stejně použil tamburínu… Musím si co nejdřív promluvit s Vtrenkáchmravenci.

„Děkuji za vaši pomoc, zadaný úkol dokončíme. Měl bych ještě jednu otázku a jednu žádost. Otázka je jednoduchá: Abychom nemuseli křížem krážem procházet celým hvozdem, můžete nám říct, kde Midial Slzu do země zabořil?

Má žádost je trochu komplikovanější. Na nádvoří vám leží hromady prokletých zbraní. Jsem Požehnaný výrobce a mám schopnost změnit prokleté zbraně na požehnané.“ Možná jsem si trochu zapřeháněl, protože ve skutečnosti se mi to zatím nikdy nepodařilo, ale musel jsem to alespoň vyzkoušet! Třeba to bude fungovat. Přinejhorším je přinesu Beth a ona by mi mohla pomoci zbraně požehnat. „Mohl bych si s sebou odnést pár těch zbraní, když je nemůžete použít?“

Pár chvil byl Patriarcha ztracen v myšlenkách – nejspíše si imitátor přepočítával možnosti a hodnotu hromad železa. Nakonec odpověděl:

„Nemůžu vyznačit místo, kde se můj nepřítel nachází. Boj mezi námi je vnitřní záležitostí Temného hvozdu. Svobodní občané se jím nemusí zabývat. Pokud se však chcete k boji přidat, je to vaše volba. Mí bojovníci vám nebudou stát v cestě. Nečekejte od nich ale ani žádnou pomoc. Své problémy si musíte vyřešit sami. Je pravda, že zbraně a vybavení už nemáme skoro kam dávat, ale nemůžu ti je předat jen tak, aniž bych si ověřil, co s nimi provedeš. Dokaž mi, že jsi opravdu Požehnaný výrobce. Nechám ti přinést vzorek. Změň ho. Pokud se ti to podaří, nechám tě vybrat si deset předmětů. To bude můj osobní dar. Pokud se ti to nepodaří… Vrátíš se zpátky na ochráncovu mýtinu, nejdříve však odejdeš do Šedých plání. Souhlasíš s mými podmínkami?“

Takže takhle to je! Pan hlavní upír dokáže všechno pořádně zašmodrchat! Ve zkratce naše setkání nepřineslo téměř žádné výhody. Patriarcha se neobjevil na seznamu frakcí, se kterými jsem se setkal, proto je potřeba u něj reputaci zvedat postupně. Nemá nejmenší záměr nám pomoci a nijak s ním v této záležitosti nepohnu. Navíc se mě chystá zabít. Nejsem kněz, abych jen tak zvládl změnit polaritu předmětu. Navíc nemůžu ani odmítnout, jelikož by se má reputace u Patriarchy mohla jednoduše dostat do záporných čísel. Co mám dělat?

„Souhlasím.“ Neměl jsem ani jinou možnost a mentálně jsem se připravil na dvanáctihodinový odpočinek. Pro mě to uběhne jako sekunda, tělo si však od Barliony na chvíli odpočine.

„Bude ti přinesen jednoduchý předmět, který se váže k tvé profesi,“ řekl Patriarcha a vytrhl mě z myšlenek. Jelikož se „váže k mé profesi“, měl bych pracovat s prstenem nebo náhrdelníkem. Jinými slovy s nějakým klenotem…

Prokletý Driallův prsten.

Třída předmětu: epický, unikátní. Minimální level: 320. Statistiky: +12800 Inteligence, +5400 Výdrž, +80 Energie, +1400 Hbitost, +1400 Síla, při sesílání kouzla máte 30% šanci okamžitě vykouzlit kopii kouzla, která nevyžaduje manu. Místo pro 2 drahé kameny. Vylepšitelný (cena a úroveň vylepšení musí být potvrzena rádcem nebo mistrem). Speciální vlastnosti prokletého prstenu: -20 levelů postavy (tento efekt je aplikován na každou postavu pouze jedenkrát, celkový počet odebraných bodů ze statistik: -100). V případě umístění v inventáři: -30 % u všech statistik (dočasný efekt).

Vlastnosti prstenu mi vyrazily dech. Dosud jsem si myslel, že nejdražší a nejlepší předměty prodávají hráčům Triciniáni. Vybavení, které mám nasazené, by bylo vhodné i pro hráče na levelu 300. Když jsem si teď přečetl popis „jednoduchého“ prstenu, jak ho Patriarcha popsal, uvědomil jsem si, jak moc se mýlím.

„Tohle je prsten prvního poručíka. Před třemi lety se nám jej podařilo zabít. Midial vybral nástupce, ale level ani zkušenosti nemá takové jako jeho předchůdce. Máš hodinu…“ S těmito slovy Patriarcha na trůně ztuhl, čímž mi bylo naznačeno, že následujících šedesát minut pro něj neexistuji. To mi nevadí. Hlavní je přijít na způsob, jak s tím prstenem naložím.

Po dvaceti minutách zkoumání prstenu jsem pochopil, že ho v designovém módu nepředělám. Prsten se pořád deformoval. Jednou se ohnulo místo pro uložení drahokamu, jindy se z kulatého prstenu stal čtverec, nebo se jeho povrch znetvořil, jako by ho někdo polil kyselinou. Nejspíše je mezi prstenem pro level 300 a mou úrovní profese příliš velký rozdíl, než abych s ním mohl pracovat. Začal jsem se vzdávat a připravovat na smrt. Zbývalo mi snad něco jiného? Rád bych se smrti vyhnul, ale asi se mi to nepodaří. Ačkoli…

Otevřel jsem si šamanovy schopnosti a začal pročítat. Znám jedno pravdivé pořekadlo: Jakákoli novinka je jen už něčím hodně starým a dávno zapomenutým. Klenotnictví použít nemůžu, možná mi přijde na pomoc šamanismus. Vyzkouším Esenci věcí a Změnu esence. Doufejme, že esence prstenu není zakryta kouzlem.

Odpor. Zloba, bolest, strach a znovu odpor. Jakmile jsem zkusil vycítit esenci prstenu, zavalil mě proud negativních pocitů. Nechápu, jak se mi podařilo, že jsem prsten hned neodhodil a neotřel si od něj ruce, ale jsem si jistý, že výraz mé tváře značil podobný pocit, jako když spadnete do žumpy. Prstenu se líbilo být odporným, zkaženým, zlým a nahánějícím hrůzu. Seznam mohl dál pokračovat, ale snažil jsem se odpoutat od pocitů, kterými mě kapsle krmila, a znovu se zaměřit na prsten. Takže ty chceš být kulatým odporným kouskem pekla? Co kdybychom tě změnili na šťastný a neškodný kousek kovu?

První pokusy změnit esenci nepřinesly nic víc než bolest hlavy a překvapivě mi začala téct krev z nosu. Koukl jsem na Patriarchu, který stále seděl na svém trůnu jako socha, ale všiml jsem si, že krev ucítil. Rozšířily se mu nosní dírky, když k nim dosáhl nasládlý pach krve, ale i přesto se upír ani nehnul. Nezbývalo mi nic jiného, než jen sedět a snažit se přijít na způsob, jak prsten změnit. Možná to má co dočinění s vlastnostmi tohoto místa, který byl příbytkem upírů, stejně jako to bylo v jeskyni, kde jsem byl zasvěcen do šamanismu. Uběhlo dohromady čtyřicet minut, ale nevěděl jsem jak problém vyřešit. Je konečně čas to vzdát? Už mi nezbývá nic, co bych mohl vyzkoušet… Ale to ne! Jsem šaman a žádný prsten mě nedonutí vzdát se!

Znovu jsem zavřel oči a přešel do designového módu. Před očima jsem měl jen černočernou tmu, kde byly na speciálních poličkách vystaveny předměty, které jsem dříve vyrobil. Kameamia s dodatkem, že nemůže být zkopírována, orci, trpaslíci, dvaatřicet hráčů Fénixu a Temné legie, tuna prstenů a náhrdelníků… Hezká kolekce, jen co je pravda. Teď jsem musel přidat další prsten, který se neustále odmítal ke svým předchůdcům připojit.

Třeba to dělám špatně. Co kdybych se nesnažil prsten přemodelovat, ale tuto část přeskočit a rovnou vyrobit nový? Jsem přece Požehnaný výrobce, ne prokletý. Z mých rukou vychází požehnané předměty, nemusím se bát, že by se mi na poličku přidal předmět prokletý.

Ihned se objevila šablona nového prstenu, kulatého a zářícího, zformovaného z jednoho kusu kovu. Nechyběla ani dvě místa pro drahokamy (měl bych experimentovat s různými typy prstenů a stejně tak i s počtem drahokamů, nemá důvod se omezovat jen na dvě místa). Prsten, který jsem si v hlavě vytvořil, byl velmi podobný tomu od Patriarchy, ale nevycházelo z něj zářivé světlo. Pokud bych ho vytvořil, získal bych jen normální bronzový prsten s nějakým bonusem. Potřeboval jsem ještě něco navíc, aby se prsten změnil, ale co?

Ahoj, pojď za mnou, potřebuji tvou pomoc, zavolal jsem svůj totem. Nenapadal mě žádný další způsob, jak prstenu dodat správný vzhled, než ho vykoupat v dračím ohni. Bylo to asi dost hloupé, ale žádná jiná možnost mi nezbývala. Navíc jsem to musel stihnout do deseti minut.

„Jsem tu. Co potřebuješ? Je normální, že se ti před obličejem pohupuje černý prsten?“ Draco se ihned objevil a svou otázkou mě téměř vytrhl z koncentrace. Jakmile jsem se přestal soustředit, prsten v mých představách se zdeformoval a začal se tavit.

„Toho si nevšímej. Tvůj úkol zní následovně: Musíš ten prsten podpálit. Snaž se při tom nepodpálit i mě.“

„Budu opatrný,“ ozval se drak a z jeho tlamy vyšlehl záblesk ohně, který mi vehnal do tváře horký vzduch. „No nevím, nefunguje to.“

„Zesil.“

„Ale…“

„Draco, je mi jasné, že to bude bolet, ale udělej to!“

„Dobře, skočím rovnou na druhou úroveň…“

„Ne. Pokud to druhá úroveň nezvládne, pokračuj se třetí a čtvrtou… Něco mi říká, že by ses měl dostat až na šestou.“

„Tak daleko jsem ještě nikdy nebyl! Bude to hrozně bolet!“

„Pokud to neuděláš, zabijí mě. Nebudu tě však nutit, volba je na tobě.“ Vím, že je to jen NPC, ale zároveň je to můj Draco, ke kterému mám hluboký vztah a nedonutím ho udělat něco, co sám nechce, ačkoli to strašně moc potřebuji. Dvanáct hodin spánku je při srovnání s jeho bolestí ničím.

„Udělám to, bratře,“ odpověděl totem prázdným hlubokým hlasem a znovu mě zasáhl proud horkého vzduchu. „Jdu na druhou úroveň,“ oznámil Draco a s prstenem se začaly dít divné věci. Začal tát jako kousek másla na slunci. Byl to výsledek dračího dechu? Pokud ano, měl bych být šťastný, že funguje, mě ale naopak svírala zlá předtucha. Něco nešlo podle plánu. Musel jsem prstenu zabránit v roztavení, musí zůstat celý!

„Spouštím třetí,“ dal mi vědět totem skrz zuby, nebo v Dracově případě skrz tesáky, když jsem se začal snažit udržet prsten v celku. Musel zůstat kulatý, se dvěma místy pro drahokamy a se skvělým povrchem. Uběhlo několik sekund, ale prsten se dál tavil. Buď mi chyběla koncentrace, nebo zkušenosti, nebo jsem dělal něco úplně špatně. Počkat! Vždyť jsem o pomoc poprosil svůj totem! Proč nepoužívám své šamanské schopnosti? Tři sekundy, než jsem se dostal do vyvolávání elementálů, mi připadaly nekonečné. Uvolnil jsem jednu pozici rychlé volby, aniž bych se podíval, co jsem vlastně vyhodil (později to můžu vrátit) a začal jsem vyvolávat elementála zkamenění. Neměl jsem tušení, zda nějaký takový existuje, ale zrovna teď jsem jej nutně potřeboval…

Vyvolal jste nižšího elementála zkamenění…

To jsem si oddechl! Nemusel jsem dokonce ani odcházet z designového módu, který se s tabulkou pro vyvolávání elementálů hezky zkombinoval. Nově vyvolaní elementálové hned začali tancovat okolo prstenu a vraceli mu jeho původní podobu. To by bylo, mám hotovo! Draco dokončí zapečení prstenu a Patriarcha mi předá dary. Dokonce jsem si oddechl, než jsem si všiml, že se mé plány rozpadly na kusy.

„Čtvrtá!“ zakřičel totem a vyvolaní elementálové do jednoho zmizeli. Vyvolal jsem několik nových, ale jakmile se přiblížili k prstenu, zmizeli i oni. Potřeboval jsem zvýšit úroveň.

Vyvolal jste elementála zkamenění…

+1 Spiritualita. Dohromady: 25.

Dokonale jsem cítil zuřící oheň v okolí a před očima se mi každou chvíli objevila zpráva, že mi horký vzduch z ohně odebírá 1 až 2 body zdraví. Totemův oheň nemůže ublížit svému pánu, ale vzduch, který se působením horka zahřeje, může zranit kohokoli, bez ohledu na úmysly mého draka. Vyvolání normálních elementálů zkamenění nebylo tak jednoduché. Točila se mi hlava, ušima mi duněl neznámý zvuk (ačkoli to mohl být zvuk zuřícího ohně) a v ústech jsem cítil podivnou železnou chuť. Prsten však znovu vypadal jako nový.

„Pátá!“ Sám o sobě dával hlas najevo, jak se Draco cítí, a chápal jsem, že to pro něj není nijak zvlášť příjemné. Nemohl jsem svému „bratrovi“ bohužel nijak pomoci, jelikož normální elementálové mizeli. Drakovo páté zesílení je zničilo ještě před tím, než se vůbec přiblížili k prstenu, který se opět roztékal. Nezbývalo mi nic jiného než:

Vyvolal jste vyšší elementály zkamenění…

+2 Spiritualita. Dohromady: 27.

Odmávl jsem oznámení, že ztrácím každých pět sekund 10 % zdraví, jelikož tento elementál je nad mou úroveň, a snažil se nedýchat, protože to bylo příliš těžké. Podle ukazatele mi zbývalo 63 sekund, než se budu muset znovu nadechnout. Trest za vyvolání se objevil jen třikrát (když se objevil podruhé, myslel jsem si, že se nezvládnu soustředit a začnu řvát). V tu ránu Draco zaječel:

„Še-ee-ee-ssssst!“

Nevím, co to teď drak vydechoval, ale systém mi naznačil, že bych měl rychle opustit jezero roztavených kamenů a navíc ztrácím každou sekundou 100 bodů zdraví. Původní hodnota byla jistě daleko vyšší, ale díky tomu, že tu teplotu vyvinul můj totem, mi bylo ubíráno jen 0,1 % zranění. Moc mě to neutěšilo, protože teď už se ani vyšší elementálové nemohli přiblížit k prstenu, na který drak chrlil oheň při šesté úrovni zesílení. Elementálové to prostě nezvládali. Pokud jsem věděl, žádný další než vyšší elementál neexistoval. Možná jedině jeden z těch dvou, ke kterým jsem se přenesl. Ti, co mi oznámili, jak jsem malý a nepřipravený na naše setkání. Prsten znovu tál, drak řval bolestí, v okolí řádil oheň a Patriarcha určitě toto šokujícího představení se zájmem sledoval (později mi může ještě poslat účet za poničení hradu). Zatnul jsem zuby, nevnímal varování systému ani to pocházející ze své vlastní hlavy, a začal s vyvoláním. Nejvyšší elementálové, docela bych vás rád znovu viděl…

Vyvolal jste nejvyššího elementála nižšího světa…

+4 Spiritualita. Dohromady: 31.

+1 k úrovni vodních elementálů. Dohromady: 4.

Váš totem postoupil na vyšší level.

Váš totem postoupil na vyšší level.

Váš totem postoupil na vyšší level.

Váš totem postoupil na vyšší level.

Váš totem postoupil na vyšší level.

„Přišli jsme, vyšší šamane. Splnil jsi test. Od této chvíle nás můžeš přivolat. Ne však častěji než jednou týdně, ještě nejsi nejvyšší šaman. Za čas strávený v našem světě se uděluje trest, dozvíš se o něm od kteréhokoli trenéra šamanů. A teď odlehči svému totemu, bratře. Je čas, aby si odpočinul.“

Aktualizace postavy. Třída šaman elementálů byla změněna na vyšší šaman.

+10 reputace u nejvyšších elementálů vyšších i nižších světů. Tato reputace nemůže být zvyšována bonusem z Prvního zabití.

Dosáhl jste na vyšší úroveň Požehnaného výrobce. Aktuální úroveň: 3.

Získal jste nový předmět: Svatý Driallův prsten.

Třída předmětu: epický, unikátní. Minimální level: 320. Statistiky: +12800 Inteligence, +5400 Výdrž, +80 Energie, +1400 Hbitost, +1400 Síla, při sesílání kouzla máte 30% šanci okamžitě vykouzlit kopii kouzla, která nevyžaduje manu. Místo pro 2 drahé kameny. Vylepšitelný (cena a úroveň vylepšení musí být potvrzena rádcem nebo mistrem). Speciální vlastnosti svatého předmětu: +200 Víra, +200 reputace u bohyně Eluny. (Tento efekt se aplikuje na první postavu, která si prsten nasadí. Poté speciální vlastnost zmizí.) Omezení: Prsten si může nasadit jen kněz nebo paladin.

Úkol: Cesta šamana, část třetí, dokončení zkoušky pro získání titulu: vyšší šaman splněn.

Vyhledejte trenéra šamanů k získání další části.

Jakmile příliv zpráv ustal, odvolal jsem Draca a otevřel oči. Stál jsem na dně dva metry širokého kráteru. Po celém obvodu díry jsem spatřil upíry, jejichž zbraně směřovaly na mou postavu. Luky, oštěpy, meče. Okolo stálo asi deset krvelačných upírů na levelu 200 a bylo mi jasné, že v tom, aby zaútočili, jim brání jen velká síla vůle.

Vaše reputace u Patriarchy upírů klesla o 24000 bodů. Aktuální úroveň: nenávist.

„Pán našich nepřátel,“ pronesl Patriarcha ze svého trůnu dunivým hlasem, ze kterého nenávist přímo stříkala. „Nepošlu tě do Šedých plání jen proto, že jsi splnil podmínky mého úkolu. Budeš přenesen zpět na ochráncovu mýtinu a následně tě já, Patriarcha upírů, velitel klanu Reardalox, prohlásím za nepřítele všech upírů Barliony. Prsten si můžeš vzít s sebou a dám ti i jistý svitek. Taková je vůle vítězů. Nedostaneš však ode mě žádný z deseti kusů prokletých zbraní, o které jsi mě požádal. Nechť je Tartarus mým soudcem. Nechte nás o samotě!“ rozkázal Patriarcha svým bojovníkům, „Pán našich nepřátel mi neublíží.“

Tohle NPC má vážně podivné nastavení. Je připraven na sebe přivolat zlobu temného boha, jen aby mi nepředal deset prokletých předmětů. Navíc jsem získal nový titul: Pán nepřátel. Mohl mít na mysli Draca? Asi po sobě souboj mezi draky a upíry nezanechal ty nejlepší vzpomínky, když mi reputace spadla až na nenávist. Teď mě Anastaria nezlynčuje. Ona se jednoduše ujistí, že dalších sto miliónů let strávím v bolestech a utrpení. Zhatit její šance na setkání se s tímto unikátním NPC je úspěchem samo o sobě. Ačkoli Patriarcha teď mluvil jen o mně, možná se jeho zloba na mé spolubojovníky nevztahuje…

„Nezajímá mě nepřátelství mezi vámi a draky,“ odpověděl jsem mu. „Draci už dávno Barlionu opustili a nikdy se nevrátí. Můj totem není drak, ale jen jeho inkarnace. Uvědomuji si, že vysvětlovat něco takového může být obtížné, když totem zničil část tvé síně, proto ani nic vysvětlovat nehodlám. Můžete mě přenést zpět.“

„Po dva tisíce let jsou upíři s draky ve válce. Po dva tisíce let nás ničili, pálili a pronásledovali. Podařilo se nám skolit jen tři vládce vzduchu, ale po každém zabití následovala zběsilá a nemilosrdná msta. Celé klany upírů zemřely. Když už zbyl jen můj klan, přišel za mnou velitel draků a požadoval, abych se vzdal. Buď bych se musel před ním sklonit a přijmout jeho nadvládu, nebo budou upíři do posledního tvora zničeni. Díky své silné vůli jsem potlačil pýchu a před vítězem se sklonil. Musel jsem myslet na své poddané. Předal mi svitek, který mám dát buď drakovi, nebo jeho pánovi. Pak draci odešli… Navždy náš svět opustili.

Někteří upíři porážku nepřijali, odpoutali se od mého klanu a na mnoha místech Barliony založili své vlastní klany. Já jsem zůstal zde, abych si navždy zapamatoval lekci, kterou mě draci naučili. Když jsi vyvolal svůj totem, který se ukázal být drakem, poprvé za deset let jsem si vzpomněl, co je to strach. Strach před něčím nevyhnutelným… Vzpomínka na dávno zapomenutý pocit nebyla vůbec příjemná, proto udělám vše, abych ji nemusel znovu zažít. Tohle je pro tebe.“ V dlani Patriarchy se objevil svitek, který vzduchem proplul až ke mně. Zajímavé! Takže mi to rudooké NPC už ani nemůže samo od sebe něco předat. Raději použil obrovské množství many, aby donutil svitek levitovat a sám se ke mně nemusel přiblížit. Měl by si zajít k psychologovi. Je nad slunce jasné, že tenhle imitátor trpí mnoha různými komplexy.

Jakmile jsem svitek převzal, objevil se po mém boku jeden upír, jehož tvář byla plná odporu. Štítivě ke mně natáhl paži a já jsem se přenesl zpět na ochráncovu mýtinu. Upír zmizel a své bojovníky jsem nikde neviděl. Asi šli spát. Posadil jsem se pod dub a prohlédl si Patriarchův dar. Odstranil jsem obal a zahleděl se na papírový svitek.

Získán předmět: Pojednání o zdravé dračí výživě.

Popis: Draci velmi bedlivě sledují své zdraví. Pokud by snědli příliš mnoho krav nebo ovcí, čekala by je nevyhnutelná bolest břicha. Z toho důvodu nejvyšší drak přišel na způsob, jak drakům dovolit užít si života naplno. Při použití tohoto předmětu se naučíte unikání recept: Dračí ovesná kaše (vyžaduje nejméně 1. úroveň vaření), která zvyšuje drakovi na 24 hodin všechny statistiky o 100 %.

Omezení: pouze pro draky.

Dračí ovesná kaše? To si ze mě snad dělá legraci!

9. kapitola

Poručík

Dong!                     

Zvuk příchozího dopisu se prodral mým spánkem a vrátil mě do Barliony. Musím si pohrát s nastavením a vypnout podobně otravné zvuky. Mohl jsem to ignorovat a spát dál, ale ten zvuk mi připadal, jako by mi někdo hlavou narážel do gongu. Kdo mě to sakra budí?

Ještě rozespalý a tudíž naprosto nesoustředěný jsem se podíval na poštovní schránku a otevřel první dopis, který jsem viděl.

Ahoj! Jsem černokněžník, level 219. Jsem připraven probrat podmínky, za kterých bych se připojil k tvému klanu. Vyžaduji…

Naprostá drzost, která z dopisu čišela, mě ihned probrala. Co mají sakra znamenat ty „podmínky“? Nespletl si něco? Třeba mi to poslal omylem. Ještě jednou jsem si přečetl celou zprávu, ale nedokázal jsem pochopit její text. Co to vlastně chce? Dopis jsem smazal a otevřel druhý:

AHOOOOJ!! ! JEMNUJU SE DROOLF RYCHLORUKÝ!!!!!! CHCY SE PŘIDAT DO TÉVHO KLANU!!!! MÁM UŽ 17!!!! ZA CHVÍLI MŮŽU ZABÝJET OSTATNÍ!!!!! JESTLY SE CHCEŠ POTKAT, TAK ZÍTRA NA NÁMNĚSTÍ ANHURSU!!!!!!!

Plno chyb a všechno kapitálkami – nejspíš se snaží zaujmout. Co se to děje? Smazal jsem ten nesmysl a rovnou přidal odesilatele do seznamu ignorovaných. Další dopis jsem ani nečetl a podíval se na počet příchozí pošty. 847 nepřečtených zpráv. Nechápavě jsem na to číslo zíral.

„Už jsi vzhůru?“ Bolestivě známý hlas mě přiměl se zkontrolovat a všiml jsem si, že spodní polovinu těla mám ještě pod dekou. Anastaria… „Požádala jsem Plinta, aby nikoho do stanu nepouštěl, a Slata jsem poslala na procházku. Během třiceti minut by měl dorazit zbytek hráčů. Tady máš nějaké jídlo, sněz si ho a nenech se vyrušovat.“ Dívka mi podala nádherně vypadající kus masa. „Chutnalo?“ zeptala se Stacey, když jsem dojedl a posadila se vedle mě. „Sama jsem ho uvařila, speciálně pro tebe.“

„Děkuju, ale proč si najednou děláš takovou starost?“ Asi jsem se pořád ještě úplně neprobudil, protože mi ani v nejmenším nedocházelo, o co jde.

„Došla ti ta měděná ruda?“ zajímala se Anastaria, přičemž ignorovala můj dotaz.

„Já vůbec nevím! Přišlo mi přes osm set dopisů! Musím se jimi prohrabat, abych ten pravý našel.“

„Jen osm set?“ vylétlo vzhůru překvapené Anastariino obočí. „Mí obdivovatelé se nějak loudají…“

„Co?“

„Včera se na fórech neprobíralo nic jiného než můj přechod z Fénixu do nějakého neznámého klanu Bodláků, kterému velí Mahan. Při té příležitosti si spousta hráčů všimlo velitelova jména o délce jen dvou slabik a navíc jeho levelu nižšího než 100. Hráči se shodli, že jsi musel mít celou dobu pozastavený účet a teprve nedávno ses k postavě vrátil a začal znovu hrát. Kdybys viděl, kolikrát denně obdržím vyznání nekonečné lásky, přísahy loajality a dalšího spamu, bylo by naivní předpokládat, že se část těhlech lidí nebude snažit přidat k našemu klanu. Dostat se do Fénixu je hodně složité, ale k – promiň za to označení – začátečnickému klanu Bodláků se může přidat kde kdo. Fakt jen osm set? To není tak moc… V každém případě se připrav, že následující dva tři dny bude dost živo. Navrhuju, aby sis nastavil přijímání pošty a vypnul zvuk. Věř mi, to dunění tě dokáže rychle rozhodit.“

Dong! Dong! Dong!… Přišlo vám 14 nových zpráv. Přejete si je zobrazit?

„Dopisy si můžeš protřídit, až budeme procházet lesem. Teď bychom se měli domluvit, jak bych mohla být klanu co nejvíc užitečná. Plinto si vzal za úkol trénink. Musím uznat, že mu to jde fakt dobře. Navrhuju, aby se Clutzer cvičil v analyzování různých situací a Leite v připravování dohod nejrůznějšího typu. Mělo by to být blízko jeho zaměření, pokud se nepletu, ale dohody reálného a herního světa se přece jenom dost liší. Je mi líto, že to musím říct, ale dohoda našeho klanu má spoustu slabých míst, kterými by někdo mohl z klanové pokladny odsávat peníze a nemusel by se bát žádných následků.

Nedívej se tak na mě, dobře si pamatuji větu: ‚Transakce klanové pokladny podléhají schválení velitelem nebo pokladníkem.‘ Asi zatím nevíš, že transakce v hodnotě jednoho měďáku tomuto schvalovacímu nařízení nepodléhají, ale jsou odepsané jako malé chyby. Díky tomu může každý den jeden hráč s pomocí imitátora zadat přes deset tisíc pokladních požadavků na jeden měďák a získat z pokladny až čtyři zlaté denně. Může se to zdát jako drobné, ale představ si, že to tak bude dělat tisíc hráčů. Ty ani pokladník nepřijdete na to, kudy ty peníze mizí. Korporaci jsme kontaktovali a snažili se o nápravu, ale podle nich jsme si měli do klanové dohody prostě nastavit přesnou sumu transakce a tím krádežím sami zamezit. Podobné možnosti hrají velkou roli v operacích pochybných klanů, které se specializují na krádeže. Takových detailů je ve hře strašná spousta. Třeba to Eleniovo přeběhnutí k Fénixu a převedení svého úkolu k nim. Můžu Leitovi pomoci ochránit klan před podobnými situacemi.“

„To by bylo skvělé!“ Anastarii se opět podařilo mě překvapit. A to jsem si naivně myslel, že je naše klanová dohoda ideální, a líbila se dokonce i Barsině. Mohli byste říct, že jako žoldák bude mít o těchto věcech větší přehled. O to teď ale nejde.

„Je tu jedno ale,“ stáhla mě Stacey zpátky na zem. „Jestli ti mám příští tři měsíce dělat opravdového zástupce, ráda bych se tak i cítila a nechtěla bych, aby mě lidi brali jako špióna a nepřítele.“

„Co tím myslíš? Kdo se tak k tobě chová?“

„No přece ty, kdo jiný? Včera v noci se aktualizovaly oba úkoly, a pokud máme zůstat věrni našim rolím velitele a zástupce, dávalo by smysl, abys mi pověděl, co se stalo.“

„Stacey…“ spustil jsem, ale okamžitě se zasekl. Pěkně to na mě připravila, chce klanu pomoci, investovat do něj dost svého času, cvičit hráče a nastavovat klanovou dohodu, ale hned na to mě zatlačí do rohu. Chceš-li pomoc, poděl se o informace. Co mám v takové chvíli dělat? Poslat ji pryč a nechat si vše pro sebe? Tak by se možná zachovalo 99 % mužů… tedy herních postav. Ale já potřebuji pýchu potlačit. Nejsem hrdina samotář, mám na starosti celý klan, který je sice malý, ale i tak se budu rozhodovat pro jeho dobro. Musím jí o včerejšku říct. Kolik jí toho však povím? Ještě si to promyslím.

„Neusnul jsi, že ne?“

„Ne, nespím, jen přemýšlím.“

„O čem?“

„Včera se toho stalo tolik, že nevím, kde začít.“

„Začni Beatwickem a vysvětli slova toho draka, který ti říká ‚synu‘.“

„Co to má s tím společného? Vždyť se bavíme o Temném hvozdu.“

„Něco mi říká, že to všechno začalo tam,“ usmála se dívka.

„To není tak úplně přesné, ale dobrá! Všechno se točí kolem něj,“ pronesl jsem a vyvolal Draca. Je na čase ho začít ukazovat. Je už dost velký, potřebuje zvyšovat levely a já ho ukrývám jako nějakého chudého příbuzného.

„Ahoj vespolek,“ pozdravil nás rozesmátý Draco, otočil se na Anastarii a udělal tu poslední věc, kterou bych čekal: okamžitě zaujal bojový postoj. „Bratře! Je tu siréna! Zdržím ji, uteč!“

„Ne!“ zakřičel jsem, když se na Anastarii vyvalil ohnivý dech. Jedno musím té holce uznat, dokázala rychle zareagovat a schovat se do bubliny, proto jí útok mého totemu nijak neublížil… „Nemůžeš na ni zaútočit!“

„Ale vždyť je to siréna! Nepřítel!“ zakřičel totem, po očku po dívce pokukoval, ale s útokem přestal. Nikdy jsem neviděl, že by se Draco tak rozrušil. Musím si přečíst něco o válce mezi sirénami a draky. Chci zjistit, kdy a za jakých okolností ta nevraživost začala.

„To by stačilo! Běž pěkně zpátky,“ odvolal jsem totem. „Později tě přivolám a promluvíme si. Hlavně si zapamatuj: Bez mého svolení na nikoho neútoč! Konec válek!“

„Ale dávej si na ni pozor, jo?“ varoval mě při odchodu Draco. „Sirény jsou zrádci…“

„Siréna?“ podíval jsem se na svou zástupkyni se zájmem, když totem zmizel. Pokud někdy šlo Anastarii označit za šokovanou, bylo to právě teď, když stále hleděla na místo, kde se ještě před chvíli vznášel můj drak. „Takže ty ses nenaučila kontrolovat jed, jen sis změnila rasu? Paladinka-siréna. Zní to nesmyslně…“

„Drak… Syn a bratr draka,“ zamumlala Stacey potichu a pohledem stále neuhnula z prázdného místa. „Musel jsi taky projít modifikací?“

„Co tím myslíš?“

„Mluvíš o změně rasy tak klidně, až by jeden řekl, že už jsi to zažil. Jsi druhý, komu se to za mou jedenáctiletou herní kariéru podařilo. Změnit rasu můžeme jen vytvořením nové postavy – tak si to, aspoň dle názoru Korporace, mají hráči myslet. Sirénou jsem se stala před šesti lety a teď jsem konečně potkala svého úhlavního nepřítele… Víš ty vůbec, že naše rasy spolu válčily?“

„Proč by nám na tom mělo záležet? Já jsem se stal synem draka, když jsem zhmotnil svůj totem. V Beatwicku jsem narazil na scénář, díky kterému…“

„Není třeba pokračovat,“ přerušila mě Anastaria. „Už to chápu. V Beatwicku jsi narazil na jedno ze startovních míst nového scénáře a využil jsi toho. Seznámil ses s místní nejvyšší kněžkou a budoucí princeznou a s oběma ses spřátelil. Pak přišla bitva. V Anhursu ti princezna dala úkol se Slatem, který jsi mi mimochodem ještě nepředal, a nejvyšší kněžka tě požádala, abys našel Kámen světla. V tu chvíli se asi přidal i scénář zahrnující Patriarchu a Temný hvozd. Korporace se ho nejspíš snažila už nějakou dobu spustit, ale čekala na vhodnou příležitost. Proto se objevil ochránce, který ti dal další úkol, a ty jsi nás k němu přizval.

To je celkem pochopitelné, ale nemám nejmenší tušení, co se stalo včera. Úkoly, které už máme, se aktualizovaly, ale žádný další nepřibyl. Na základě dohody by se nový úkol přidal i ostatním hráčům ve skupině. Z toho usuzuji, že jsi žádný nezískal. Jak může takové NPC nedat hráči žádný úkol? Vždyť ho tu neumístili jen tak… Že bys něco pokazil? Drak šaman… Patriarcha upírů a drak!“ Anastaria poslední slova téměř zakřičela. „Že tys vyvolal svůj totem před očima Patriarchy? Prosím, řekni mi, žes neudělal nic takového!“

Nevěděl jsem, jak mám na její útok zareagovat. Už dlouho jsem ji takhle rozrušenou neviděl. Popravdě jsem ji v takovém stavu neviděl nikdy.

„Bože! Jak? To nevíš, že upíři a draci jsou nepřátelé? Co jsi to za draka, když ani neznáš historii své rasy? Počkat, nemusím pokračovat v monologu! Proč jsi vůbec potřeboval toho draka v Patriarchově přítomnosti vyvolat? Mahane?“

„Co?“ Anastariino vzrušení se přeneslo i na mě. „Nepřijde ti, že už to trochu přeháníš? Ano, Patriarcha mě nenávidí, ale to se týká jen mě osobně jako majitele draka. Ostatní hráče to nijak neomezuje. Co dalšího chceš vědět? Aktualizovaly se úkoly? Ano, aktualizovaly! Je jednoduché najít místo, kde leží hlavní tábor lorda Padlých, a najdeme tam i Kámen světla. Vždyť ten úkol máš taky, stačí se podívat na mapu a najít vyznačený bod. Vsadím se, o co budeš chtít, že máme jít právě tam. To je všechno! Pak bude hotovo, všichni získají odměnu a můžeme to oslavit. Nevím, co víc po mně chceš. Neměla ses včera odpojit a mohla jsi jít za Patriarchou sama! Jistě by se ti od něj podařilo získat klidně stovku úkolů! A když už se bavíme o naší dohodě o předávání úkolů, teď by celá výprava marně přemýšlela, co mají znamenat úkoly jako ‚Přines Patriarchovi deset šišek zkázy‘.“

„Tos mě dostal,“ odpověděla dívka a ihned se uklidnila. „A já myslela, že si to nepromyslíš a hned mi všechno povíš. Na tebe si takhle nepřijdu. Dobrá, pověz mi, co se dělo dál.“

„Povědět ti? Jste si jistá, že jste se nepřeřekla, mladá dámo?“ zeptal jsem se nahněvaně. Nejsem dobrý v rychlém střídání emocí a mám zvyk každou započatou záležitost dokončit. „Co tím myslíš, jaké povídání?“

„Přesně to, co jsem řekla. Jsem jedno ucho,“ usmála se ještě víc dívka. „Mahane, během posledních několika týdnů jsi ukázal, jak bravurně se dokážeš pohybovat ve světě velkých peněz, a proto jsi nutně přitáhl pozornost. Nejen velitelů dalších klanů, ale taky velkého počtu podvodníčků, pro které je hlavním cílem hry oškubat úspěšné hráče. Lavina dopisů, které ti došly, je jen kapkou v moři oproti tomu, co tě teprve čeká.

Musíš se naučit, jak s různými hráči mluvit, a máš jen dvě možnosti. Buď si necháš ode mě pomoct, nebo se budeš učit z vlastních chyb. Volba je samozřejmě jen na tobě, ale pokud si vybereš první možnost, musíme se hned na začátku domluvit, že se se mnou co možná nejrychleji o všechny informace podělíš, a to v jejich plném znění. Opravdu mě zajímají jen informace. Nedokážu ti správně radit, aniž bych znala všechny souvislosti.“

„Podle způsobu, jakým mi svou pomoc navrhuješ, asi ani nepředpokládáš, že bych tě mohl odmítnout, co?“

„Ne,“ zavrtěla dívka hlavou. „Přijdeš mi jako rozumný člověk, který dokáže naslouchat ženskému názoru. Nejsi nějaký alfa samec, pro kterého existují jen dva názory: ten jeho a ten špatný. Můžeš se podívat ven na Donotpunnika, on je zářný příklad.“

„Co ten s tím má co dělat?“

„No co. Je to tvůj druhý rádce. Stejně jako zbytku výpravy se úkol aktualizoval i jemu a má právo vědět, co se stalo. Vytáhnout z tebe všechno do nejmenších podrobností pro něj nebude nijak tvrdý oříšek. Ještě mu to ulehčíš, pokud nebudeš připravený.“

„Ano. A ty jsi tak hodná a velkodušná, že se mi snažíš pomoct a připravit mě, abych mohl čelit monstru Donotpunnikovi, co? Ať se snažím sebevíc, ta tvoje aktuální snaha mi zní prostě jako bouda. Co vlastně za tu velkou čest mi pomáhat budeš chtít?“

„Nic mimořádného. Dohodneme se, že ti položím jakoukoli otázku, na kterou mi dáš plnou a pravdivou odpověď. To je všechno. Za to ti pomůžu.“

„Jen otázku? Nechceš, abych ti něco předal nebo poslal? Jen informaci?“

„Přesně tak. Předměty pro mě nejsou až tak důležité…“

„Na figurky jsi už zapomněla, co?“ zamumlal jsem a snažil se přemýšlet. Na jakou otázku bych Anastarii opravdu nerad opověděl? Jak najít draky? To je hloupost, vždyť je to siréna. Nemá nejmenší zájem draky hledat. Draci by oněměli jako včera Patriarcha a jednoduše by ji ze svého světa vykopli. Co dál? Jak se stát šamanem? Naprostý nesmysl, jelikož o šamanech se dá najít spousta informací na internetu. Hádanky z figurek se k ní stejně dostanou, jelikož je potřebuji rozluštit. To by mělo být vše, o ničem jiném toho moc nevím. Z mého pohledu by to pro mě měla být výhodná dohoda, ale znám Anastarii… Vždy, když začne být k někomu až moc vlídná, není něco v pořádku.

„Souhlasím,“ donutil jsem se k odpovědi. „Odpovím na tvou otázku. Ale ještě si ujasníme, co přesně budeš dělat. ‚Pomůžu ti,‘ je moc vágní, dá se to vyložit jakkoli, třeba mi jen zavážeš tkaničky a víc z tebe nedostanu.“

„Posílám ti dohodu, která všechno tohle kryje. Kdysi jsem podobnou podepsala s Ehkillerem a zůstala mi šablona. Jestli ti dohoda vyhovuje, můžeš začít rovnou povídat, co přesně se včera stalo.“

„Když většina hráčů odešla ze hry, vysvětlil jsem svým bojovníkům, proč z klanu odešel Elenium a jak ses u nás objevila ty. Zůstal jsem věrný naší předešlé dohodě, ale rámcově jsem jim řekl, jak celá situace proběhla.“ Podepsal jsem Anastariinu dohodu a přesně jí povyprávěl, co se včerejší noci stalo. „Ráno mě probudila lavina přihlášek do klanu a pak jsi přišla a postarala ses o mě.“

„Kromě nenávisti se ti z toho setkání podařilo získat prsten pro paladiny nebo kněze na levelu 320…“ ohodnotila mou řeč zamyšleně Anastaria. „Proč máš takové štěstí? Ani mně se nepodařilo získat žádný předmět nad 300. No nic, k prstenu se později vrátím. Nevadilo by ti, kdybychom přizvali Clutzera?“ zeptala se mě dívka. „Je čas, aby se začal učit.“

„Souhlasím. Zavolám ho.“

Clutzere. Pojď do stanu, musíme si o něčem promluvit.

„Zajímá mě, jestli ho Plinto zastaví, nebo se bude řídit tvým rozkazem,“ zamumlala dívka pobaveně. „Požádala jsem ho, aby do stanu nikoho nepouštěl. Á, jeden bod pro Mahana,“ dodala, když Clutzer vešel. „Plinto uznává jen tebe, gratuluju. Začněme. Většina hráčů se chce zeptat jen na jedno: Co se včera v noci stalo? Naším cílem je vymyslet dobré vysvětlení včerejší situace, aniž bychom odhalovali jakékoli tajemství, protože podle dohody bude Donotpunnik vyžadovat plné vysvětlení. A bude mít na něj právo. Úkoly se aktualizovaly a hráči jako on si na detaily velmi potrpí. Musíme se zamyslet, co mu říct můžeme a co už ne. Z pohledu toho, co se Mahanovi včera kvůli jeho totemu přihodilo, navrhuji následující a zároveň vám i vysvětlím, proč…“

„Všichni pozor! Za pět minut proběhne hromadná schůze!“ zakřičel jsem, jakmile jsem vyšel ze stanu. „Mám informace, o které se chci s vámi všemi podělit, přesně jak to určuje naše dohoda! Není důvod se mě teď vyptávat, všechno vám za chvíli řeknu,“ zastavil jsem hráče, kteří se otočili a vyšli mým směrem. Anastaria navrhla, abychom hned v zárodku zastavili všechny jazyky, které by se nám snažily vnutit, že jsme se nechovali přesně podle sepsané dohody. Mohla by z toho vzniknout dost nebezpečná situace. Nikdo z nás netušil, na jakou stranu by se v případě sporu imitátor přiklonil. Já jsem však hned na začátku potvrdil, že chci jednat v souladu s podmínkami, které jsem já sám do dohody vložil. V tuto chvíli by bylo pro kohokoli velmi složité mé jednání napadnout. Navíc jsem jako velitel výpravy potřeboval strhnout pozornost na sebe a nechat pracovat očekávání ostatních hráčů. Jednoduchá psychologie a nic nezákonného.

„Včera, když se většina hráčů odpojila ze hry,“ začal jsem nutným poukázáním na fakt, že o včerejší novinky přišli jen svým rozhodnutím. Navíc jsem připojil slůvko „většina“. Neřekl jsem jim, že se odpojili všichni. Jen ať po sobě házejí podezíravými pohledy a snaží se zjistit, kdo včera ve hře zůstal a skrývá informace. Jen málo z nich vědělo, že ve hře zůstali pouze hráči, kteří se odpojit nemůžou. „Přišel na mýtinu upír průzkumník. Ale nebyl prokletý. Ano! Les skýtá útočiště nejen prokletým, na které jsme už narazili, ale i nezměněným upírům. Použil portál a přenesl mě na místo, kde táboří místní partyzáni, a já jsem si promluvil s jejich velitelem. Všichni můžete vidět výsledek – úkol se nám aktualizoval. Podařilo se mi vypátrat zárodek nákazy a to, co s ním máme udělat. Jejich velitel mi odmítl říct, kde přesně se Slza zaražená do země nachází. Trval na tom, že válka mezi nimi a Padlými je jen vnitřní záležitostí Temného hvozdu. Nepomohou nám, ale nebudou nám ani házet klacky pod nohy.“

Anastaria nám přednesla velkou spoustu argumentů, abychom ostatním o Patriarchovi neříkali, až jsem jí musel dát za pravdu. Mě osobně sice Patriarcha nenávidí, ale až se Stacey k Fénixu vrátí, bude mít šanci ho vyhledat a získat od něj různé úkoly. Trochu jsem ji podezíral, ale Anastaria se usmála a navrhla dohodu, podle níž Bodláci získají 10 % z kořisti, kterou se od této chvíle podaří Fénixu od Patriarchy získat. Dohoda byla provedena Ehkillerovým jménem. Kromě jiných věcí jsem netušil, že je možné podepisovat dohody za jiný klan. S Clutzerem jsme si vyměnili pár vět a s dohodou jsem po zvýšení našeho zisku na 15 % souhlasil. Před očima se mi objevil text smlouvy, ke které byl připojen asi minutu starý Ehkillerův podpis. Podepsal dohodu jen na základě Anastariiných slov a na nic jiného se neptal. Já měl stejně dveře k Patriarchovi zavřené.

„Při rozmluvě s upíry jsem vyvolal svůj totem. Zde je,“ s těmito slovy jsem přivolal Draca. O tomto bodu jsem se se svojí zástupkyní zuřivě dohadoval, ale ona si stála za svým a nutila mě, abych draka předvedl a tím přesunul veškerou pozornost hráčů z velitele upírů na draka. Já jsem nesouhlasil. Podle mě byl stále příliš malý. Pokud ho lidé uvidí, začnou ho pronásledovat a zabíjet, čímž drak pokaždé ztratí 10 levelů. Vím, mé argumenty zněly dětinsky a Anastaria neustále poukazovala na to, že bych si měl s levelováním draka pospíšit, což je docela těžké, když ho před každým neustále skrývám.

Musel jsem vysvětlit i svůj nový titul. Včera tu lidi nechali šamana elementálů a dnes se tu promenáduje vyšší šaman. Tituly nepřichází jen tak náhodně, musí se stát něco neobyčejného. Nakonec jsem souhlasil, že Draca ukážu, a právě teď jsem bedlivě sledoval výrazy hráčů. Během patnácti let Barliony mnoho z nich vidělo roztodivné stvůry, ale draka dosud nespatřili. Před Beatwickem nikdo ani nevěřil, že draci existují, a najednou je tu s nimi šaman, který má draka jako mazlíčka!

„S pomocí draka se mi podařilo splnit jeden z požadavků pro mou třídu postavy a stal jsem se vyšším šamanem, ale zároveň jsem o dracích zjistil jeden důležitý fakt: upíři je nenávidí. Přišel jsem na to až v noci, když mě velitel upírů málem nechal zabít. Proto v budoucnu už s upíry jednat nemůžu, a pokud bychom na nějaké neproměněné narazili, navrhuji, aby za naši skupinu s upíry mluvili Anastaria a Donotpunnik. Pověděl jsem vám pravdivé události včerejší noci. Ať je císař mým svědkem, že jsem nelhal!“ Odmávl jsem zprávu, že si až příliš často přivolávám na pomoc nejsilnějšího imitátora a k jeho dalšímu přivolání se prý budou vztahovat těžké postihy. Podíval jsem se na ostatní hráče. Stacey správně upozornila na fakt, že nebudu jednat se začátečníky, kteří poprvé vidí draka, ale s nejvyššími veliteli nejúspěšnějších klanů Barliony. Ti tak úplně nevěří ani svým slovům, dokud nejsou sepsána písemně a nepotvrdil je notář. Události noci jsem však popsal popravdě a nemohli mi nevěřit. Císaře oklamat nelze. Nekontroluje totiž jen formální stránku věci. Pokud některé nepravdivé informace zamlčíte, čeká vás trest. Pro potvrzení pravdivosti vašich slov jednoduše musíte mluvit pravdu. Jakákoli hříčka se slovy je pro císaře nepřípustná.

Během pár hodin jsme se shromáždili do jedné velké skupiny a vyrazili z ochráncovy mýtiny. Podle našich průzkumníků se v okruhu několika kilometrů nenacházeli žádní nepřátelé, proto jsme se nemuseli bát dalšího „popela“. Návrh použít létající zvířata byl okamžitě zamítnut poté, co jeden hráč vyletěl asi deset metrů do vzduchu a rázem zmizel. Podle mapy, která zobrazila hráče jako malinkatou tečku, a navíc i podle nadávek v kanálu výpravy se přesunul na hranici Temného hvozdu, kam jsme se prve teleportovali od nejvyšší kněžky. Hráč k nám odtamtud chtěl doletět, přiletěl docela blízko, ale než stihl dosednout na zem, znovu zmizel a objevil se u vstupu do lesa. Opět jsme si přečetli velmi peprné nadávky. Očividně bylo možné lesem cestovat pouze po zemi. Navíc jsme museli čekat, protože přesunutý hráč měl jen dvě hodiny na to, aby nás dohnal.

Elementálové, dvě stě metrů, 300+, osm, dvě skupiny: dvacet metrů od sebe. Kouzelníci, 350+, dvacet: nula metrů od sebe, objevila se v kanálu výpravy Plintova stručná zpráva.

Jakmile se k nám připojil přenesený hráč, vyšli jsme směrem ke středu lesa. Všechny cestičky se po hodině pochodu ztratily a nám nezbývalo nic jiného, než se lesem prosekat. Mágové, kterým musím přičíst ke cti snahu, každých pět minut vypálili asi sto metrů dlouhý průchod lesem, díky kterému mohla výprava pokračovat dál, a nestálo je to dokonce ani příliš mnoho many. Nikomu se nechtělo jen tak prodírat houštím. Po třech hodinách pochodu jsme se od mýtiny dost vzdálili, ale po celou dobu jsme na Midialovo vojsko nenarazili. Až teď je objevil Plinto. Byl jsem na sebe pyšný, že se mi podařilo pochopit na první pohled nerozluštitelnou zprávu. Jasná známka toho, že začínám hře rozumět.

„Lupiči napadnou na kouzelníky. Půlku ochromí a druhé půlce kouzla přeruší,“ rozhodla Anastaria, když jsme svolali poradu. „Elementálové budou tvrdší oříšek. Jeden tank nevydrží útoky od všech čtyř typů, za chvíli ho zničí. Mají mezi sebou ale značné rozestupy, možná se nám je podaří nalákat po jednom. Pak musíme…“

Elementálové a kouzelníci, 50 metrů. T mínus 30 sekund od naší výpravy. Už vás spatřili, přerušila Plintova druhá zpráva Anastariino vysvětlování strategie.

Dívka se několik sekund trochu ztraceně dívala na Donotpunnika, ale pak jí v očích zahořely plamínky a zavelela výpravě: „Fénix, formace alfa, Helle, přitáhni na sebe ohnivé elementály! Undigite, vodní jsou tví. Etamzilate – vzdušní. Ehkillere, zkus zastavit zemské. Všechny útoky půjdou jen do jednotlivých cílů! Jestli někoho uvidím kouzlit plošná kouzla, osobně ho roztrhnu! Lupiči, doběhněte ke kouzelníkům! Ochromte je! Vy na malých levelech, utečte tři sta metrů za nás! Všichni kněží udělají dvacet kroků vzad a vzkřísí každého padlého hráče! Jdeme na to, lidi, pořádně si zašpiníme ruce!“

Máme návštěvu – 20 metrů. Za 10 sekund budou u vás. Běží hrozně rychle, nemůžu je…

S hlasitou ránou spadlo dvacet metrů před námi několik stromů a já poprvé za svůj herní život spatřil ohnivého elementála. Dosud nevypadala tato stvůra na fotkách, hologramech a videích až tak hrozivě, ale teď… Asi metr nad zemí se pohyboval dvoumetrový ohnivý sloup, který pod sebou propaloval i mlhu. Hráče zahalil horký vzduch. Elementálové se při příchodu k našim pozicím na chvíli zastavili a rozhlédli se. Za chvíli se však s podivným zaskučením vrhli k nám. Za dalšími sloupy vytvořenými z vody, země a vzduchu se začaly objevovat obrysy lidských kouzelníků. Návštěva dorazila.

„Beru si ohnivé!“ zakřičel Hellfire. Hodil sekyru do nejbližšího ohnivého elementála a jednou ze svých tankovacích schopností na sebe přitáhl i pozornost druhého.

„Pomáhám Hellovi a Undigitovi,“ vyšlo z Anastarie, která začala léčit tanka, jemuž se povážlivě snižovalo zdraví. „Plinto, kouzelníky! Killlere, zpomalte ty zemské! Done, pomoz jim s kouzelníky! Mahane! Co tu ještě děláš? Běž rychle dozadu!“

„Dva padli! Pět je ochromených! Zbytek máme pod kontrolou!“

„Elenie, oživ rychle Brasta! Kněží, hněte zadkem!“

„Mahane, uteč už konečně! Helle, dochází mi mana! Hankera zabili, zvednu ho sama! Zaměřte se na kouzelníky, elementálové mají okolo sebe neprostupné štíty!“

Oproti Beatwicku teď výprava fungovala jako jeden organismus. Tanci drželi šest z osmi elementálů a zbylí dva byli neustále kontrolováni čaroději. Léčitelé se nezastavili a nešetřili manou. Hlavní část hráčů se zaměřila na skupinu kouzelníků. Nechtěl jsem se cítit odstrčený a začal jsem vyvolávat vlastní elementály. Bohužel mí elementálové neměli na průběh boje žádný vliv. Rozdíl levelů mezi mnou a nepřáteli byl příliš velký. Mohl jsem jen vyvolávat zesílení na tanky a zotavení na léčitele.

„Dostali Undigita! Helle, přeber jeho stvůry! Kněží, rychle oživujte! Plinto! Skoč na elementály, zkus je ochromit! Vy ostatní, zabijte už ty kouzelníky!“

„Mahane,“ objevila se vedle mě Vtrenkáchmravenci a vypila několik elixírů obnovujících zdraví. „To nejsou kouzelníci, kdo drží ochranné štíty na elementálech!“

„Cože?“

„Kouzelníci elementály nechrání! Štít na nich udržuje někdo jiný!“

„Plinto, slyšel jsi to?“ nepochyboval jsem o slovech nejvyšší šamanky ani sekundu. Když máte zabitých dvanáct hráčů, zatímco protivníci ztratili pouze deset kouzelníků, není čas na pochyby. „Najdi ho!“

„Jdu na to!“ odpověděl lupič, když na dalších dvacet sekund ochromil jednoho z elementálů. Plinto vyběhl do lesa a zneviditelnil se.

„Sakra, něco děláme špatně,“ zašeptala Vtrenkáchmravenci a odhlédla od nepříjemného zvuku, když se jeden z elementálů oddělil od Hellfira, přiletěl ke skupině čarodějů a skočil mezi ně. Rázem nás bylo o čtyři méně. „Elementálové jsou protějškem duchů, ale proč jsou na straně Padlých?“

„Poručík, 300 metrů. Temný kněz, 400+. Mějte se.“ Tabulka ukazující Plintovo zdraví během dvou sekund zešedla. Lupič si dá šestihodinový odpočinek. Ve výpravě nám zbývali jen dva kněží, kteří mohli jednoho hráče oživit jen jednou za pět minut, a jelikož už polovina výpravy ležela mrtvá, na Plinta jen tak řada nedojde.

„Natalie, co víš o elementálech? Jsi přece šamanka, ne? Rychle to vyklop! Teď není čas se upejpat!“

„Killere, vykašli se na elementály. Nic proti nim nezmůžeme. Zkuste zabít co nejvíc kouzelníků!“ zaslechl jsem Anastariin rozkaz.

„Nic speciálního nevím,“ vypadlo z šamanky. V tu chvíli obklopili Etamzilata všichni čtyři elementálové různého typu a z celé výpravy stálo na nohou jen dvacet tři bojovníků. „Elementálové jsou válečníci elementů, zatímco duchové jsou duše elementů. Jsou jako bratři. Na levelu 100 dostaneš schopnost vyvolat na několik minut silného elementála. Je to něco jako totem, ale vydrží jen kratší dobu.“

„Jak s nimi komunikuješ?“ napadla mě šílená myšlenka. Pokud s nimi dokážeme promluvit, možná máme šanci se dohodnout!

„Přes astrální rovinu,“ pronesla pomalu Vtrenkáchmravenci a její oči se rozzářily. „Ano! Můžeme je dostat pod kontrolu, dej mi minutku!“ S těmito slovy usedla do lotosového sedu a vznesla se nad zem, čímž mě dost překvapila. Moc vysoko neodletěla, ale i přesto jsem začínal mít pocit, že šamani poletují rádi. Zvlášť když jsou očividně kamarádi s gravitací… Zajímavé. Když jsem skončil v astrální rovině já, přišla mi zpráva od Ehkillera, že jsem zmizel. Ale Natalie teď prostě jen vylétla. Možná má každý z šamanů vlastní způsob, jak do astrální roviny přejít, nebo jsem z ochráncovy mýtiny zmizel jen kvůli tomu, že jsem se mezi nejvyšší elementy dostal náhodou?

„Stacey, bublinu na Vtrenkáchmravenci!“ Došel jsem k závěru, že bychom měli šamanku ochránit, aby ji nevyrušil útok nepřítele, který se třeba dokáže vytrhnout našemu tankovi.

„Nemůžu! Hodila jsem ji před chvílí na Hella, musím chvíli počkat, než ji budu moci zase použít! Přišli jste na něco?“ Až po její odpovědi jsem si uvědomil, že bublina vydrží jen pár sekund a moc by nám tedy nepomohla. To ať ji radši kouzlí na Hellfira. Připadám si dneska nějaký pomalý…

„Máme možnost elementály dostat pod naši kontrolu. Vtrenkáchmravenci teď zjišťuje, jestli to půjde provést.“

„Dobrá, zkus zatím používat svitky, které jsem ti poslala…“

„Mahane!“ ozvala se zmateně šamanka. „Pojď se mnou, budu tě vést. Čeká nás za to spousta trestů, ale musíš to vidět!“

„Co mám dělat?“

„Sedni se vedle mě, podej mi ruku a zavři oči. Až ti řeknu, znova je otevřeš. Nic jiného. Pojďme!“

„Budu vás bránit,“ přiběhl ke mně Slate. No tohle! Jak jsem na tebe mohl opět zapomenout? Pokud se nám to nepodaří, můžu se nadobro rozloučit se svojí atraktivitou u princezny. „Nikdo neprojde! Jen přes mou mrtvolu!“

Posadil jsem se vedle dívky a doufal, že náš poslední zbývající tank, Hellfire, dokáže nepřátele dostatečně dlouho udržet na uzdě. Dotkl jsem se dívčiny ruky a zavřel oči. Vřava bitvy a výkřiky hráčů utichly, jako by mě někdo ukryl pod štít, a já jsem uslyšel šamančin hlas: „Už je můžeš otevřít, jsme tu.“

Okolo mě se rozkládala známa šedá mlhovina astrální roviny, kterou jsem si pamatoval od své poslední návštěvy, a ve vzduchu jsem spatřil poletovat osm elementálů. Oproti „realitě“ měli elementálové v astrální rovině oči a upřeně nás pozorovali. Jejich pohledy vyzařovaly jedinou prosbu…

Bratry našich duchů obklopovala podivná stvoření, která okolo elementálů poletovala v kruhu. Stvoření mi připomínala temné fantomy, kteří se často objevovali v prastarých hororových filmech. Navíc byli podobní i duchům, kteří vylétali z Midialových a Geranikových rukou. Několik fantomů, asi velitelé, poletovalo nad hlavami elementálů, další obletovali jejich těla a naváděli je různými směry. Zbytek fantomů udržoval jakýsi štít, který každého z elementálů obklopoval. Tak odtud pocházela ta jejich neprostupná obrana!

„Nemůžeme vám pomoci,“ ozvaly se zpoza nás hromové hlasy nejvyšších elementálů obou světů. „Mohli bychom je zničit jen zároveň s našimi bratry. Je to na vás. Můžeme vám jen o polovinu snížit trest za čas strávený v našem světě. Jednejte rychle, čas utíká.“

„Mí elementálové nedokážou fantomům nijak ublížit!“ překvapila mě šamanka. „Myslela jsem si, že na něco přijdeš, proto jsem tě sem přivedla. Musí se nám podařit fantomy zničit, čímž elementály uvolníme a budeme je moct zastavit.“

Mahane, rychle!!! Už je nás jen patnáct!

Vybral jsem jednoho fantoma, abych si mohl přečíst jeho vlastnosti a pochopit, jak proti němu bojovat, ale vše bylo skryté. Vlastnosti těchto stvůr se neukážou nikomu. Vtom jako by se mi v hlavě rozsvítilo: Beatwick a sklic! Jen v jediném případě se neukážou protivníkovy vlastnosti – když máte přijít na to, že stojíte tváří v tvář úkolu pro šamany!

„Mahane! Je málo času! Dělej něco!“ popoháněla mě Vtrenkáchmravenci. Divné, proč si ta holka myslí, že fantomům dokážu něco udělat? Vždyť ani elementálové jim nijak neublíží…

Draco, potřebuji rychle tvou pomoc!

Už letím!

Abych se ujistil, že ani já nemůžu fantomům uškodit, vyzkoušel jsem na jednoho z nich vyvolat ducha. S duchy mám velké zkušenosti a nemohl jsem minout, ale… z nějakého nepochopitelného důvodu se duch od fantoma odrazil a zranil mě.

„Co potřebuješ, bratře?“ Vedle mě se objevil totem a překvapeně pozoroval fantomy kroužící okolo elementálů. „Připadají mi známí, ale nedokážu je přesně zařadit. Co mám dělat?“

„Zkus je spálit.“

„Nemůžu,“ řekl Draco a ani se nesnažil zaútočit. „Nemůžu na ně zamířit… Jak se to řekne? Mám to na jazyku, ale uniká mi ten správný název. Pokud bych na ně zaútočil ohněm, spálím i toho válečníka. Ten je s námi, proto nemůžu útočit. Kdyby jen ty šedé stvůry byly pořádně vidět. Ale nevím, jak je zhmotnit, abych na ně mohl zaútočit.“

Zhmotnění! Draco, ty jsi génius!

„Vtrenkáchmravenci, je čas na změnu esence! Musíme fantomy změnit! Teprve pak je budeme moci zničit!“

„Jdu na to!“ odpověděla bez zaváhání šamanka a ani se neptala, jak jsem na to přišel. „Začneme s tím bližším ohnivým. Jdu na ně zleva. Bussy! Útoč, až budeš mít na co,“ přivolala na pomoc dívka ještě svou panterku a začala se změnou esencí.

„Díky, bratři!“ ozval se o několik sekund později elementál a zalil nás horkým vzduchem. Draco a Bussy jednali rychle a spojili se v údernou jednotku. Změnit esenci fantomů šlo celkem rychle, museli jsme si představit jejich těla jako pevné části a pak už na ně naše zvířata mohla zaútočit. „Nebýt vás, museli bychom dále…“

„Přestaň útočit na hráče a pomoz nám s Padlými kouzelníky!“ zakřičel jsem a přerušil jeho děkovnou řeč. Stacey, jeden z ohnivých je na naší straně. Neútočte na něj. Na zbytku pracujeme!

„Přijímám tvé požadavky, starší bratře. Zbytek mých bratrů se k vám připojí, až je osvobodíte.“ Okolo elementála se rozzářila jakási zelená aura a sám ohnivý elementál ztuhnul. Doufejme, že změnil strany a vydal se ničit kouzelníky.

„Natalie, funguje to! Pokračujme! Další na řadě je vodní!“

+100 reputace u nejvyšších elementálů vyššího i nižšího světa. Aktuální úroveň: neutrální. K dosažení vyšší úrovně zbývá: 890 bodů.

Jakmile jsme osvobodili posledního elementála, oba nás z astrální roviny vykopli. Asi jsme tu zůstávali déle, než bylo zdrávo. Zoufale jsem si prohlédl seznam týden trvajících záporných bonusů: -1 úroveň elementálů, doba přivolání totemu se snížila na hodinu denně a síla vyvolaných elementálů snížena o 20 %. Tohle má být o polovinu snížený trest? V takovém případě se nejvyšší elementálové museli dočista zbláznit. Zvedat si u nich reputaci mi přišlo jako téměř nemožné.

„To byl i poslední, jsme hotovi,“ klesla s úlevou Anastaria na zem, když hráči přemohli posledního kouzelníka a elementálové zůstali stát na místě. Ozývalo se jen praskání ohně, zvuk větru, vody a tiché dunění zemského elementála. Všech osm elementálů stálo připraveno na další akci. „Barso, tady máš svitky na oživení. Zvedni Ehkillera, Etamzilata a Donotpunnika. Nemám manu a další elixír můžu vypít až za tři minuty. Lidi, musíme vstávat, poručík je jen tři sta metrů od nás. Mahane, pomůžou nám s ním i elementálové?“

Ano, bratře, v této bitvě ti pomůžeme a pak se vrátíme do našeho světa, ozval se v mé hlavě hlas jednoho elementála. Dobré zprávy jsem hned Anastarii předal a podíval se, kolik hráčů z naší výpravy zbylo. Sedmnáct ze šedesáti tří. Mezi přeživšími byli kromě mě i Clutzer, Eric, Leite, Barsina a Vtrenkáchmravenci. To nám to hezky vyšlo, ale pro souboj s poručíkem na 400. levelu musíme vlastně šest lidí nechat bokem, což není úplně dobře. Díky dvaceti zabitým kouzelníkům mi přibylo šest levelů, patnáct mým důstojníkům, čtyři Barsině a dva Natalii. Za ostatní mluvit nemůžu, jelikož jsem si nepamatoval, s jakými levely přišli. Například Anastaria si rozhodně level nezvýšila, jelikož jí stále zůstávalo 331, a Hellfire, náš hráč s nejvyšším levelem, se také přes 340 nepřehoupl.

„Bylo mi ctí bojovat po boku takhle schopných válečníků,“ přišel ke každému hráči Slate a potřásl všem rukou. Zajímalo mě, proč se tvář každého hráče tak rozzářila, když od nich kovář odstoupil, a pak se jeho oči podívaly i mým směrem.

„Bylo mi ctí…“ Když přišla řada s potřásáním rukou i na mě, pochopil jsem, proč se ostatní uculovali. Získali jsme bonus: Vděčnost císařské rodiny, který zvyšoval statistiky o 20 % a dvojnásobně urychloval regeneraci energie, many a zdraví. A je to venku. Už před tou otázkou nebude úniku. Co pohledává člen císařské rodiny v Temném hvozdu?

+50 reputace u malabarského císaře. Aktuální úroveň: respektovaný. K dosažení vyšší úrovně zbývá: 3800 bodů.

„JSTE MI TO ALE ZAJÍMAVÉ HRAČKY,“ zahřměl Temným hvozdem poručíkův hlas, díky kterému nám přibyl seznam krátkých záporných bonusů. „BUDE ŠKODA ZNIČIT VÁS VŠECHNY NAJEDNOU, ALE MŮJ PÁN SI TO TAK PŘEJE! ZEMŘETE!“

„Barsa, já a Leander – dvacet kroků dozadu od Hellfira,“ zavelela okamžitě Anastaria zbylým léčitelům. „Etamzilat podpoří Hella. Vtrenkáchmravenci, nahoď na každého zesilující a zotavující elementály. Hned teď, je to důležité! Leandere, až budeš moct, zvedni dva další léčitele, ve třech na to možná nebudeme stačit. Vy malí, běžte se schovat dozadu. Ty stvůry jsou ve srovnání s bossem hračka!“

Všechny okolní stromy padly za oběť během bitvy s kouzelníky, proto teď naše skupina stála na kraji improvizované, asi padesát metrů široké mýtiny. Po třech nebo čtyřech nadechnutích (jelikož v Barlioně není tlukot srdce), se stromy na opačné straně rozlétly do strany a spatřili jsme poručíka. Oproti Plintovu videu, kde byl zahalený mlhou, jsme teď mohli vidět poručíkův vzhled v celé jeho „kráse“. Byl to asi tři metry vysoký dvounožec, ale rasu jsem nedokázal rozpoznat, jelikož byl složen z kusů člověka, bílého upíra a zeleného orka. Frankensteinovo monstrum Temného hvozdu.

„To je pořádný hnusák,“ nedokázala se udržet Vtrenkáchmravenci. „Vypadají všichni bossové scénářů jako on, nebo jen máme štěstí na štramáky?“

„Nechte si ty kecy na později! Boj bude rozdělený do čtyř fází,“ křikla Anastaria, která se probírala poručíkovými vlastnostmi. „Helle, ty ho nejdřív napadni a otoč ho k nám zády. Zbytek hráčů bude stát stranou, včetně vás, prckové, nebo nás zmrazí. Na můj rozkaz poběží všichni k Hellovi. Etame, zůstaň vzadu a nech na sebe útočit druhým útokem. Je potřeba co nejvíc snížit zranění, které tím útokem dostaneš, bude to fakt bolet. Killere – tví lidé se k nám připojí až po mém rozkazu. Done – útoč na něj, ale ne moc rychle. Podle mě bude blokovat a vracet část tvého útoku zpátky tvojí postavě, když budeš stát v jeho dosahu. Nenech se tím zabít.

Druhá fáze bude opačná. Všichni budeme stát u Hella a rozprchneme se až na můj rozkaz. Etame, ty zůstaneš pořád za bossem. Třetí fáze není úplně jasná. Rozdělíme se do čtyř skupin na tanky, léčitele, bojovníky na blízko a na dálku. Postavíme se okolo bosse a budete muset dávat pozor na moje rozkazy. Čtvrtá fáze je nedostupná, budeme muset improvizovat.

Připravit! Třicet sekund do začátku boje. Dvacet sedm. Dvacet čtyři. Vtrenkáchmravenci – ještě jedno zesílení na tanky! Dvacet! Mahane, jakmile se na nás boss vrhne, pošli na něj elementály. Měli by ho zpomalit. Pokud půjde všechno dobře, můžou se zapojit až ve druhé fázi. Deset! Leandere, nezapomeň na oživení dalších léčitelů, až budeš moct! Pět! Jestli to přežijeme, máte u mě všichni sušenku! Sakra, už mluvím jak Mahan. Jedna! Na něj!“

„VŠICHNI ZEMŘETE!“ zahřměl poručík, čímž nám přidal několik dalších záporných bonusů, a rozběhl se k nám.

„Argada Urhant!“ zakřičel Hellfire něco nepochopitelného, po mrštil po blížícím se bossovi sekerou a okamžitě uskočil stranou.

Bratři, útok! zavelel jsem elementálům a pospíchal za Anastarií.

„Killere, přidejte se. Hell ho už drží. Done – jdi na to. Etame! Postav se přímo za něj a hned použij pořádný štít!“

„NEMŮŽETE VYHRÁT! JSTE PŘÍLIŠ SLABÍ!“ zakřičel poručík po několika minutách boje. Zatím se nám docela dařilo. Hellfire držel bosse bez problému na sobě a bránil mu dělat cokoli nepříjemného. Od začátku boss používal jen klasické výpady, které náš tank účinně zablokoval, proto mohli všichni bez problému naplánovat postup svých útoků, aby bojovali co nejefektivněji. Hráči tomu říkají „rotace“. Cílem správné rotace bylo nepřítele za určitý čas zranit co nejvíc. Pokud se vám podařilo překročit určitou hodnotu, dobrá práce, pokud ne, nejste ještě připraveni na výpravy. Kvůli velkému rozdílu levelů osm z deseti mnou vyčarovaných elementálů bossovi nijak neublížilo, ale díky osmi velkým elementálům bossovo zdraví pomalu, ale jistě mizelo. V hlavě se mi objevila myšlenka, že dokonce i jeskyně Mushu byla zajímavější, co se schopností bossů týká, ale pak se poručíkovo zdraví snížilo pod 90 %…

P O Z O R!

„Všichni utíkejte k Hellfirovi!“ zakřičela ihned Anastaria. „Mahane, odsuň elementály na kraj mýtiny!“

Pospíchal jsem za ní, ale pak jako bych narazil do neviditelné stěny. Předtucha… Stacey se mýlila. Nesmíme stát tak blízko! Boss zvedl ruce a začal odříkávat slova nějakého zaklínadla. Veškerá snaha ho v čarování přerušit vyšla vniveč. Zaklínadlo v každém případě dokončí. Vždyť je to původně kněz, i když ho sešili z několika různých kusů těl. Brzo nás může zničit…

„Mahane, pospěš si!“ křičela na mě zástupkyně, ale v tu chvíli jsem pochopil, co musíme udělat. Nutně se potřebujeme od bosse dostat na co největší vzdálenost, a to co nejrychleji!

„Všichni okamžitě na kraj mýtiny! Ihned! I tanci!“ Abych udal příklad, nařídil jsem elementálům rychlý ústup k nejvzdálenější straně mýtiny.

„Slyšeli jste?“ zvládla se Anastaria během sekundy rozhodnout. „Všichni za Mahanem, rychle. Helle, Etame, vy taky!“

„Etame, zůstaň!“ zakřičel Donotpunnik, „stoupni si místo Hellfira! Stacey! Hlavní útok musí schytat nějaký tank a snížit tak zranění rozdělené do ostatních hráčů! To ví přece každý začátečník! Pokud boss útokem zasáhne zem, jsme všichni mrtví!“

„Nikdo se nezastavuje!“ nezakolísala ani na chvíli Anastaria a pokračovala v běhu. „Všichni, opakuji, všichni se stáhnou na kraj mýtiny! Etame, Donotpunniku! Jako zástupce velitele vám nařizuji stáhnout se pryč od bosse! Pět sekund do úderu!“

„Etame, zůstaň!“ zakřičel Donotpunnik a doběhl k veliteli Dědiců titánů, který se postavil přímo před bosse. „Stacey, teď není čas se vytahovat hodnostmi. Ten útok musí někdo zachytit! Vraťte se!“

Dívka mě sekundu probodávala pohledem a pak rozkázala:

„Leandere, štít! Mahane, opravdu doufám, že víš, co…“

„RASTURMA PERLANTA KES!“ Poručík dokončil zaklínadlo a jeho výkřik otřásl celým okolím. Z jeho rukou se vyrojily tmavé stvůry. Okolní zem zčernala, jako by z ní někdo vysál všechen život, dva hráči stojící před poručíkem zmizeli a svou smrtí ho vrátili na 98 % zdraví.

„Kokoti,“ ulevila si polohlasně Anastaria, když postupně léčila zbytek výpravy. Poručíkovo kouzlo zabilo i Clutzera s Leitem. Já s Erikem jsme přežili díky zvýšené obraně a zbytek spoluhráčů ztratilo okolo 20 % zdraví. Nebýt štítu a toho, že jsme od bosse utekli dost daleko… I tak nám zbývalo dobrých šestnáct bojovníků proti osamocenému bossovi. Za chvíli ho zničíme.

„Mahane, fantomové jdou směrem k tobě,“ ozval se výkřik Vtrenkáchmravenci. „Rychle si připrav změnu esence, musíme je zastavit!“

„Šípy jimi jen prolétají a ani je nezpomalují!“ ozval se Exodus, lovec z Fénixu, jeden z posledních útočníků na dálku.

„Zaměřte se na toho nejbližšího!“ odpověděla Vtrenkáchmravenci. „Toho už jsem změnila! Mahane! Sama je nezvládnu všechny přeměnit!“

„Nedovolte, aby se přiblížili! Helle, vezmi si bosse! Mahane, jsou elementálové pořád s námi? Jestli jo, pošli je na bosse. Pokračujeme v boji, žádné posedávání! Eriku, nemáme jinou možnost! Postav se za bosse a zkus na sebe chytat ty jeho plošné útoky! Leandere, při každém druhém útoku zakouzli na Erika Zatnutí zubů, to mu zabrání umřít. Plošný útok používá jednou za minutu, na zbytek útoků mu přičaruju bublinu. Měli bychom to zvládnout. Jdeme!“

Vtrenkáchmravenci a mně se podařilo během minuty změnit esenci padesáti temným fantomům a Ehkillerovi s Exodusem stačila na každého fantoma jediná střela, aby nás jich zbavili. Ale Eric… Elementálové dávali bossovi pořádnou nakládačku, ale každou minutou boss zaútočil dvakrát. Hellfire zablokoval první z úderů a Eric, který stál za bossem, měl zachytit druhý. Eric se však včas nedostal na správné místo, a proto ho plošný útok nezasáhl. Zasáhl však zbytek výpravy a každému hráči včetně Hellfira ubral skoro polovinu zdraví. Nebýt zkušeností hráčů Fénixu, kteří podobnými boji několikrát prošli, odpočívali bychom hubou v blátě. Můj důstojník zatnul zuby, ukryl se za štít, který získal v Dolmě, postavil se na správnou pozici a začal na sebe brát poručíkovy plošné útoky. Eric si při každém úderu dovolil jen hluboké zavrčení. Být každou minutu skoro zničen… Dělat tanka není pro vězně nic jednoduchého, když se nad tím zamyslíte.

P O Z O R!

„Všichni okamžitě na opačnou stranu mýtiny!“ zavelela Anastaria, když bossovo zdraví podruhé sklouzlo pod 90 %. „Leandere, nachystej si štít a na můj povel ho spustíš. Eriku, připrav se do obranné pozice, až boss dokončí kouzlo. Vtrenkáchmravenci – zesílení na Mahana a Erika, musí to přežít. Mahane! Proč tví elementálové pořád buší do bosse? Ustup s nimi! Leandere, pokud se bossovo zdraví po kouzlu nezvýší, zvedni Elenia.“

„Ne!“ přerušil jsem Stacey v rozkazech. „Potřebujeme tanka! Eric to takhle dlouho nevydrží!“

„Tvému Erikovi se nic nestane! Kterýkoli tank zvládne ustát plošný útok, když se na něm střídá bublina a zuby. Má prostě malý level a jinak by nám byl v boji k ničemu! Vím, hodně to bolí, ale ostatní mají dost práce a ztratit dalšího bojovníka, aby to měl Eric o trochu jednodušší… Nevadí! Až zvedneme Etamzilata, může Erika nahradit. Zatím zůstane na svém místě a bude si zvedat odolnost. Ta je pro tanka dost důležitá!“

„Dobrá,“ souhlasil jsem. „Máš s tím víc zkušeností…“

„Všichni pozor!“ zakřičela Anastaria, když jsme přežili druhé kouzlo a zničili fantomy. „Přestaňte útočit na bosse. Kněží, oživujte! Prioritou je oživit tanky – Etamzilata a Undigita. Pak léčitele – Car…“

„Plinto!“ vložil jsem se znovu do rozkazů. „Stacey, opravdu nutně potřebujeme Plinta! Zvedněte ho hned po Etamzilatovi. Bez něj to nezvládneme!“ Kdyby mi mohl někdo vysvětlit, proč jsem takovou věc vyslovil, věnoval bych mu polovinu svých zlaťáků. Další tank nebo léčitel by se nám v naší situaci velmi hodil, ale ne, já půjdu proti logice a vyžaduju oživení lupiče. Je pravda, že nikdo jiný bosse tolik nezraní, ale když nám budou chybět léčitelé, není síla útoku až tak důležitá. Dobrá, to stačí! Logika si může dát na chvíli pauzu, dneska rozhoduje intuice! A podle ní je Plintova přítomnost nadmíru důležitá.

„Slyšeli jste velitele, kněží? Leander zvedne Etamzilata a Elenium se vydá za Plintem. Leží asi dvě stě metrů odsud. Rychle k němu doběhni! Hned!“

Přežili jsme další dva útoky na 80 % a 70 % bossova zdraví a podařilo se nám oživit dalších šest hráčů. Z rozpačitého Donotpunnika vyšlo jen tiché „promiňte“, než odběhl pomoct Etamzilatovi a Hellfirovi, aby jim trochu ulevil a přetáhl část útoků na sebe. V jednu chvíli jsme dokonce na bosse přestali útočit úplně. Doufali jsme, že by se nám mohlo podařit oživit všechny zbývající členy výpravy, ale po chvíli nám boss začal kouzlem ubírat obrovské množství zdraví, až musel Leander sám od sebe vyčarovat další štít. Ještě že nečekal na rozkaz. Škoda, že přivést hráče zpátky z Šedých plání mohli jen kněží. Leander a Elenium makali každý za pět lidí, ale jejich oživovací kouzlo se nenabilo rychleji, než jak to hra dovolila: v probíhajícím boji jen jeden hráč za každých pět minut.

„VY MI CHCETE VZDOROVAT?“ vyšlo z poručíka, čímž na nás znovu hodil další záporné bonusy. „OBDIVUHODNÉ! V TOM PŘÍPADĚ SI BUDEME HRÁT!“

„Všichni k Hellfirovi!“ rozkázala ihned Anastaria. „Kvůli rázové vlně, která je popsaná u druhé fáze, všichni členové výpravy utrží výrazná zranění. Je jen jedno místo, kde se před ní dá schovat, přímo pod bossem. Co na to říkáš, Mahane?“

„Pojďme tam všichni najednou a uvidíme,“ souhlasil jsem, ale po několika skocích směrem k tankovi jsem se zastavil. Neměli bychom běžet spolu a nemůžeme stát na jednom místě.

„Co?“ Anastaria se taky zastavila. Nepřestala léčit Hellfira a vyslala občasné kouzlo na bosse, který se držel na 61 % zdraví. Pokud mě instinkty neklamaly, čekalo nás něco nepěkného. „To nebude útok na všechny hráče, nemusíme běžet spolu,“ odpověděla si dívka na vlastní otázku. „Musíme se rozhodnout, co dál. Dívej, na mýtině se objevila červená mlha. Z dálky mlha vypadá, jako by v sobě ukrývala portály. Nějaké nápady, co s nimi provedeme?“

Dva nepříliš vysoké kotouče mlhy visely asi metr nad zemí přesně ve středu mýtiny a vábivě blikaly, jako by nás lákaly.

„Plinto, Barso!“ rozhodl jsem se věřit instinktu a improvizovat. Oživený lupič se teď bude hodit. „Uprostřed mýtiny jsou dva kotouče červené mlhy. Honem do nich skočte!“

„Asi budete muset vevnitř něco aktivovat,“ rychle dodala Anastaria. „Uvidíte, co tam na vás bude čekat. Běžte!“

Jako zkušení vojáci zvyklí přijímat rozkazy odstoupili oba členové mého klanu od bosse a rozběhli se ke středu mýtiny. Jakmile doběhli k červené mlze, prošli portálem a zmizeli do neznáma. V tu chvíli se bossovo zdraví snížilo na 60 % a červená mlha se rozplynula.

P O Z O R!

„Všichni k Hellfirovi!“ zavelela Anastaria, ale musel jsem ji znovu přerušit:

„Běžte pryč od bosse na opačnou stranu mýtiny! Stacey, ať už si o tom myslíš cokoli, musíme se dostat od bosse co nejdál! Něco mi říká, že tohle není nová schopnost, ale zesílený útok s těmi fantomy, který na nás do teď používal. Co jiného by to mohlo být?“

Jsme vevnitř. Máme před sebou bludiště a pořád nám přibývají zranění, jako by to tu bylo zamořené radiací. Dobře, že jsi se mnou poslal Barsinu, ubírá to docela dost zdraví, přišla do kanálu výpravy zpráva od Plinta. Jdeme na to.

„Leandere, štít!“ zakřičela Stacey, když boss dokončoval kouzlo. Pak se jí rozšířily oči strachem. Bylo to jen na sekundu, ale já si toho všiml, protože jsem se díval přímo na ni. „Dívejte se všichni pod nohy!“ zakřičela dívka. „Pod námi se formují téměř neviditelné kruhy. Máte sekundu, abyste z nich vyskočili. Dívejte se, kam skáčete! Nesmíte do už vytvořeného kruhu vkročit! Mahane a Vtrenkáchmravenci, nezapomínejte sledovat fantomy. Už jdou! Přeměňte je! Killere, Exodusi – zaměřte se na přeměněné fantomy a zničte je!“

Pak se rozpoutalo samotné peklo. Boss se zasekl na jednom místě se zvednutými pažemi a výpravou prošla rázová vlna jeho kouzla. Temní fantomové se rozběhli směrem k nám a těsně před dokončením kouzla se pod našima nohama každé tři sekundy začaly vytvářet kulaté, asi metr široké fialové kaluže. Několik lidí kaluže vyhnaly těsně před dokončením bossova kouzla mimo štít. To je škoda… Výbuch kouzla tři hráče zabil a zvýšil poručíkovo zdraví na 65 %.

Bratře! Ukonči tuto noční můru, přišla zpráva od elementála. Jeden z nás byl již odeslán do Šedých plání. Pomoz nám!

To je to poslední, co jsem potřeboval slyšet! Umírají nám i elementálové!

Našel jsem střed bludiště. Musel jsem využít zvýšení rychlosti, ozval se Plinto. Vidím tu nějakou divnou stvůru, ze které odkapává nějakej fialovej sajrajt.

Znič ji! zareagovala okamžitě Anastaria. Ta je zdroj všech našich problémů!

Jdu na to!

O chvíli později fialové kaluže z mýtiny do poslední zmizely, boss spustil ruce a vydal se k Hellfirovi. Přežili jsme to, ale máme o tři bojovníky méně. Navíc to stále bylo jen 60 % a druhá fáze.

Když se bossovo zdraví podruhé snížilo na 61 %, objevila se znovu červená mlha a nám se podařilo oživit čtyři hráče. Třicet lidí proti jednomu bossovi, to už začínalo vypadat nadějně.

P O Z O R!

„Plinto, Barso, víte, co máte dělat,“ zareagovala rychle Anastaria. „Všichni stůjte mimo štít a vběhněte do něj až těsně před dokončením bossova kouzla! Tentokrát nesmíme dovolit, aby se kaluže vytvořily pod štítem. Pozor na fantomy! Všichni se soustřeďte!“

„Máme za sebou další fázi,“ ozval se Staceyin skoro radostný hlas, když se bossovo zdraví dostalo pod 60 %. Přežili jsme další vlnu kouzla bez ztráty jediného hráče a nedovolili jsme se tím poručíkovi léčit. „Čekají nás ještě dvě fáze. Jedna je náhodná, ta přijde až na závěr, a druhou máme před sebou, můžete si ji prohlédnout v popisu bosse. Musíme utvořit několik skupin. Potřebujeme co nejdřív oživit i další hráče. Pozor! Už je tu zase červená mlha! Bossovi zůstává 58 %! Běžte se připravit k portálům!“

Jak se ukázalo, spouštěč schopností druhé fáze nezáležel pouze na procentech bossova zdraví, ale i na uplynulém času od začátku boje. Každé dvě minuty se objevily další portály, čímž boss vyřadil z boje Plinta, Barsinu, Vtrenkáchmravence, Exoduse, Ehkillera a mě. Dva pobíhali po bludišti a čtyři se starali o fantomy, kterých neustále přibývalo.

„Čtyřicet dva procent!“ uslyšel jsem hlas své zástupkyně. „Čeká nás další jeho schopnost.“

P O Z O R!

„Co se to sakra…“ ozval se Elenium téměř ve stejnou chvíli, kdy přišlo systémové oznámení. „Nemůžu nikoho dalšího oživit!“

„Třeba se ti ještě oživení nenabilo?“ zeptal jsem se a nechápavě se díval na dezertéra z našeho klanu. „Co tím myslíš, že nemůžeš nikoho dalšího oživit?“

„Ani mně to nejde,“ dodal Leander. „Musíme boj dokončit s tím, co máme.“

„Plinto, Barso, běžte!“ rozkázala Anastaria, jako by se nic nedělo. „Nemá cenu dál boj zdržovat, útočte na něj vším, co můžete použít!“

Sakra! Jakmile mí bojovníci zmizeli do červeného portálu, objevily se na mýtině tři, tentokrát však modré portály. Co s nimi máme dělat?

„Dvacet sekund, než boss dokončí čarování dalšího kouzla!“ informovala všechny hráče Stacey klidným a trochu rezignovaným hlasem. „Mahane, co máme dělat? Zůstat tu, uhýbat kalužím a nějakému kouzlu, nebo skočit do portálů?“

„Stacey, já nevím…“ zamumlal jsem smutně.

„Já taky ne,“ usmála se dívka. „Ale někdo z nás musí rozhodnout a nést za to rozhodnutí odpovědnost. Deset sekund…“

„Všichni do portálů! Donotpunniku, ty zůstaneš tady!“ Netuším, proč jsem svůj rozkaz ukončil tou druhou větou, ale přišlo mi to jako správné rozhodnutí.

„Slyšeli jste? Rychle k portálům!“

Podařilo se mi jen zahlédnout překvapený výraz našeho nemrtvého rytíře, který se zastavil, když mou postavu obklopil modrý portál. Nevěděl jsem, co čekat, proto jsem pevně zavřel oči a připravil se. Když jsem oči znovu otevřel, abych se podíval, kam jsme se přesunuli, zůstal jsem nevěřícně hledět. Přistáli jsme na stejné mýtině, kde jsme bojovali s bossem, ale všechny barvy vypadaly šedě a nepřirozeně. Dokonce i vzduch na sebe vzal světle šedou barvu a celé okolí mi připadlo podivně prázdné.

„Obrácená realita,“ zašeptala Anastaria. „Teď už tomu rozumím.“ Done, uvidíme se. Jsme v obrácené realitě.

Sbohem, bratře! zaslechl jsem hlas elementálů. Škoda, že nemůžeme být svědky zničení tohoto Padlého…

Jsem prvn… Donotpunnik asi chtěl napsat, že je první, ale nestihl to. On i elementálové z mýtiny zmizeli.

„Roztáhněte se a udržujte mezi sebou rozestupy. Pozor na kaluže!“ Anastaria zůstala naprosto klidná. „Na můj rozkaz se všichni rozběhneme. Leandere, štít. Stejně jako předtím. Mahane, co bude dál?“

„Dál?“

„Jsme na opačné straně reality. Každý ze tří portálů je určen pro jiný typ hráče. Jedním z nich projdou tanci, druhým léčitelé a třetím bojovníci. Nesmíme chybovat, jinak nás čeká jistá smrt, až boss dokončí své kouzlo. Už přicházejí fantomové, změňte je! Normálně je zapotřebí několika smrtí, abychom zjistili, který portál patří ke kterému typu postavy, ale je tu jedna výjimka. Pokud necháš… Exodusi, přestaň útočit na bosse a zaměř se na fantomy! No, když necháš alespoň jednoho hráče mimo opačnou realitu, zemře jen on a ostatní nemusí zkoumat, zda proběhli správným portálem. Nechci nikoho z nás nechat zemřít, jen abychom zjistili, které z portálů patří k jakému typu hráče. Musíme vybrat oběť, která pro ostatní zemře. Navrhuji Erika.“

„Erika?“

„Přestaň se na mě tak dívat! Všichni zemřeme, pokud se nějak nerozhodneme a netrefíme správné portály! Čtyřicet procent zdraví je dost i na třicet hráčů a každé dvě minuty ztratíme jednoho dalšího. Navíc nás čeká ještě čtvrtá fáze, jejíž vlastnosti jsou naprosto skryty.“

„U těch předchozích tří jsme totiž přesně věděli, co dělat,“ nedokázal jsem si odpustit sarkasmus. „Brast z Fénixu se obětuje. Eric s námi zůstane až do konce a snažte se ho nenechat zemřít.“

„Braste, slyšel jsi rozkaz?“ otočila se dívka na jednoho z válečníků. „Neztrácej čas, běž rovnou k bossovi a snaž se mu co nejvíc ublížit.“

„Jasně! Hoď na mě bublinu, vydržím o deset sekund déle. Kdo ví, třeba to bude důležité!“

„Máš ji mít. Všichni pozor! Jakmile budeme zpět v normálním světě, okamžitě jděte po bossovi. Použijte vše, co máte. Chci vidět všechny možné útočné schopnosti. Musíme ho během následujících čtyř minut stáhnout na 20 % zdraví!“

Podařilo se nám to za pět minut a čtyřicet sekund a kromě Brasta jsme přišli i o Crispa z Dědiců titánů a, což bylo dost bolestivé, o Leandera, kterého dostali fantomové. Léčitel Azurových draků byl prvotřídní, docela se divím, že není ve Fénixu. Já jsem byl při boji s bossem téměř nepoužitelný. Rozdíl levelů mi nedovolil bossovi nijak ublížit. Měl jsem aspoň čas sledovat, jak si lidé při útocích vedou. Je dobře, že velitel výpravy má k dispozici seznam hráčů s možností sledovat jejich výkony. Co můžu říct? Bylo chybou nechat Donotpunnika zemřít jako prvního. Zástupce velitele klanu Azurových draků držel v útocích do bosse solidní druhé místo za Plintem. Co můj lupič bossovi dělal, se dalo označit za zázrak. Byl zodpovědný za 40 % všech útoků, které hráči bossovi uštědřili.

„UŽ MĚ TY HRY NEBAVÍ! JE ČAS NA VAŠI SMRT!“

„Poslední fáze,“ oznámila Anastaria všem, kdo by si toho snad nevšimli. „Nepolevujte v soustředění a pokračujte v útocích do bosse!“

„Bublinu na Plinta!“ zakřičela naráz Vtrenkáchmravenci. „Přijde vel…“

Bum! V rukou poručíka se objevila obrovská hůl, kterou uhodil přímo do lupiče.

„Teď se zaměří na zbytek výpravy!“ promluvil poprvé od začátku boje Hellfire. „Nemůžu ho na sebe přitáhnout!“

„Teď je s námi opravdu amen,“ pronesla Stacey unaveným hlasem a ruce jí klesly k boku. „Těch posledních 20 % životů nikdy nesložíme, když mu stačí třicet úderů, aby nás zničil. Sakra! A já už začínala věřit, že by se nám to mohlo podařit na první pokus!“

Bum!

Do štítu skrytý Plinto zůstal do půl těla zaražený do země. Bublina vydržela deset sekund, z kterých zbývalo už jen pět. Další dva nebo tři zásahy a ztratíme Plinta. Následovat bude Exodus, pak Ehkiller a dál postupně podle toho, kdo bosse nejvíc zranil. Mohl jsem slavit, já budu na řadě až předposlední. Po mně už bude zbývat jen Eric.

Bum!

„Nemůžeme ho třeba zmrazit?“ vyslovil jsem první myšlenku, která mě napadla. Je potřeba se snažit a ne jen čekat, až přijde řada na vaši smrt.

„Nefunguje to,“ odpověděl hned Ehkiller. „Zkoušeli jsme na něj zmrazení i ledovou past… Nic nefungovalo. Jako by to nebyl standardní boss.“

Nestandardní boss? Počkat! Něco mi tu nehraje. Nestandardní boss, který vyžaduje nestandardní zacházení.

„Přestaňte na něj útočit! Všichni přestaňte!“ zařval jsem na celou mýtinu. „Hellfire, ani ty do něj nebodej! Nikdo se už bosse ani nedotkne!“

„Během několika sekund do nás začne postupně útočit,“ zněla Anastariina odpověď.

„Stacey, prosím, tohle je důležité! Vzpomeňte si! Když boj začínal, kolik přesně měl životů? Natáčel si někdo náš souboj? Potřebuju přesnou počáteční míru jeho zdraví!“

„99,9 %!“ vykřikla Plintova hlava, která jako poslední část jeho těla trčela po dalším zásahu holí nad zem. Příští zásah bude pro lupiče posledním. Musel jsem jednat rychle.

„Stacey, vyber bosse a začni ho léčit! Přestaňte už na něj útočit, sakra! Pokud ho ještě někdo zasáhne, osobně ho vyloučím z rozdělování kořisti!“ Snažil jsem se jít příkladem a vykouzlil léčivého elementála, abych Frankensteinovo monstrum alespoň trochu uzdravil. Prosím, ať to funguje. Už jen fakt, že dokážu agresivního bosse léčit, mi nešel do hlavy, ale já svou hlavu teď naprosto odpojil a jednal jen na základě intuice. Jsem přece šaman, ne? Musím si taky přeházet elementály, jelikož jsem přece dosáhl na titul „vyšší“. Vyvolával jsem však stále jen klasické elementály, to se musí napravit.

Bu…

Bossova hole se zastavila nad Plintovou hlavou, když mé léčení konečně zvýšilo poručíkovo zdraví. Fungovalo to? Vypadá to tak, ale musel jsem pokračovat…

„Stacey, léčitelé, přidejte se! Kdokoli, kdo má nějakou léčivou schopnost, zaměřte ji na poručíka!“

„Ty ses naprosto zbláznil,“ pronesla dívka, ale i přes to začala léčit. Dobrá.

Bossovi se postupně zvyšovalo zdraví. Nejdříve na 25 % pak na 30… 50…

„Můžeme oživovat!“ oznámil skvělou zprávu Elenium.

„Ihned oživte Leandera!“ zněl můj rozkaz. „Léčitelé, zvyšte bossovo zdraví až na 90 %.“

„A co pak?“ zeptala se ihned Anastaria.

„Pak? Pak všichni zaútočíme a snížíme jeho zdraví na 70 %. Následně ho léčitelé opět vyléčí na 90 %. Tak to budeme opakovat, dokud neoživíme i zbytek výpravy. Máme jen dva kněze na čtyřiatřicet mrtvých. Celkem potřebujeme… Sakra, dej mi minutku, abych to spočítal.“

„Osmdesát pět minut,“ doplnila mě ihned dívka. „Dobrá, oživíme celou výpravu, ale co pak?“

„Pak nic,“ usmál jsem se. „Bosse nelze zabít. Je fyzicky nezničitelný, ať se budeme snažit sebevíc. Jsme v divném typu lesa, kde se nachází divní bossové. Nemáme je zabít, naopak je musíme…“

„Uzdravit,“ doplnila mou myšlenku Anastaria. „Co když to nebude fungovat?“

„V tom případě se na něj vrhneme celou naší silou třiašedesáti lidí (kromě Leita a Clutzera, kteří stejně nepřežijí vyčarované kouzlo). Zkusíme ho složit, ačkoli si myslím, že by spíš on složil nás. Proto je u poslední fáze v popisu jen otazník. Ale teď vidíš, jak dlouho ho léčíme a on nepoužil ani jednu schopnost a nezaútočil. Jsme na dobré cestě, lidi!“

Ukázalo se, že boss je skvělým cílem pro zvyšování mých vlastností. Oproti bojovým neexistovalo pro léčivé elementály žádné levelové omezení. Když jsme postavili na nohy i posledního člena výpravy, zvýšila se mi léčením inteligence o celých sedm bodů!

„SVOBODA! JE TAK BLÍZKO!“ zaryčel boss, když jeho zdraví dosáhlo 100 %. „ALE JSOU SILNĚJŠÍ NEŽ JÁ! PÁN NAŘÍDIL VÁS ZABÍT… NEDOKÁŽU… NEUPOSLECHNOUT… JEHO… ROZKAZ. ZEMŘETE!“

„Co teď?“ zeptala se pomalu Anastaria. „Zdraví se mu snížilo zase na 99,9 %. Jako bychom na něco zapomínali. Mahane?“

„Natalie!“ Dnes mám hlavu plnou nápadů. „Potřebuji okamžitě přejít do astrální roviny!“

„Menší trest ti nestačil?“ zeptala se dívka překvapeně. „Pokud se tam teď vydáš, elementálové tě nejméně na týden přestanou poslouchat!“

„Natalie! Vezmi mě do astrální roviny, rychle!“ vyštěkl jsem na dívku. „Litovat toho můžeme později!“

„Nedovolte, aby poručíkovo zdraví kleslo pod 95 %!“ slyšel jsem Anastariiny rozkazy. „Léčitelé, v mezičase si doplňte manu. Až se sníží na 95 %, vyléčíte ho zase na 100 %!“

„Zavři oči,“ pronesla Vtrenkáchmravenci a posadila mě na trávník vedle sebe. „Co tam budeme dělat?“

„Za chvíli to zjistíš,“ mrkl jsem na dívku, ale uvědomil jsem si, že to vlastně možná neuvidí. Vtrenkáchmravenci zavřela oči a začala se kývat ze strany na stranu. To je asi její způsob, jak se do astrální roviny dostat.

„Otevři oči, už jsme tu. Co to? To je šílené!“ vydechla dívka.

Otevřel jsem oči a uviděl to, co jsem tak trochu očekával. Vznášel se tam chomáč bílého světla, na různých místech povrchu se zbarvoval do červena a jinde do zelena. Obklopovali ho ti samí fantomové, kteří před tím otravovali život elementálům.

Draco, můžeš přijít?

Maximálně na deset minut. Víc ne.

To by mělo stačit.

„Už zase oni?“ povzdechl si totem, když spatřil astrální podobu poručíka a fantomy okolo.

„Mahane, nemůžu je změnit,“ zašeptala Natalie. „Snažila jsem se, ale nic se nestalo…“

„Nemusíme nic měnit, Natalie,“ usmál jsem se znovu. „Zajímá mě jen, proč je tento boss nezničitelný bez pomoci šamanů. Víš, myslím, že jsem právě přišel na to, jaký scénář pro celý kontinent získal Elenium od nejvyšší kněžky.“

„Začínám se v těch informacích ztrácet,“ oznámila mi zmateně dívka. „O čem to vlastně mluvíš?“

„Na tom teď nesejde. Jsme prostě jen u hranice velkých herních změn a velkou součástí změny budou nové temné síly: samotný lord temnoty, Geranika.“

„To vím. Jak nám to může teď pomoct?“

„Pověz mi, co se stane, když na tomto místě začnu se svým totemem bojovat?“

„Nevím, ale nejvyšším elementálům se to rozhodně nebude líbit. Vyhostí tě. A mě taky.“

„Jak bude to vyhoštění vypadat?“

„Proč si proboha myslíš, že něco takového vím? O co ti jde?“

„Natalie, přemýšlej. Je to hodně důležité!“

„Přetvoří tě do světlé nebo tmavé koule, podle toho, který z elementálů si tě vezme do parády, dostaneš nějaký trest a vykopnou tě z astrální roviny.“

„Je nějaká možnost zajistit, aby to udělal nejvyšší elementál vyššího světa?“

„Není. Máš šanci padesát na padesát.“

„Dobrá, díky. Pokud bych se změnil na tmavou kouli, udělej všechno, co já. Souhlasíš?“

„O co ti jde?“

„Později, teď na to není čas!“ Stacey, uzdravte bosse na 100 % a udržte ho tak alespoň půl minuty.

Rozumím!

„Draco, trochu si zatrénujeme. Zaútoč na mě!“

„JAK SI DOVOLUJEŠ POŠPINIT NÁŠ SVĚT?“ zazněl po chvíli hrozivý hlas nejvyššího elementála. „BUDEŠ ZTRESTÁN! MĚSÍC SE K NÁM NEPODÍVÁŠ! DVA TÝDNY BEZ ELEMENTÁLŮ! TÝDEN BEZ TOTEMU! TEĎ ZMIZ!“

Měl jsem štěstí, vyhostil mě nejvyšší elementál vyššího světa a vytvořil ze mě světlou kouli…

„SVOBODA!“ ozval se hlas poručíka, když mě vyhodili z astrální roviny. Ačkoli poručík už tam nebyl. Teď před námi stála bytost, která byla nepředstavitelně zmrzačena. „DĚKUJI VÁM, HRDINOVÉ, ZA ŠANCI ODEJÍT Z TOHOTO SVĚTA ŽIVÝ. DÍKY! RHEO, JDU K TOBĚ!“ S těmito slovy se boss rozpadl na malé kousky, které do sebe země téměř okamžitě pohltila. Nám zbyla jen malá hromádka s kořistí. Pro tu jsme sem šli především.

Získán level!

Získán level!

Získán level!

Získán level!

Získán level!

Získán level!

Získán level!

Získán level!

Kořist rozdělena, potvrďte prosím rozdělení předmětů mezi hráče.

Prohlédl jsem si patnáct předmětů pro hráče na levelu 260, které po poručíkovi zůstaly, ale nenašel jsem nic vhodného pro mě nebo pro kohokoli z mého klanu, a to včetně hráčů na vysokém levelu. Nevyužil jsem svého práva veta na rozdělení kořisti a souhlasil s imitátorovým návrhem. Přeci jen dokázal nejlépe rozhodnout, kdo který předmět získá. Například Vtrenkáchmravenci, která postoupila o tři levely, dostala dva předměty, které ji hodně potěšily. Někomu stačí k veliké radosti opravdu málo.

„To by stačilo. Dnes jsme dobojovali.“ Nevím jak ostatní, ale já jsem právě teď neměl chuť v naší výpravě dál pokračovat. „Kdo chce, může se odpojit ze hry. Zítra budeme pokračovat. Pořád před námi stojí generál a samotný Midial. Čeká nás ještě dost práce.“ Vytáhl jsem stan, aby si ho mohli ostatní připravit. Sám jsem ulehl rovnou na trávu do mlhy a okamžitě usnul.

Teď už konečně vím, jakým fantomům to Geranika rozkazuje.

10. kapitola

Neoprávněné činy

Hrdinové Malabaru!                     

Císařství čelí pohromě: do srdce trůnu byla zaražena Geranikova prokletá dýka!

Pokud se ji nepodaří nejpozději do 4 měsíců zničit, císař zemře. Dýka může být zničena pomocí svatého předmětu, který byl ztracen na Volných pláních poblíž Rastrumu. Skupina maximálně dvaceti hrdinů, která požadovaný předmět přinese, obdrží za svou pomoc výjimečnou odměnu a císařovu úctu. Mějte se na pozoru. Svatý předmět může být ukraden, je 100% šance ho získat z mrtvého hráče, který měl tento předmět v inventáři, a skupina, která svatý předmět přenáší, bude označena symbolem zachránců trůnu, který jim bude zobrazen nad hlavami (pro takové hráče nebudou existovat bezpečné zóny).

Odměna: úroveň reputace u císaře: velebený, +15 levelů, +50000 zlatých, vylepšující se předmět z císařova skladu. Trest za nesplnění úkolu: žádný. Typ úkolu: scénář. Omezení levelu: žádné. Časový limit pro splnění úkolu: 120 dnů od tohoto oznámení.

Jak ten čas rychle letí. Připadá mi, že jsme poručíka zabili jen před pár hodinami, ale ve skutečnosti uběhla už spousta času. Generál se nám tvrdohlavě odmítá ukázat a mezi námi a našim cílem leží ještě dlouhá cesta.

Odmávl jsem zprávu, že se aktualizoval můj úkol od císaře, a pokračoval jsem ve výrobě prstenů. Čas utíkal a já jsem se v klenotnictví dostal jen na úroveň 82. Díky bohu, že jsem se dopředu zásobil materiálem a nechal si poslat tu měď ještě předtím, než jsme poručíka zabili. Po bossově smrti se naše výprava potýkala s velmi přísným omezením, jaké nechápala dokonce ani Anastaria, která několikrát probírala náš problém s administrátory hry. Nic podobného se ještě za její herní kariéru nestalo. Temný hvozd byl odříznut od zbytku světa.

„Stacey, mám otázku,“ zajímal jsem se hned další ráno potom, co jsme přemohli poručíka. „Podle čeho jste postupovali, když jste hledali pro naši výpravu hráče?“

„Už sis té chyby taky všimnul, co? Ano, musím uznat, že jsme rozhodovali moc rychle, kdo má na patnáct levelů nárok a kdo ne. Dva hlavní knězi Fénixu, což jsou v reálném světě manželé, mají aktuálně dovolenou. Mysleli jsme si, že nebude potřeba víc než jeden, protože jde o zónu připravenou pro hráče okolo stého levelu. Se stejnou logikou jsme vybírali i tanky. Navíc jsme nebrali nikoho z rozmazlených spratků.“

„Koho?“

„Rozmazlené spratky. Hráče, kteří sice dosáhli alespoň na 280, ale pořád se chovají jako malá děcka. Fénix se takovým hráčům snaží vyhýbat, ale někdy je potřeba přijmout i je. Rick je takový hezký příklad. Není tajemstvím, že se spuštěním Barliony se do hry přihlásilo spoustu společností odvržených šestnáctiletých, aby si svůj šedý svět naplnili barvami. Celé měsíce ve hře levelovali, aniž by se vraceli do reálného světa, dokud nedosáhli svého cíle. Nikdy z puberty nevyrostli a nevzdali se své jediné vášně – aby z nich byli pwneři****. To slovo nenávidím.“

„Proč?“

„No, znám jednoho ‚hezouna‘ s podobnou přezdívkou. Tihle hráči okolo levelu tři sta jsou fakt nepříjemná parta. Takže jim mezi sebou říkáme rozmazlení spratci. Mimochodem, přemýšlel jsi někdy nad tím, proč je v patnáct let staré hře tak málo hráčů nad level tři sta? A proč se to váže jen k našemu kontinentu? V Astrumu je desetkrát tolik hráčů na vysokém levelu než v Malabaru a v Nebeském císařství by se měl objevit první hráč na levelu 400. V Malabaru ale ne. Tady jsou lidi připravení obětovat reputaci, peníze, cokoli, jen aby někomu jinému zabránili vyškrábat se nahoru. Když se topím, stáhnu s sebou i všechny ostatní. Existuje dokonce i několik klanů, které se zaměřují jen na lov hráčů s vysokým levelem a zabíjejí je. Dělají to jen proto, že mohou.“

„Počkat, není Nebeské císařství součástí Malabaru?“

„Proč by mělo být? Rozdělení kontinentu Barliony je jiné než v reálném světě. Počty hráčů jsou možná přibližně stejné, ale v Barlioně je Malabar jako Evropa, Nebeské císařství pojímá celou Asii. Astrum je Severní Amerika, Rathrand do sebe zahrnuje Jižní Ameriku a Austrálii. Zbytek hráčů se slučuje v Caltuahu.“

„Divné, nikdy jsem nad tím nepřemýšlel. Ale vraťme se k našim problémům. Takže Beatwick velitelům klanů nestačil. Začali si neustálé umírání užívat? Tamější lokace byla určena pro hráče na levelu 20, ale polovina lidí, kteří kývli na císařovu prosbu, prostě jenom umřela, aniž by měla šanci čehokoli dosáhnout. Proč si mysleli, že to tady bude jiné?“

„Protože Beatwick byl od začátku určen jako scénář celého kontinentu, tady jsi dostal normální úkol v odpovídající lokaci. Nic kontinentálního se tu dít nemělo…“

„Souhlasím,“ přidal se k nám Donotpunnik. „Měli jsme přizvat daleko víc hráčů. Pokud má Plinto o generálově levelu pravdu, nemá pro naši skupinu nejmenší smysl s generálem bojovat.“

„Naší nejlepší možností je vzít naše bojovníky a nájezdníky,“ navrhla Anastaria. „Nemusí ani ten úkol dostat nebo se připojovat ke skupině. Do dvou dnů sem může přiletět až šest tisíc hráčů s levelem okolo dvou set.“

„Stacey, nezapomněla jsi náhodou, že tě z Fénixu vykopli?“ usmál se Donotpunnik. „Mimochodem, když už jsme z doslechu ostatních, tomu představení, které jste s Ehkillerem sehráli, jsem ani na sekundu neuvěřil. Chcete prostě umravnit Ricka a Hellfira, co? Nemusíš mě probodávat očima! V našem klanu jsem o tom nikomu neřekl, určitě i u nás máte pár krys. Neboj, vaše tajemství je u mě v bezpečí. Draci také mohou přivést sedm nebo osm tisíc hráčů na dvoustém levelu. Mělo by se nám podařit generála i Midiala zničit jednoduše počtem hráčů. Naše výprava nemusí ani hnout prstem, bojovníci se o vše postarají.“

„Je rozhodnuto,“ souhlasil jsem po krátké diskuzi, kdy mi vysvětlili, co taková armáda dokáže udělat jednomu bossovi, i když se okolo něj vejde jen patnáct hráčů, kteří si i tak budou vzájemně překážet. „Přivedeme z každého klanu šest tisíc hráčů a domluvíme se i s Etamzilatem a Dědici titánů. Prostě se mi nechce jen tak umírat. Bude nám stačit den, abychom všechny sehnali? V tom případě si můžeme chvíli oddechnout. Půjdu to oznámit ostatním…“

Na první pohled se ten plán zdál být excelentní, ale provedení… Do Temného hvozdu nemohl vejít ani jeden hráč navíc a aktualizoval se nám i popis úkolu, který zakazoval přidat do skupiny kohokoli dalšího. Z absence nových dopisů jsem se cítil trochu nesvůj. Staré dopisy samozřejmě nezmizely, ale nové nepřicházely. Existovala i možnost, že se Anastariini fanoušci konečně uklidnili, ale nevěřil jsem, že by lidé zničehonic začali používat hlavu. Takové situace byly až příliš vzácné. Když jsem své podezření sdělil Anastarii, něco zkontrolovala, zaklela a odpojila se ze hry, aby se dozvěděla, co se v Temném hvozdu děje…

Tak se k nám dostalo i oznámení o úkolu od císaře. Tohle byla ještě ke všemu změněná verze, ne ta původní. Ať už jsem se sebevíc soustředil na výrobu prstenů, myšlenky mi neustále odbíhaly k aktualizaci úkolu. Anhurs se změní v bojiště, když má předmět 100% šanci na vypadnutí z inventáře zabitého hráče, který předmět nesl. Proč se trmácet celou cestu do Rastrumu, když si stačí počkat v hlavním městě na skupinu lidí se symbolem nad hlavami, celou skupinu zabít a bez problému si předmět přivlastnit? Navíc získat rovnou úroveň reputace: velebený… Není to trochu moc? Podle Anastarie se po dosažení téhle reputace u císaře dostane hráči stejné úrovně reputace i u všech malabarských frakcí. Nezáleží na tom, jakou měl hráč reputaci dosud. Například mně by se tím vylepšily vztahy se Serrestem a mohl bych jít navštívit Prontha, guvernéra dolu, kde jsem byl uvězněn. Pořád mám za úkol zjistit, co se stalo mezi ním a Shiamem. A pak… Proč vlastně vývojáři tuhle změnu provedli? Vždyť je to prostě jen pobídka k volnému zabíjení hráčů. Pokuta 5000 zlatých za zabití ve městě není zdaleka likvidační. Dokonce pro zachránce trůnu zrušili bezpečné zóny. Předmět bude muset být předán pod dohledem obrovské skupiny hráčů, kteří budou chránit malou skupinu vyvolených. Nicméně i na armádu téhle velikosti se dá použít kouzlo Armageddon a BUM! Přední klany mají rozhodně dostatek zdrojů, aby mohly takové kouzlo získat.

„Stacey,“ podařilo se mi konečně odtrhnout od výroby prstenů a oslovil jsem dívku, která zamyšleně seděla opodál, „poslouchej, pokud by se našemu klanu, čistě hypoteticky, podařilo předmět pro splnění úkolu získat, jak bychom ho dostali k císaři?“

„Máš nějaký nápad?“ probrala se okamžitě Anastaria.

„Jasně. Podle popisu úkolu od nejvyšší kněžky musíme získat Kámen světla. Mohli bychom vyzkoušet, jestli nedokáže zničit dýku.“

„To nebude fungovat. Už jsem nad tím přemýšlela. Sám jsi řekl, že okolo trůnu je podobných kamenů několik a dokážou jen efekt dýky odblokovat. Ne. Potřebujeme ještě něco jiného. Co se týká předání, možná se nám podaří domluvit se s Ehkillerem. Mohli by to odevzdat a nás si při tom nechat ve skupině, v níž může být maximálně dvacet lidí, my jsme dva…“

„Šest. Kluky z toho nevynechám.“

„Koho ses rozhodl nezahrnout? Plinta nebo Barsinu?“

„Druidku. Je s námi jen dočasně, nemá cenu jí jen tak něco dávat. Plinto s námi zůstane nejméně rok a pak uvidíme, co dál. Možná se rozhodne u nás zůstat delší dobu. Pokud získám svatý předmět já, Bodlákům bude připadat pět míst. Zbytek zabere Fénix.“

„Mahane, chápu, že nejsi tak úplně ledajaký hráč, ale nepřijde ti, že je toho už trochu moc? Nerada prodávám medvědí kůži, aniž bych toho medvěda měla před sebou mrtvého. Navíc je ten medvěd mimo naše schopnosti. Je mi líto, ale tohle je záležitost větších zvířat, než jsi ty. Pokud by se ti přeci jen podařilo svatý předmět získat, objevil by se ti nad hlavou symbol. Já nevím… splním ti jedno přání. Jakékoli přání. A to až k souhlasu strávit s tvým klanem celý rok.“

„Beru tě za slovo. Ještě jsi slíbila, že mi řekneš, co vám vyšlo po rozluštění hádanky z trpaslíků.“

„Použili Vigenèrovu šifru a kódovací slovo zní „mistr“. Z toho ti vyjde řádek: třiapětadvaadevítkabezčtyřicítky bez mezer. Jelikož je tento výsledek stále mnohoznačný, předpokládám, že tam máš několik nápověd.“

„Ano, píše se tam pár dalších řádků.“

„Teď už to vyřeší i malé dítě,“ usmála se Anastaria, když jsem jí předal zbytek rovnic. „Ačkoli… pokud jsi s tím ještě nepracoval, mohlo by ti to dát zabrat. Kolik ti trpaslíci dali možností? Tři? Můžeš využít dvě sám, a když se netrefíš, třetí možnost nevyplýtvej, poradím ti. Sakra! Nech mi radši dvě možnosti, protože existují právě dvě řešení, odpovědí může být kterékoli z nich. Raději buď opatrný.“

„Nemůžeš mi to prostě říct?“ zeptal jsem se.

„Nemyslím si,“ zavrtěla dívka hlavou. „Odpověď musíš zjistit sám, ale zadávej jen takovou, o které jsi skálopevně přesvědčený, že je správná. Co máš v plánu dál?“

„Dojít na místo označené v mapě. Vypadá to, že budeme muset se zbývajícími bossy bojovat sami. Jinou cestu nevidím…“

„Je jich tam vážně dost,“ řekl Donotpunnik, když jsme shlédli výsledky Plintova průzkumu. Základna Padlých stála přesně na místě, kam nejvyšší kněžka umístila značku na mapě. Základna připomínala hrad obehnaný palisádou, několik strážných věží (ačkoli osobně netuším, na co jsou v lese potřeba) s lučištníky, několik malých domků rozesetých na různých místech základny a dva obrovské domy, což byly nejspíš příbytky generála a Midiala. Dalo by se říct, že šlo o standardní model kartosského opevnění. Proč však opevnění připomínalo Kartoss, když kněz přišel z Malabaru? Napočítali jsme asi stovku Padlých upírů s levelem 250, dvacítku zotročených elementálů a neurčitý počet mágů okolo 350. levelu, kteří vycházeli a zase vcházeli do domků. Srdce mi z počtu nepřátel pokleslo, ale všiml jsem si jednoho detailu. Uvnitř opevnění nebyla žádná mlha a na Plintově videu byla jasně patrná dvě místa uprostřed základny. Jedno bylo celé černé, druhé zelené a pokryté květinami. V každém z míst jsem spatřil jeden předmět. Ani jeden z nich jsem přesně neviděl, ale pokládal jsem je za Kámen světla a Slzu Eluny. Cíl naší výpravy.

„Mám návrh,“ spustil zástupce Azurových draků. „Řekněme Plintovi, aby se vydal dovnitř, ukradl Slzu Eluny a pak bychom se všichni setkali na ochráncově mýtině. Myslím, že bychom měli do večera hotovo. Naším úkolem není zabít vše, co se hne, ale získat Slzu. Mimochodem, ten druhý kámen je asi svázaný s tvým úkolem, co?“

„Je to dobrý nápad, rozhodně stojí za to se nad ním zamyslet. Neměli bychom se tam všichni tlačit, stačí, aby to jeden…“

„Já jsem proti,“ přerušil jsem Anastarii. „Naším cílem je vyčistit les. Pokud bychom jen vzali Slzu, NPC si tam můžou místo ní do země zarazit něco jiného. Budeme bojovat. Já se postarám o strategii, ty vymyslíš taktiku. Dokázala bys vymyslet způsob, jak se jich zbavit co nejméně bolestivým způsobem? Já a Vtrenkáchmravenci se postaráme o elementály… Sakra, vlastně jen ona, já si odpykávám trest.“

„Tak tedy boj,“ odpověděla dívka zamyšleně a znovu se podívala na nahrávku. „Mohli bychom se zaměřit na jedinou bránu, do které se najednou vleze maximálně pět nepřátel. Kdybychom ji zablokovali, pak třeba… Ne, to by nefungovalo. Mají poblíž strážní věže a spoustu kouzelníků, kteří by tanky hned zničili. Možná bychom je mohli nalákat do lesa. Co si o tom myslíš, Done?“

„Záleží na tom, jak dlouho by Vtrenkáchmravenci zabralo osvobození elementálů. Minule trvalo minutu osvobodit jednoho, a to se o to starali dva šamani. Pokud tomu dobře rozumím, je nám Mahan úplně k ničemu… I kdyby na každého potřebovala dvě minuty, vychází nám to na čtyřicet minut, než všechny osvobodí. Máme k dispozici jen tři tanky. Ne, podle mě nemáme šanci boj ustát. Stálo by proti nám pět kompletních sad elementálů, což je moc i na Hellfira…“

„No…,“ řekla pomalu Anastaria. „Máme samozřejmě možnost se do hradu probojovat. Zabijeme co nejvíc nepřátel, zemřeme, vrátíme se a znovu jich co nejvíc pobijeme. Takhle to budeme opakovat, dokud nezabijeme všechny. Nepřátelé se znovu objeví až za tři měsíce, času máme dost.“

„Jasně, a zkušenosti se nám smrsknou zpátky na nulu,“ zasmál se Donotpunnik. „Celá výprava se určitě bude předbíhat, aby ti poděkovala za takový nápad.“

„V tom případě mě nic jiného zrovna teď nenapadá. Jediná rozumná možnost je poslat tam jen Plinta a pak se s celou výpravou vrátit na mýtinu. Cokoli jiného je jasná sebevražda.“

„Už se začíná stmívat, navrhuji, abychom pokračovali zítra,“ rozhodl jsem. „Zkuste se ještě zamyslet i nad možností, jak by se dala základna zničit.“

Ať už to bylo jakkoli bolestivé, musel jsem uznat, že jen Donotpunnikův plán dává smysl. Je nás málo na zničení tak velkého počtu nepřátel. Buď můžeme získat předměty trikem, nebo zkusit vymyslet nějakou další variantu. Trik byl celkem jednoduchý: Plinto se vplíží dovnitř, ukrade Slzu a Kámen (ještě že jsem se s ním už i o druhý úkol podělil) a co nejrychleji odtamtud vypadne. Pak nasedne na fénixe a všichni se potkáme na ochráncově mýtině. Proběhne oslava z úspěšně splněného úkolu. Já jsem ale až v morku kostí cítil, že se v tom případě můžu rozloučit s druhou náušnicí od ochránce. Musíme vyzkoušet nějakou další možnost. Snad mi v tom Anastaria pomůže…

„Natalie, máš minutku?“ podařilo se mi zakřičet právě včas, když jsem spatřil šamanku, která se připravovala k odpojení ze hry. „Jen na slovíčko, vlastně mám pro tebe jeden úkol. Pamatuješ si na ty podivné fantomy, kteří poletovali okolo elementálů? Mohla bys projít historii šamanů a podívat se po nich? Myslím si, že jenom tam o nich najdeme nějaké informace. Zkus vyhledat články obsahující slova jako mlha, fantom, stín. Tyhle stvůry se teď jen tak nevyrojily, určitě se už objevily dřív a možná o nich někde zůstala zmínka.“

„Jestli si vzpomínáš, nejvyšší elementálové nevědí nic o původu a vlastnostech fantomů, přestože právě oni jsou ve hře ochránci šamanistického vědění. Nemyslím si, že bych dokázala sama najít něco dalšího.“

„Zkus se prostě podívat a pak se dohodneme. Třeba něco objevíš. Zítra přijď co nejdřív a zkusíme se nad tím zamyslet. Stacey!“ zavolal jsem na Anastarii, když jsem domluvil s šamankou. „Mám otázku.“

„Nemůžu ti odpovědět,“ namítla nečekaně dívka. „Podepsala jsem dohodu o nezveřejnění informací.“

„Vždyť ani nevíš, na co se tě chci zeptat…“

„Slyšela jsem tvou konverzaci s Vtrenkách. Chceš se mě zeptat na něco, co se váže k Eleniovu úkolu. Nemůžu ti odpovědět, ale můžu naznačit, že míříš správným směrem.“

„Chápu. V tom případě mám jinou otázku. Proč ses mě za celý týden ještě nezeptala na Slata? Je jediným NPC mezi námi a jistě víš, co je zač. Ty se ale chováš, jako by o nic nešlo.“

„Jaký to má smysl? Promluvíme si, jakmile skončíme v lese, pokud ho do té doby neztratíme. Když už bys mi o tom teď pověděl, mohl bys mi rovnou i nabídnout úkol, který se k princi váže. A pak zničehonic princ zemře. Myslíš si, že by princezna měla radost, až by zjistila, že jsem byla nějak zapletená do jeho smrti? Díky, ale nechci. Až se dostaneme z lesa, můžeme si o tom promluvit. K čemu by mi teď prospěl další stres? Všechno je třeba řešit ve správný čas…“

Díval jsem se za odcházející dívkou a ani jsem nevnímal smyslné křivky její herní postavy. Přemýšlel jsem nad poslední Staceyinou větou: čas… hmm. Vše je třeba řešit ve správný čas. Ještě jednou: Vše je třeba řešit ve správný čas… No tohle! Stacey, ty jsi geniální!

„Mahane,“ ozval se hlas mé jediné bojovnice a odtrhl mě od spřádání epického plánu, jak napadnout a zničit hrad Padlých. „Pověz mi, vyhodíš mě z klanu, až dokončíme Temný hvozd, nebo je možnost, že bych s vámi mohla zůstat dál?“

„Jak to myslíš, vyhodit tě? Vždyť jsme se domluvili, že se ke klanu přidáš dočasně, abys mohla být pro oba úkoly součástí rozdělování kořisti. Co se týká možnosti u nás zůstat… Kde se vzal ten náhlý zájem?“

„Mám proto docela dobré důvody. Hlavní a nejdůležitější z nich: je pro mě výhodné s tebou zůstat. Během jednoho týdne jsem získala daleko víc než za posledních několik měsíců. Ještě dva levely a budu mít přístup do dalších zajímavých lokací, kde se dají vydělat slušné peníze. Po splnění úkolu bych měla dosáhnout na level 170. Získám novou schopnost a úkol pro svoje povolání. Další důvod, který vlastně není o nic míň důležitý, je mít v klanu Plinta a Anastarii. Jsou to legendy Malabaru a já se od nich můžu spoustu naučit. Jen ten dodatek, který dnes Anastaria navrhla, má velkou hodnotu. Právě teď si naši důstojníci lámou hlavu, jak mohli při návrhu dohody přehlédnout tak očividné díry. Já bych si jich taky nikdy sama nevšimla. A za třetí… Víš, třetí důvod je vlastně nakonec ten nejdůležitější. Jsem s vámi ráda. Proto bych chtěla zůstat, pokud by to bylo možné.“

„Dobrá. V tom případě dostaneš na starost vše, co se týká léčitelů. Podívej se na naše aktuální hráče a domluv se s Anastarií. Během pár dní mi sestav seznam povolání, která bychom měli najmout. Počet kněží, druidů, šamanů, paladinů a dalších léčitelů, které každý normální klan potřebuje. Plinto, Eriku – mám pro vás úkol!“ Přivolal jsem lupiče i válečníka a zaúkoloval je poskládáním seznamu nejlepších bojovníků a tanků. Pokud se budeme chtít zúčastnit turnaje klanů (a to já chci), potřebujeme lidi. Nemusím otravovat Anastarii se vším, když mám i další schopné spoluhráče, kteří tu jen tak posedávají.

Rozdal jsem úkoly, posadil se ke stromu a začal přemýšlet nad strategií, jak se dostat do hradu Padlých. Několikrát jsem si znovu prohlédl Plintovo video a všiml si, že nepřátelé jsou rozmístění po celé rozloze základny kromě místa, ve kterém byl zabodnut Kámen. Jak to říkala Anastaria: Vše ve správný čas. Pokud větu malinko pozměníme a vyměníme čas za místo…

Padlí možná nemohou vstoupit do okolí posvátného předmětu. Co když tohle nastavení plyne z jejich naprogramování? Pokud si správně pamatuju na Beatwick, podařilo se mi dost NPC zachránit před změnou tím, že jsem jim nasadil požehnané amulety. Co když nemáme stvůry zabíjet, ale jen zastrašit? Nebo třeba, a teď se mi v hlavě rozsvítila žárovka, osvobodit je, jak jsme to provedli s poručíkem? Možná by se má reputace zlepšila, pokud bych Patriarchovi vrátil dvě stovky upírů a kouzelníků. Možná by to nepomohlo mně osobně, ale Anastaria by takovou příležitost jistě nenechala ležet ladem. Pro dokončení svého plánu potřebuji požehnané sošky nebo něco podobného. Byl jsem vděčný Beth, že popohnala své kněžky a v batohu mi leželo docela dost požehnané rudy a mramoru. Bylo na čase se pustit do výroby.

„Řekneš mi, co to provádíš?“ přišla ke mně ráno s otázkou Anastaria a přerušila tvorbu dalšího mistrovského díla. „Nevypadá to jako klenot a podle tvých unavených očí a nízké hladiny energie jsi na tom pracoval celou noc. Vyklop, o co jde, protože mě nenapadá nic jiného, než postupně základnu od nepřátel vyčistit.“

„Počkáme na Donotpunnika a všechno vám povím. Zbývá mi jen pár kousků materiálu, vyrobím ještě jednu čepel a pak se mě můžeš na cokoli zeptat. Máš pravdu, něco mě napadlo. Jen musíme vyzkoušet, jestli to bude fungovat.“

„To by mohlo jít!“ skoro vykřikl můj zástupce z Azurových draků, když jsem popsal svůj plán a ukázal jim výsledek své celonoční práce. Dvacet krátkých čepelí, kterým chyběly rukojeti, ale i bez nich se jednalo o hotový předmět, a třicet malých mramorových figurek ve tvaru borovicových šišek. Dokonce jsem z nich získal i nový recept, a navíc jsem zjistil, že klenotník dokáže vyrábět vrhací zbraně, které cíl zraní podle úrovně síly vrhače.

„Jaký mají dosah?“ zeptala se Anastaria.

„Abychom to zjistili, musíme sehnat dobrovolníka,“ oznámil jsem dobré zprávy zástupcům. „Musíme jít do hradu a zjistit to. Nejsem si jistý, jestli se lupiči, který nese požehnaný předmět, podaří dovnitř proplížit i třeba s neviditelností. Musíme počítat s tím, že oběť při testování figurek zemře.“

„Budeme tahat sirky?“ navrhl Donotpunnik. „Kromě tebe a tvých tří bojovníků nejspíš nikdo nechce dobrovolně přijít o třicet procent zkušeností. Poslat kněze, aby oživil dobrovolníka, skončí tím, že přijdeme o kněze. Ale pro vás by ztráta zkušenosti byla v porovnání s námi nepatrná.“

„Souhlasím,“ dodala po chvíli přemýšlení Anastaria. „Optimální volbou by byl Leite, jelikož má nejmenší level. Ale i tak bychom měli tahat sirky…“

„Ne, neměli,“ ukončil jsem diskuzi. „Rozhodnutí už padlo – půjdu tam sám. Je to můj nápad, kameny i ruda jsou mé a já sám musím zjistit, jak fungují. Stejně mám trest a další dva týdny ze mě nebude nic moc šaman. Navíc jsem dost zvědavý. Každý měsíc se nedostanu do hradu, kde se producírují nepřátelé s tak vysokým levelem. Plinto! Pojď, budeš moct natočit, jak zabijí velitele výpravy.“

„Počkej,“ zastavila mě Anastaria. „Zeptejme se nejdřív ostatních, zda by někdo jiný nebyl ochotný vzít na sebe tvůj úkol. Uvědom si, že pokud tvůj nápad zafunguje, nebudeme na tebe čekat a rovnou zaútočíme. Nemá smysl, aby celá výprava dvanáct hodin čekala na jednoho člověka. Dvě stě upírů, elementálů a mágů. Ty máš teď 82. level a po boji bys měl dosáhnout na 90. Nevadí ti přijít o tolik zkušeností?“

Hm… Na svou smrt jsem z tohoto pohledu nepohlédl. Jako bych se nechal unést představou stát se velkým, nezastavitelným a neporazitelným hrdinou. Vzpomněl jsem si na celkem vhodný popis této představy: nabubřelé ego. Že bych tím opravdu trpěl? Kde přesně leží hranice mezi štěstím a egem?

„Hmm, už si nemyslím, že bychom měli poslat hráče na nízkém levelu, ať ty věci otestují,“ změnil názor Donotpunnik a zničil mé plány. „Ještě jednou jsem se podíval na Plintovo video a konečně jsem pochopil, že by nemohli nic udělat. Brány jsou sice otevřené, jak jste si jistě všimli, ale od nejbližšího stromu je to k bráně dobrých dvacet metrů. Na strážních věžích jsou lučištníci s levely 250, kteří by hráče na malém levelu hned zabili. Jaký má smysl je tam vůbec posílat? Nemůžeš na ně hodit bublinu, protože by se upíři rozběhli na zbytek výpravy a Mahan se bez svých elementálů nemá jak bránit.“

„Co chcete zjistit?“ ozval se Plinto, který přišel na mé zavolání, od té doby se od nás nehnul a jen pozoroval hrad. „S požehnaným předmětem vás ty stvůry hned odhalí. Dejte mi je. Zajdu se na hradní pány podívat. Pokud plán zafunguje, nezapomeňte mě pak oživit. Můžu počkat tři hodiny. Je na čase, abych si odpracoval tu investici, kterou jsi do mě vložil, ne? A Mahane, malá rada do budoucnosti – nemůžeš všechno ve hře zvládnout sám. Nějaké úkoly musíš převést na ostatní, jinak strašně rychle vyhoříš. Dobrá, půjdu na to. Foggere! Jdeš se mnou jako kameraman. Lanterie! Ty jdeš taky, natočíš všechno z jiného úhlu. Co mám přesně udělat?“

„Na,“ podal jsem Plintovi pár předmětů. „Tvůj úkol je jednoduchý. Musíš těmihle předměty zablokovat vchod do základny. Pokládej je tak metr od sebe ve vstupu do brány. Padlé musíme uzavřít vevnitř, aby celá výprava mohla dojít až k základně a Vtrenkáchmravenci postupně mohla osvobodit upíry. Nebude potřeba na nikoho útočit. Klidně rozházej několik šišek a nožů vevnitř a rozděl tak upíry do několika skupin. Detaily už nechám na tobě, ale hlavním úkolem je zavřít jim únikovou cestu bránou.“

„Jasan. Dej mi všechno, cos vyrobil. Se sprintem a ochranou z pláště – to je -40 % zranění po dobu deseti sekund – proběhnu základnou a všechno rozmístím. Jdu na to. Pošlete mi pak pohled.“ Lupič si vzal všechny požehnané předměty a vydal se k hradu.

„Stacey, odkud ho znáš?“ zeptal se pomalu Donotpunnik, když se díval za odcházejícím Plintem. „Abych řekl pravdu, měl jsem ho vždycky za rozmazleného spratka, ale během posledních několik dní se můj názor na něj změnil. Odvodili jsme z jeho jména celé sloveso zplintovatět a nadefinovali ho jako ‚dát se do nějaké činnosti, aniž by se nad ní člověk dopředu zamyslel‘, a on je to nakonec dobrý a rozumný chlap.“

„Done, proč se mě ptáš na tak zbytečné otázky?“ usmála se dívka. „Sám dobře víš, že ti na to neodpovím, jaký má smysl se vyptávat?“ dodala Anastaria a seriózně mi řekla: „Až budeš Donotpunnika zvát do klanu, přizvi mě k diskuzi. Ještě nevíš, jak se správně dohodnout, a tady Don je na dohody expert. Domluví se s tebou na takové smlouvě, že si ani nevšimneš a budeš mu dlužit horentní sumy.“

„Cože?“

„Pořád to ještě nechápeš? Náš normálně tichý a klidný nemrtvý rytíř, který normálně není za Undigitovými zády skoro vidět, teď naejdnou ukazuje své opravdové já, a navíc v tvojí přítomnosti. Dělá si reklamu.“ Načež se Anastaria otočila zpátky k nemrtvému rytíři a pokračovala: „Done, asi tě zklamu, ale u Bodláků jsem jen dočasně. Za tři měsíce, těsně před začátkem turnaje klanů, se vrátím do Fénixu. Samozřejmě existuje šance, že s Bodláky zůstanu, ale ta šance je natolik malá, že si snad ani nezaslouží ji zmínit.“

„Typické,“ zamumlal s předstíranou uražeností Donotpunnik. „Jakmile se rozhodnu připojit k jinému klanu, objeví se něco, co mi ten přechod zarazí.“

„Vy si fakt myslíte, že máte všechno promyšlené, co?“ bránil jsem se oběma hráčům, „Proč vám připadá, že vás tak nutně potřebuju? Anastario a Donotpunniku, jste legendami ve svých klanech, do kterých patříte. Ty se za tři měsíce vrátíš,“ podíval jsem se na Anastarii, „a jsem si jistý, že své přání nebudu plýtvat na to, abys u nás zůstala déle. Přijdu na něco daleko zajímavějšího. A co se týká tebe, Done,“ otočil jsem se k mladému muži, „neber si to prosím nijak osobně, ale až do teď jsem tě nepotkal a nevím, co jsi zač. Proč bych si tě měl k sobě brát? Byl bys jen další přiřazený agent, jak tady mladá dáma. Můžeš si přestat dělat starosti s vlastní propagací, nemám zájem.“

„Velké ego?“ podíval se Donotpunnik na Anastarii.

„Nemyslím si. Je si dobře vědom, o kolik bonusů přichází tím, že odmítá naše nabídky. Je v tom něco jiného.“

„Lidi, přestaňte o mně v mé přítomnosti mluvit ve třetí osobě. Můj názor už znáte a nejde proti žádným aktuálním dohodám. Respektuji vás, ale opravdu nepotřebuji…“

Úkol Očištění Temného hvozdu splněn.

Promluvte si s ochráncem pro získání odměny. Slza Eluny, původce nákazy, byla odstraněna a brzo se Prokletý hvozd navrátí do své původní podoby: Temný hvozd.

Úkol splněn ze 65 %. Odměna: +200 reputace u všech frakcí, které jste dosud potkal, +40 ke všem hlavním statistikám, +10 levelů postavy.

Úkol Navrácení svaté relikvie, část třetí splněn.

Kontaktujte nejvyšší kněžku bohyně Eluny pro získání odměny. Kámen světla byl nalezen.

Postupný úkol splněn ze 75 %. Odměna za splnění třetí části: +1 level postavy, +200 reputace u kněžek bohyně Eluny, +50 reputace u bohyně Eluny. Odměna za splnění postupných úkolů: 3 lahve Vody života.

Dong! Přišlo vám 6822 nových zpráv. Přejete si je přečíst?

Když jsem si uvědomil, co to Plinto provedl, chtělo se mi řvát. Druhá část ochráncova daru byla ta tam! Nedokázali jsme splnit jeho požadavek – plně očistit les od nákazy. Už od začátku nám dub kladl na srdce, že pokud budou z tohoto lesa Padlí vyhnáni, prostě si najdou nějaký jiný les a rozvinou svou nákazu v něm. Plinto, cos to provedl?

„A to je všechno?“ zeptala se překvapeně Anastaria, když si přečetla zprávy. „Jen snížili reputaci bez žádných dalších trestů? Neubrali nám z odměny levely ani body do statistik. Něco mi tu nehraje… Splněno 65 %. Prostě to nechápu. O co jsme vlastně přišli?“

„Dokázal jsem to!“ přiběhl k nám asi za minutu Plinto a v rukou držel Slzu Eluny a Kámen světla. „Oba úkoly máme hotové, můžeme odejít. Padlí jsou uzamčení v hradu, nemůžou se jen tak dostat ven! Snaží se probít skrz zdi, ale podle mých propočtů jim to bude trvat nejméně dva týdny. Škoda, že jsme přišli o část reputace, ale to není konec světa. Důležité je, že levely i statistiky se bez problému přidaly, a to i u druhého úkolu… Počkat, proč ty protáhlé obličeje? Nesplnil jsem ten úkol?“

„Tys ho zničil!“ nedokázal jsem se udržet.

„Co tím myslíš?“ ztuhl Plinto a hleděl na mě.

„Přesně to, co jsem řekl!“ zakřičel jsem. „Měli jsme jen zablokovat východ a postupně změnit všechny upíry! A ty jsi rovnou…“

„Mahane,“ přerušil můj křik Undigit. „Úkol byl splněn a nevidím žádný smysl v zabíjení dalších nepřátel jen kvůli zkušenostem. Klan Azurových draků ti děkuje za přístup k úkolu, a pokud se ti podaří získat nějaký další, napiš a dohodneme se na ceně. Donotpunniku, pojď, pořád máme před sebou spoustu práce.“

„Dědicové titánů také odcházejí,“ ozval se Etamzilat. „Souhlasím s Undigitem, nečeká nás tu žádné První zabití a za ničení stvůr moc zkušeností nezískáme. Jdeme. Dej nám vědět, když najdeš další podobný úkol, určitě se domluvíme…“

Během pár minut se dvacet sedm lidí zvedlo, nasedlo na zvířata a odjelo směrem k Ochráncově mýtině.

„Úkol je hotov, Mahane,“ začal Ehkiller, který se najednou objevil vedle mě. „Undigit i Etamzilat mají pravdu, nic dalšího nás v Temném hvozdu nečeká. Chápu, že je pro tebe a tvůj klan důležité získat další levely, proto vám nabízím na dva měsíce místo v našem kempu pro co nejrychlejší levelování. Pro celý váš klan zdarma. Odepíšeme to jako platbu za nedokončení úkolu v Temném hvozdu. Právě teď nabíráme další rekruty a během tří dnů začne trénink, což bychom měli bez problému stihnout, pokud se do Anhursu teleportujeme. Jsme schopni tě ochránit před Temnou legií, která si stále brousí zuby na tvou hlavu, a pro Plinta taky máme něco připravené. Jak by se ti líbilo projít si naši vlastní překážkovou dráhu?“ zeptal se Ehkiller lupiče. „Bylo by zajímavé vidět tvé výsledky.“

„Ať rozhodne můj velitel,“ zazněla Plintova krátká odpověď, ale z jeho očí jsem četl, že ho ta představa zaujala. Není složité uhodnout proč. Možnost dokončit překážkovou dráhu klanu, který byl dlouhé roky Plintovi nesmiřitelným rivalem, a ukázat lupičům Fénixu, jak nekompetentní a neschopní hráči ve skutečnosti jsou, byla pro něj jistě velmi lákavá. Z mé pozice to vypadalo, jako by se Ehkiller snažil všechny okolo nepokrytě koupit. Že by to měl až tak promyšlené?

„Ať už se Mahan rozhodne jakkoli,“ pokračoval velitel nejlepšího klanu Malabaru (nebo stínový velitel, už jsem přesně nechápal, co je ten člověk vlastně zač), „Fénix odchází z Temného hvozdu. Jsem vděčný za tvou pozvánku. Pokud by se ti podařilo získat další podobný úkol, jsem připraven dohodnout se na ceně, za kterou bychom se k tobě mohli připojit. Hellfire!“ zakřičel Ehkiller. „Připrav se, odevzdáme úkol a jdeme do Rastrumu! Mahane, Anastario,“ kývl směrem k nám Ehkiller a vydal se ke zbytku hráčů svého klanu.

„Počkej!“ zastavil jsem ho a snažil se krotit vlastní emoce. „Vezměte s sebou všechny mé hráče, až odevzdají úkol, a trénujte je. Na jaký level se u vás můžou zvýšit?“

„Trénink je určen pro hráče od dvacátého levelu a můžou dosáhnout až na sto dvacátý. Co ty? Nejdeš s námi?“

„Ne. Ještě tu chvíli počkám. Projdu se po lese, podívám se, jak se upíři probijí zdmi…“

„Nevidím žádný smysl v tom, aby ses nechával znovu a znovu zabíjet,“ podíval se na mě Ehkiller překvapeně. „Sám tu nic nezmůžeš. Jako šaman jsi týden nepoužitelný a věřím Plintovi, když tvrdí, že se upíři ven proderou až za dva týdny. Můžeš mi říct, proč tu chceš zůstat?“

„Jaký by to mělo smysl? Všichni získali, co chtěli, a nikdo nikomu nic nedluží. Výprava je ukončena a všechny závazky splněny.“ Otočil jsem se na mého lupiče: „Mám pro tebe speciální úkol. Ukaž Fénixu, jak se má správně proběhnout překážková dráha. Byl bych velmi zklamaný, pokud bys nedosáhl nového rekordu v rychlosti i počtu pokusů.“

„Berte svůj rozkaz za splněný, veliteli,“ objevil se na Plintově tváři úsměv. „Vím, co jsem udělal, když jsem ty kameny vytáhl, ale nemá cenu brečet nad rozlitým mlékem. Ve hře není žádný časový limit, jistě se ti to podaří ještě nějak zvrátit. Ale o těch kuřatech máš pravdu. Bude skvělé jim předvést, jak se má tahle hra správně hrát. Díky!“

„Asi je to všechno, co?“ přišla ke mně Vtrenkáchmravenci, když Plinto odešel a popsal nový úkol Erikovi, Leitovi, Clutzerovi a Barsině. (Bylo zajímavé, jak rychle ho všichni přijali za svého nadřízeného. Plinto pro ně byl po mně druhým nejdůležitějším hráčem klanu, co se týkalo autority. Alespoň doufám, že se stále ještě držím na prvním místě.) „Úkol je splněn a všichni odchází. Mahane, půjdu taky. Chápu, že jsme nedodělali vše a hvozd se ještě musí dočistit, ale cítím, že právě teď nemůžeme udělat nic víc. Nemá cenu neustále umírat, abychom postupně upíry zabíjeli… Alespoň pro mě ne. Velmi ti děkuji za pozvání. Kdybys dostal další podobný úkol, určitě se ozvi. Mimochodem, Kalatea se rozhodla tě osobně potkat a přiletí asi za týden do Anhursu. Zvěstovatelé se můžou volně teleportovat jen po svém vlastním kontinentu. Zkus přijít včas.“

Proč všichni opakují jednu a tutéž větu? „Díky, pokud získáš další úkol, ozvi se nám a my přijdeme.“ Přitom nikdo z nich nemá zájem dorazit těch pár nepřátel, kteří před námi stojí. Jen jsem potichu stál a vůbec je nechápal…

„Víš, já tu asi zůstanu,“ svěřila se mi Anastaria, když se zbytek hráčů seřadil a vyrazil směrem k ochráncově mýtině. „V Anhursu bych stejně neměla co dělat a ochránci i nejvyšší kněžce můžu úkoly odevzdat kdykoli. Stan je dost veliký a nechci tě tu nechat jen se Slatem, to by nebylo ode mě hezké.“

„Stacey…“

„Co?“

„Proč radši taky nejdeš? Není mi teď do řeči, mohl bych ztratit nervy a křičet na tebe, čehož bych následně moc litoval… Měl jsem nachystaný skvělý plán, přišel jsem na ty dýky a mramorové šišky… Všechno k ničemu… Potřebuju být nějaký čas sám, abych se mohl vykřičet aspoň na stromy.“

„A cos čekal? Vždyť jsi udělal základní chybu každého manažera: nedal jsi jasné instrukce podřízenému. Pokud bys Plintovi řekl, ať se za žádných okolností kamenů nedotýká, tahle situace by nenastala. Zkušenosti, Mahane, potřebuješ zkušenosti ve vedení lidí a já jsem připravena tu s tebou zůstat a rozebrat celou výpravu kousek po kousku. Zjistíme, kde a jak se stala chyba, jak ji napravit a co jsme naopak udělali správně. Navíc nechci opustit velitele v lese… No dobře, ještě je tu jedna věc. Myslím si, že pořád něco dokážeš s hradem provést a já taky chci za úkoly celou odměnu. Nejsem fanynka nedodělávek.“

„Fakt si to myslíš?“ Že by Anastaria také často věřila své intuici?

„Ať už to dopadne jakkoli, až dosud se ti podařilo nás přesně vést, možná to zvládneš i teď. Já jsem se na vyšší level dostala nedávno, smrt pro mě zas tolik neznamená. Zůstanu s tebou a pomůžu ti zahnat nudu. Elementály nemůžeš vyvolat ještě týden, že? Do té doby můžeme počkat. Porozhlédnu se po lese, zkusím najít Patriarchu a promluvit si s ním. Padlí jsou uzamčeni v hradu a ty jsi mi ještě neřekl o princi. Já si najdu věci, které mě zabaví, nemusíš se bát.“

„Dobrá, klidně tu zůstaň, ačkoli nechápu, proč…“

„V tom případě jsme domluvení,“ přerušila mě dívka. „Jdu si trochu prolézt les. Za chvíli se vrátím a popovídáme si o výpravě. Zkus se zatím nějak zabavit.“

Zůstal jsem sám a unaveně si sedl vedle stanu. Vydal jsem ze sebe zaskučení, ale ne nijak hlasité, abych neprobudil Slata. Jak všechno mohlo dopadnout tak na levačku?

„Už jsme tu zůstali jen my dva, co?“ vyšel po nějaké době ze stanu Slate a posadil se vedle mě. „Ty jsi svobodný občan a z Šedých plání se dokážeš vrátit… Mohl bys tohle vzít mé rodině?“ S těmito slovy mi princ podal kulatý štít, který získal od ochránce. „Pro naši rasu je tohle velmi důležitý předmět, a pokud bude vrácen, získám si v našem rodu zpět své místo. Díky tomu budu hoden princezniny ruky a císař nebude moci zakázat naši svatbu…“

Aktualizace úkolu: Doprovod pro prince.

I v případě Slatovy smrti vraťte rituální štít Slatovu klanu.

Odměna za splnění: žádná. Trest za nesplnění: žádný. Časový limit pro splnění úkolu: 2 měsíce a 23 dnů.

„Jako bys ani neměl naději, že se odtud dostaneš živý,“ odpověděl jsem Slatovi a vzal od něj štít. „Vždyť se můžeš ještě vrátit do Anhursu, zbytek výpravy není moc daleko.“

„Ne!“ rozhodně odmítl Slate mou myšlenku. „Co bych to byl za prince, kdybych se zalekl a opustil člověka, kterého Tisha požádala, aby mě ochraňoval. Nemusím se bát smrti, jelikož ještě když jsem byl v paláci, císař na mě nechal seslat Pečeť smrti. Během čtyř měsíců mě kněží můžou oživit, ale pro můj lid je to příliš dlouhá doba. Štít se k nim musí vrátit dřív.“

„Dobrá, doručím ho, pokud by se ti něco mělo stát.“ Zhluboka jsem si oddychl, jelikož mi tímto spadl kámen ze srdce. Slate je jedním z hlavních NPC a stejně jako úkoly, i on se po nějakém čase znovu objeví. Nehrozilo, že by mě Tisha zardousila, kdyby náhodou zemřel. Vykázala by mě, nakopala by mi, ale atraktivita by zůstala stejná, zvlášť pokud bych jí barvitě vylíčil, jak hrdinně mě Slate ochraňoval. „Pověz mi, proč ti musí být odpuštěno a co ten štít vlastně znamená?“

„Kdysi dávno, když jsem byl ještě malý a nezkušený mladší náčelníkův syn, se můj starší bratr rozhodl, že se mě zbaví. Přemluvil mě k tomu, abych ukradl rituálníh štít, který náš lid používal ke komunikaci s bohy, a přiměl mě ho zničit. V tu chvíli jsem myslel, že dělám něco důležitého a chtěl jsem lidem okolo dokázat, jak jsem schopný a nebojácný… Jak já byl jen hloupý! Podle našich práv jsem měl být popraven, ale otec rozhodl jinak. Vyhnal mě, což bylo v rozporu s právem, proto byl sesazen a náčelnické místo si pro sebe zabral můj starší bratr. Návrat štítu by ukončil mé vyhnanství. I kdybych teď zemřel, mohl bych se za čas domů vrátit s jiným hrdinou a vyzvat svého bratra. Nekalé skutky, jako byl ten jeho, je nutné potrestat.“ Jak už to tak bývá u klíčových NPC, Slate pokračoval v líčení příběhu neférového jednání svého bratra a nutnosti nastolit spravedlnost, ale já už chápal, o co jde. Podle rozsahu úkolu a chybějící odměny mi došlo, do čeho jsem se to dostal – socializační úkol vysoké úrovně. Na jednu stranu šlo o zajímavý scénář, ke kterému se nic dalšího nevázalo, ale na druhou stranu, když si vzpomenu na stařenky ve Farsteadu… Zajímalo by mě, zda Anastaria ví, jaká zajímavá vlastnost se váže k socializačním úkolům. Od stařenek jsem získal Leařiny šaty, které Hadojed použil… Hadojed!!!

Ahoj! Slíbil jsi mi, že mi pomůžeš, pokud to budu někdy potřebovat, a ten čas právě nadešel. Jsi přece zabiják, že? Mám tušení, že jsi ukradl jistý svitek z císařova hradu, který obsahoval informace o Karmadontově šachovnici, a já bych ho dost potřeboval. Pokud mám pravdu, je nějaká možnost, jak bych ho od tebe mohl získat?

Dopsal jsem dopis a odmávl zprávu, která mě informovala, že adresát zrovna teď není ve hře. Postavil jsem se na nohy a začal obcházet stan. Pokud se Hadojedovi Karmadontův svitek dostal do pracek, můžeme se znovu podívat na dohodu s Ehkillerem. Přeci jen to bude znamenat, že nebude moci dodržet svou část dohody, a v Barlioně se takový čin trestá velmi tvrdě. Možná se teď snaží chovat hezky a nápomocně, například s nabídkou levelování mých spoluhráčů, ale mám silný pocit, že se mu nedá věřit. Ať už se teď chová jakkoli, za čas může přijít další situace jako ta s Eleniem. Ne, musím si držet alespoň jedno eso v rukávu. Uvidíme, jak se bude chovat dál.

Trochu jsem se uklidnil a procházel zprávy. Nebylo by správné nechat sedm tisíc vzkazů nepřečtených, i když 99 % z nich bude od Anastariiných obdivovatelů.

Vezmi mě do klanu, jsem dobrý léčitel! Budu pracovat klidně zdarma, jen mě seznam s Anastarií… Podobných zpráv přišla převážná většina. To si lidé opravdu myslí, že po obdržení takového dopisu mi nezbude jiná možnost, než je prosit, aby se ke mně přidali? Lidé jsou různí… Nejzábavnější byly dopisy plné výhrůžek a slibů, že si mě odesilatel najde a zmaluje mi tvář tak, až mě nepozná ani vlastní matka. Většinou proto, že jsem neodpověděl na jejich předchozí dopisy a dovolil si ignorovat tak důležité hráče! Seznam ignorovaných zaplakal, už tak byl dost nacpaný. Nemohl jsem si pomoct a zasmál jsem se při představě, jak se dav naštvaných lidí probojuje do věznice, najde mou kapsli, vytáhne mě z ní a každý mi ručně vysvětlí, jakou jsem udělal chybu, že jsem je do klanu nepřijal a nepředstavil Anastarii. Zajímalo by mě, zda by mi jako poškozené straně snížili trest.

Ahoj, Dane.

Zprávy jsem mazal téměř automaticky, proto jsem téměř minul jednu, která byla určena přímo mně. Dane? Ne Mahane? Divné, kdo by mohl znát mé pravé jméno? Pak jsem si uvědomil, že jsem jen neskutečně pomalý. Mirida.

Na fórech se strhla mela na základě přijetí Anastarie a Plinta do tvého klanu, navíc po tobě pořád jde celá Temná legie. Vidím, že se nedokážeš držet od problémů dál :) Mám známého, který je členem klanu zabijáků celebrit. Podle něj se vydali do Temného hvozdu, aby se jim podařilo zabít alespoň jednoho hráče na vysokém levelu. Jsou to opravdoví násilníci, skupina dvaceti hráčů okolo dvoustého levelu. Podle posledního videa Dědiců titánu jsi v Temném hvozdu i ty. Zkus se jim vyhnout. Neustále by tě zabíjeli až do doby, než by zakročili heroldi.

Marina.

To jsem zrovna potřeboval! Zabijáci celebrit!

„Podle tvého výrazu tě někdo dost ‚potěšil‘,“ ozvala se Anastaria, která se právě vynořila z lesa. „Chceš mi o tom něco říct?“

Pověděl jsem Anastarii o zabijácích. Ona se však jen usmála. Prý zvládne takovou skupinu zničit i s jednou rukou svázanou za zády. Vrátil jsem se k dopisům.

Ahoj. Se vším, co se dělo, jsem ti úplně zapomněla říct, co jsem našla. Nebo tedy, co se mi nepodařilo najít. V historických zápisech není o fantomech, temných duších nebo někom podobného vzhledu ani jediná zmínka. Je mi líto, že jsem ti nemohla pomoci.

Natalie.

A je to. Všechny zprávy přečtené a já jsem ztratil čtyři hodiny života. Myslím, že jsem přišel na to, proč Ehkiller, Evolett, Etamzilat, Undigit a podobní jen zřídka překročí level 230. Jednoduše nemají na levelování čas. Pokud chcete opravdu řídit klan a nenechat věcem jen tak volný průběh, je potřeba vyvinout všechny síly. Za poslední týden jsem… No jo. Se svými důstojníky jsem mluvil jen jedinkrát, jelikož jsem většinu času strávil ve společnosti Anastarie a Donotpunnika. Takhle to nemůžu dělat! Jakmile se klan vrátí z levelování, musíme si všichni sednout a zamyslet se, jak klan v budoucnu rozvíjet. Je to sice smutné, ale sám jsem skoro ničeho nedosáhl.

Je škoda, že se Vtrenkáchmravenci nepodařilo něco najít… Přijde mi, že nebojujeme proti fantomům, ale proti duchům, kteří z nějakého důvodu už nejsou pod kontrolou nejvyšších elementálů. Proto jsem si myslel, že je záblesk světla v astrální rovině zničí. Nemohli se přece objevit jen tak z ničeho, musí se k nim vázat nějaký příběh. Třeba bych se na to mohl zeptat Anastarie.

Druhého dne začali lidé ze skupiny odcházet. Z tabulek hráčů se dalo vyčíst, že získali vyšší levely, to asi když dorazili na ochráncovu mýtinu, a pak ze skupiny hráči po jednom odcházeli. Podobným způsobem uplynul celý den, dokud v partě nezůstalo jen sedm lidí. Samí členové klanu Bodláků. Nejdříve jsem byl překvapený, že mí hráči nezískali žádný level, ale pak jsem si uvědomil, v jaké rychlosti jsme nakupovali koně a že nebyl čas ani finance na nákup rychlejších. Na mýtinu se nejspíš ještě nedostali. Anastaria celý den strávila v lese a já se zabavil tím, co už bylo pro mě typické: zvyšování úrovně klenotnictví.

„Proč se nezajdeme podívat, jak se daří Padlým?“ navrhl jsem dívce, když mě znovu poctila svou návštěvou. „Musím si od té práce trochu odpočinout, jinak uvidím prsteny a ingoty i ve spánku.“

„Jak vysoko ses dostal?“

„102 klenotnictví a 87 kování,“ řekl jsem docela potěšeně. „Dokonce se mi podařilo získat i párek chryzoberylů ze stříbrné rudy a jeden olivín z železa.“

„Chryzoberyl?“ vyletělo Anastariino obočí vzhůru. „Může se snad Barliona těšit na Bojového ogra z Karmadontovy šachovnice?“

„Nevím,“ odpověděl jsem popravdě dívce. „Samozřejmě jsem rád, že se mi podařilo kámen získat a dokonce jsem se snažil si ogra představit, ale mezi výrobou figurek asi musí uplynout nějaký čas. Nedají se vyrábět hned jedna za druhou. Mám problém ogra vymyslet a nechci plýtvat kameny. Navíc jsem využil už všechnu stříbrnou rudu.“

„Proč si teda nekoupíš další? Temný hvozd nás už neblokuje.“

„Jak to mám udělat? Jediný aukční dům, do kterého mám přístup, je v Anhursu a já tě nechci pořád se vším otravovat…“

„Sakra, zapomínám, že ještě nejsi dost zkušený hráč. Znáš způsob, jakým fungují makléři?“

„No v reálném životě ano, ale co to má společného s Barlionou?“

„Mahane! Nechtěj mě naštvat! Přemýšlej!“

„Počkat, ty mi chceš říct, že tu existují hráči, kteří jen postávají před aukcí, dostávají dopisy s požadavkem, nakoupí předměty a odešlou je zájemci? To je nějaký vtip, ne?“

„Vůbec ne, připočítej si 10 % k ceně celkového nákupu a za měsíc si vyděláš tolik, že se ti bude chtít všeho nechat a zaměřit se jen na tenhle byznys. Každý z předních klanů si udržuje kontakty s několika makléři, kteří u aukčního domu drží celodenní stráž. Můžu ti dát pár jmen, se kterými mám dobré zkušenosti, a většinou ti objednávka dorazí do jednoho dne. Můžu ti říct, že měděnou rudu jsem ti tehdy objednávala u makléře. Nemá cenu se na Padlé chodit dívat, pořád se snaží dostat ven, ale bez seker a krumpáčů to budou mít dost složité. Zastavila jsem se u hradu před pár hodinami a musím říct, že Plinto odvedl skvělou práci. Nezablokoval jen východ, ale hodil i několik figurek do strážních věží. Klidně se tam můžeš jít podívat a procházet se okolo, aniž by ses musel bát, že na tebe zaútočí.“

„Stacey, já se z toho brzo pominu! Pojďme se aspoň projít, trochu se uvolnit. Třeba mě taky zajímá, jak se jim daří.“

„Není třeba se pominout, jen začni s něčím jiným. Už jsi vyřešil rovnici u trpaslíků?“

„Ještě ne.“

„No a kde je problém? Celé dny sedíš a vyřezáváš prsteny, ale neporadíš si s jednoduchou hádankou?“

Vyřezat! Rozzářila se mi v hlavě další žárovka! Jak to ta Stacey dělá? Dobrá, to vyřešíme až za chvíli. Teď se vrhneme na trpaslíky.

„Když vložíme mezery, bude řádek vypadat takhle: tři a pět a dva a devítka bez čtyřicítky. Jednoduchá odpověď zní: -21. Ale ten řádek: 5 + 1 = 7, ten mi nedá spát. Vždyť to neodpovídá logice.“

„Přesně tak. To je ten hlavní důvod. V jakém případě můžeme dát rovnítko mezi pravou a levou stranu rovnice? Napovím ti: tento problém řeší děti, které ještě neznají čísla, ale už dokážou počítat.“

Děti? Anastaria vypadala tak sebejistě, že má výsledek rovnice, až jsem si připadal jako naprostý hňup. Problém pro děti, které ještě neznají čísla… Pokud nepoznají čísla, jak ví, co tam je napsáno? Počítat… počítat… Vždyť to nejdřív musí přečíst a pak spočítat. Přečíst…

„Opravdu existují dvě řešení,“ potvrdil jsem Anastariina slova, když jsem konečně pochopil logiku rovnic. Existují dvě možnosti, kdy platilo „5 + 2 = 7“ i „5 + 1 = 7“ a nebylo potřeba se ani uchýlit ke Graeffově metodě. „10 a 11. Zkusme první možnost.“

Svět se zastavil. Slate vyšel ze stanu, pokleknul na jedno koleno a pár metrů od nás se objevilo tornádo, ze kterého za sebou vystoupilo osm statných trpaslíků. Vyhrnuté rukávy jejich kabátců odhalovaly silné paže. Na sazemi umouněných tvářích jim vyrůstaly husté plnovousy a v rukou drželi obrovské krumpáče, kterými by dokázali rozkopnout jakoukoli rudnou žílu na jeden zásah (odkud se mi to všechno objevilo v hlavě?). Svým příchodem nás poctili legendární kováři.

Podíval jsem se na ztuhlou Anastarii, která podle všeho nečekala takovou podívanou, a vyzval jsem ji, aby se řídila podle mě. S úctou k úžasnému umění legendárních mistrů svého řemesla jsem před nimi sklonil hlavu. Anastaria učinila totéž, načež trpaslíci promluvili:

A den, kdy se svět dověděl, že přišel Velký,

blízko řeky, v jejímž lůnu se každý den pojili,

Dewren, velebená stovkami tvůrců lidských duší,

navždy provolávajíc lásku a prosperitu a

Owren, její dvojče, strávil celý život tvorbou

nádherných živoucích rostlin, které svou krásou zaplnily celý svět,

odpočívá muž, jehož osud je neoddělitelně svázán se světem,

se světem, který navždy opustili draci…

„Náš bratr na bitevním poli bude v příběhu pokračovat,“ pronesl Borhg, trpaslíci vkročili zpět do tornáda a okolní svět se vyplnil zvuky a barvami.

„Co ti říkali orci?“ vypadlo nejdřív z Anastarie, aniž by jakkoli zhodnotila situaci, která se jí odehrála před očima.

„Více méně to samé, ale jinými slovy,“ odpověděl jsem zamyšleně, zatímco jsem se snažil vzpomenout, o které řece by mohli mluvit…

„Vody Altary protékají skoro celým naším kontinentem,“ nevzdávala se Anastaria snadno. „Řeka je pojmenovaná po jedné z nejkrásnějších hvězd na obloze a pramení poblíž Elmy. Smáčí břehy Malabaru, Kartossu i Volných plání, ze kterých vtéká do oceánu. Mahane, o čem mluvily první verše?“

„Proč myslíš, že mluví o Altaře?“ odpověděl jsem otázkou a snažil se kontrolovat dech, který se zrádně začal zrychlovat. Orkové mluvili o Zářícím pohoří, jinak známém pod jménem Elma. Hory Elmy se táhly od nejsevernějších výběžků až k jihu kontinentu. Pokud mluví o nějaké řece, která pramení mezi pahorky tohoto pohoří… Tím se nám docela zúžila oblast, kterou je třeba prohledat!

„Eran a Yiran jsou starodávné barlionské názvy pro slunce a měsíc. Jediná poloha, kde se setkávají a tím vytvářejí neskutečnou podívanou, je u delty řeky Altary. Věř mi, ten pohled se ti nadosmrti vryje do srdce. Proč to ale povídám? Vsadím se, že jsi tam už několikrát byl. Muž, o kterém mluví, je Karmadont. První císař Malabaru. Mahane! Co ses dozvěděl od orků?“

„Stacey, vím, že jsi teď má zástupkyně, ale…“

„Dobrý den vespolek!“ přerušil mě Clutzerův radostný hlas a hlasitý příchod ostatních členů klanu. „Trochu jsme se nad vším zamysleli a dospěli jsme k rozhodnutí, že nechceme trávit čas mezi Fénixáky. Proč ztrácet měsíc trénováním, když máme trenéra,“ otočil se Clutzer na Plinta, „který je lepší než kdokoli z Fénixu. Barsa by tam navíc neměla co dělat, maximálně by o pár levelů přišla. Ne, radši zůstaneme s tebou. Není dobré nechat velitele klanu samotného.“

„Co se stalo, že už nechceš dokázat, o kolik jsi lepší než všichni ostatní?“ zeptal jsem se překvapeně Plinta.

„A k čemu by to bylo? Všichni stejně dobře vědí, že na mě nemají, a já to vím taky. Nemá smysl něco takového dokazovat skupině hořících slepic.“ Plinto potutelně koukl na Anastarii. „Věřím, že si vystačí sami.“

„Koho napadlo se vrátit?“ zeptala se Anastaria a ignorovala Plintův pohled.

„Jeho,“ odpověděl Eric. „Urazili jsme přibližně půl cesty, když nás Clutzer přiměl se otočit.“

„Prostě jsem se nad tím trochu zamyslel,“ bránil se jeden z mých důstojníků s úsměvem, „a přišlo mi naprosto nevýhodné odevzdat splněný úkol právě v tuto chvíli. Na odevzdání úkolu nemáme žádný časový limit. Nejdřív můžeme jednoduše získat třeba sto levelů a teprve potom se stavit za nejvyšší kněžkou a ochráncem. Plinto předal Kámen světla Eleniovi, aby ho Elizabeth doručil. Slzu Eluny není třeba odevzdávat a ani přesně nevíme, co s ní provedeme. Tady je,“ seskočil Clutzer z koně, po kterém mu v ruce zůstala jen uzda, a předal mi třpytící se kámen. „Jsem si jistý, že přijdeš na způsob, jak ji využít.“

Získán předmět: Slza Eluny.

Popis: skrytý, spojte se s bohyní.

„Jak se ti líbí ten popis, co?“ zeptal se Clutzer, když uviděl můj nechápavý výraz. „Objevilo se to tam teprve včera. Plinto říkal, že tam před tím nic podobného nebylo.“

„Takže k slze byl přidaný nějaký úkol,“ zareagovala ihned Anastaria. „Ukážeš mi její vlastnosti?“

K rozhodnutí mi stačilo jen pár sekund a pak jsem odemkl vlastnosti předmětu k nahlédnutí.

„Bohyně… Z hráčů se na ni mohou obrátit jen kněží a z NPC jen nejvyšší kněžka,“ vysvětlila nám Anastaria. „Nemáme mezi námi ani jednoho kněze a nejvyšší kněžka je na míle daleko. Pro tuto chvíli je nám Slza k ničemu.“

„To nevadí,“ pronesl jsem, zakryl vlastnosti Slzy a vložil ji zpět do batohu. „Najdeme si vlastního kněze, nebo se stavíme za Elizabeth a zjistíme, co nám Eluna chce. Dobrá, když už jsme se tu všichni sešli, uděláme si schůzi klanu. Je na čase, abychom si určili, jak budeme ve hře pokračovat a čeho chceme dosáhnout…“

Cíl klanu Bodláků: zajistit měsíční obrat alespoň 10 milionů zlatých.

Způsoby, jak toho docílit:

Výroba klenotnických předmětů pro hráče na levelu 100 až 200. Cena za jeden prsten: 30 000 zlatých. Nejnižší množství vyrobených prstenů měsíčně: 400. Nejnižší množství prodaných prstenů měsíčně: 400. Třída vyrobených předmětů: vzácné a vyšší. Anastaria s Leitovou pomocí zajistí to, jakým způsobem a kde se budou výrobky klanu prodávat.

Získávání vzácných surovin. Pro zajištění tohoto bodu musíme do klanu přijmout 30 až 100 hráčů, kteří jsou zběhlí ve sběru nejrůznějších surovin. Clutzer zajistí nábor sběračů.

Procházení jeskyní a prodej získané kořisti. Pro splnění tohoto bodu musíme přijmout 30 až 50 hráčů. Barsina bude mít na starost léčitele, Eric tanky a Plinto útočníky na blízko i na dálku. Anastaria s Plintem zajistí přípravu výprav.

Zajištění klanového hradu a nabídnutí jeho prostor hráčům mimo klan k uskladnění předmětů. Pro splnění tohoto bodu je třeba nejdřív hrad postavit a najmout dostatečnou obranu. Tento úkol je druhotný, nejdůležitější je zajistit postavení klanu ve hře.

Změnu symbolu klanu mají na starosti Anastaria s Barsinou.

Tříhodinová diskuze nakonec přinesla pět jednoduchých bodů, které by se daly shrnout jednou větou: Potřebujeme peníze a musíme využít veškerých příležitostí k jejich získání. Všichni jsme s plánem souhlasili, tím se rozdělily úkoly a práce mohla vypuknout. Tři volní hráči odcházeli ze hry a zase se vraceli, když kontrolovali jednotlivé záležitosti a připravovali si podklady pro plnění úkolů. Já jako hlavní velitel jsem jen pozoroval cvrkot a nemusel jsem hnout ani prstem. Na všechno jsem měl lidi. Přidám se, až bude čas projít si nové přírůstky do klanu. Ale teď…

Dong! Přišla vám nová zpráva. Chcete ji zobrazit?

Že by další dopis od obdivovatele Anastarie? Ruční rozřazování dopisů vyneslo přes deset tisíc jmen v seznamu ignorovaných, tudíž jsem žádný další dopis dnes nedostal. Tedy až dosud. Otevřel jsem poštu a chtěl se dovědět, jaké další jméno do ignorace přidám. Odesilatel mě však překvapil: Evolett.

Ahoj, Mahane.

Omlouvám se, že mi tak dlouho trvalo ti napsat. Musím se přiznat: dlouho jsem uvažoval nad tím, jaký dar ti vybrat, a stále jsem nebyl rozhodnutý, který z nich by byl adekvátní tomu, jak jsi mě dokázal překvapit. Dnes jsem však zhlédl video, které natočil Fénix a Azuroví draci při plnění jistého společného úkolu, ve kterém ses, mimo jiné, objevil i ty a tvůj drak. Po Oku už jsem si byl jistý, že mě nemůže nic dalšího překvapit, ale ten tvůj totem…

Když jsem ho spatřil, okamžitě jsem si uvědomil, CO (ano, velkými písmeny) ti mám poslat. Tento předmět jsme už hodně dávno získali z jakési jeskyně, ale nevěděli jsme, jak ho využít, jelikož v našem světě žádní draci nezůstali. Přijmi jej, prosím, a nechť přinese štěstí tobě i tvému totemu.

S úctou velitel klanu Temná legie, Evolett.“

Získán předmět: Atranikaloniův diadém.

Popis: +1 k počtu hráčů, které lze převážet.

Omezení: jen pro draky.

**** Pwner – hráč, který (minimálně podle svého názoru) nad ostatními dominuje.

11. kapitola

Šaman, zrádce

„Nooo,“ promluvil pomalu Eric, „je to fakt obrovské.“sdot

Dalšího rána, když se svobodní hráči vrátili do hry, jsem přemluvil Anastarii a Plinta, abychom se všichni šli podívat na hrad Padlých. Lučištníci na nás ze vzdálenějších strážních věží nemohli dostřelit a bližší věže byly zablokovány mými svatými výrobky. Přicházet blíž k bráně jsme neměli v úmyslu. V podstatě šlo o poznávací výlet k hradu úhlavních nepřátel.

Z hradu se ozývalo pravidelné bušení, které trochu otřásalo stěnami.

„Pořád se snaží probourat ven,“ řekl Plinto a ukázal směrem k ukazateli odolnosti zdi. Na několika místech se dostali na 85 % a každý další úder ubral několik tisícin procenta. Padlí se nevzdávali naděje na to, že si prokopou cestu ke svobodě.

„Už jste se vynadívali?“ zeptala se Anastaria napjatým hlasem. „Pojďme se vrátit, není tu úplně bezpečno.“

„Ale no tak! Stacey, co se jim může stát?“ zastal se nás Plinto. „Všechny předměty jsem rozmístil tak, aby se ze základny nedostala ani my– Mahane! Stůj!“

„Plinto, zastav ho!“ zakřičela Anastaria. „Někdo mohl ovládnout jeho mysl! Mahane! Zkus se z toho dostat!“

Ignoroval jsem výkřiky spoluhráčů a pokračoval v pochodu k otevřené bráně. Jakmile jsem došel ke konci lesa a přede mnou se otevřela mýtina obklopující hrad, ucítil jsem, jako by mě něco popadlo! Jako nejlepší možnost dalšího postupu mi připadalo přijít až k bráně a… Nedokázal jsem říct, co má následovat za „a“, ale cítil jsem, že na to časem přijdu. S hradem nebylo něco v pořádku. Musel jsem dojít až k němu a přijít na to, co. Doufal jsem, že se mi spoluhráči nebudou plést do cesty.

„Nemůžu se k němu přiblížit!“ ozval se překvapený Plintův výkřik, ale já jsem se neobtěžoval ani otočit. K branám mi zbývalo asi deset metrů, které jsem prostě musel překonat. „Má okolo sebe nějakou auru, skrz kterou ho nemůžu ochromit! Zkusím to jinak!“

Něco se okolo mě problýsklo a Plinto se objevil přede mnou.

„Kam si to vykračujete, šéfe? Není dobré nechávat zbytek klanu pozadu… Raději se vydáme zpátky.“ S těmito slovy se na mě lupič vrhl jako v ragby a celou svou vahou se mě snažil odstrčit dozadu. Sakra! Plinto chce všechno zkazit! Jak mu můžu vysvětlit, že se mě teď nesmí dotýkat? Lupič se snažil útočit skrz auru, která mě obklopovala, proto jsem ho mávnutím odhodil z cesty. Za mnou se ozvalo překvapené vydechnutí, tupý náraz do stromu a Plintova tabulka ukazovala, že přišel o polovinu zdraví. Asi nebyl nejlepší čas si se mnou zahrávat.

„Mahane!“ ozval se další výkřik tentokrát pocházející od Erika. „Stůj!“

Netuším, do čeho ses to zase dostal, ale právě mi byl nabídnut úkol pro paladiny celého kontinentu, který vyžaduje, abych tě jakýmikoli prostředky zastavila. Slyšíš mě? Mahane, potřebuji tvou odpověď, jinak začnu útočit. Neber si to osobně, ale…

Stacey, všechno je v pořádku. Musím se dostat k bráně. Můžeme si promluvit, až k ní přijdu, odpověděl jsem Anastarii, když mi pomohla uvědomit si, že můžu použít klanový kanál. Stacey, věř mi…

„Plinto, nech ho být!“ ozval se okamžitý paladinčin rozkaz.

„Taky jsem dostal nabídku úkolu, ale pro lupiče,“ zavrčel lupič někde po mém boku. „Mám Mahana jakkoli zastavit!“

Plinto! bylo divné psát, ale z nějakého důvodu jsem se zdráhal promluvit. Nech mě být! To je rozkaz!

Pokud by to někoho zajímalo, přidal se do klanového kanálu Eric, já i Leite jsme obdrželi ten samý úkol pro válečníky. Musíš být zastaven, Mahane! Nesmíme ti dovolit vejít do hradu…

Nejvyšší druidové žádají, abych tě zastavila, nezůstala mimo se svou zprávou Barsina. Je to vůbec normální, že se několika postavám nabídne v jednu chvíli kontinentální úkol?

To je náš velitel, zavtipkovala Anastaria. Vůbec se nestará, co je normální nebo logické, a hra to z nějakého důvodu dokáže vycítit… Mahane, jestli ten úkol nezvládneš, sežeru tě zaživa.

Jdu tam. Držte se dál! Po dopsání zprávy jsem si oddychl a přeběhl posledních pár metrů k bráně. To by bylo. Šaman dorazil na místo určení, co teď?

Mahane, objevila se další zpráva od Anastarie, proč nezapneš natáčení, později mi můžeš ukázat video. Cítím, že se má stát něco hodně zajímavého. I vy ostatní spusťte kamery. Později to můžeme sestříhat a vydat jako film o našem dobrodružství.

Všem členům klanu se objevily nad hlavami kamery, a abych nebyl ten, co jde proti davu, zapnul jsem ji taky. Stacey má pravdu, může být zajímavé se později podívat na to, čím jsme prošli.

Přišlo mi divné, že zástup Padlých kouzelníků okolo levelu 350, kteří stáli asi deset metrů ode mě, nijak nespěchal s útokem. Místo toho se dívali mým směrem, jako by na něco čekali. Jakmile jsem udělal první krok do pevnosti, objevila se mi před očima zpráva:

Dostupný úkol: Stvoření temného šamana.

Popis: Geranika strávil mnoho let zkoumáním, jak se osvobodit od závislosti na nejvyšších elementálech vyššího i nižšího světa. Před patnácti lety ten způsob našel. Můžete se k němu přidat a osvobodit se od síly elementálů, čímž se navždy spojíte s jiným druhem síly.

Typ úkolu: kontinentální, pro šamany. Odměna za přijetí: započnete proces změny na Geranikova temného šamana. Trest za odmítnutí: smrt. Přejete si úkol přijmout?

Pod zprávou se objevila dvě tlačítka: Přijmout a Odmítnout. No… Nejdřív musím zjistit, jaké úkoly to vlastně dostali mí spoluhráči.

Při výběru strany nemůžete použít klanový kanál. Rozhodněte se sám za sebe, prosím.

Cože? Podle nulových reakcí na můj křik mě nikdo z klanu ani neslyšel. Zkusím použít stejnou metodu, která vyšla i v Beatwicku.

Při výběru strany nemůžete použít komunikační amulet. Rozhodněte se sám za sebe, prosím.

Zablokovali i tohle. Dobrá, pokud chtějí rozhodnutí, dostanou rozhodnutí. Cílem každého šamana je zjistit, jaké síly Geranika ovládá…

Úkol Stvoření temného šamana přijat.

Vyhledejte Geraniku.

„Věděl jsem, že si zvolíš správně, budoucí učedníku,“ objevil se vedle mě elegantně oblečený muž, jehož krátké vlasy se při okamžitém přemístění jen lehce zatřepotaly. „Proto jsem zakázal svým otrokům na tebe zaútočit, ochránil tě aurou, aby tě nemohl zastavit nikdo z tvého klanu, a přidal ti sílu se bránit. Pojď, musíme začít s tvým zasvěcením, aby ses mohl navždy zbavit želez, kterými tě elementálové ovládají. Tito,“ otočil se Geranika na můj klan, „budou zničeni.“

Vedle nás se objevil dva metry vysoký muž, z jehož očí vycházela temná mlha, která se postupně zabarvovala do všech odstínu šedé. Generál! Jako by ho ani nezajímalo, že jednou nohou stojí přímo na jedné z posvěcených šišek a druhou nohou zatlačil do země posvěcenou čepel.

„Ne!“ stihl jsem vykřiknout, než mohlo ničení mého klanu začít. „Ještě je můžeme využít! Nech je zatím naživu,“ odmlčel jsem se, ale podařilo se mi najít dostatek síly, abych ze sebe dostal i poslední slovo: „učiteli.“

„Budoucí učiteli, Mahane!“ opravil mě Geranika. „Budoucí učiteli. Musíš nejprve prokázat, že jsi schopen stát se mým učedníkem. Ale souhlasím, tito svobodní občané se nám ještě můžou hodit.“ Geranika se otočil na generála a vydal rozkaz: „Pozvi je do hradu, ale ujisti se, že nechtějí mému potenciálnímu učedníkovi nijak uškodit. Můžou být našimi hosty, samozřejmě s omezenými právy.“ Pak se otočil zpátky ke mně. „Tohle místo se musí vyčistit, podívej se na všechno to smetí, co je tu rozházené. Jakmile splníš tento úkol, budu tě čekat uprostřed hradu. Je na čase, abys prošel prvním testem.“

Držel jsem se instrukcí a v okolí hradu posbíral všechny posvěcené předměty, které tu prve Plinto rozházel. Přemýšlel jsem při práci nad tím, zda jsou úkoly generovány automaticky, nebo je někdo podle vývoje situace dodělává. Jsem si jistý, že můj úkol donedávna ještě neexistoval. Navíc ta aktualizace popisu u Eluniny Slzy…

„Mahane?“ ozvala se paladinka, jejíž zvednuté obočí mluvilo hlasitěji než její slova. Že by jejich úkoly skončily neúspěchem? „Nebudu se tě ptát, co se to tu děje, jelikož to asi nevíš ani ty sám, ale pamatuj, že se všechny naše úkoly změnily. Už ti nemáme zamezit vejít do hradu, ale udělat vše proto, abys ve zkoušce neuspěl. Zkus nás zasvětit dřív, než něco provedeš.“

„Neposlouchej ji, šéfe,“ přidal se do rozhovoru Plinto. „Už nějaký čas se nic velkého nestalo. Dokonce ani boj s poručíkem nebyl takhle rozsáhlý. Udělej, co musíš, a my tě podpoříme. Proč by nemohlo vyrůst nové Stínové císařství? Mohli bychom být prvním klanem, který se ke třetí straně připojí.“

„Bohužel bychom museli roztrhat všechny naše plány na zbohatnutí,“ odfrkl si Leite hořce. „Komu bychom asi tak všechny ty klenoty prodali, když nás obě zbylá císařství budou nenávidět?“

„TICHO!“ zazněl hlasitý a hluboký generálův hlas, který nepřidal záporné bonusy jen hráčům, ale i mágům a upírům stojícím okolo. Neroztřásli se jen elementálové, ale ti jistě dostatečně trpěli v astrální rovině.

„První test je jednoduchý,“ spustil Geranika ve chvíli, kdy jsem k němu došel. Posbíral jsem všechny posvěcené předměty, ale nezískal jsem ani jeden zkušenostní bod. Jedinou útěchou mi byla představa, že bych se dokázal nějakou chvíli bránit házením šišek, pokud by na to přišlo. „Musíš rozbít spojení se svou rasou. Přenesu tě do historie, kde bude tvým úkolem zničit symbol všech lidí: Jalininku. Běž!“ Vedle Geraniky se objevil portál, ale místo normální modré záře svítil červeně.

Mahane, ať tě to ani nenapadne! objevila se okamžitě zpráva od Anastarie. Jalininka je nedotknutelným symbolem všech ras! Ne jen lidí, ale naprosto všech ras! Nesmíš ji zničit, ani kdyby to znamenalo nesplnění scénáře!

„Abych se ujistil, že jsi mé instrukce splnil, budu tě pozorovat. Tak běž!“ Lord stínů mě popoháněl a nezbylo mi nic jiného, než udělat jeden malý krok – krok k barlionské legendě.

Záblesk světla!

„Pocestný! Prosím, pomoz mi!“ zaslechl jsem ženský křik, který probodával okolní svět. Ve výkřiku se kombinovala bolest se zoufalstvím, ale zároveň i naděje na záchranu. Vyhodnotit situaci mi trvalo jen pár sekund. Objevil jsem se vysoko v horách na kousku rovné země a několik metrů ode mě, na hraně srázu, se držela ženská ruka kamene. Proč jsem zase tak zpomalený? Každou chvíli by mohla spadnout!

Nezamyslel jsem se nad tím, že kdybych neudělal nic, automaticky bych Geranikův úkol splnil (neměl jsem pochyb, že ženou držící se z posledních sil kamene je právě Jalininka) a automaticky jsem se vrhl k okraji. Nedokázal bych nepodat pomocnou ruku a jen sledovat, jak se někdo, i když to bylo jen NPC, řítí do propasti.

„Neee!“ Ženina ruka nakonec sklouzla po kameni a zmizela za okrajem. Uvědomil jsem si, že jdu pozdě, ale i přesto jsem skočil dopředu v nereálné představě, že bych ji mohl zachytit. Studené, ostré kameny se mi zaryly do hrudi a zdraví se mi o 10 % snížilo. Na tom mi však teď pramálo záleželo. Rychle jsem k ženě natáhl ruku a v poslední sekundě se mi ji podařilo chytit. Jalininka křečovitě popadla mou paži a její ostré nehty se mi prodraly skrz kůži až do masa, čímž jsem opět ztratil nějaké zdraví. S tím si poradím později. V tuto chvíli musím vyřešit palčivější problém. Žena téměř nic nevážila, ale já se neměl na kraji propasti čeho pořádně zachytit a pomalu jsem se sunul vpřed.

„Přestaň se kroutit!“ zakřičel jsem po svíjející se ženě. „Oba spadneme, jestli toho nenecháš!“

Nohama jsem kopal do země okolo kamenů a snažil se najít, nebo i vykopat alespoň malou jamku, kterou bych využil jako opěrný bod, ale pořád jsem klouzal za Jalininkou.

„Pusť mě, poutníku!“ křikla po několika sekundách žena a pustila se mé ruky. „Jinak zemřeme oba. Zachraň se!“

„No to určitě. Rozhodně to teď vzdám a pustím tě,“ zavrčel jsem skrz sevřené zuby a volnou rukou jsem se přidržel jednoho z kamenů. Kámen byl kluzký a nedržel pevně v zemi, ale i přesto odvedl svou práci. Podařilo se mi klouzání vpřed zastavit. Teď už jsme museli jen vyšplhat zpátky…

„Už se držím. Přestaň se mi konečně kroutit!“ zakřičel jsem, když se žena snažila ode mě odpoutat. To je situace! „Použij svou druhou ruku a vyšplhej po mně nahoru!“

„Druhá je zlomená,“ oznámila mi Jalininka a alespoň se přestala vrtět.

„V tom případě se začnu opatrně otáčet a ty se nesmíš ani hnout! Jakmile budeš mít možnost, přehoď nohu přes okraj, to mi hodně pomůže. Jdeme na to. Hlavně opatrně!“

Během několika sekund jsem dokázal respektovat starou profesi chirurgů. Jednou jsem v nějaké knize četl, že před uvedením zdravotnických imitátorů operovali samotní lidé. První operace srdce vyžadovala tak velké soustředění a preciznost, že si chirurgové vysloužili obrovský respekt. Za pomoci rozviklaného kamene jako hlavního opěrného bodu jsem se začal pomalu otáčet a táhl jsem Jalininku za sebou. I ta nejmenší ztráta rovnováhy by znamenala pád, který by při pohledu na šedivé mraky táhnoucí se daleko pod námi trval dost dlouho.

„Díky, poutníku!“ vyšlo z ženy, když jsem ji vytáhl zpátky na rovnou zem. Musel jsem ze sebe vydat úctyhodný výkon, jelikož mi energie klesla z původních 210 na 40 bodů. „Nevím, co na tomhle místě vzdáleném od civilizovaného světa hledáš, ale jsem si jistá, že máš své důvody. Zachránil jsi mě. Dej mi chvíli a vyléčím všechna tvá zranění.“

Zvedl jsem se na nohy a mohl si konečně Jalininku pořádně prohlédnout. Stála přede mnou malá žena s úzkým pasem, dlouhými sněhobílými vlasy a malinko zvednutou špičkou nosu. Její oči, kdysi světle modré, teď však bledé, a vrásky, které pokrývaly obličej staré ženy, potvrzovaly, že doba, kdy létala nad mraky, je nenávratně pryč.

„Je mi ctí,“ držel jsem se zvyku, který jsem si osvojil ještě při hře za lovce, a kleknul jsem si na jedno koleno, abych uznal všechny Jalininčiny velké skutky. Myslím, že mi není souzeno stát se Geranikovým učněm, jelikož nemám nejmenší úmysl shodit tuto ženu přes okraj.

„Vstaň, šamane,“ promluvila žena. „Zachránil jsi mě, to já bych před tebou měla klečet. Co děláš v těchto horách? Pokud to tedy není tajemství.“ Zatímco mluvila, prováděla Jalininka různá gesta. Nejdříve mě uzdravila a vrátila mi všechny body energie a poté se i její nepřirozeně zkroucená paže vrátila do správné polohy. Žena si zhluboka oddechla.

„Promiň mi to, ale kdybych ti řekl, proč tu jsem, přestala by ses se mnou bavit. Raději mi řekni, jak je možné, že jsi zůstala viset za jednu ruku? Kde jsou tvá stříbrná křídla, díky kterým cestuješ nad celou Barlionou v oblacích?“

„Křídla se unavila,“ odpověděla mi smutně. „Poblíž Priantu se objevila epidemie a já jsem nemohla nechat orky, aby s ní bojovali sami. Leantariel mě varoval, že křídla bude potřeba nabít, ale… Jsem unavená, šamane. Strávila jsem létáním nad světem tak dlouho, že jsem zapomněla, kde je můj domov. Domovem se mi stala celá Barliona. Ať už přiletím kamkoli, srdečně mě vítají a všichni mě rádi vidí. Ale dochází mi síla a každým dnem je složitější vstát z postele, lítat po světě a zachraňovat potřebné. Povinnost mě však vždy donutí vyrazit. Rozhodla jsem se zkrátit si cestu přes Zářící pohoří a křídla to nezvládla. Pověz mi, co jsi tu v horách hledal ty?“

Byl jsem si dobře vědom, že můžu udělat velkou chybu a budu jí připadat hloupý, ale rozhodl jsem se jí všechno říct. Přišel jsem z budoucnosti, ve které existuje šaman, který zabil dva císaře a nikdo nezná pravou povahu jeho síly. Jalininka se na chvíli zarazila, když jsem jí vysvětlil cíl mého úkolu, ale požádala mě, abych pokračoval.

„Na toto místo jsem prošel portálem a zbytek už znáš,“ dokončil jsem své vyprávění.

„Měl jsi skvělou možnost splnit úkol jen tím, že bys nehnul brvou,“ seznala žena zamyšleně. „Proč jsi mě zachránil?“

„Pokud bych to neudělal… Nevím, jak to vysvětlit. Čest, touha pomoci jinému člověku, sebeúcta… Mohl bych vyjmenovávat další slova, ale ani jedno z nich by nedokázalo přesně vystihnout můj důvod. Prostě jsem nemohl konat jinak.“

„Chápu tě, šamane. Teď poslouchej ty mě,“ odpověděla Jalininka po chvíli zamyšlení. „Můj čas se chýlí ke konci, popravdě mi už téměř vypršel a já se na tomto světě držím jen obrovskou silou vůle. Těším se na dlouhý odpočinek. Pokud jsem vše správně pochopila, je tvým úkolem mě zničit… V tom případě nesmíme Geraniku zklamat.“

„Jalininko…“

„Mé rozhodnutí je konečné!“ Sám císař by mohl závidět autoritu, která zněla této křehké staré ženě v hlase. „Šamane, tvým úkolem je zachránit vaši skutečnost! Zachránit Barlionu! Pokud Geranikova armáda zaútočí, dokážou jej svobodní občané zastavit? V tuto chvíli je povaha fantomů neznámá, proto se nabízí jedna jediná odpověď: ne, armádu nikdo nezastaví. Musíš dojít až na konec své cesty, bez ohledu na jakýkoli trest! Jen tak se můžeš stát legendou. Na, tento dar předej někomu, kdo je podle tebe vhodný, aby následoval mého příkladu.“ Jalininka mi podala tenkou modrou stužku. „A teď pojď se mnou. Geranika chce, abych zemřela před tvýma očima…“

Získán předmět: Stužka na rozloučenou od velké Jalininky.

Popis může být zobrazen hráčem, který má vlastnost: Léčitelství.

Požadavky: nejméně 100. úroveň léčitelství. Typ předmětu: unikátní.

Nikdy jsem si nemyslel, že se mi ve hře naplní oči slzami. Třicet sekund, než Jalininčino tělo zmizelo v mracích, mi připadalo nekonečných. Ještě nikdy jsem tak silně necítil zmar, beznaděj a vztek. Co to má být za úkol, že vás donutí spáchat tak odporný čin? Jaká je v tom logika?

Za minutu mě systém informoval, že jsem splnil Geranikovo zadání, a vedle mě se otevřel portál. Velká Jalininka zemřela.

Aktualizace úkolu: Stvoření temného šamana.

Pokud úspěšně dokončíte úkol, reputace u všech frakcí Malabaru a Kartossu se sníží na: nenávist.

Záblesk světla!

„Tvůj čin na mě zapůsobil, můj budoucí učedníku,“ ozvalo se z Geraniky, když jsem v hradu Padlých vystoupil z portálu. Mozek jasně chápal, že jsem stále ve hře, ale city mi nařizovaly jedinou věc – Geranika musí být zničen. „Donutil jsi Jalininku, aby se sama zabila… V něco takového jsem vůbec nedoufal. Bude z tebe velmi dobrý stínový válečník.“

Mahane, tvé oči jsou neustále zahalené mlhou, informovala mě Anastaria. Náš úkol se zase změnil. „Počkejte na šamanovo zasvěcení.“ Co se to sakra děje?

Zachraňuji Barlionu a díky tomu získávám celou řadu trestů, odpověděl jsem do kanálu. Stacey, můžu se mýlit (i když je to nepravděpodobné), ale brzy budeme svědky vzniku třetího císařství – Stínového. Nebude možné za něj hrát, ale ti fantomové, se kterými jsme se už setkali při boji s poručíkem, budou s novým císařstvím spojení. Momentálně s nimi mohou bojovat jen šamani, navíc jen ti, kteří mají schopnost Změna esence. To se časem změní, proto se spustil i Eleniův scénář. Já se snažím zjistit původ a sílu těchto bytostí a vám by se časem měly úkoly změnit v nějakou schopnost, díky které budete moci s fantomy bojovat i vy a zbytek hráčů. Proto jsem začal se zasvěcením a musím ho dokončit, ať už mě to bude stát jakékoli množství reputace. Můžeš mi říct, jak Jalininka zemřela?

Letěla někomu na pomoc, ale přecenila své síly. Spadla v horách a nikdo ji nenašel. Podle toho, co Geranika právě řekl, je historie v tomhle bodě poněkud mlhavá. Jak jsi ji přiměl skočit?

Všechno ti později povím.

To je škoda, že s nimi bojuješ, objevila se zpráva od Plinta. Už jsem se těšil, že se stanu Stínovým bojovníkem. Být hrdina Malabaru by ale taky nemuselo být k zahození. Budeš nás muset na konci zabít? Proto jsme asi ještě živí, aby nás mohli později obětovat.

Ale vždyť tohle všechno jde proti sociálnímu cítění hry! ozvala se Barsina. Barliona se snaží u hráčů apelovat na dobré vlastnosti a pozitivní hodnoty, nemá provokovat hráče ke zničení všeho, na čem mu záleží… Tak to být nemá!

Barso, je to scénář. Souhlasím s Mahanem, řekla Anastaria. Pokud se Stínové císařství objeví i s vojskem, všichni, nejen šamani, se budou muset Geranikovi postavit. Jdi na to, šéfe, podpoříme tě.

Dong! Obdržel jste 163287 zpráv. Přejete si je prohlédnout?

„Teď přijde na řadu druhý test,“ pokračoval Geranika a odtrhl mě od klanového kanálu a poštovní schránky. 163000 zpráv? Proboha, proč? Poštovní schránka se obnovovala každé dvě hodiny. Jak se jim podařilo za tak krátký čas odeslat tolik zpráv? Asi se budu muset vykašlat na ruční rozřazování a vydat nějaké peníze na imitátora starajícího se o příchozí poštu.

„Ve Farsteadu navštívíš svého prvního učitele a zničíš ho. Pouto mezi učitelem a žákem je natolik silné, že ho dokáže zpřetrhat jen dostatečně připravený člověk. Mně se to podařilo, ale nepotřeboval jsem Almise zabít. Ty ho na druhou stranu zabít musíš, jinak se nikdy mým učedníkem nestaneš. Běž!“ Vedle Geraniky se otevřel další rudý portál.

Záblesk světla!

„Očekával jsem tě, učedníku.“ Portál mě přenesl do známého pokoje, kde mi byl kdysi nabídnut čaj. K mému překvapení byl pokoj prázdný, všechen nábytek někam zmizel. Uprostřed pokoje stál Almis, vybavený na boj – hůl, plášť, klobouk s jeleními parohy… Byl na mě připraven. „Pokud si myslíš, že se nechám jen tak jednoduše zabít, jsi na omylu. Nedokázal jsem ublížit Geranikovi, ale proti druhému zrádci se to už nebude opakovat! Připrav se na smrt!“

„Almisi, zastav!“ bylo vše, co jsem stihl vykřiknout, než se na mou hlavu snesl pták. Totem nejvyššího šamana. Objevila se zpráva, že na mě zaútočilo NPC a mám právo se bránit. Škoda, že to bylo to poslední, co jsem chtěl udělat. „Nech toho!“ zakřičel jsem znovu, když se ke mně rozletěl vyšší elementál ohně a po jeho útoku mi zbylo pouze 10 % zdraví. No, asi při svém druhém úkolu pohořím. Elementály jsem vyvolat nemohl, ale ani bych je vlastně vyvolat nechtěl.

„Bojuj, zrádče!“ zavrčel Almis. „Nebo si myslíš, že nedokážu zabít neozbrojeného nepřítele? To se dost mýlíš! Bojuj a zemři jako muž!“

„Nemám v úmyslu s tebou bojovat! Chceš-li mě zabít, jen do toho, dokonči to! Nebudu se bránit. Almisi! Musíme si promluvit! Jsem tu, abych…“

„Ne!“ přerušil mě šamanův rozčilený hlas. „Nemám se zrádcem o čem mluvit! Pokud nechceš bojovat s elementály, budiž! Sejmu tě svou holí!“ Almis ke mně přiskočil, zvedl hůl a já ho jen stihl odstrčit a uskočit stranou. Reflexy, které jsem získal s lovcem, se rozjely v plné parádě. Odskočil jsem asi metr a půl stranou, čímž jsem se vyhnul holi, ale Almis… Ztuhl na místě a překvapeně se díval do dáli. Uběhlo několik sekund, když se zdraví nejvyššího šamana začalo snižovat.

„Jak?“ zaznělo z úst mého učitele, který se pro vyslovení každého ze slov musel hodně snažit. „To… je… nemožné!“

Byl jsem šokován stejně jako Almis. Co se to s ním děje? Jak mohlo mé jednoduché odstrčení napáchat něco tak hrozného? To přece nejde!

„Jdi k čer….“ bylo vše, co stihl majitel domu říct, než jeho zdraví zablikalo a zmizelo. Na zemi po nejvyšším šamanovi zbyla jen jeho detailně vyřezávaná hůl, jejíž vrchní konec halil chuchvalec podivné mlhy.

„Bravo, bylo to velmi těsné, bravo!“ Vzduch v jednom rohu zhutněl a přeměnil se na Geraniku. „Tu hůlku nech tady, není ti k ničemu dobrá,“ dodal, když mě uviděl naklánět se nad hůl. „Musím uznat, že jsem si nejdřív myslel, že mě podvedeš, ale tvůj mazaný způsob se mi velmi líbil. Nejdříve jsi protivníka donutil zapochybovat a pak jsi ho zasáhl jediným zničujícím úderem, když to vůbec nečekal… Velmi se mi to líbilo, můj téměř učedníku, ale teď už pojďme, čekají tě další dva úkoly. Po nich se už staneš mým opravdovým učedníkem. Ačkoli proč plýtvat časem? Odhodíš už konečně ten přerostlý klacek?“

„Pokud mi to můj budoucí učitel dovolí, rád bych si jej nechal jako vzpomínku na svou první oběť,“ řekl jsem zdvořile. „Nestává se každý den, že by vyšší šaman porazil nejvyššího. Proto bych si chtěl tento den zapamatovat.“

„To je pravda,“ souhlasil Geranika. „Hůl si můžeš vzít, dovolím ti ji pověsit v mém hradu. Ale abychom už nemarnili víc času, kterého nikdy není dostatek, začnu s tvým tréninkem hned teď. Nevěřím, že po zavržení své rasy a povolání nezavrhneš i všechno ostatní. Zapamatuj si jedno, můj budoucí učedníku, elementálové obou světů vyžadují oběť za vyvolávání svých bratrů. Čím vyšší úroveň elementálů chceš vyvolat, tím vyšší musí být i oběť. Pokud bys zůstal normálním šamanem, vyvolání nejvyššího elementála na třicáté úrovni by stálo celé tvé zdraví. Ano, elementála bys vyvolal, ale spáchal bys tím sebevraždu. Proto si šamani vymysleli oltáře, aby uspokojili elementály ještě dříve, než je vůbec vyvolají.

Blázni! Slaboši! Nedochází jim, že my jsme ti, kteří elementály vyvolávají, a právě my je obíráme o kousek jejich síly! Dlouhou dobu jsem se nedokázal spokojit s oltáři, dokud jsem neodhalil jednu věc. Pokud existuje světlo, musí existovat i temnota! Můžeme vyvolávat elementály, proto by přece měly existovat i jejich protiklady! Kdo by to však mohl být? Strávil jsem dlouhou dobu studiem této záležitosti, než jsem dosáhl na zřídlo moci. Moci, která je naprostým opakem elementálů! Už tu nezahálejme, je čas se vrátit. Čeká tě další zkouška a já už se nemůžu dočkat, až začnu s tvým tréninkem. Budeš ještě daleko silnější než Midial.“

Aktualizace úkolu: Stvoření temného šamana.

Pokud splníte následující úkol, vaše reputace u nejvyšších elementálů vyšších i nižších světů se sníží na: nenávist.

Záblesk světla!

A teď navíc z tvých vlasů stoupá temná mlha, ozvala se hned Anastaria, když jsme se vrátili do hradu. Zatímco jsi pobíhal kdoví kde a zabíjel NPC, napsal mi Ehkiller zprávu. Spojené armády Malabaru – asi čtyřicet tisíc bojovníků – byly našimi mágy přeneseny do Temného hvozdu. Podle Ehkillera dorazí k hradu asi za deset minut. Připrav se, začne tu být dost horko. Killer navíc sebou vzal i svitek s Armageddonem. Za chvíli přijde chlupatá polární potvůrka, jak by to nazval Clutzer. Všichni mají jeden jediný úkol. Zabít hráče jménem Mahan a zabránit mu tím ve splnění zkoušek. Asi se jim jejich úkoly neaktualizovaly.

„Dalším úkolem, můj budoucí učedníku,“ pokračoval Geranika, „je kompletně zničit veškeré vazby na tvou šamanskou minulost. Když jsem našel nový pramen své síly, musel jsem zničit totem, který měl v sobě esenci elementálů obou světů. Nemůžeš svůj totem nechat žít! Dokaž, že jsi připraven stát se jedním z nás! Zabij svého draka!“

Nejvyšší elementálové obou světů! Pokud po tomto šílenství zůstanu šamanem, předám vám nějaký pořádný dar! Nebýt omezení, kterým jste mě za výbuch v astrální rovině potrestali, nepodařilo by se mi splnit následující Geranikův úkol. Nikomu bych nedovolil Draca zničit!

„Nemůžu…“ spustil jsem, ale Geranika mě okamžitě přerušil:

„Opět odmítáš získat místo po mém boku?“

„Ne, chci se stát vaším učedníkem, ale zničit totem není právě teď v mých silách. Nejdřív ho musím vyvolat, ale nejvyšší elementálové mě potrestali. Ještě týden a půl budu jako šaman staré školy naprosto nepoužitelný. Je mi líto, že jsem vás zklamal, budoucí učiteli, ale zničení totemu je v tuto chvíli nemožné…“

„Staré školy… Krásný výraz, hodný zapamatování! Ale jak jsi… Kdo to sakra je?“

Za branami zaznělo něco jako válečný roh. Takový zvuk celé výpravě přidal dost bonusů a fungoval i jako znamení k útoku.

Killer je tu, oznámila nám Anastaria očividné.

„Fénix si vezme na starost brány!“ ozval se Hellfirův výkřik. „Legie–“ dokonce s sebou přizvali Temnou legii!, „– obkličte věže! Azuráci a Dědicové, na vás bude podpora. Jakmile se dostaneme dovnitř, všichni se vrhnou na Mahana a zničí ho! Je hlavním cílem naší mise! Beranidla a katapulty vpřed! Zaútočte, jakmile budete připraveni!“

„Vymyslel jsem si pro tebe jinou zkoušku,“ otočil se na mě Geranika se zlomyslným úšklebkem. „Totem můžeme nechat na později, nikam nám neuteče.“ Načež můj učitel zmizel a celý les se ponořil do strašidelného ticha. Dokonce umlkl i zvuk válečného rohu, který se neodvažoval nehybnost lesa vyrušit.

To jsou blbci, ozval se v kanálu Plinto. U Beatwicku Geranika ochromil dvě stě hráčů. To si ti blázni myslí, že se tu stane něco jiného?

„VY JSTE SI DOVOLILI ZAÚTOČIT NA MŮJ HRAD, KDYŽ TRÉNUJI SVÉHO UČEDNÍKA?“ Pán stínů vyletěl do vzduchu a vznášel se pár metrů nad hradbami. Jelikož ho nezasáhly žádné blesky, šípy nebo kletby, nejspíše hráče ochromil a ti teď leželi rozházení na zemi. Čtyřicet tisíc těl… Jak se proboha vešli na tak malou mýtinu okolo hradu? Nebo ještě většina čekala v lese?

„NEDOVOLÍM VÁM ZASAHOVAT DO MÝCH PLÁNŮ! UČEDNÍKU!“ Geranika se otočil a nějaká neznámá síla mě zvedla nad zem. Hladce a s obdivuhodnou přesností jsem se rozletěl směrem k bráně a před očima se mi objevil úžasný pohled: okolí hradu poseté těly hráčů na vysokém levelu. Těla se nacházela všude, zabírala celou mýtinu před branami, les a dokonce i koruny stromů byly poseté ztuhlými bojovníky – zachránci Barliony. „DOSTANEŠ JEDNU LEKCI! POZORNĚ SE DÍVEJ!“

Pár desítek hráčů vyletělo do vzduchu, jako by nevážili víc než pírka zvednutá ze země závanem větru, a dopluli až k nám. Hmm. Rick z Fénixu, Etamzilat z Dědiců titánů a mnoho dalších hráčů, které jsem neznal. Všichni z nich přišli až sem, jen aby mě zabili. Že bych se přece jen všeho zbavil a začal hrát za Stíny? Ať už naše dnešní setkání dopadne jakkoli, čtyřicet tisíc hráčů, pokud Anastaria říkala pravdu, začne být vůči mně velmi nepřátelských.

„Musíš si zapamatovat jednu z nejdůležitějších informací,“ pokračoval Geranika normálním hlasem. „Šamanovým hlavním cílem není platit jakousi daň, ale maximálně využít nepřítelovu životní sílu. Elementálové nemohou být vyvoláni, aniž by nejdříve obdrželi oběť, proto jsou tak slabí. Teď mě pozoruj a řekneš mi, čemu jsi porozuměl.“

Z Geranikových rukou vyletěli temní fantomové, obkroužili vznášející se hráče a během několika chvil zmizeli. Hráči zmizeli zároveň s nimi, načež na zem dopadlo docela dost zlata (ukázalo se, že ne všichni investovali do vylepšených peněženek) a několik předmětů: plášť, opasek, jakési boty. Všechno legendární předměty, které mají 10% šanci objevit se po smrti svého majitele… Ne, ti hráči mě nebudou jen nenávidět… Je prostě a jednoduše po mně.

„Co sis z toho odnesl?“ zeptal se mě Geranika.

„Ty temné bytosti, kterým říkám fantomové, byly vyvolány a zpacifikovaly oběti,“ zariskoval jsem. „Ale pořád vyžadují za vyvolání nějakou cenu, berou si ji však ze svých obětí…“

„Neopakuj jen má slova,“ přerušil mě Geranika. „Chci znát tvé myšlenky. Nezklam mě, učedníku!“

Učedníku? Už ne „budoucí učedníku“? Dobrá, dosáhl jsem svého cíle, teď už nezbývá než se dozvědět co nejvíce informací.

Dong! Obdržel jste 3844521 nových zpráv. Chcete je zobrazit?

Nechají mě ti fanoušci už na pokoji? Odkud všechny zprávy přišly? No nic, proberu se jimi později…

„Fantomové vyšli z tvých rukou, učiteli,“ začal jsem s první myšlenkou, která se mi objevila v hlavě. Jako nějaký starobylý bard – skládám píseň z toho, co jsem viděl… „Neobjevily se u obětí, jak to dělají elementálové. Oni… Oni v tobě žijí. Abys je vyvolal, musíš projít zasvěcením, při kterém si fantomy vložíš do sebe… Mluvil jsi o nějakém prameni síly, musí existovat určitý předmět, jehož úlomek mi bude implantován, vložen – nevím přesně, které slovo je pro tu činnost nejvhodnější. Proč úlomek? Protože chceš vycvičit učedníka, což mi říká, že jsi do sebe nevložil celý předmět. Jsem si docela jistý, že jeden z úlomků má v sobě i Midial. Kde vlastně je, když už o něm mluvíme? Ještě jsem ho v hradu neviděl. Fantomové se nevrací, což znamená, že umírají… ale v tom případě, pokud se nemýlím, bys je po určitém čase nemohl dále vyvolávat. Proto možná neumírají. Oni… nevím, jak dál, učiteli.“

„Budeš velmi dobrým učedníkem,“ reagoval Geranika zamyšleně a vypadal spokojeně. „Máš pravdu a zároveň se i mýlíš. Když se ti, které nazýváš fantomy, nasytí své oběti, vrátí se ke zdroji. Podívej se na mé další vyvolání a zkus je pochopit a popsat.“

Do vzduchu vylétli další hráči, tentokrát jich však bylo daleko víc. Alespoň stovka.

„Vyvolání, které ti teď předvedu, je přesným opakem předchozího,“ pokračoval pán Stínů v ukázce. „Podívej!“

Těla hráčů se prohnula a z hrudníků herních postav začali vylétat fantomové. Jeden, dva, tři… Brzo vznášející se stovku hráčů obklopily temné bytosti, které po chvíli zmizely. Stejně jako hráči. Armáda přišla o stovku bojovníků. Objevily se zlaťáky a tentokrát jen jeden legendární předmět.

„Pochopil jsi, co se stalo?“ zeptal se Geranika.

„Ne, učiteli,“ uznal jsem popravdě. „Co jsem viděl, naprosto zlomilo logiku mé předchozí teorie. Fantomové nevyšli z tebe, ale přímo z obětí. Promiň mi, učiteli, ale nechápu to…“

„Upřímnost, Mahane, je přesně to, čeho si na svých poddaných cením. Pokud něčemu nerozumíš, ptej se, ale nebuď slabý. Ukázal jsem ti, co dokážu jen já, mistr této moci. Žádný z mých učedníků se toto nenaučí. Prošel jsi testem. Teď máš před sebou jistou práci. Musíš osobně zničit všechny nezvané hosty, kteří ve velkém počtu leží okolo hradu. Vezmi si nůž,“ podal mi Geranika černou čepel zasazenou do dřevěné rukojeti. Z čepele vycházela temná mlha a šlo o téměř identické dvojče dýky, která byla zaražena do trůnu císaře Malabaru. „Nijak ti neublíží, o to jsem se postaral, a nemělo by ti trvat nijak dlouho poslat všechny do Šedých plání. Jen do toho, učedníku!“

Vážený hráči!

Varujeme vás, že pokud splníte tyto instrukce, budete po dokončení úkolu Stvoření temného šamana přenesen buď do měděného dolu Pryke (reputace u Malabarského císařství alespoň neutrální), nebo do měděného dolu Groll (reputace u Malabarského císařství nižší než neutrální), načež budete předveden před soud. Rozhodnutí, zda úkol splníte či ne, je pouze na vás. Vyberte si správně.

S úctou,

administrátoři Barliony.

Okolní svět se pro mě zastavil. Nechápavě jsem si znovu pročítal zprávu od administrátorů hry a snažil se najít nějakou skulinu. Už jen fakt, že administrátoři hráče kontaktovali přímo, byl neslýchaný. Když mi však ke všemu přidali tak krutou volbu… Buď se nechat poslat zpátky do dolu, ale zároveň zjistit původ Geranikovy síly, nebo úkol odmítnout, ale v tom případě žít s velkými problémy kvůli vraždě Jalininky a Almise… Ale co! Věděl jsem velmi dobře, co mě bude čekat, když jsem si tuto cestu zvolil, a teď je na nějaké rozmýšlení už pozdě! Důl? Sedm a půl roku? Jako by mě to mělo zajímat!

Když jsem se vnitřně rozhodl, Geranika mě vrátil zpátky na zem. Aha! Imitátoři kontrolují hráčovo vědomí a jednají podle toho. No nevadí, musím se dát do práce, čeká mě dlouhá, náročná a monotónní činnost.

Prvním hráčem, ke kterému jsem došel, byl Hellfire. Trpaslík ležel na zemi jako zlomená panenka a jen jeho oči mi dávaly najevo, že je si velmi dobře vědom, co se děje. Pokud by ve hře byla možnost zabít pohledem, asi bych rovnou vzplanul… Na chvíli jsem se ještě zastavil, jako bych si nebyl jistý, zda opravdu chci jít zpátky do dolu, ale pak jsem rozhodně máchl dýkou, která se až po rukojeť zarazila do Hellfirovy hrudi. Jeho postava zablikala a po trpaslíkovi zbyl jen jakýsi štít. Rozhlédl jsem se po mýtině a zamyslel se, kolik práce na mě čeká, když se všechna těla hráčů, kteří mě přišli zastavit, zvedla nad zem a plula směrem k hradu. Podle Geranikova potěšeného výrazu se rozhodl svému učedníkovi ulehčit práci. Nezbývalo mi, než mávat ze strany na stranu dýkou a každým zásahem posílat jednoho hráče do Šedých plání. Bál jsem se jen pomyslet, co se teď odehrává na fórech…

„STŮJ!“ zakřičel v jednu chvíli Geranika. Otočil jsem se a viděl jsem Plinta stát, tedy už vlastně ležet pár kroků ode mě. „JAK SE OPOVAŽUJEŠ NARUŠOVAT INSTRUKCE, KTERÉ DOSTAL MŮJ UČEDNÍK?“

„Mýlíte se,“ popadal dech lupič, jehož zdraví se rychle snižovalo. „V každém případě stojím za Mahanem, ať už s tebou, nebo bez tebe, ale…“

„Učiteli, přestaň! Plinto mi nechce nijak ublížit!“

„Proč tedy opustil hrad?“ zeptal se Geranika klidným tónem, zatímco jsem do klanového kanálu děkoval Barsině za vyléčení poloviny lupičova zdraví.

„Ti, kteří nás sem přišli zabít, si zaslouží ztrestat Mahanovou rukou,“ řekl Plinto, když pomalu vstával ze země. „Bylo by však hloupé nechat jejich zlaťáky a vybavení na zemi. Svobodní občané se po nějakém čase mohou z Šedé pláně vrátit. Jednoduše by si ztracené předměty a peníze sebrali a stali se znovu stejně mocnými… Proč bych to měl dopustit? Ne! Rozhodně si nenechám uniknout takovou kořist!“

„Ha – ha – ha!“ ozval se lesem Geranikův upřímný smích. „Až dotrénuji Mahana, staneš se mým dalším učedníkem! Běž, celou kořist seber!“ Poté se pán stínů otočil ke mně: „Našel sis velmi dobré poddané, učedníku! Vy všichni mi pomůžete srazit celou Barlionu na kolena. Pokračujme!“

Vznášející se těla hráčů opět přilétala ke mně a já jsem neměl čas se zamýšlet nad ničím jiným než nad bodnutím vlevo a seknutím vpravo. Mám před sebou necelých čtyřicet tisíc zásahů. Jak to psal ten starý spisovatel? „A ránu po ráně, unavovaly se válečníkovy paže.“

„Učedníku, potvrdil jsi připravenost splnit mé rozkazy bez zbytečných otázek,“ pronesl Geranika asi po hodině. Příliv hráčů zdaleka nezpomaloval, proto jsem se dál musel držet řezníkova řemesla, nicméně… „Nemá smysl dál ztrácet čas, o zbytek se postarám sám,“ načež udělal rukou jediné gesto a výhled do krajiny se vyčistil. Zbytek hráčů v jednu chvíli zmizel a na zem dopadl jen déšť zlaťáků.

Získal jste úspěch!

Slon a mopslík, úroveň 8. Útok na hráče či NPC s levelem nejméně o 50 vyšším, než je level vaší postavy, zvýšen o 90 %.

Získal jste úspěch!

Zabiják, úroveň 8. Útok na hráče zvýšen o 9 %.

„Splnil jsi testy, učedníku,“ oznámil mi Geranika. „Můžeš si hodinu odpočinout, než dojde na poslední úkol. Potřebuji se připravit. Odvěďte je do komnat!“ Geranika zmizel a ke každému z hráčů přišel mág, který s uctivou úklonou potichu ukázal směrem k hlavní budově. Co může Geranika na poslední úkol připravovat?

„Dobrá,“ řekla Anastaria, jakmile jsme se ocitli v hezkém pokoji. Měkká křesla, krb, malý stolek pokrytý chutně vypadajícími pokrmy. Nebýt asi dvaceti mágů, kteří potichu stáli podél zdí jako neviditelné stíny, mohl by si jeden myslet, že jsme se objevili v Anhursu. „Podle toho, co Geranika řekl, máme asi hodinu. Navrhuji, aby se ti, kteří mohou, odpojili ze hry do reality a prošli všechna fóra. Musíme pochopit, jaké důsledky aktuálních událostí pro klan plynou. Zkusím se domluvit s administrátory a poptat se, co je přimělo k tak masovému vraždění.“

„Tak to v žádném případě, já tu rozhodně zůstávám,“ ozval se ihned Plinto. „Co můžou dělat? Dát nás všechny na oficiální černé listiny? Ha! Systém zabíjení hráčů by se úplně zhroutil! Díky Mahanovi jsme všichni v jedné skupině a já jsem si zvýšil úroveň zabijáka až na 16! Chtějí nás dokola zabíjet? Jen ať si to vyzkouší. Jak jsem viděl, ne všichni si koupili vylepšenou peněženku. Během hodiny jsme si vydělali asi čtyři miliony! Mahane, přidám peníze do klanu, aby je imitátor později rozdělil. Kdokoli nám bude chtít zkřížit cestu, rychle chcípne!“

„Klidně si zůstaň, když chceš,“ odpověděla mu neochotně Anastaria. „Barso, pomůžeš mi s tím alespoň ty?“

„Ano, jsem sama docela zvědavá,“ ozvala se druidka. „Mám jen jednu otázku. Mahan právě zabil skoro čtyřicet tisíc lidí, jejichž postavy měly nejméně o 200 levelů víc než on. Proč jsme nezískali žádné zkušenosti?“

„Za zabíjení hráčů ve scénáři nedostaneš ani bod,“ odvětila paladinka. „Mahane, pošli mi video, které jsi natočil. Nahraju ho na internet, ať se pokochají i ostatní… Díky, už ho mám,“ poděkovala mi chvíli po té dívka. „Jdu pryč, ale ze hry se neodpojím. Pokud mě budete potřebovat, zmáčkněte mi třikrát palec. Mám nastavený alarm, který mi dá vědět, a já se hned vrátím. Tak zatím.“

„Jak se dá něco takového nastavit?“ zeptala se Barsina, ale už jí neměl kdo odpovědět. Anastaria odešla. „No nic, za chvíli jsem zpět.“ Barsiny oči se taky zahalily mlhou.

„Dobrá tedy, zatímco jsou ostatní zaměstnaní, je čas se vrhnout na zábavnou část,“ řekl Plinto a mnul si ruce. „Musíme se probrat kořistí!“

„Uvědomuješ si, že to budeme muset vrátit, že ano?“ připomněl jsem mu.

„Jasně, šéfe! Bez problému! Jakmile někoho z nich uvidím, hned k němu přispěchám a vrátím to!“ odpověděl Plinto s ďábelským úsměvem na tváři a pak mi podal kožený opasek. „Na, podívej se na tohle! Řekl bych, že by mohl být přesně pro tebe.“

Získán předmět: Borhgův mistrovský řemen.

Popis: Velký mistr s oblibou říkal: „Kvalitní vybavení je zárukou vítězství.“ Strávil dva roky svého života výrobou řemene, který mu měl ulehčit vyrábění předmětů.

Typ předmětu: legendární. +5 Dovednost. Požadavky: Dovednost alespoň na 1. úrovni.

„Asi to vypadlo z batohu Rickovi. Legendární předměty mohou po zabití padat i z inventáře,“ dodal Plinto vesele. „Takže, když se máš v plánu zaměřit na výrobu předmětů, má smysl zrovna tohle vracet?“

Tím mě knokautoval. Podařilo se mi vyhnout přímému úderu zprava, ale přišel levý hák, kterým mě uzemnil. Navíc se po téhle nakládačce probrala i moje vnitřní zoo, která si dva týdny po událostech v Beatwicku dopřávala zasloužený spánek. Zvěř ihned vstala a sepsala protestní nótu, kde ve vší vážnosti zakázala předávat podobné předměty třetím stranám, jinak by prý do mě vyhlodali díru a běželi se přidat k Rickovi. Bylo mi jasné, že musím tento předmět schovávat v bance, jelikož mohl klidně po mé smrti vypadnout ze mě. Omezit výrobu jen do bezpečných zón však stálo za to. Pět bodů dovednosti! To je podvádění!

„Vidím, že už mě chápete, šéfe,“ okomentoval mou reakci Plinto. „Některé z těch předmětů nemají pro mě žádné využití, prodám je a peníze dáme do klanu. Ale dva až tři předměty, ještě jsem si nevybral které, se mi rozhodně budou hodit! Kde ti volové našli tyhle dýky?“ ozvalo se lupičovo vydechnutí, když se plně ponořil do probírání se kořistí.

„Nooo,“ vyšlo z Anastarie, když se za necelou hodinu vrátila zpátky do hry. „Je tu už Barsa?“

„Ano, jsem tu.“

„Dobrá, podařilo se ti něco najít?“ Přišlo mi, jako by Anastariiny novinky měly být tak nemilé, že se nedokázala v realitě uklidnit, ale ještě rozčilená se vrátila do hry.

„Když si odmyslím nadávky a spílání namířené na klan Bodláků,“ spustila Barsina, „není na fórech nic zajímavého. O nás tam není ani slovo. Strávila jsem půl hodiny pročítáním komentářů, ale kromě řevu těch, které Mahan zabil, a posměchu ostatních lidí hráčům, kteří se nechají tak jednoduše zničit, jsem nic nenašla. Co ty?“

„Mluvila jsem s Ehkillerem,“ řekla Anastaria, „a ukázalo se, že ještě před tím, než se přemístili k nám, se všem ve výpravě úkol aktualizoval. Měli dvě možnosti, buď přijít k nám a zabít Mahana, aby nemohl dokončit test, nebo se v žádném případě neobjevovat v Temném hvozdě. Jako velitel výpravy se Hellfire rozhodl všechny do Temného hvozdu přesunout a zničit tě… Kromě toho se ještě ozval i císař a všechny v Malabaru požádal, aby ochránili císařství před šamanem. On se ten úkol totiž aktualizoval jen těm, kteří byli součástí armády, ostatní hráči mají stále původní verzi úkolu: Zabít Mahana za každou cenu. Hlavně pořád nechápu, co se vlastně děje. Navíc Ehkiller žádal, abychom vrátili předměty, které po nich zůstaly. Alespoň polovinu z nich, jelikož chápe, že některé se mohou Plintovi až moc líbit…“

„Rick se asi hodně rozzuřil, co?“ zeptal jsem se dívky, která ztichla.

„Máš ten řemen? Ano, Rick rozpoutal takové peklo, že s ním teď Killer bude mít pořádné problémy. Hell je naopak úplně na dně. Od Legie, Fénixu a Azurových draků nemusíme čekat další problémy, jelikož všechen hněv padne kvůli jeho špatnému rozhodnutí na Hellfira. Ovšem hráči z menších klanů, jako jsou Dědicové a tak dále, nám vyhlásili válku. To znamená pětadvacet tisíc těch, co už tu byli dnes, a k nim se přidají další hráči. Čeká nás náročná cesta. Plinto, jak to vypadá s těmi předměty?“

„Ať rozhodne šéf,“ zazněla lupičova odpověď. „Ale rozhodně jim nevrátím tyhle dýky, i kdyby mě kvůli nim být měli vyhodit ze hry. Nenechám žádné šupáky chodit okolo s takovými kráskami, a co se týká řemenu, to rozhodnutí je na Mahanovi. U zbytku můžeme vyjednat cenu.“

„Dobrá, řeknu jim to. Už se objevil Geranika?“

„Ještě ne. Jak to vypadá s videem?“

„Předala jsem ho na úpravu, mám kontakt, který dokáže dělat s videi zázraky. Zítra by mi měl ukázat předběžnou verzi. Do té doby snad přežijeme,“ usmála se Anastaria. „Mimochodem, nechci přecházet do Stínového císařství. V Malabaru jsem šťastná.“

„No jistě,“ uchechtl se Plinto. „Na co vlastně čekáme?“ otočil se na důstojníky a Barsinu. „Nevíme, jak dlouho tu ještě musíme zůstat. Všichni na nohy a skákat! Ihned a žádné ulejvárny! Mahane, připoj se k nám taky. Nějaká ta hbitost navíc ti neuškodí…“

„Učedníku,“ objevil se po další hodině Geranika. Nemám tušení, odkud Plinto bere tolik energie, ale ta moje po půl hodině téměř zmizela, když jsem se snažil s lupičem držet krok. Že by jeho statistiky byly tak astronomické, že se mu nemůžu ani přiblížit? Ať už je to, jak chce, přibyly mi v hbitosti tři body navíc. „Rád vidím, že neplýtváš časem. Zpozdil jsem se, jelikož byla naše mučírna obsazená. Čeká tě jedna poslední zkouška. Pokud ji splníš, stane se z tebe temný šaman. Pojď!“

Clutzer třikrát zmáčkl Anastariin palec, aby se dívka vrátila do hry, jelikož znovu odešla, a celá naše skupina následovala Geraniku. Co pro mě ten bastard připravil? A jakou úlohu v tom hraje mučírna? Nicméně po tomto úkolu tak jako tak zamířím do dolu, je v podstatě úplně jedno, koho budu mučit.

„Myslím, že je na čase pokračovat ve tvém tréninku,“ ozval se Geranika, když jsme opustili budovu a zamířili k jednomu z menších stavení o velikosti maximálně pět metrů čtverečních. „Pamatuj si, učedníku, že existují i další entity, ne jen elementálové. Teď tebe a tvé poddané naučím, jak tyto síly vyvolávat, ale použít je můžeš až po skončení tréninku. Do těla každého z vás implantuji krystal a společně si podmaníme celou Barlionu!“

Získal jste proměnnou vlastnost: Proměna stínu.

Odměna za úspěšné dokončení zkoušky: získáte schopnost do sebe nasát část obrácené strany světa a vyslat stín na vybraného protivníka.

Základní doba Kamlanie: 5 sekund. Zranění: (Inteligence*5) bodů. Tento útok není snížen žádnou obranou. Dosah: 100 metrů.

Pokud odmítnete splnit zkoušku, spojíte světy elementálů a jejich stíny, čímž v naší realitě vytvoříte jeden stín.

Základní Kamlanie: 5 sekund. Čas ztělesnění stínu: 10 sekund. Schopnost lze použít jednou za minutu. Cena vyvolání: (úroveň postavy) bodů zdraví. Dosah: 20 metrů.

Tak proti tomuhle stojíme! Ukazuje se, že kromě elementálů existují i jejich stíny, kteří přebývají v obrácené straně světa, kde jsme už nějakou dobu při boji s poručíkem strávili. Zbývá jediná otázka: Co je to za krystal a odkud ho Geranika získal? Snad se to brzo dozvíme.

„No teda,“ ozvali se zároveň Plinto, Barsina, Eric a Leite. Každý z nich samozřejmě použil jiná slova, ale myšlenka byla totožná. Clutzerovi a Anastarii se podařilo udržet nervy na uzdě, ale stačil mi jediný pohled, aby mi bylo jasné, že i jim přibyla podobná schopnost. Zajímalo mě, jestli všichni také dostali dvě možnosti.

„Stíny,“ vydechla Anastaria. Jen s velkým sebezapřením ovládala emoce.

„Ano, siréno, stíny. Hlavní postavy obrácené strany světa,“ potvrdil Geranika. „Naučím vás, jak je používat a pak už vám nikdo neublíží. Proti stínům neexistuje v tomto světě žádná obrana.“

„Šamani vědí, jak je změnit,“ nevzdala se jen tak dívka a nutila lorda stínů k vyzrazení více informací. „Potom se dají zničit.“

„Šamani dokážou změnit jen slabší stíny, které ještě nejsou vytrénované. S poručíkem by si poradit nedokázali.“

„Ale my jsme ho porazit zvládli.“

„Souhlasím. Využít astrální rovinu bylo znamenité řešení. Vytryskl z ní tak světlý výboj, že na chvíli přestaly stíny v tomto světě existovat. Můžeš mi však říct, budoucí učedníku, kolik šamanů dokáže vstoupit do astrální roviny a dokonce na tom místě něco vyvolat? Nevíš, že? Zamysli se nad tím.“

Vešli jsme do malého stavení, ale objevili jsme jen točité schodiště vedoucí dolů. Takže základna má i celou podzemní sekci! Možná se to váže jen právě k tomuto konkrétnímu hradu. Podle Anastariiných obezřetných reakcí jsem tušil, že se s něčím takovým na výpravách příliš často nesetkává.

„Učedníku,“ oslovil mě Geranika, když jsme scházeli po schodišti. „Nadešel čas, abys mi dokázal, že pro tebe v Barlioně existuje jen jeden jediný učitel – já. Kornik, ten bláznivý zvěstovatel, na nás čeká dole. Docela dlouho se přemisťoval po Malabaru, aby mi unikal. Hloupý malý goblin. Nepodařilo se mi Kornika přesvědčit, aby se ke mně přidal, proto je na čase ho zabít. Nikdo se na tuto práci nehodí lépe než ty. Máš pořád ten nůž, kterým jsi zničil svobodné občany? Přesně ten na něj použiješ.“

„Učiteli, můžete mi prozradit, jak takový nůž vyrobíte? Kolik práce je potřeba pro vytvoření podobného zázraku?“

„Je to část mého těla, na jeho vytvoření jsem nic nepotřeboval.“

„Tomu nerozumím. Jak se může dýka vyrobit z těla?“ Geranika přede mnou něco skrývá. Musím zjistit, jak zničit dýku zabodnutou do císařova trůnu, a on tady na mě zkouší nějaké hádanky.

„Můžu ti to rovnou ukázat…“ Šaman se dokonce zastavil, shlédl se na mě a řekl: „abych uložil k ledu všechny tvé pochyby, zasáhni mě tou dýkou.“

„Jak si přejete, učiteli!“ Vytáhl jsem předmět, ze kterého vycházela mlha, téměř jsem se ani nezamyslel a vrazil jej do místa, kde by mělo být Geranikovo srdce. Třeba se spletl!

Dýka se zarazila do těla lorda stínů, ale podle mužova úsměvu necítil ani náznak bolesti. Nezmizel jako předtím hráči. Navíc se po několika sekundách dýka začala bořit do jeho těla hlouběji, jako by ji něco táhlo dovnitř.

„Už jsem tě přesvědčil? Je toho ještě mnoho, co se musíš naučit. Stará škola je do tebe vtesána hodně hluboko. To ale nevadí, brzo ji z tebe vypudíme. Jdeme!“

Za pár dalších obrátek schodů jsme se objevili v menším kamenném pokoji, osvětleném hořícími pochodněmi. Dal se rozdělit na dvě části. V první byl stůl, na kterém ležel řetězy přivázaný Kornik. Jeho tělo bylo vyhublé, unavené a pokryté řeznými ranami. Stále se však držel naživu. Druhá část taky nebyla prázdná. Stál tam za všechny čtyři nohy přivázaný jednorožec, jehož tělo mizelo pod nánosem divných trubek, různých přístrojů, řetězů a dalších nepochopitelných předmětů. Spíše však bývalý jednorožec, jelikož místo rohu měl podivnou trubku, jež byla zaražena do zdi. Ishni, ztělesněná duše Temného hvozdu…

„Na tohle je Midial hrdý,“ ozval se Geranika, když uviděl Barsinu reakci. Druidka se okamžitě snažila léčit jednorožce, jehož zdraví se drželo na jediném bodě. Ale výsledkem snahy byl jen úšklebek Temného šamana. „Zářivá Ishni má plno práce s ničením svého vlastního lesa. Musím uznat, že můj učedník rozhodně netrpí nedostatkem představivosti. Chce to talent, vymyslet způsob, jak vzít emoce sálající z tohoto legendárního tvora a přeměnit je na mlhu, která plní les. Skvělý nápad. Midial mě ujistil, že se Temný hvozd brzo změní na Prokletý hvozd. Musíme jen nějaký čas počkat. Prý maximálně dva roky. Pojď dál, učedníku, čeká tě tu práce.“

Došlo na okamžik pravdy? napsala Anastaria do kanálu. Mahane, už máme schopnosti a nejméně pět tříd postav se změnilo. Myslím, že už si můžeš dovolit úkol nedokončit. Popřemýšlej nad tím.

Jak ale zjistíme, co je zač ten krystal? A jak se sem dostanou stíny z obrácené strany světa? Jak je Geranika našel? Odpověděl jsem vzápětí dívce, zatímco jsem pomalu následoval šamana. Pokud jsem se od Anastarie něco naučil, bylo to právě používání dorozumívacích kanálů, aniž by to zjistili okolostojící lidé. Možná to nevypadá jako něco důležitého, ale i tak je to výhoda.

„Zde je tvá dýka.“ V Geranikově dlani se vytvořila nová dýka, kterou mi nabídl. „Zaraz ji hluboko do srdce téhle zelené podivnosti a můžeme začít s poznáváním obrácené strany. Přesuneme se ke zřídlu síly, projdeš zasvěcením a po čase se staneš mou pravou rukou, čímž nastoupíš na Midialovo místo. Je čas, učedníku!“

Vzal jsem si nabízenou dýku a pomalu přešel ke Kornikovi. Anastaria to tušila správně, nadešel okamžik pravdy. Teď buď odmítnu, objevím se na ochráncově mýtině a přinesu Malabaru dobré zprávy o nových schopnostech, nebo Kornika zabiju a přejdu na stranu Stínů. Navíc pokud odmítnu, jediným trestem bude přesunutí do dolů, kde bych čekal na rozhodnutí komise pro podmínečné propuštění. Reputace se mi nesníží, jelikož jsem úkol nedokončil. Kromě vyhlášení války od několika klanů jsem se příliš neměl čeho obávat, navíc mě před nimi ochrání speciálně vycvičený lupič. Co by se stalo, kdybych úkol splnil? Zmizely by mi reputace, ale už bych je ani nepotřeboval. Navíc by se mnou šel i Plinto a zbytek důstojníků. Odvrátila by se ode mě Anastaria, která se Stíny nechce mít nic společného, a Barsina, nad kterou jsem se musel zamyslet. Zajímá mě, zda by druidka byla ochotna se postavit celému světu. Neřekl bych… Pět proti několika stovkám milionů? Pche! Neznám nic jednoduššího!

„Učedníku?“ postavil se vedle mě Geranika se zvednutým obočím. „Ty váháš?“

„Ne, učiteli, přemýšlím,“ neměl jsem zájem přede mnou ležícího goblina zabít a jen jsem hrál o čas. Musím posbírat odvahu, abych udělal to, kvůli čemu jsem celou cestu absolvoval.

„V tom případě mě potěš, učedníku, a poděl se o své myšlenky,“ zněl Geranikův návrh.

Mahane, vím, že už mě máš asi dost, ale úkol se znovu změnil. Anastaria si očividně nemohla pomoct. Teď zase říká, že ti máme ve splnění zkoušky zabránit. Už mě začínají všechny ty změny unavovat. Nebudu dělat nic, rozhodnutí je jen na tobě.

No tohle! První chytrá myšlenka za poslední týden! objevila se zpráva od Plinta. Stacey, musíš být opatrná, nebo se ti tenhle způsob začne líbit a pak by z tebe přece nebyla správná paladinka! Co se stane s přinášením světla ostatním lidem léty prověřenou metodou – pěstí do obličeje?

„Učedníku, usnul jsi?“ přerušil mě Geranika při čtení klanového kanálu. „O čem přemýšlíš?“

„Myslím, že by nebylo správné zabít Kornika tvou dýkou. Připadá mi to příliš… jednoduché,“ odpověděl jsem a znovu hrál o čas, zatímco jsem pohledem zkoumal pokoj a hledal něco, co by mi mohlo pomoci. Nic však můj pohled nepřilákalo, kromě Ishni. Zajímalo by mě, zda ztrátou rohu nějak fyzicky trpí. Roh!

„Co teda navrhuješ?“ zeptal se Geranika překvapeně. „Předhodíme ho nějaké bestii jako krmení?“

„Ne,“ usmál jsem se, když jsem se konečně rozhodl. „Mám jiný návrh. Pokud se nepletu, jednorožcův roh je velmi silný artefakt světla. Bylo by velmi symbolické, kdybych mohl zvěstovatele zničit právě tímto předmětem. Třeba by do sebe dokázal nasát goblinovu sílu a stal by se z něj ještě silnější artefakt. Ačkoli nevím, jak bychom ho mohli využít při vyvolávání Stínů.“

„Anoooo!“ odpověděl Geranika pomalu a tvářil se spokojeně. „V tom případě musíme goblina probrat z bezvědomí, aby mohl na vlastní oči sledovat, jak z něj roh vysává sílu. Bolest, zmar, beznaděj… Jsi velmi přičinlivý učedník! Ačkoli se o využití rohu mýlíš! Cha, cha! Zničit zvěstovatele jednorožcovým rohem! Učedníku, jsem na tebe pyšný!“

No, Mahane, získal jsi obdivovatele. Alespoň jedno NPC v celé Barlioně se k tobě bude chovat přátelsky. Zprávu napsal Clutzer. Od Plinta si očividně bral více než jen fyzická cvičení. Musíme ty dva držet dál od sebe, jinak si navzájem posílí své špatné stránky.

„Roh.“ Geranika na chvíli zmizel, ale téměř hned se vrátil s krabičkou pokrytou červeným sametem. „Přivedu goblina zpátky k vědomí, ty mu zarazíš roh do těla a můžeme začít s dobýváním světa.“

Nadzvedl jsem víko krabičky, která ukrývala docela veliký, asi třiceticentimetrový, bílý a spirálovitě zatočený roh jednorožkyně Ishni. Tímhle bych měl Kornika zabít. Doufal jsem, že roh do sebe absorbuje šamanovu esenci a nedovolí, aby byla zničena. Až Geranikovi uteču, vymyslím způsob, jak zvěstovatele přivést zpět. Jsem si jistý, že to nějak půjde. Nenapadala mě jiná možnost, jak splnit Geranikův úkol a zároveň udržet Kornika při životě. No, v tom případě musím jen doufat, že se nepletu.

„Učedníku!“ uslyšel jsem tichý, slabý a jaksi zlomený goblinův hlas. „Ty ses spřáhl se zrádcem? Roh? Rozhodl ses do něj odsát mou sílu? Budeš temný až do morku kostí… Raduj se, zrádce,“ poslední věta patřila Geranikovi, který stál po mém boku. „Dostal jsi, co jsi chtěl. Barliona bude tvá…“

„Ani na chvíli jsem o tom nezapochyboval, můj poražený nepříteli,“ odpověděl Geranika. „Než zemřeš, můžeš říct pár slov svému vrahovi.“

„Slov? Jaký to má smysl? Prošel třemi zkouškami, zničil vše, v co dřív věřil. Nemám mu co říct. Snad jen: zklamal jsi mě…“

„Hudba, Korniku, tvá slova jsou hudbou pro mé uši,“ usmíval se Geranika. „Učedníku, nenech se rušit…“

Když jsem poslouchal poslední zvěstovatelova slova, zasáhl mě příval vzteku. On je zklamaný? Takže tenhle nevděčný zelený bastard, jehož esenci jsem měl v úmyslu zachránit, je zklamaný? No v tom případě… když jsem si zvolil, musím to i dokončit…

Zvedl jsem Ishnin roh nad hlavu a ztuhl. Jako by se zastavil čas. Geranika také ztuhl, Kornik mlčel, jelikož mi nejspíš řekl vše, co chtěl. Zbytek mého klanu stál napjatě a tiše opodál, aby mě ani slovem nevyrušili. Podíval jsem se do hnědých očí a doufal, že v nich najdu pochopení, ale čekala mě v nich pouze sžíravá nenávist. Kornik vážně věří, že jsem ho zradil. Každý má právo si myslet, co chce. Nejdůležitější je to, že jsem konečně pochopil, co musím udělat. I za mlhou nenávisti jsem viděl, že goblin stále doufá v přežití… V tom případě nesmím svého učitele zklamat, ačkoli si o mně myslí, že jsem zrádce. S tou myšlenkou jsem bodl.

„NEEE-EE-E!“ Mučírnu vyplnil křik odrážející se od stěn. Právě jsem se rozhodl.

„Chlupatá polární potvůrka právě přišla mezi nás,“ ozval se Clutzer se svým komentářem, zatímco já jsem procházel změnami schopností.

„Souhlasím,“ pokračoval Plinto. „Je po nás…“

12. kapitola

Zrození draka

Úkol Stvoření temného šamana nesplněn.                     

Po dokončení scénáře budete přesunut do měděného dolu Pryke.

Vaše postava získala novou schopnost. Schopnost byla přidána všem šamanům Barliony.

Co vám mám povídat? Jakmile se začnete rozhodovat na základě instinktů a ne logiky, může to vést k děsivě neuvěřitelným situacím. Můj úkol byl jednoduchý – zabít Kornika, přijmout Geraniku za svého učitele, zjistit všechna jeho tajemství a pak už jen všeobecné veselí a radost… To určitě!

„Zříkám se tě, učedníku!“ zasípal Geranika, když dopadl na podlahu. Z jeho rukou vyrazily stíny, ale roh je okamžitě nasál do sebe, kde beze stopy zmizely. Sám roh mezitím prováděl něco nepochopitelného. Rozuměl jsem, že nechce zůstat zaražený v Geranikově hrudi, proč však po celém NPC rozprostírá tu divnou světlou záři? S takovou ho zabije…

„Od této chvíle nebudeš mít v celé Barlioně horšího nepřítele, než jsem já,“ vyštěkl temný šaman a s neskutečným řevem ze svého těla vytáhl roh, který po mně hodil a zmizel. Zůstala po něm jen kaluž tmavé krve.

„Clutzere, Eriku, Leite, rychle do misek posbírejte krev,“ vydala Anastaria okamžitě rozkazy. „Plinto, osvoboď zajatce. Já hlídám dveře. Barso, uzdrav goblina! Mahane, později nám musíš říct, proč ses nakonec rozhodl zkoušku nesplnit… Co to?“

Podobná záře, která před chvílí obklopovala mě, se rázem objevila i kolem zbytku mých spoluhráčů. Něco se však změnilo. Záře nemizela. Zvedl jsem Ishnin roh (Geranikův hod postrádal sílu, roh ke mně jen doklouzal po podlaze) a podíval se na ostatní. Překvapeně si prohlíželi své postavy, které zářily jako vánoční stromeček.

„Zatímco dokončujeme scénář, můžeme schopnost používat bez omezení,“ pronesl potichu Eric skoro slabiku po slabice, jakmile se uklidnil.

„Pokecáme si o tom později. Plinto! Pohni, osvoboď ty zajatce! Krev se vypařuje, přelijte ji do lahví! Jak to myslíte, že žádné nemáte? Co je to za přípravu? Na, tady jsou! A sakra!“

Anastariin poslední výkřik byl pochopitelný. Do mučírny vběhli tři Padlí upíři.

„Argada Urhant!“ Zařval Eric a plnou rychlostí vrazil do nepřátel. „Zastavím je!“

Nad představou, ve které tank na levelu 65 naráží do upírů s levely 250 a křičí, že je zadrží, jsem se pousmál, ale za několik chvil jsem užasl. Eric byl živý a zdravý, zatímco upíři ztuhli. Zasekli se i stínové, kteří se okolo nich objevili. Aha, takhle budou vypadat budoucí bitvy s Geranikovými armádami… Proto jde schopnost použít jen jednou za deset sekund, teď už je mi to jasné. Po těchto deset sekund jsou stínové zranitelní…

„Tak už je sejměte!“ zakřičel Eric, který se snažil zabít alespoň jednoho stína. „Já jsem pro ně jako komár pro slona.“

„Plinto!“ zakřičel jsem zároveň s Anastarií a pospíchali jsme válečníkovi na pomoc.

„To to vážně nezvládnete sami?“ zamrmlal lupič, po čemž se proměnil v tornádo, proletěl okolo mě a roztančil se mezi nepřáteli. Během pár sekund nebylo po stínech ani památky. Unaveně a se slyšitelným vzdechem klesli upíři na podlahu a usnuli…

„Mahane, nestůj tam jen tak! Pojď mi pomoc s vězni! Přelijete konečně tu Geranikovu krev? Barso, proč ještě Kornik není plně uzdraven? Lidi, přestaňte se tady motat. Geranika se může každou chvíli vrátit!“

„Ten se sem už nevrátí, siréno,“ zaskřehotal goblin, když se Clutzerovi konečně podařilo uvolnit ocelový svěrák, který svíral šamanovu hlavu. „Ishnin roh dokázal to, na co já neměl dost sil…“

„Chápu to tedy správně, že byl dosud nesmrtelný, ale po dnešku už ho můžeme zabít?“

„Proč ti vlastně všichni říkají siréno?“ vložil se do rozhovoru Plinto. „Umíš snad hezky zpívat? Nebo nás čeká klasická odpověď ‚jsem tajemná žena a nikomu nic nepovím‘?“

„Ano, máš pravdu, paladinko, generálko Eluny.“ Kornik se snažil posadit, ale ačkoli byl vyléčen, chyběly mu síly. „Jednorožcův roh nedokáže nikoho zabít, ale zvládne z kohokoli sejmout nezranitelnost. Od této chvíle Geranika již není bohem a nezachrání ho ani neznámý zdroj moci. Navždy bude mít ve svém těle zabodnutý úlomek rohu. Vypadá to, že před ostatními stále skrýváš svou unikátní rasu… Poslechni starého nemocného goblina – je to hloupost. Dokonce jen i fámy o tom, že sirény stále žijí, mohou vést k velmi zajímavému vývoji situace. Zamysli se nad tím.“

Tomu nerozumím, využili snad administrátoři Kornika, aby Anastarii otevřeně řekl, že odhalení její rasy může vést k úkolům? Hmm, té holce se k nim asi podaří dostat… a možná i ke scénáři. Ale to už určitě bude zpátky ve Fénixu. Musím si o tom se Stacey promluvit, třeba by nás taky přizvala…

„Máš mé díky, zvěstovateli.“ Anastariiny myšlenky se pohybovaly ve stejných intencích jako ty moje, jelikož se dokázala na chvíli odtrhnout od osvobozování Ishni z pout a Kornikovi se uklonila. „Budu o tvých slovech přemýšlet.“

„Co se týká tebe,“ obrátily se ke mně tmavě hnědé goblinovy oči, když byl uvolněn i z posledního páru pout. Provrtával mě chladným a upřeným pohledem. Jemně ironický pohled, který jsem si pamatoval z dřívějších dob, někam zmizel. „My dva si musíme dlouze a pořádně promluvit. Vysvětlíš mi, proč museli Jalininka a Almis zemřít. Následně navštívíme Renoxe a ty mu povíš, proč jeho syn navždy opustil náš svět.“

„Učiteli…“ snažil jsem se začít s vysvětlením, ale Kornik mě okamžitě přerušil.

„Nemáš právo mě tak nazývat!“ Odkud goblin bral tolik síly, kterou do svých slov vkládal? „Nejsi hoden titulu vyššího šamana ani draka jako svého totemu! Zradil jsi vše, čemu jsi věřil, a nechal ses koupit Geranikovými sliby. Navždy si zapamatuji den, kdy jsi doletěl do Farsteadu a odsoudil Almise k neslavné smrti.“ Po této tirádě Kornik rychle vyskočil na nohy, zamumlal něco jako: „Promiň, Ishni, ale nemůžu…“ a zmizel.

„Plinto, drž dveře! Vy ostatní, pomozte se stíny! Barso, přesuň se k jednorožci a leč ho, nelíbí se mi ten jeho jediný bod zdraví. Mahane! Nad promarněnou příležitostí získat další schopnosti si popláčeš jindy. Máš nějaké svitky? Tak uzdravuj Ishni.“

Anastaria rozdala všem rozkazy a sama se vrátila k osvobozování jednorožce. Jakmile se jí podařilo oddělit poslední trubku, která vedla k Ishnině hrozivé ráně na hlavě, nohy duše Temného hvozdu ztratily sílu a svezla se na zem.

„Uzdravujte ji rychleji!“ zavrčela Anastaria, zatímco se snažila co nejrychleji sesílat jedno léčivé kouzlo za druhým. „Mohla by nám umřít pod rukama!“

„Argada Urhant!“ ozval se zpoza nás Erikův křik, Clutzer řval něco jiného a Plinto se smál. Ti kluci se tam vážně dobře baví!

„Je to zbytečné, paladinko,“ ozval se v mučírně Ishnin klidný a jasný hlas. S vynaložením spousty sil se jednorožci podařilo zvednout hlavu a na Anastarii se podívat. „Není ve tvé moci mě zachránit, siréno. Dokonce ani nezasvěcený drak, který stojí po tvém boku, by něco takového vyléčit nedokázal. Bez rohu nebo energie, kterou do mě pumpovali, nepřežiji ani hodinu. Jen Eluna má tu moc mě uzdravit, ale nevidím mezi vámi žádného kněze, který by k ní mohl promluvit…“

„Máme roh,“ ozvala se ihned Anastaria. „Můžeme ti pomoci, když nám řekneš, jak na to!“

„Je to nemožné,“ zavrtěla Ishni hlavou. „Řeknu to ještě jednou, jen bohyně má moc takovou ránu vyléčit.“

„Grrr!“ zavrčela Anastaria a přestala jednorožce léčit. „Je něco, co bychom pro tebe mohli udělat? Slibuji při dobré vůli bohyně, že splním tvou poslední prosbu!“

Tak takhle došla Anastaria k vysoké reputaci mezi NPC. Pořád se od ní můžu spoustu naučit. Snaží se získat úkol i od NPC, které je na prahu smrti. Mě by to nikdy nenapadlo.

„Řekněte Ochránci Temného hvozdu, že…“

„Ticho už!“ přerušil jsem jednorožce. „Ishni, opravdu si myslíš, že bych tě nechal jen tak zemřít, aniž bych se tě pokusil zachránit? Anastario, Barso – nepřestávejte ani na sekundu léčit!“

„Draku! Není v tvé moci…,“ spustila znovu Ishni.

„Nech rozhodnout mě, co je a co není v mé moci. Holky, čekáte na nějaké speciální pozvání? Nestůjte tam jen tak!“

„Mahane!“ ozval se Plintův vysmátý hlas. „Složili jsme dvacet upírů a ti teď blokují vstup. Nemáme se jak dostat ven! Říkal jsem ti, že poručík bude jen předkrm. Až teď se začíná něco opravdu dít!“

„Tak,“ začal jsem přemýšlet nahlas. „Máme jednorožcův roh, máme jednorožce bez rohu. Úkol je následující: spojit roh a jednorožce. Možné omezení: něco takového zvládne jen bohyně. Experiment číslo jedna…“

Klekl jsem si u Ishni a přitlačil roh k ráně na její hlavě. Jednorožec se bolestí zatřásl, ale trpělivě čekal na výsledek. Vůbec to nefungovalo. Jakmile jsem jej pustil, roh spadl na zem.

„Proč nepoužiješ nějaké lepidlo,“ ozval se Clutzer s „neprůstřelnou“ radou. Okolo mě stál zbytek mého klanu a pozorovali mé opravářské snažení.

„Má někdo něco, co bychom mohli použít?“ zeptal jsem se spoluhráčů.

„Mám tu nějakou léčivou mast,“ podala mi Anastaria malou nádobku obsahující zelenou hmotu. „Rozhodně jí to neublíží a můžeš to zkusit použít k přilepení.“

„Díky! Experiment číslo dvě,“ pronesl jsem s plným vědomím, že slova nejspíše vystřihne člověk, který mnou právě natáčené video dostane k úpravě. „Používám zelenou léčivou mast jako lepidlo.“

Roh vydržel na svém místě celých pět sekund, než jednorožec zavrtěl hlavou, což lepidlo nevydrželo a roh se opět válel po zemi. No tak zas nic…

„Možná bychom ho měli přidrátovat,“ ozval se s další „geniální“ radou Clutzer.

„Jsem ti vděčná, šamane a draku. Nicméně vrátit můj roh do stavu, v jakém byl před ulomením, není v tvých silách. Nech mě odejít, už tak jsi Temnému hvozdu dal neocenitelný dar. Šanci na záchranu. Nezapomeň na mě, plač nad mým osudem… To je to nejlepší, co můžeš teď udělat. Jen Eluna…“

Ishni pokračovala ve zdůrazňování, že bez Eluny se nám ji zachránit nepodaří, ale mně už se v hlavě znovu rozsvítila žárovka. Plakat, Eluna… Slza Eluny, ten kámen ležící v mém batohu… Není to ve své podstatě část bohyně? Mohl bych něco vyzkoušet…

Vytáhl jsem Slzu z batohu a pořádně si ji prohlédl. Vypadala jako normální kamínek se stříbrným odstínem a divným popisem, který vyžadoval spojení s bohyní… Ať už jde všechno k čertu!

Designový mód mě přivítal uklidňující temnotou. Od chvíle, kdy jsem jej naposledy použil k výrobě požehnaných šišek, už uplynulo dost času. Celé dva dny… Připadalo mi to jako daleko delší doba.

Roh a Slza Eluny se objevily v designovém módu prakticky okamžitě, jak jsem na ně pomyslel. Sněhobílá spirálovitá kost a stříbrná kapka božského žalu. Clutzer měl pravdu, ačkoli tomu přesně nerozuměl. Jednorožcův roh se musí přidrátovat, ale ne jen tak normálním drátem. Je potřeba k tomu využít Slzu Eluny, jež je částí bohyně. Možná alespoň tak by jednorožkyně dokázala vydržet, než se dostaneme do chrámu, jelikož už teď byla rozhodnutá, že natáhne příslovečné bačkory. To jí ale nedovolím. Ne, dokud k tomu budu mít co říct!

Při stém prstenu, který se mi v rukou rozpadl, jsem pochopil, že normální měděný či ocelový drát nebude fungovat, a stejně tak nefungoval ani měděný, železný, cínový, bronzový a stříbrný prsten (dokonce jsem nemohl využít ani pár těch vzácných kousků z Evolettových receptů). Prsteny neustále odmítaly být spojeny s rohem a Slzou, ať už jsem se snažil sebevíc. Jako by měly příliš nízký level, než aby takové spojení vydržely. Počkat! Nízký level?

Obrázek Svatého Driallova prstenu ležel na poličce mezi unikátními a znovu nevyrobitelnými předměty. Položil jsem si tři předměty před sebe a nějakou chvíli jsem nedokázal sebrat kuráž, abych je zkusil spojit. Měl jsem strach jen pomyslet, co by mi Anastaria řekla, kdybych přímo před ní zničil prsten, na který si už jistě potají myslela. Ačkoli kdo nevsadí, nemůže vyhrát… S touto myšlenkou se tři předměty posunuly blíž k sobě. Napadlo mě, zda by mi s tím mohl nějak pomoci Rickův řemen, který jsem si nasadil.

„Nooo,“ spustila Anastaria pomalu, když jsem konečně otevřel oči. „Takhle vznikají legendy… Velmi působivé.“

Jasné světlo, které zářilo z mého těla, postupně bledlo a mučírna se halila zpátky do temnoty. Objevilo se jen několik zpráv.

Vyroben předmět: Elunou posvěcený jednorožcův roh.

Popis: Zkombinováním nezkombinovatelných předmětů jste stvořil neskutečné a dosáhl něčeho úžasného.

Úkol Vyrobení svatého artefaktu splněn.

Přineste Elunou posvěcený jednorožcův roh císaři Malabaru k obdržení odměny.

Zvýšení vlastností:

+1 Dovednost. Dohromady: 7.

+3 Klenotnictví. Dohromady: 105.

+1 k úspěchu Požehnaný výrobce. Dohromady: 4.

„Teď už se nemusíme párat s neviditelností, když máme nad hlavami blikající značky,“ pronesl pomalu Plinto. „Musíme velmi dobře vymyslet, jak se k císaři dostaneme.“

Chtěl jsem se ho zeptat, co tím myslí, když v tu chvíli jsem koutkem oka zahlédl Erika. Nad trpaslíkovou hlavou se blýskal císařův erb a popis „zachránce trůnu“.

„Nedávno jsi mi říkala o jednom přání,“ otočil jsem se k Anastarii a potutelně se jí zeptal: „Je tvůj slib stále platný?“

„Víš, u tebe člověk nikdy neví, na čem je,“ zasmála se dívka. „Své sliby držím. Jak zní tvé přání?“

„V tom případě si vezmi ten roh,“ rozhodl jsem se, „polož ho vedle Ishniny rány a přivolej Elunu jako její generálka a paladinka. Přiměj ji, aby nám pomohla.“

„Za prvé, jsem bohynina válečnice, ne kněžka. V barlionské historii neexistuje precedens, že by Eluna odpověděla na zavolání válečníka. Za druhé, chápeš, že pokud by se nám ten zázrak podařil, roh zmizí? Nebudeme moci císaře zachránit.“

„Ty odmítáš splnit mé přání?“ zvedlo se mi překvapením obočí. „Stacey, kamera stále natáčí. Dokážeš si představit, co o tobě lidé řeknou? Sama velká Anastaria nestojí za svým slovem… Skandální chování, hanba jí!“ S posledními slovy jsem si nemohl pomoct a zasmál jsem se. Ať už jsem se sebevíc snažil udržet klidnou tvář, dívčin popletený výraz mě tak pobavil, že jsem se prostě nemohl nesmát.

Anastaria si ode mě roh beze slova vzala a posadila se vedle Ishni. Položila artefakt, který jsem vyrobil, vedle její rány, sklonila hlavu a začala zpívat. Význam písně mi zůstal skryt, jelikož nezpívala v normálním jazyce, ale zpěv samotný vás vtáhl dovnitř, naplnil vám oči slzami, přiměl vás k smíchu, radosti a smutku, to vše v jednu chvíli. Spolu s dívčiným božským hlasem vás melodická a trochu smutná píseň zasáhla do správného místa a v tu chvíli jste chtěli udělat jen jednu jedinou věc – sklonit před zpěvačkou hlavu, zavřít oči a užívat si každého momentu života. Byl jsem Anastarii neskutečně vděčný, že si vzpomněla na natáčení videa. Teď už jen chyběly výkřiky, které se objevily při prvním vynalezení videokamer: „Já to natočil! Dobrý bože! Já to natočil!!!“

„Vstaň, má válečnice,“ přivedl mě ženský hlas zpět do hry. Zvedl jsem hlavu a přede mnou se vznášela žena. Pokud jsem dosud věřil, že Anastaria je celosvětově nejkrásnější ženou s nejúžasnějším hlasem a perfektním tělem, musel jsem své mínění poopravit. Jak já se mýlil… bohyně byla prostě… byla božská, jinak to nazvat nedokážu.

„Má válečnice, podařilo se ti sebe samu přemoci a s čistým srdcem mě vyvolat. Teď vidím, jak složité pro tebe bylo vůbec proces s vyvoláváním začít, přijít tím o šanci zachránit císaře a stát se jeho blízkým poradcem… Jsi sirénou vašeho světa a já jsem pyšná, že je mezi mými válečníky někdo z vaší rasy. Jmenuji tě poručicí paladinů. Nes tento titul se ctí.“

Vzduch byl naplněn slavnostní hudbou a Anastaria se roztočila v tornádu plném změn. Dívka vzlétla několik centimetrů do vzduchu, trochu prohnutá, jako by ji zasáhl elektrický výboj, a její ústa se otevřela v tichém výkřiku. Načež byla něžně postavena zpátky na podlahu. Změna její postavy byla dokončena. Anastaria vypadala pořád stejně, kromě toho… Hmm. Je normální, že se vedle ukazatele jejího zdraví objevil Elunin znak?

Postřehl jsem závan vzduchu a bohyně se přesunula k jednorožci. Ishni jen stěží zvedla hlavu a roh se od ní odvalil. Eluninu tvář zalil úsměv. Téměř neznatelným pohybem ruky donutila roh vyletět do vzduchu.

„Udělali jste vše správně,“ pronesla bohyně. „Teď už jen musíme čekat, až se Slza vykoupe v krvi nevinných a rozpustí se, čímž pomůže zázraku vyléčení. Trochu ten proces urychlím,“ roh se snesl na své původní místo na Ishnino čelo, načež jednorožec zmizel. „Ishni jsem uzdravila a přenesla ji k ochránci. Nikdo v Barlioně se o ni nedokáže postarat lépe než on. A co se týká vás…“ Eluna se postupně přenesla před Erika, Plinta, Clutzera, Leite i Barsinu a každého z nich políbila na čelo. Všem se u ukazatele zdraví objevil znak Eluny, ale o něco menší než ten, který dostala Anastaria. Eluna se nakonec postavila přede mě.

„Nezasvěcený drak,“ řekla zamyšleně. „Zabiják, který odsoudil malabarskou princeznu ke čtyřem měsícům samoty… Ten, který riskoval vše a… Potkám se s tebou později, až vyčistíš špínu, která ničí Temný hvozd. Brzy se znovu setkáme, šamane!“

„Zabiják?“ zeptala se Anastaria, když bohyně zmizela. „Mahane, jak jsi mohl zabít Slata, když přece zůstal ve stanu?“

„Stacey, jsem stejně šokován jako ty,“ odpověděl jsem popravdě. „Sakra! Nějak nám zmizel ze skupiny! Nevím, jak se mi podařilo ho zabít! Jsem si jistý, že nebyl mezi hráči, které jsem postupně zabíjel. Teď už chápu, proč se mi objevila zpráva, že budu přiveden zpátky do Pryku, až se scénář dokončí.“

„COŽE?“ zařval celý klan jako jeden muž.

„Nemusíte na mě hned tak zírat! Myslel jsem, že to je kvůli zabitým hráčům… Ale je to mrtvý Slate. Kdy se mi ho vůbec povedlo zabít? Plinto! Mám pro tebe další úkol. Můžou mš odvést prakticky kdykoli a nemůžu zaručit, že se mi během následujících sedmi a půl let podaří osvobodit. Tvým úkolem je co nejvíc natáhnout čas, než budeme muset vrátit legendární předměty. Rozhodně je nevrátíme zadarmo, snaž se velmi tvrdě smlouvat. Ale ještě než k tomu vůbec dojde, dlouhou dobu nic nevracej. Stacey, nedívej se tak na mě! Ti hráči se mohli svobodně rozhodnout, jestli po mně půjdou, nebo to nechají být. Rozhodli se, že Bodláky sejmou. Jejich škoda!“

„Takže mě žádáš, abych se stal nepřítelem spousty lidí a navíc ještě klanů, ke kterým patří?“ ujistil se Plinto.

„Ano.“

„Berte to za hotovou věc, šéfe,“ A na Plintově tváři se objevil zlomyslný úsměv „Teď už nebudou mít jinou možnost, než mě pořád hledat. Výborně! Díky, Mahane, čekají mě zlaté časy!“

„Jako když se liška dostane do kurníku,“ zamumlala Anastaria, zatímco pozorovala nadšeného Plinta. Pak se však zamyslela a vrátila se k rozkazům: „Naším úkolem je dostat se zpátky na povrch a vyjít z hradu živí. Nějaké návrhy?“

„Stacey, nejsi náhodou generálka, paladinka, jak tě nazval Kornik?“ nedokázal jsem si pomoci a zeptal se. „Eluna tě jmenovala poručicí. Znamená to, že jsi byla právě degradována?“

„No jasně! Rovnou až na začátek kariérního postupu,“ odpověděla s úsměvem dívka. „Je to taková katastrofa, že si vůbec nedokážu představit, jak bych po něčem takovém mohla pokračovat dál.“

„Mohla bys mi to vysvětlit trochu seriózněji?“

„Generálka paladinů je titul samotné třídy postav. Jako u šamanů vyšší nebo nejvyšší. Poručice paladinů je spíš duchovní hodnost, kterou uděluje sama Eluna. Neptej se mě, co se k tomu váže, jelikož o tom neexistují žádné informace, a to mluvím jako někdo, kdo zná svou třídu postav od začátku až do konce. Musím všechno sama otestovat a zjistit. Otevřela se teď spousta možností, musím se domluvit s Alvionou a přimět ji, aby mi pověděla o všem, v čem měla prsty.“

„Alviona?“

„Totéž, co je pro šamany Kalatea. Už tomu rozumíš? Plinto! Jak to vypadá s dveřmi?“

„Naprosto ucpané! Jak z naší strany, tak i od hradu leží v průchodu halda spících upírů. Nevím, co říct, možná na to přihodili ještě slona. Ta kupa se ani nepohne. Skončíme tu jako hlodavci. Nikdo o nás nebude vědět, ale my tu přesto jsme!“

„Vždycky jsem si myslel, že upíři usnou jen ve svých rakvích, nebo nespí vůbec,“ ozval se potichu Clutzer, když zbytek klanu ztichl a přemýšlel nad situací. Potřebovali jsme najít cestu z mučírny, ale nejevila se žádná jiná možnost, než klikat na „postava uvízla“ a doufat, že nás během pár dnů přenesou na nejbližší hřbitov. „Zajímalo by mě, zda se proberou jako normální upíři, nebo jestli jim budeme muset udělit další výchovnou lekci. Plinto, nezkusíš je trénovat jako nás? Už teď máme jedno exkluzivní video s bohyní, můžeme vyrobit druhé: ‚Plinto přivádí upíry na správnou cestu.‘ A pak je pozveme do našeho klanu!“

„Mí bojovníci budou v naprostém pořádku v klanu, ze kterého byli odebráni,“ ozval se ze vzdálenějšího rohu bolestivě známý Patriarchův hlas. „Rozhodně nedovolím, aby je někdo někam ‚přiváděl‘, a už vůbec ne na jakousi ‚správnou cestu‘, jak jí říkáte. Siréna?“ Poslední slovo pronesl Patriarcha velmi překvapeným hlasem. „Co tu děláš ve společnosti muže, který ovládá nepřítele?“

„A co tu děláte vy?“ podařilo se mi dotazem předběhnout Anastariinu odpověď.

„Obrana hradu oslabila, já jsem zariskoval a snažím se pomoci svým bojovníkům. Říkal jsi, že chceš Temný hvozd očistit od nákazy, proto jsem se zaměřil na svůj strach a následoval jej. Ten mě sem přivedl. Siréno, ještě jsi mi neodpověděla. Jak je možné, že se tu bratříčkuješ s pánem nepřítele?“ zopakoval Patriarcha naléhavě svůj dotaz a vyšel z rohu do středu mučírny.

„Pletete se, Patriarcho,“ odpověděla dívka s úklonou. „Nejsem ve společnosti někoho, kdo nepřítele ovládá. Jsem ve společnosti samotného nezasvěceného nepřítele. Ještě si není plně vědom všech svých sil, ale jsem si naprosto jistá, že brzy se v Barlioně objeví opravdový drak.“

„TY LŽEŠ!“ Poručík, generál… Ani jeden z nich nesahali Patriarchovi po kotníky a jejich záporné bonusy se ukázaly být dětskou hrou ve srovnání s Patriarchovým řevem! Odhodilo mě to na podlahu a přišpendlilo k ní tak velkou silou, že mi řev vyrazil dech a hlava mi duněla jako kovadlina, na které se celý ansámbl mistrů Království pod horou snažil vyrobit nový legendární předmět. Chyběly mi síly, abych zvedl hlavu a podíval se, jak jsou na tom ostatní, proto jsem si jen nechal zobrazit tabulky zdraví členů skupiny. Všem zbývalo pouhých 10 % zdraví, přibyl nám deset minut trvající záporný bonus zkamenění a navíc se naše statistiky snížily o 40 %. „NEPŘÍTEL Z TOHOTO SVĚTA NAVŽDY ODEŠEL!“

„Říkám pravdu,“ odpověděla přiškrceně Anastaria.

„Jí se jen tak jednoduše nezbavíte,“ ozvala se jako gong Plintova štiplavá poznámka. „Můžu vám půjčit oprátku, přehoďte jí ji přes hlavu a pořádně zatáhněte.“

„COŽE?“ Zasáhla nás další vlna záporných bonusů. „TOBĚ SE PODAŘILO UNIKNOUT MÉMU HNĚVU?“

„Abych odpověděl slovy svého šéfa: jop! Poslouchejte, mistře, chápu, že jste velký tvrďák a tak všechno, ale mohl byste nás nechat na pokoji? Nejde mi ani tak o sirénu, i kdyby uměla zpívat nejlíp na světě, ale proč do toho zatahovat ostatní? Vždyť my osvobozujeme vaše bojovníky a vy se tu najednou jen tak objevíte a chcete nás zničit.“

„To není možné!“ vyšlo z Patriarchy normální hlasem. „V celé Barlioně je jen jeden předmět, díky kterému bys okamžitě nepadl na zem… máš ho u sebe?“ vydechl po malé pauze upír.

„No, pokud máte na mysli Patriarchův tesák,“ usmál se Plinto, „pak ano, houpe se mi na krku, jak už se to od tesáků s aspoň trochou sebeúcty očekává.“

„Plinto?“ vyletěla mi z úst otázka, jakmile se mi podařilo se znovu nadechnout.

„Koukněte na můj amulet, povolil jsem vám si přečíst jeho vlastnosti. To by mělo odpovědět na všechny dotazy.“

Altameda s tesákem Patriarchy upírů.

Popis: Energie stovek tisíců životů, které vyhasly tímto tesákem, jej naplnila neskutečnou silou. Díky ní vaši postavu nikdo nedokáže ochromit na více než 1 sekundu.

Třída předmětu: legendární. Omezení: žádná.

„Ano, to je ono,“ pronesl Patriarcha a podíval se zamyšleně na Plinta. „Můj tesák mohl získat jen někdo, kdo jednal na vlastní pěst, a to navíc ještě musel přemoci strážné. Ke mně se však nedostala žádná zpráva, že by některý ze strážných zemřel. Kdo vlastně jsi?“

„Jen mistr lupič,“ když bylo potřeba, Plinto dokázal předvést i malou úklonu. „Který svůj život zasvětil umění neviditelnosti.“

„Mistr pohybu ve stínech?“ zvedl Patriarcha obočí. „Teď už chápu, proč jsou strážní stále živí. Chrání prázdnou krabici. Kdybys byl upír, naše rasa by na tebe byla právem pyšná.“

„O tom si promluvíme později.“ Plinto uzavřel vlastnosti amuletu a obrátil se na Patriarchu. „Proč jste ještě nepropustil zbytek spoluhráčů? V našem klanu máme prostě i sirénu i draka. Stacey, proč je vlastně Mahan ještě nezasvěcený? Nepojedl dost kaše?“

„Zasvěcení začíná až na levelu 100,“ odpověděla dívka okamžitě. „Mahan má teď 82. Chybí mu jen kousek, než se začne radikálně měnit. Vím to, sama jsem si tím prošla.“

„Kdy ses změnila? Tehdy, když jsi odemkla…“

„Drak,“ Patriarcha ignoroval Anastarii i Plinta a objevil se vedle mě. „Takže ty nejsi jen pánem nepřítele, i ty sám jsi nepřítel! Proto jsem toho z tebe cítil tolik… strach, zoufalství, zbytečnost odporu a… bázeň. Siréno,“ obrátil se Patriarcha znovu na Anastarii, „můžeš mi vysvětlit, proč jsi s nepřítelem?“

„Čas nepřátelství už dávno vypršel,“ ozvala se okamžitá dívčina odpověď. „V Barlioně zbyla jediná siréna a poslední drak. Jaký má smysl se navzájem zničit, když by to nikdy nepřineslo naším rasám jejich bývalou slávu? Právě naopak, musíme se spojit, jelikož si mnoho lovců brousí zuby na naše hlavy, které by si jako trofeje zavěsili na zeď. Drak je mladý a nezkušený, lovci by ho zabili. Mým úkolem je naučit ho, jak se bránit. Teprve později, až nám nebude hrozit žádné další nebezpečí, můžeme vyrovnat prastaré skóre. Teď však ještě ne. V tuto chvíli musíme spolupracovat.“

Nechápal jsem přesně, o čem Anastaria mluví, ale slova jí volně a lehce vyletovala z úst. Jeden by z toho proslovu měl pocit, že se ho dopředu naučila nazpaměť a konečně přišel čas, aby ho předvedla.

„Rozumím ti, dcero úskoků a podvodů,“ usmál se Patriarcha. „Souhlasím, jiným by nemělo být dovoleno zničit posledního draka. V tuto chvíli nemůžu jeho jádro zničit, ale přijde čas, kdy z obávaného nepřítele zbude pouze muž… Mahane!“ obrátil se upír ke mně. „Beru zpět přísahu, kterou jsem složil tvým předkům. Pro tuto chvíli ti pomohu, ale až bude hrad zničen, připrav se na pronásledování. Upíři, kyklopové, sirény, titáni, pokud ještě nějací ve světě zbyli. Všichni ti půjdou po krku, jako by na tebe právě vyhlásili lov. Vlastně ne všichni, nechám ti jednu sirénu, která tě tak bojovně chrání a… Ano, to bude zajímavé… Plinto!“ otočil se upír k lupiči. „Podívej se mi do očí!“

Jako v hypnóze se i přes svůj amulet lupič přesunul k Patriarchovi a jejich pohledy se setkaly. Znovu jsem v duchu Anastarii poděkoval, že si vzpomněla na to natáčení. Z rudých očí upíra začala vycházet podivná světlá mlha, která, jako nějaký živý tvor, zamířila přímo k očím Plinta. Když se prostor mezi očima obou aktérů zaplnil mlhou, objevil se nad lupičovou hlavou červený mrak, který se začal točit ve směru hodinových ručiček.

„Souhlasím,“ řekl z nějakého důvodu Plinto a malé tornádo, které vzniklo z točícího se mraku, začalo klesat k lupičově hlavě. „Aaaaaa! Neeee!“ ozval se mučírnou příšerný jekot, jakmile se tornádo dotklo jeho hlavy.

„Kromě sirény,“ pokračoval Patriarcha, když se jeho oči vrátily do normálu a Plinta zahalil světle červený kokon, který tlumil všechny zvuky, „bude po tvém boku bojovat i jeden upír. Vyšší upír. Drak, siréna a upír. Pokud by mi před deseti tisíci let někdo řekl, že se tyto postavy setkají v jednom barlionském klanu, vysál bych jeho krev na ex. Pro blázny není na tomto světě místo. Ale teď… Zvedni se už z té podlahy, můj synu,“ pronesl Patriarcha k Plintovi, který se válel po zemi, zatímco z něj odpadával zkrvavený kokon. „Musím tě toho tolik naučit. Následující tři měsíce ti nedovolím odejít z Temného hvozdu.“

„Mám závazky, otče,“ odpověděl lupič Patriarchovi a při těchto slovech poklekl na jedno koleno. „Drak mi pomohl, rok musím zůstat po jeho boku. Čest má pro mě větší hodnotu než život!“ No tohle. Kam ten svět spěje, když už i Plinto dokázal mluvit tímhle grandiózním stylem?

„Nepříteli,“ oslovil mě Patriarcha po chvíli, kdy si něco rozmýšlel. „Můj syn má před sebou spoustu práce, stejně jako ty. V tuto chvíli neví, jak má nově nabyté schopnosti používat. Pokud ho teď propustím, sluneční svit ho během minuty usmaží. Jsem připraven vykoupit svého syna na tři měsíce z tvých služeb. Má cenu, abych ti dával nějakou nabídku, nebo jsi pevně rozhodnutý, že se ho nevzdáš? Oblečení, klenoty, zbraně,“ dodal pomalu upír a díval se mi přímo do očí, „můžeš si vybrat cokoli pro sebe a tvůj klan. Jistě si vzpomínáš na prsten, který jsi přeměnil. Každému z tvého klanu dám podobný předmět za Plintovu tříměsíční absenci. Přijímáš?“

Mahane! Doufám, že chápeš, co to znamená! objevila se v klanovém kanálu okamžitě zpráva od Anastarie. Jen si zkus tuakovou nabídku odmítnout a SEŽERU TĚ ZAŽIVA!

Rozhodně potřebuju trénink, získal jsem tolik nových schopností, že se mi z nich točí hlava, napsal Plinto. Jen si to představ, můžu pít hráčům krev, čímž jim seberu část energie, zdraví a dokonce i zkušeností! A jak se ti podařilo projít proměnou? Vždyť to bolelo jak čert!

„Ne!“ zavrtěl jsem hlavou a instinktivně ucítil sedm párů očí, které se na mě překvapeně obrátily. „Plinto může zůstat s vámi, výkupné nechci. Pokud je jedinou alternativou k jeho tréninku sežehnutí každou minutu sluncem, nemám nejmenší důvod svého bojovníka takhle trápit. Odmítám vaši nabídku předmětů pro mě a můj klan. Jsou to pomíjivé statky, časem bychom je stejně přerostli a neměli bychom nic, co by nám tuto chvíli připomínalo. Nevěřím, že se vyšší upír zrodí každý den. Raději si dnešek zapamatuji jako den, kdy jsem odmítl skvělé dary svého budoucího nepřítele. Potkáme se znovu a není hodno draka, aby zničil protivníka jeho vlastními dary.“

Anastario, mám s sebou sůl a pepř, napsal do kanálu Clutzer, když se mučírna pohroužila do ticha. Eric s Leitem zapálí oheň a Barsa najde nějaké lano. Gril máš ty. Dnešní menu: kebab z šamana.

Hádáš špatně, odpověděla ihned Stacey. Dnes večer očekávám obsáhlou analýzu této situace a seznam možných důvodů k odmítnutí. Mahane, budu k tobě upřímná, nečekala od tebe takový proslov. Na stupnici od 1 do 100 by tvé hodnocení dosáhlo 140. Jen tak dál!

„Stejně ušlechtilý jako tví předkové,“ pronesl Patriarcha pomalu. „Před honem tě to však neuchrání, draku!“

„Nebudu se schovávat, upíre,“ odpověděl jsem mu stejným tónem. „Ale můžeš nám pomoci. Nejvyšší elementálové vyššího i nižšího světa mi sdělili, že jen od tebe se můžeme dozvědět o původu Geranikovy moci. Tvůj příběh by byl vhodnou cenou za uvolnění Plinta.“

„Geranikova moc? Máš zájem o trůn syna Stvořitele? Myslím, že ti o tom můžu povědět, ale až poté, co osvobodíš i zbytek mých bojovníků. Na rozdíl od tebe nemůžu stíny zničit. Jeden dobrý skutek zaslouží další, šamane!“

„A co Plinto?“

„Odmítl jsi odměnu za jeho setrvání v mém hradu,“ odpověděl Patriarcha s úsměvem. „Podmínky si teď diktuji já. Osvoboď mé bojovníky a já ti řeknu o původu Geranikovy moci,“ usmál se znovu upír a mávl rukou. Přítmí mučírny se změnilo na sluncem zalité nádvoří hradu Padlých.

„Můj synu,“ ozval se hlas z mlhy, v kterou se Patriarcha změnil. „V této bitvě ti slunce neuškodí. Dokaž mi, že jsem se rozhodl správně.“

„VY JSTE SE ODVÁŽILI NAPADNOUT LORDA?“ ozval se okamžitě po utichnutí upírových slov hromový generálův hlas. „ZNIČÍME VÁS!“

„Celý tenhle zástup teda zmrazit nedokážu,“ oznámil nám smutně Eric, když sledoval, jak nás ze všech stran obklopil dav upírů, mágů a elementálů.

„Já taky dokážu bojovat v jednu chvíli jen s jedním nepřítelem,“ zamumlala Anastaria a oči zbytku klanu se obrátily ke mně.

„Ještě tři dny jsem jako šaman k ničemu,“ vymluvil jsem se. „Vždyť to dobře víte…“

„ZABTE JE!“ ozval se generálův hromový hlas a k nám se rozběhla vlna nepřátel s jedním jediným cílem – přenést nás zpět na ochráncovu mýtinu.

„Plinto, zachraň se!“ stihl jsem jen vykřiknout, než mě velký ledový balvan přimáčkl k zemi. Něco mi říkalo, že můj bojovník nesmí do konce svého tréninku zemřít, a snažil jsem se ho varovat. Bohužel se mi to moc nepovedlo. Můj ukazatel zdraví zablikal, jelikož spadl až na nulu a já jsem se vydal na tu zajímavou cestu posmrtným životem vězňů…

Hráčka Barsina použila svitek vzkříšení. Přejete si být vzkříšen?

Neprostupná tma se narušila světle zeleným, až skoro jedovatě zbarveným nápisem. Aha, takhle vypadal proces vzkříšení pro vězně. Divné. Jak je možné, že Barsa přežila bitvu? Vzkřísit lze jedině mimo boj…

„Říkal jsem ti, že to bude fungovat,“ zaslechl jsem Erikův hlas. Očím se podařilo zaostřit a rozhlédl jsem se okolo. Všude byla rozeseta těla spících upírů, mágů a dokonce i elementálové poletovali pokojně nad zemí. Jak se jim podařilo zvítězit?

„O co jsem přišel?“ dostal jsem ze sebe. Ve své podstatě nebylo vzkříšení úplně příjemné. Cítil jsem se zpomalený, jako bych se ještě úplně neprobudil, vyschlo mi v krku a ovládala mě divná apatie. Chtěl jsem udělat jen jedinou věc, lehnout si zpátky na zem a dospat těch dvanáct hodin, o které jsem byl ochuzen.

„Nic důležitého. Zničili jsme stíny, ale pořád z nich nebyla ani jedna zkušenost,“ odpověděl mi Clutzer.

„A co generál?“

„Leží asi dvacet metrů od tebe. Spí jak nemluvně.“

„No dobře, jak to teda proběhlo?“

„To jsi měl vidět! Dnešek byl dnem, kdy se Barsina proslavila,“ řekla Anastaria, načež Barsa zrozpačitěla. Podíval jsem se na druidku, jejíž oči hleděly upřeně na zem, a přemýšlel jsem, jak se jí podařilo všechny zachránit. „Koukni na video. To prostě musíš vidět.“

Obdržel jste video od hráčky Anastarie. Trvání: 5 minut. Chcete se na něj podívat?

Poprvé jsem sám sebe viděl očima někoho jiného. Samozřejmě jako každý druhý jsem měl spoustu hologramů z reálu, kde jsem s rodinou nebo přáteli slavil narozeniny. A dokonce i několik podomácku vyrobených video hologramů, když jsem například obdržel certifikát pro práci freelancera. Ale ve hře jsem se ještě nikdy takhle neviděl. I při natáčení videí jsem stál za kamerou, proto jsem se nikdy neobjevil v záběru. Ale teď jsem pochopil, že vypadám dost… svérázně.

„Mahan je mrtvý!“ křikl Eric a díval se na nohu vyčuhující zpod balvanu. „Sakra! Ten konec jsme nezvládli!“

„Všichni se zastavte!“ rozkázala ihned Anastaria. „Naším úkolem je osvobodit co nejvíc upírů! Eriku, Leite, Clutzere – jděte na to! Plinto, stíny jsou tvoji! Barsa a já budeme léčit. Bojujeme až do poslední kapky krve! Barso! Řekla jsem, že léčíme! Co to sakra děláš?“

„Stacey, kryj mě!“ ozval se druidčin výkřik. „Stačí mi deset sekund! Zkusím jedno plošné kouzlo!“

„Já ji asi zakousnu,“ zamumlala Anastaria a rozhlédla se po bitevním poli. Dav upírů běžel směrem k hráčům. Hory ledu, ohně, vody a země vylétávaly mágům a elementálům z rukou a proti nim stála jedna malá druidka, jejíž obličej mířil k oblakům, paže zvednuté nad hlavu a rty odříkávající kouzlo. Jedna sekunda, pak druhá a lavina přírodních elementů zahalila dívku, která si jich ani nevšimla. Anastaria na ni stihla v poslední chvíli vyčarovat jen bublinu, čímž její život prodloužila o deset sekund.

„To jsme vážně nezvládli!“ uklouzlo z úst mé zástupkyně, když se vedle ní objevil upír se zdviženým mečem. Další bublinu mohla vyčarovat až za dvě minuty a neměla se jak jinak bránit. Nemělo smysl na upíra zaútočit, jelikož se za ním tlačila další stovka nepřátel, těšících se na odeslání hráčů do Šedých plání. Anastaria padla na zem, stočila se a připravila se na útok. Kamera v tu chvíli natáčela jen zem. Uběhla sekunda, pak druhá, ale upír si s útokem dával na čas. Stacey zvedla hlavu a překvapeně hleděla na zmražený svět okolo sebe. Ačkoli to vlastně nebyl svět, co zamrzlo, jelikož hráči se mohli volně pohybovat. Zamrzli jen upíři, mágové a elementálové. Dokonce i ohromné generálovo tělo, jež bylo vidět v pozadí, jen nehybně stálo. A pak se začalo dít ještě něco divnějšího.

Na místě, kde stála Barsina, vyrostl obrovský, asi čtyři metry vysoký kopec mokré zeminy a ledu (hlavního typu útoku, který mágové a elementálové proti Barsině použili). Teď se ta hora začala divně třást, podobně jako vulkán před erupcí. Z boku kopce se valily dolů kameny a úlomky ledu. Vrchol kopce se najednou rozevřel jako květina a po bublině, která dívku chránila, se valily proudy vody, aniž by Barse jakkoli ublížily. Druidka se však soustředila na něco jiného. Bez přestání z ní vycházely podivné verše, které velmi připomínaly píseň, a dívka se vznesla několik metrů do vzduchu. Hlavou otočenou k nebesům, zvednutými a roztaženými pažemi jako by vzývala mocné síly. Okolo ní zavířila tmavá aura, ale ona stále pokračovala v cizojazyčných verších, čímž roztřásla všechny hráče a stejně tak i nepřátele. Anastaria z Barsy pohlédla na nejbližšího upíra a v tu chvíli jí to došlo. Ze země začaly vystřelovat krátké stonky trav, z jejichž vrcholků vzlínala do oblak, jako obrácený déšť, světlá tekutina. Jakmile se kapky dotkly nepřátel, prodraly se do jejich těl a odhalily Stíny. Paladinka se zvedla a rozhlédla se po okolí. Rádius kouzla pohlcoval asi polovinu hradu. Tu polovinu, kde se po nich ještě před chvílí sápali Padlí upíři, mágové a elementálové.

„Plinto! Nevím, jak dlouho to Barsa vydrží! Pospěš si a znič Stíny! Všichni ostatní mu pomozte! Sakra!“

Podle videa se začalo Barsino zdraví rychle snižovat.

„Vydrž ještě chvíli, zlato,“ zaslechl jsem Anastariino mumlání, když na druidku sesílala jedno léčivé kouzlo za druhým. „Aspoň ještě pár minut…“

„To je asi všechno,“ pokračovala Anastaria, jakmile se video zastavilo. „Došla mi veškerá mana, zatímco jsem se snažila zachránit tu bláznivou ženskou, dokonce jsem do sebe kopla několik elixírů, abych vydržela s manou o něco déle, ale jakmile se její zdraví snížilo na jeden bod, Barsina přestala s čarováním a spadla na zem. Plinto a jeho parta dobili zbytek mágů, které to naštěstí zasáhlo taky, a to bylo všechno. Midial se neobjevil, proto Eric navrhl, abychom tě rovnou vzkřísili. Abych řekla pravdu, nemyslela jsem si, že to bude fungovat – vězeňské kapsle často fungují trochu jinak – ale, jak vidíš, spletla jsem se.“

„Barso!“ Otočil jsem se na stále se stydící dívku. „Můžeš mi říct jak je možné, že profesionální žoldák neuposlechne jasně vydaný rozkaz?“

Jakmile jsem větu vyslovil, ucítil jsem další vlnu překvapených pohledů. Tentokrát už jen šest párů, jelikož Patriarchu jsem nikde v okolí neviděl.

„Ale já myslela…“ začala dívka, ale skočil jsem jí do řeči.

„Tak příště nemysli! Cos dostala rozkazem? Abys tam stála a léčila kluky! Co jsi místo toho udělala? Prostě ses sama rozhodla všechny zachránit!“ Přišel jsem až k naprosto zmatené dívce a svrchu se na ni podíval, její výška mi to dovolovala. Pak jsem se na ni usmál a pokračoval, „Víš, čeho si na lidech cením ze všeho nejvíc? Důvěry v sama sebe a svou sílu. Byla jsi přesvědčená, že se Anastaria spletla, a věděla jsi, že máš možnost nás všechny zachránit, proto jsi jednala proti rozkazům. Díky!“ Nedokázal jsem se ovládnout a dívku jsem objal. „Nebýt tebe, rozhodně bychom scénář nedokončili. Mám jen jeden dotaz: máš schopnost léčení?“

„A-ano.“

„Tak zavři oči. Zavři je, já tě nekousnu.“ Počkal jsem, až Barsina zavře oči, vytáhl jsem z batohu Jalininčinu stuhu a bez zaváhání jsem ji uvázal dívce okolo hlavy. Podle Jalininky jsem měl tento dar věnovat někomu, kdo si to podle mého názoru zaslouží a kdo bude schopen jít v jejích stopách. Nejdříve jsem chtěl dát stuhu Anastarii, ale paladinka už má spoustu vzácných předmětů, zato Barsina… Podle mě svým činem naprosto dostatečně potvrdila svou schopnost a oddanost.

„Ne-sku-teč-né!“ vyslovila Stacey slabiku po slabice. „Jalininčina stuha… Mahane, někdy mám tak silnou chuť spoutat tě a nerušeně se probrat tvým batohem. Občas mám problém se udržet…“

„No tak si je vyměňme,“ navrhl jsem okamžitě. „Dám ti přístup k mému batohu a k popisu postavy, ale ty mi musíš nabídnout to samé. Vsadil bych se, že pročítání popisu tvé postavy by bylo minimálně tak zajímavé jako vidět tě vedle mě.“

„Mohlo by být, mohlo by být…“ usmála se Anastaria. „Nad tvou nabídkou budu přemýšlet. Ale navrhovat dívce, aby se celá odhalila před mužem, ačkoli ho docela dobře zná, není hodné rytíře.“

„Až někde nějakého rytíře vyhrabeš, ukaž mi ho. Musím si ho dobře prohlédnout. Barso,“ otočil jsem se k dívce, „tento dar si zasloužíš, nos ho se ctí. Znamená to, že jsme osvobodili všechny Patriarchovy bojovníky?“

„Ano, nepříteli!“ Odpověď nepřišla od zmatené druidky, ale od upíra, který okamžitě začal svým bojovníkům dávat rozkazy. „První skupina se seřadí na levé straně, druhá na pravé a třetí zabere prostřední část. Skočte někdo do mučírny, kde zůstalo pár našich bratrů! Rychle, rychle, než se Midial vrátí!“ Pak se obrátil zpátky na mě. „Splnil jsi mé podmínky, proto siréně a svému synovi řeknu, odkud Geranika čerpá sílu. Přece jen to byli oni, kdo mé bojovníky zachránil, zatímco ty, jak se hodí na nepřítele, jsi čekal na své vzkříšení v Šedých pláních.“

„Vážně?“ Poslední Patriarchova slova mě zasáhla. Abych se vyjádřil úplně přesně, rozčílila mě, začala se mi v žilách vařit krev. Díky tomu jsem se přestal ovládat a naprosto vypnul mozek. Pro podmínečné propuštění nesmím napadnout hráče nebo NPC? Koho to zajímá? Stejně se vracím do dolů, jedno napadení navíc už nic nezmění. Nijak mě nezastrašilo Patriarchových 500 levelů. Cítil jsem, že ho dokážu holýma rukama roztrhat na kousky. „To jsi neměl říkat, křivozubý bastarde! Braň se!“ Vidění mi ztmavlo téměř neovládnutelnou zlobou a rozběhl jsem se přímo k Patriarchovi. Chtěl jsem jen jedinou věc – chytit toho zrádce, rozkousat ho, rozdrásat mu krk a nechat jeho hlavu shnít na skládce. Objevily se nějaké zprávy, já je však nevnímal. Celého mě pohltila zlost. Neexistovalo nic jiného než samolibě se šklebící upír, který se najednou přesunul hned vedle hradní zdi. Mezi mnou a spravedlivou pomstou leželo dalších třicet metrů.

„Stůj, zbabělče! Bojuj se mnou!“ zavrčel jsem divným hlasem, když se Patriarcha znovu bleskově přesunul k opačné zdi. Dalších sto metrů! No a, nejsem líný, hezky se k němu projdu. Proč vlastně chodit, když můžu létat?

Vybral jsem si Patriarchu za cíl, odrazil se od země a rozletěl se k němu. Zem pode mnou ubíhala, jako bych letěl na gryfovi, ale neměl jsem čas něco takového vnímat. Několikrát jsem málem spadl na zem, ale roztáhl jsem plášť, který mě ihned vynesl zpět do vzduchu.

„Ty se mi vysmíváš!“ Tohle nebyl výkřik. Vyšel ze mě řev! Upír se mi zase vyhnul a přesunul se k nejvzdálenější zdi hradu. Pět set metrů! Jak dokáže být tak rychlý? Nikdy ho nedohoním, musím na něco přijít, jinak budu tu pijavici nahánět až do soudného dne! Jakmile jsem vyletěl vzhůru – ještě že mi plášť nahrazoval křídla –opět jsem uviděl smějícího se Patriarchu. Tohle bylo vážně divné, je pět set metrů daleko, ale stejně stále vidím jeho úsměv! Měl bych k němu letět? Myslím, že ne!

„KE MNĚ, OTROKU!“ Snesl jsem se zpátky na zem a zařval na Patriarchu. Teď mi bylo naprosto jasné, že nedokáže neuposlechnout můj rozkaz. Neměl na vybranou! Přikázal mu to jeho pán!

„Já, Patriarcha upírů klanu Reardalox,“ pronesl spokojeně vypadající upír slavnostně, když se přesunul ke mně a ohnul koleno. „Skládám vazalskou přísahu novému lordu. Od dnešního dne je můj život v tvých tlapách a drápech, můžeš si s ním nakládat dle libosti. Je mi líto, můj pane, ale po slovech sirény jsem musel poslechnout příkazů bývalého pána a vyprovokovat tě k agresi. Chápu, že jsi stále mladý, ale nemůžeme čekat, až dosáhneš na stý level. Leží toho před námi až příliš mnoho. Pokud tě to uspokojí, můžeš mě připravit o život,“ sklonil Patriarcha hlavu a lehl si na zem. Přikročil jsem k němu a položil mu tlapu na hlavu. Pokud bych trochu víc přitlačil, bylo by o jednoho upíra v Barlioně méně. Jsou to samozřejmě užitečné potvůrky, ale je s nimi velká potíž, když dojde na čest a povinnost.

„Draku!“ ozval se Anastariin hlas kdesi po mém boku a vytrhl mě z myšlenek, zda Patriarchu zabít, nebo ušetřit. „Co kdybys bojoval s někým, kdo ti přísahu nesložil?“

Otočil jsem se a zasyčel. Přede mnou stála živá siréna. Dlouhý ocas, jako u nagy, krásné nahé tělo, ňadra zakrytá mušlemi, chladné modré oči a obrovský trojzubec namířený přímo na mě. Jeden z mých prastarých nepřátel!

„Mahane, zkus se z toho dostat!“ Okolo sirény pobíhali nějací malí lidičkové a cosi na mě křičeli. Rozšlápnu je později.

„No tak, krasavče, zatancujeme si?“ usmála se siréna a okamžitě zaútočila. Trojzubec se zaleskl pár milimetrů od mého oka a zanechal mi po sobě bolestivý škrábanec na nose. To už je moc! Otočil jsem se od Patriarchy, ke kterému ihned přispěchal jeho nový syn, a zaměřil jsem se na sirénu. Nepřítel je rychlý a zkušený, ale nemá nic, čím by mě, draka, mohl přemoci! Vystřelil jsem k obloze a plánoval se na tu nenáviděnou kreaturu vrhnout z výšky, když se náhle okolo mého těla napnula mithrilová síť a svázala mi křídla. Ta stvůra!

Tvrdý náraz, když mé obrovské tělo dopadlo na zem, byl slyšet jistě až do Dragonholmu.

„Hloupý malý ještěr,“ zazubila se siréna a přišla ke mně. Snažil jsem se ji zasáhnout alespoň ocasem, ale ještě víc jsem se do sítě při každém pokusu zapletl. „Narostla ti křídla, a proto vážně věříš, že bys mě mohl porazit? Naivko. Musíš se toho ještě spoustu naučit, než se dostaneš do své druhé esence nebo než se ti podaří vzpomenout si na svou minulost. Teď jen musíme chvíli počkat, než se situace uklidní, a promluvíme si. Zbývají ještě tři minuty a pak… Přestaň se konečně vrtět! Vždyť si zlomíš křídla a o ničem jiném už od tebe neuslyšíme! Lež v klidu!“

Nedokázal jsem nic jiného než na sirénu nenávistně hledět. Proč mě nedorazíš, co? Vždyť je to tak jednoduché, zvedneš mi hlavu a zarazíš trojzubec do měkké části krku. A bude po všem. Když se tak na Anastarii dívám, vypadá v tomhle „převleku“ docela nevábně. Když si to srovnám s její nepředstavitelnou krásou v lidské podobě… Kam zmizely její hnědé oči? A to jsem si myslel, že jde o nejkrásnější ženu na světě. Přišel ke mně Clutzer a na tváři měl podivně zamyšlený výraz. Proč se tváří tak zvláštně? Sakra! Vždyť jsem chtěl zabít Patriarchu!

„Už ses probral?“ zeptala se trochu šišlavě Barsina. „Můžeme tě odvázat, nebo tě máme nechat ještě chvíli svázaného?“

„Odvažte mě, prosím,“ zamumlal jsem a snažil se pochopit, co se právě stalo. Jakmile ze mě sundali síť a Eric mi podal ruku, aby mi pomohl na nohy, objevila se záplava zpráv:

Podařilo se vám získat dračí tělo. Od této chvíle máte možnost změnit se v draka.

Trvání přeměny: 5*(úroveň draka) minut. Počet transformací: (úroveň draka) denně. Musíte se naučit, jak se ve své nové podobě ovládat, jinak budete změněn pomocí božího zásahu zpátky na pouhého člověka.

Vaší postavě přibyla nová vlastnost: Úroveň draka, aktuální hodnota: 1.

Vaše reputace u upírů Barliony se změnila na: vážený.

Rasa vaší postavy se změnila. Vaše rasa: drak.

„Teď už se o svého syna nebojím,“ usmál se Patriarcha, který se znovu objevil vedle mě. „Mahane, složil jsem ti přísahu. Ode dneška ti žádný upír neublíží. Odpusť mi to, ale Aarenoxitolikovy příkazy zněly, abych nezasvěceného draka vyprovokoval, čímž bych odhalil jeho pravou podobou. Tuto situaci předpověděl. Nejdřív jsem předpokládal, že měl na mysli tvůj totem, ale teď vidím, že jsem se mýlil. Zůstaň zde s mým synem a naučím tě, jak si otevřít vstup do světa draků. Ještě dnes sepíšu vše, co vím o Geranikově síle, pošlu to císaři a Temnému lordu s poznámkou, že ty a tvůj klan jste mi k tomuto rozhodnutí pomohli dospět. Geranika je čisté zlo, které musí být zničeno, proto nemůžu jen tak stát opodál…“

„Já…“

„Jak dojemné,“ přerušil mě podivně nepříjemný hlas vycházející z větší budovy. „Drak, siréna, upíři… Jedna velká rodina skoro vyhynulých podivínů. Zaútočili jste na můj hrad! Zaútočili jste na mého pána! Dokonce jste propustili mé otroky! No, sice mi nezbyl ani jeden bojovník, ale toto místo neopustíte živí!“

Jakmile dořekl poslední slovo, z rukou Midiala, Temného kněze na levelu 500, vyrazili temní Stínové a řítili se k nám! Sakra! Nakonec mě přece jenom dneska zabijou!

13. kapitola

Bohynin rozsudek

„A to jsme byli tak blízko,“ zasmála se Anastaria, zatímco se fantomové přibližovali. Neměl jsem žádnou možnost a vlastně ani sílu, abych se útoku nepřítele bránil. V Temném hvozdu jsme už toho tolik zvládli. Zbýval nám jen jeden jediný souboj, ale co jsme mohli dělat jiného, než se prostě vzdát? Naše skupina neměla proti Midialovi šanci a kromě mě to chápala i Anastaria, jelikož fantomy jen klidně sledovala. Žádné rozkazy, žádná bublina, nic. Fantomové dopluli až k nám, seřazovali se, čekali na zbytek svých bratrů a pak se všichni v jednu chvíli jako blesk rozletěli naším směrem. Připravil jsem se na vlnu bolesti (odolnost ještě nedosáhla požadované 500. úrovně) a už jsem téměř cítil, jak ze mě fantomové odebírají životní energii. Instinktivně jsem zavřel oči. Reflexy jsou prostě jako železná košile.                     

Bum! Bác! Trrrh!

„Midiale, Midiale,“ místo bolesti jsem uslyšel pomalý, sebevědomý, ale hlavně známý hlas. Otevřel jsem oči a rozhlédl se. Celou naši skupinu ukrýval zlatý štít, do kterého fantomové jen naráželi, aniž by nám jakkoli ublížili. Patriarcha zmizel (asi se raději díval na souboj z dálky, než aby byl jeho součástí), ale pár metrů od nás stála Elizabeth, oblečená do bojové výstroje nejvyšší kněžky. „Stále stejně nevyrovnaný a sebestředný, přesně jak si tě pamatuji. Vůbec ses nezměnil.“

„Nejvyšší kněžka,“ odplivl si padlý kněz, ale pak se po jeho tváři rozlil úsměv. „Jak je od tebe šlechetné, že jsi mě poctila svou návštěvou. Už dlouho ti chci poděkovat, že jsi mi dovolila nechat si svou hodnost. Tvůj nástupce mě poslal do Temného hvozdu a jen díky tomu jsem se mohl stát pravou rukou lorda stínu!“

„Mýlíš se, Midiale. A přišel čas, abys za své chyby zaplatil. Přišla jsem, abych tě zavedla k bohyni, která rozhodne o tvém trestu.“

„Tvá bohyně nade mnou nemá žádnou moc! Nebojím se jejího rozsudku! A tys neměla chodit do mého hradu! Čeká tě tu jen smrt! Přesně na tomto místě je má moc nejsilnější a tvé triky ti nijak nepomohou.“

„MÁŠ PRAVDU! NEMĚLA BY TU BÝT SAMA,“ zavibroval okolní svět. Rázem se roztříštila nejbližší zeď hradu a odhalila Ochránce Temného hvozdu. Dub se majestátně přesouval po základně a pod jeho kořeny bylo zničeno několik budov. Zastavil se až Elizabeth po boku. „PŘIŠEL ČAS, ABY SES ZODPOVÍDAL ZA SVÉ HŘÍCHY!“

Zablesklo se a vedle Ochránce se zhmotnila i Ishni. Jednorožkyně na sobě neměla žádné stopy po desetiletém věznění v hradu Padlých, jen pár hodin u ochránce stačilo, aby zesílila, očistila se a uzdravila všechny rány. Jen prsten okolo jejího rohu dokazoval, co si prožila.

Nevím, jestli jste si toho někdo všiml, ale značka „zachránci trůnu“ je pryč. Je to normální? napsal Leite. Mám prostě takový neodbytný pocit, že z toho nezískáme ani měďák.

„Jak hezké. Dřevo a poník,“ usmál se Midial. „To si vážně myslíte, že mě můžete porazit? Haha! Mimochodem, nejvyšší kněžko, kde ses naučila vyčarovat takový štít? Myslel jsem, že před mými pomocníky není obrany… No, na tom teď nesejde! Sami jste za mnou přišli, proto už nemusím procházet celou Barlionou, abych vás po jednom pochytal. Zemřete!“

Midial vyslovil několik podivných slov, vyrostl do téměř dvojnásobné výšky a začal okolo něj kroužit tmavý oblak, ze kterého do rukou temného kněze vystřelovaly blesky. O pár okamžiků později se celé jeho tělo rozsvítilo elektrickým nábojem. Další záblesky podobné vrtícím se červům se objevily mezi jeho dlaněmi a pomalu se měnily v jednu tmavou kouli, po které jako by proplouvaly olejové skvrny. Ozvalo se tlesknutí a naším směrem vyrazili další fantomové, tentokrát však nabití energií. Stejně jako předtím se nedaleko od nás zastavili, pak ale noví fantomové prošli zlatým štítem jako rozpálený nůž máslem a vrhli se na nás. Neměli jsme se jak bránit.

Bum! Bác! Trrrh!

„COŽE? To je nemožné!“ ozval se výkřik Padlého kněze, když fantomové narazili na další štít, tentokrát tmavě modrý. Opět nás něco ochránilo a podle Elizabethina výrazu to nebylo její kouzlo.

„Udělal jsi správnou věc, zvěstovateli, když jsi nás sem přivolal,“ ozval se císař Malabaru, který stál po boku Temného lorda Kartossu a oba tvrdým pohledem pozorovali Midiala. Kornik, který měl na sobě stále jen hadry, ve kterých unikl z mučírny, se opíral o svou tyč a poskakoval po pravé noze, jelikož jeho levá byla zkroucená v nepřirozeném úhlu. Přiskákal až k Ishni, jednorožec se na zvěstovatele podíval, jeho roh zazářil a goblinova noha se vrátila do správné podoby. „Tento tvor ztratil veškerou podobnost s člověkem, kterým dříve byl, a stalo se z něj monstrum. V tuto chvíli nemůžeme zjistit, proč se změnil. Nezbývá nám nic jiného, než rozhodnout na základě aktuálních faktů. Midial musí být zničen.“

Není potřeba hledat důvod změny nějak usilovně, objevila se v klanovém kanálu zpráva od Clutzera. Složité dětství a dřevěné hračky přibité k podlaze…

„Stejně všichni padnete!“ zařval Midial a do všech směrů vyslal fantomy. „Zemřete a já se stanu jediným vládcem Barliony!“

„Ten kluk skončil,“ zašeptala Anastaria, když se okolo Midiala utvořila tmavá koule a okamžitě se začala zmenšovat. Fantomové nedokázali touto bariérou projít a jen se odráželi a vraceli do Midiala. Jakmile se koule dotkla těla temného kněze, okopírovala jeho siluetu. Připomnělo mi to vakuové sáčky na uchování potravin, ale místo ryby či kuřete se vevnitř tísnilo NPC.

„Mocí svěřenou mi bohy Světla,“ promluvil císař, jakmile se celá koule přisála na Midialovo tělo, „odjímám tomuto tvoru všechny jeho magické schopnosti a odsuzuji ho k nekonečnému žaláři ve středu naší země!“

„Mocí svěřenou mi bohy Temnoty,“ připojil se Temný lord, „odjímám tomuto tvoru…“

„Mocí svěřenou mi srdcem přírody,“ dodal ochránce, „odjímám tomuto tvoru…“

„ROZSUDEK JE VYSLYŠEN A POTVRZEN!“ ozval se těžký kovový hlas připomínající starodávného robota, který se naučil mluvit a svá slova křičel do megafonu. „ROZSUDEK IHNED NABÝVÁ MOCI!“

Midialovo tělo se zkroutilo, jako by ho zasáhl elektrický proud. Tmavá koule se rozpadla, čímž kněze osvobodila, ale z jeho úst, nosu, očí, paží a nohou ihned začala vycházet světlá záře, jako by mu někdo v těle zapálil na tisíc svíček. S tichým výkřikem se z Midiala stala jasná hvězda, která vystoupila několik metrů nad zem a jako drahý ohňostroj se nádherně rozprskla.

Úkol Očištění Temného hvozdu splněn.

Kontaktujte ochránce pro získání odměny. Padlý kněz Midial, který se rozhodl přeměnit Temný hvozd na Prokletý, byl navždy vyhoštěn z tohoto světa.

Úkol splněn na 100 %. Odměna: druhá část ochráncova daru (pokud už vlastníte první část), +500 reputace u všech frakcí, které jste dosud potkal, +40 k jakékoli hlavní vlastnosti, + 10 levelů postavy.

Úkol Navrácení svaté relikvie, část třetí, přinesení Kamene světla splněn.

Promluvte si s nejvyšší kněžkou pro získání odměny. Padlý kněz Midial byl navždy vyhoštěn z tohoto světa.

Všechny úkoly v sérii splněny na 100 %. Odměna za splnění třetí části: +1 level postavy, +500 reputace u kněžek bohyně Eluny, +100 reputace u bohyně Eluny. Odměna za sérii úkolů: 6 lahví Vody života, Elunino požehnání 3. stupně.

„O jednoho nepřítele méně,“ dodal císař, když jsem dočetl zprávy. „Víš, Mahane, už jsem se skoro smířil s tím, že se mým zetěm stane Slate, a plánoval jsem to oznámit na blížícím se turnaji, ale ty ses ho rozhodl zabít… Co mám říct Tishe, až se bude ptát, jak se daří jejímu snoubenci?“

„Co prosím?“ předběhla mě Anastaria. „To přece není pravda. Slate zůstal ve stanu, když jsme se vydali obhlédnout hrad, a nebyl ani přítomen na začátku bitvy. Nejdřív Eluna, pak vy… můžete, prosím, vysvětlit, proč si myslíte, že je za jeho smrt odpovědný Mahan?“

Císař se chvíli na dívku díval, mávl rukou a ve vzduchu se objevila holografická projekce zobrazující zabíjení hráčů.

„Ha – ha – ha!“ ozval se lesem Geranikův upřímný smích. „Až dotrénuji Mahana, staneš se mým dalším učedníkem! Běž, celou kořist seber!“ Poté se lord stínů otočil na mě: „Našel sis velmi dobré poddané, učedníku! Vy všichni mi pomůžete srazit celou Barlionu na kolena. Pokračujme!“

Vznášející se těla hráčů opět přilétala ke mně a já neměl čas se zamýšlet nad ničím jiným než nad bodnutím vlevo a seknutím vpravo.

Šaman zabiják!

Obraz se rozostřil a přeletěl do hloubi Temného hvozdu. Celý les byl pokryt těly hráčů, která se pomalu přibližovala k hradu. Až teď jsem pochopil, kolik práce mi svým kouzlem Geranika ušetřil. Čtyřicet tisíc hráčů, kteří se odhodlali splnit císařův rozkaz, zabíralo vážně velkou rozlohu a jejich zabíjením by mi snad i upadla paže.

Obraz se znovu rozostřil a sestoupil až k našemu táboru, kde jsme nechali Slata. Video proletělo stěnami stanu, jako by byly vyrobeny z mlhy, a spatřili jsme prince. I jeho tělo zasáhlo kouzlo zkamenění, a zatímco plul asi metr nad zemí, pohybovaly se mu jen skelné oči. Opakovaně narážel hlavou do stanu, aby připlul až k hradu. Čtyřikrát už narazil a vracel se zase zpátky, aby narazil i popáté, ale v tu chvíli beze stopy zmizel. Tedy jedinou stopou bylo několik zlaťáků, které spadly na podlahu stanu…

„Ale co s tím má společného Mahan?“ vyhrkla hned Anastaria, jakmile video skončilo. „Vždyť kouzlo hromadného ničení vyčaroval Geranika!“

„Měl na výběr,“ odpověděl císař. „Mohl si vybrat okamžitou smrt, nebo návrat do dolu. Mahan si svobodně zvolil, a proto se postaví před soud. Ale dost už o tom. Soudu bude předsedat sama Eluna, jelikož Mahan zničil i něco posvátného! Velkou Jalininku všichni chránili a obdivovali ji dokonce i upíři a berserkeři. Konečně nám byla odhalena pravda o její smrti! Byla zničena šamanem, který k ní přišel z našeho času! Zvěstovateli!“ otočil se císař na Kornika. „Osvoboď elementály, je už na čase, aby se vrátili na své pláně. Nejvyšší kněžko, máš na starosti Lapiasta a jeho válečníky. Přiveď je zpět pod ochranu víry. Ochránče, znič hrad. Srovnej ho ze zemí a zasaď přes něj stromy, aby už po Padlých nezůstala ani vzpomínka. Zrada se musí bez milosti vykořenit. A pro vás,“ otočil se císař k mému klanu, „není už v Malabarském císařství místo. Je mi velmi líto, proslulá hrdinko,“ podíval se císař na Anastarii, „ale vybrala sis sama, když ses rozhodla zrádce nezastavit. Dovolím ti vrátit se do Anhursu, aby sis vyzvedla své věci, ale od té chvíle bude císařství zapovězeno i tobě. Skončil jsem!“

„Zrádci, kteří ignorovali císařův rozkaz, nejsou vítáni ani v Kartossu,“ přidal se i Temný lord. „Můžete se přihlásit do mé armády, ale pouze jako normální vojáci. To znamená žádné tituly ani privilegia. O povýšení se budete muset zasloužit. Sám hlavní zrádce však nesmí do Kartossu vstoupit.“ Lord se na mě podíval a dodal: „Doufám, že zůstaneš v dolech navždy!“

Proč jsem se jen nechala zlákat? napsala Barsina do kanálu. Kdybych tak jen před dvěma týdny věděla, že mě odevšad vykopnou…

„Máš pravdu, synu!“ ozval se znovu císař po chvíli zamyšlení. „Zapuzení je pro tyto provinilce příliš shovívavým trestem. Můžete zůstat v císařství,“ otočil se Naahti k ohromeným hráčům, „ale jen jako normální občané. Všechna vaše reputace u frakcí bude vynulována, úspěchy smazány a První zabití zrušena. Jen tak se můžete dále počítat za malabarské občany. Všichni máte získat odměnu za očištění Temného hvozdu a vítězství nad Midialem. Ochránce a nejvyšší kněžko! Mocí svěřenou mi bohy Světla jim odměny odepírám! Nezaslouží si být nijak odměněni!“

„Jak poroučíte, vaše veličenstvo!“ sklonila Elizabeth hlavu.

„Nad Temným hvozdem nemáte žádnou moc a bohové Světla mi pomohli asi tak jako bohové Temnoty…“ pronesla Ishni. „Nezajímá mě, co dalšího tento člověk spáchal.“ Nad hlavou se mi objevil zelený věnec. „Ale zachránil můj hvozd, osvobodil mě a pomohl mi přežít. Od ochránce obdrží odměnu a žádný císař se ani neodváží tomu zabránit!“

Začíná se mi zamlouvat, že jsme se nestali zachránci trůnu. Tenhle nový císař je pořádný bastard! shrnul poslední události Plinto. Mahane, jen se co nejrychleji dostaň ven z vězení! Ve Volných pláních je spousta vévodství a hrabství a můžeme být i nezávislí. Z toho, co jsem tu viděl, se stejně jednodušeji domluvíme s ochránci než s císařem nebo Temným lordem. Nechápu jen jednu věc, proč nás tak extrémně trestají?

Je to jednoduché, odpověděla Anastaria. „Pamatuješ si, jak se objevilo Království pod horou?“

Ty myslíš, že…?

Já to vím! Rozhodně to dopadne stejně, hlavně se do té jejich šarády nepleťte! Už si ani nevybavuji, kdy naposledy mě tak ponižovali! Teď je nejdůležitější nevybuchnout vzteky! Mahane, miluju tě! Jejda, samozřejmě jsem měla na mysli: Zabiju tě!

„Temný hvozd je pod vaší nadvládou,“ odpověděl císař, když vnitřně došel k nějakému rozhodnutí. „Pokud si myslíte, že si zaslouží nějakou odměnu, máte na to samozřejmě právo.“

„Anastario, pojď ke mně,“ spustila Ishni. „Jen díky tvým radám se Temnému hvozdu vrátila jeho svoboda!“

Ochráncovy větve se pohnuly, poklesly směrem k Anastarii a v dívčiných dlaních se objevil zářící jednoruční meč.

„Gleyvandir, legendární sestra Naivandiry, meče Karmadonta,“ pronesla Ishni. „Siréno, při vyvolání Eluny jsi dokázala nemožné, proto jsi hodna něčeho neuvěřitelného. Barsino,“ otočil se jednorožec na druidku, „pojď ke mně…“

Ishni si postupně přivolala všechny členy klanu a předala jim odměny, které v popisu úkolů nebyly ani slovem zmíněny. Ochránce přidal k dřevěným zbraním ještě pochvy a každý z hráčů se rozzářil, když jim přibylo deset levelů. Pak však došel na řadu Plinto a já na jeho obyčejně rozesmáté tváři vůbec poprvé spatřil překvapený výraz. Vypadalo to nějak takhle: Před spoustou let jsem sledoval anime videa, ve kterých vždy vystupovaly dívky s až nepřirozeně vykulenýma očima. Teď jsem se však musel opravit. Ve srovnání s Plintovým výrazem měly dívky oči skoro zavřené. Lupičovi došla slova, když se do jeho náruče snesly dvě unikátně pojmenované dýky. Plinto očima těkal z dýk na Ochránce a zase zpět. Chtěl poděkovat, ale vyšlo z něj jen zachrčení. Pokud jsem to správně pochopil, na jednoho z nás se usmálo štěstí a můj lupič bude zanedlouho bývalému majiteli vracet původně přivlastněné legendární dýky.

„Mahane, přistup ke mně,“ došla řada konečně i na mě. Jakmile jsem k jednorožci přistoupil, systém se mě zeptal, u které vlastnosti chci přičíst 40 bodů. Vybral jsem si inteligenci, počkal si na deset nových levelů a nechal okolo sebe vyprchat záři. Odmávl jsem zprávu, že mám 390 volných bodů k rozdělení, a podíval jsem se na tichou Ishni. S ostatními hráči ihned mluvila, ale v mém případě… Možná to tak jen z pohledu ostatních vypadalo, že mluví, ale ve skutečnosti neříkala nic.

„Šaman, který šel proti všemu a všem,“ spustila konečně jednorožkyně, ale vzápětí umlkla a pozorně se mi zadívala do očí. Co se tam snažila najít? Že by aspoň špetku pochopení? „Znala jsem tvé předky a jeden z nich byl dokonce mým přítelem.“ No tohle, ta potvůrka musí být vážně stará! Jestli si pamatuje draky, musela žít alespoň deset tisíc let. „Podej mi tu první náušnici. Jsi hoden daleko lepší odměny.“

Teď byla řada na mně, abych vykulil oči jako animované postavičky. Ishni mi říká, abych vrátil náušnici? O tom jsem ještě v životě neslyšel, takhle přece úkoly ani scénáře nefungují! NPC nemá právo žádat zpět něco, co už bylo jako odměna vydáno. Na něco takového mají právo jen zástupci Korporace. Možná to znamená, že všechno, co se v Temném hvozdu dělo, probíhalo pod drobnohledem administrátorů? V tom případě nechápu, proč mě posílají zpátky do dolů. Administrátoři mohli v kterékoli chvíli do hry vstoupit a povědět mi, že od této chvíle se scénář bude rozvíjet i bez ohledu na má rozhodnutí. Jistě nepřipravili vše jen proto, aby mě dostali zpátky do lochu…

Sundal jsem si náušnici a podal ji jednorožci. Pokud mě vážně sledují a je ode mě očekáváno konkrétní jednání, nemá cenu se tomu protivit. Malá dubová větvička se ke mně přiblížila a absorbovala do sebe dřevěnou náušnici. Potom se pomalu, ne jak to proběhlo naposledy, kdy ode mě vystřelila zpět jako vystrašený pes, přitáhla zpět k ochránci.

„Šamane,“ pokračovala Ishni, „zkombinováním mého rohu se Slzou a prstenem jsi vytvořil předmět, který dokáže zničit Geranikovu dýku a zachránit císařství dle tvého výběru. Slyšela jsem císařova slova a chápu, jaký trest čeká tebe i tvé přátele. Zachránil jsi mě, proto mi dovol ti pomoci. Vezmi si můj roh a předej ho jednomu z císařů. Ať už jsi v minulosti porušil jakákoli pravidla, zachráncům trůnu bude vše prominuto! Dotkni se mého rohu a tím ho získáš!“

Já to věděla! ozvala se v kanálu ihned Anastaria. Všechno, co Naahti říkal, bylo jen součástí scénáře! Svým zachráncům by nic zlého neprovedl! Navíc NPC jeho úrovně si ze starých nevraživostí nic nedělá. Šach a mat! Mahane, tys to dokázal!

„Pokud si vezmu tvůj roh, co se s tebou stane?“ rozhodl jsem se zeptat, když se má ruka zrádně natáhla k prostředku na osvobození a slávu.

„Víš, čím se od císaře, Temného lorda a pána stínů liším? Já znám pravdu. Vždy ji naprosto jasně vidím, neschovává se mi jen někde poblíž. Nemám zapotřebí přivolávat vyšší síly, abych se dozvěděla, co přesně se stalo. Vzpomeň si na Jalininku a její rozhodnutí. Vezmeš-li si můj roh, zemřu, ale na to jsem připravena. Chci jít na odpočinek s vědomím, že se Temnému hvozdu vrátila jeho bývalá vznešenost, to bude vhodná kompenzace za mou snahu a utrpení. Ochránce si najde nové srdce, ty získáš odměnu, jakou si zasloužíš, a já se konečně potkám s předky. Neváhej, draku! Zasloužíš si to!“

Mahane? Nelíbí se mi tvé váhání. Vezmi ten roh! Už je na čase, aby se z nás stali hrdinové! Anastaria se v těchto chvílích odměn a poct cítila jako ryba ve vodě. To by jí šlo dobře!

Souhlasím, přidal se Plinto. Pokud bychom byli v realitě, ještě bych se nad tím zamyslel, ale tohle je hra, nezapomínej na to! Popadni roh a rychle do Anhursu. Temná legie zůstane po zbytek týdne ještě v Malabaru a já bych si rád ulovil pár svých bývalých kamarádů.

Clutzer, Eric a Leite se přidali s podobnými komentáři, čímž odsuzovali jednorožce k smrti. Zbývala jen Barsina. Podíval jsem se na ni a spatřil v jejích očích slzy. Jakmile si všimla mého pohledu, lehce zakroutila hlavou, jako by mě prosila, abych nedělal to, co ode mě všichni očekávají. To je něco. Žoldák, který hraje, aby si vydělal na živobytí, je připraven se všeho vzdát kvůli NPC. Kam ten svět spěje?

„Díky za nabídku,“ odpověděl jsem jednorožci a s vynaložením veškeré síly vůle jsem stáhl ruku k tělu. „Nechci však zničit toho, za jehož záchranu jsem tolik bojoval. Je to samozřejmě velmi přitažlivá představa – osvobodit císařův trůn a stát se hrdinou císařství, ale kdo by pak vyléčil Temný hvozd? Ishni, to je tvůj úkol a bylo by nefér ho převést na křehké větve ochránce. Jakmile vše navrátíš do bývalého stavu, zaplníš les zvířaty, nadobro zničíš prokletou mlhu a vyčistíš přerostlé křoviny, můžeš za mnou přijít a promluvíme si. Do té doby však rozhodně nemůžu roh přijmout.“

Nedíval jsem se na kanál explodující výkřiky a přesunul ho jen k perifernímu vidění. Anastaria se už ani nijak nesnažila zakrývat, že do kanálu píše, Plinto se smál jak šílenec a mí tři důstojníci na mě hleděli s otevřenou pusou a nechápavým výrazem. Nemělo smysl si zprávy pročítat, nic zajímavého bych tam nenašel. Ještě že se Anastaria dokáže kontrolovat a neříká to nahlas. Chtělo to jistě velké sebezapření, jelikož jsem právě zničil vše, pro co posledních dvanáct let tak tvrdě bojovala: reputace, První zabití, atraktivitu… Před pár momenty se Anastaria stala pouze normální hráčkou klanu Bodláků. Přiznávám, že tohle by rozhodilo téměř kteréhokoli hráče, protože ona by se kvůli zabití jednorožce jistě nerozpakovala.

Ishni se na mě chvíli dívala, nebo spíš skrz mě, jelikož imitátor se musel nějak ztotožnit s tím, že to ještě není jeho konec, ale po chvíli se pohled NPC zaostřil a objevil se dokonce i úsměv, pokud vůbec koni podobné stvoření mohlo takového výrazu dosáhnout.

„Rozumím ti, draku, a ctím tvé rozhodnutí! Obnovím Temný hvozd, pak se k tobě vrátím a o osudu rohu si znovu promluvíme. Nestane se tak však dříve než během několika let. Rychleji to rozhodně nezvládnu. Teď tě však nemohu nijak odměnit. Náušnice jsou málo a roh je příliš. Nemohu ti nabídnout nic, co bys mohl použít. Možná však…“ Poslední větu pronesla Ishni zamyšleně a v polovině ji přerušila.

„Možná však co?“ zopakoval jsem tázavě a posunul se trochu blíž k jednorožci. Snad to pochopí jako pozvánku k dokončení myšlenky.

„Už máš dva typy figurek Karmadontovy šachovnice. Není to otázka, je to prostě fakt. Pokud tě po soudu a trestu, o kterém mluvil císař, nezničí*****, musíš se vydat na jedno velmi zajímavé místo. Je chráněno mocnými tvory, ale ty bys je měl přemoci. V lůně toho místa nalezneš truhlu s drahokamy. Myslím, že už budou trochu opracované, ale mělo by se ti z nich podařit vyrobit zbytek figurek.“

Mapa hry aktualizována. Ve vaší mapě se objevila značka ukazující polohu jeskyně Skrooj. Značka č. 3.

„Už jste skončili?“ zeptal se císař, když Ishni umlkla a o pár kroků ode mě ustoupila. „V tom případě, pokud už nikdo jiný nechce předat tomuto člověku dary, posílám ho do dolu Pryke, kde zůstane až do chvíle, kdy proběhne soud. Zbytek klanu Bodláků přesunu do Anhursu a bude držen pod zámkem. O jejich osudu bude rozhodnuto později. To je vše a mé rozkazy budou provedeny okamž–“

„Stop!“ objevil se temný blesk a před námi stál velitel klanu Reardalox. „Také mám pár slov, která chci těmto svobodným občanům přednést.“

„Patriarcha?“ zeptal se překvapeně císař. „Vždycky jsem si myslel, že existujete jen v pohádkách na dobrou noc. Teď už je mi jasné, jak se z Plinta stal vyšší upír… Konečně jste si tedy našel syna? Nebojíte se toho proroctví?“

„Žiji už dost dlouho na to, abych se bál nějakých povídaček starých babek,“ uchechtl se upír a předvedl své tesáky. Jsem si jistý, že můj syn půjde svou cestou se ctí.“

„Váš syn přijde o všechno!“ vložil se do rozhovoru Temný lord, ale pak si Plinta pozorněji prohlédl. „Ačkoli Kartoss může zajistit, aby část jeho bývalé slávy zůstala uchována, pokud se rozhodne k nám přidat.“

„Přerušil jste mě,“ řekl císař a změnil konverzaci z Plinta zpátky na upíra. „Jistě proto máte velmi dobré důvody, jinak já…“

„Jinak vy co?“ přerušil císaře znovu Patriarcha a tázavě zvedl obočí. „Vaše veličenstvo přitáhne do Temného hvozdu s celou armádou nebo pošle pro mou hlavu svobodné občany? Máme stejnou hodnost, mladíku. Tvých pár století okolo mě prolétne jako moucha a zítra už si nevzpomenu, kdo to vlastně Naahti byl. Jaký má smysl jen tak tlachat? CHCI mluvit se svým synem a s Mahanem! A nikdo ze smrtelníků neopustí Temný hvozd, dokud se tak nestane!“

„Jak si něco takového dovolujete?“ zavrčel císař a okamžitě vyslal ze svých rukou směrem k Patriarchovi blesky. Upír se však jen zasmál, když narazily do jeho těla. Rozhodně se nijak nesvíjel a nežádal o milost, jak asi císař očekával. Naopak jen mávl rukou, blesky zmizely a císař se svalil na zem.

„Otče, ovládly tě emoce a zastínily tvé myšlenky,“ ozval se Temný lord, když se císař znovu postavil. „Uklidni se, jak je u monarchy žádané, a pochopíš, že Patriarcha je v právu. Volné pláně nám nenáleží. Zde vládnou ochránci a jim podobné bytosti. Nemůže jít proti bohům, proto si Mahana a jeho klan odvedete, ale nemůžete jim zabránit v konverzaci.“

Císař chvíli na spokojeného upíra naštvaně hleděl, ale pak se zdvořile uklonil a pronesl:

„Děkuji Patriarchovi za jeho lekci! Přijměte prosím mými slovy omluvu celého Malabarského císařství a doufám, že se mé zbrklé jednání nedotkne vašeho přístupu k mým poddaným. Tito lidé jsou vám pro tuto chvíli k službám,“ pokynul císař naším směrem a o několik kroků ustoupil. Až teď mě napadlo podívat se na mou atraktivitu u přítomných. U císaře jsem byl na nule, dokonce zmizelo i 20 bodů nutných k tomu, aby se k vám NPC chovalo jako k člověku a ne jako k hromádce něčeho nevábného. Temný lord – 0, to je to samé. Patriarcha – 50. To není vůbec špatné, možná mi dá i nějaký úkol. O čem to vlastně mluvím? Ochránce – nepřístupné. Hmm… No dobrá, jdeme dál. Ishni – 100. No teda! Koník mě má rád! Alespoň někdo se ke mně nechová jako k nepříteli. Elizabeth – 100. Cože? To musím zkontrolovat! Vlastnosti nejvyšší kněžky, atraktivita… 100 bodů. Tomu nerozumím. Znamená to, že pokud se dostanu k Beth, může mi z ní nějaký úkol kápnout? To je bezva… Ale hlavně nemám vůbec tušení, komu můžu za to štěstí poděkovat.

„Synu,“ přistoupil Patriarcha nejdřív k Plintovi, „budeš odveden kvůli zhodnocení rozsahu viny na Jalininčině a Slatově smrti, ale vím, že císař nemá pravomoc vás uvěznit. Ještě jsi nebyl vycvičen a slunce tě zabije, jakmile odejdeš z Temného hvozdu. Vezmi si tento plášť a jeho kápi měj neustále nasazenou. Díky němu přežiješ. Nezapomeň, že před sebou máš výuku a trénink, proto tě budu očekávat. Vezmi si s sebou tenhle jednosměrný svitek, který tě přesune do mého hradu. Přijď zpátky, až zjistíš, že tě v Anhursu nic nedrží.“

„Díky,“ zněla Plintova jednoduchá odpověď, když strčil svitek do batohu a nasadil si plášť. „Rozhodně se vrátím.“

„Siréno,“ otočil se Patriarcha k Anastarii, která se už uklidnila. „Rád si s tebou ve svém hradu popovídám, až se rozhodne o tvém osudu. Tady máš svůj teleportační svitek,“ předal Patriarcha dívce svitek, na kterém byly naškrábány runy. „Pokud se budeš o své rase chtít dozvědět víc, než se dočteš v knihovnách Malabaru či Kartossu, zastav se za mnou. Věř mi, jistě tě překvapím.“

Zrovna teď jsem chtěl upíra obejmout, aniž by mě zajímaly jeho tesáky. Můj tupý výraz vyřízeného muže, který už nad vším v duchu zlomil hůl, se změnil ve zvědavý a živý kukuč, jaký lze vidět na tvářích všech hráčů, kteří se snaží získat nějakou výhodu i v očividně beznadějných situacích.

„Barsino…“

Patriarcha postupně všem členům klanu nabídl návštěvu svého hradu a mě si nechal, jak už se stalo pravidlem, až na závěr.

„Mahane,“ usmál se na mě upír. „Tebe zvát nebudu. Vím, že mě dokážeš vyhledat i bez pozvání, pokud tě k tomu situace přiměje. Tady máš teleportační svitek. Nerad neplním sliby, proto sepíši všechny informace o Geranikově síle a pošlu je císaři i Temnému lordovi Kartossu. Nicméně by bylo vhodné, abych vše převyprávěl. Začalo to kdysi dávno, když v Barlioně ještě žili draci a mezi smrtelníky kráčeli i bohové, jako by si byli rovni. Bohové své druhy učili a vychovávali. Temný hvozd, i když tehdy se mu říkalo Les světla, byl domovem jednoho velmi mysteriózního tvora. Přebýval tu druhý syn barlionského Stvořitele…

„Otče!!!“ zazněl hromový výkřik a alabastrové zdi obrovské haly se pokryly prasklinami. Strážní oblečení ve zbroji pevněji sevřeli kopí a doufali, že dnešní záchvat vzteku skončí stejně rychle jako v jiné dny. Postavili se za masivní sloupy, které držely váhu klenutého stropu, a v hrůze sledovali krví zalitou mozaiku Stvoření světa vyobrazenou na podlaze hlavní haly Lesa světla. Dostat se do zorného pole Harrashesse právě v tuto chvíli mohlo znamenat, že se přidají k těm třiačtyřiceti nešťastníkům, jejichž krev teče po podlaze. Před očima měli navíc hrůzný pohled, který donutil bojem zocelené nagy skřípat zuby a v panice vrtět ocasem. Rozlitá krev se nesrážela, ale byla postupně nasávána trůnem, vyřezaným ze sněhobílého kamene.

Klečící muž, pokud by se tvor dal takhle nazvat, se kýval ze strany na stranu a zakrýval si tvář rukama, jako by se právě dozvěděl tu nejvíc zničující zprávu svého života. Nářek prostupovaný vrčením a kletby namířené vůči všem žijícím tvorům donutily strážné zalézt za sloupy ještě hlouběji. Dnešní vládcův výlev trval obzvláště dlouho. Mohl by z toho být vážný problém.

„Otče! Co to má znamenat? Proč jsi mi po sobě zanechal tento svět? Já ho nepotřebuji! Barlionu nesnáším!“

„Bratře!“ Zablesklo se a vedle naříkajícího vládce Barliony se objevil Eversquetor, nejstarší syn Stvořitele, který zářil jako ranní slunce. „Tvá slova jsou pobuřující! Jak můžeš ty, který dal život tolika bohům, nenávidět otcovu práci?“

„Tolika bohům?“ Zakryt tmavým pláštěm, Harrashess rychle skočil dolů a v téměř nepostřehnutelném momentu rozpřáhl křídla, díky čemuž se ve velké rychlosti přesunul až těsně vedle svého bratra. Eversquetor se zamračil, ale jinak ani nemrkl. Krvavé linie vycházející z temnoty Harrashessových očí děsivě kontrastovaly s jeho křídově bílou tváří. „Ó ano! Ta jména, která přinesla světu tolik radosti: Tartarus, Sotan, Asmodeus… Pozemští tvorové pronásledují mé bohy jako lovnou zvěř a navíc prosí tvou Elunu o ochranu. Doufám, že jednoho dne mé děti dokážou nalézt v obraně Barliony skulinu a poctí tento svět svou přítomností.“

„Vždyť víš, že se to nikdy nestane. Otec nám zakázal vměšovat se do záležitostí tohoto světa, proto po každém tvém výtvoru já sám vytvořím hrdinu. Pověz mi, co tě dnes tak rozčílilo?“

„Rozčílilo?“ zasmál se hystericky Harrashess. „Ne, bratře! Jsem klidný jako nikdy dřív! Dnes se mé plány změní ve skutečnost!“

„To už tě to zase popadlo? Zabil jsi mě snad stokrát, ale já se pokaždé vrátil. Pochop prosím, že my, na rozdíl od našeho otce, na odpočinek odejít nemůžeme. On sám byl úplný, ale my dva úplnosti dosáhneme jen spojením našich sil.“

„V tom případě se musíme spojit,“ došel k závěru temný bůh a zakřičel: „Reardaloxi! Víš, co máš dělat!“

Halou proletěl temný stín a vedle Harrashesse se objevil upír.

„Nařizuji upírům, aby chránili můj trůn a předali jej vyvolenému. Od této chvíle budete žít navždy!“ Reardalox se uklonil a poslušně přijal rozkazy svého pána.

„Nechápu tvůj plán, bratře,“ pronesl trochu odtažitě Eversquetor. „Další smrt nic nového nepřinese, jen budeš opět potrestán… Čeho chceš dosáhnout?“

Harashess se nehezky usmál, prohrábl si zkrvavené vlasy rukou, zmizel a znovu se objevil za bratrovými zády.

„Smrt je pouze konec cyklu,“ zašeptal do ucha ztuhlého Eversquetora. „My dva bychom měli zajít dál a tento koloběh přerušit. Podařilo se mi zplodit sílu, která náš svět nenávidí. Nenávidí jeho celou matérii, ale omezení připravená naším otcem jí nedovolí do Barliony přijít. Síla potřebuje svého pána a neskutečné množství energie. Reardalox, můj cvičený upír, najde toho pána a naše spojené síly zvládnou dodat dostatek tolik potřebné energie! Oba přestaneme existovat a ztratíme i svoji samotnou podstatu, ale pak se tvá milovaná Barliona také ponoří do Stínů. Nebude to temnota, to ne! Tohle je věc, která stejnou měrou nenávidí jak světlo, tak i temnotu…“

Harrashess objal svého bratra a spolu s ním si sedl na trůn. Objevil se jasný záblesk a po synech Stvořitele nezůstalo ani zrnko prachu. Byli absorbováni. Bílý povrch trůnu se začal pokrývat černými skvrnami, v trůnu to bzučelo jako v úlu rozčilených včel, ale po minutě se trůnu vrátila jeho předchozí podoba. Kámen do sebe bohy přijal.

„Mýlíte se, můj pane,“ pronesl upír a opatrně levitující sesli zkoumal. „Já mám tento svět náhodou rád, proto se vašemu poslednímu rozkazu nepodvolím, třebaže za tuto neposlušnost budu pykat celý život. Žádný smrtelník se vašeho trůnu nikdy nedotkne.“

„Můj otec slib dodržel a po dlouhá tisíciletí jsem trůn syna Stvořitele chránil i já. Před třiceti lety mě Geranika, který toužil po vědění, našel. Naučil jsem jej vše, co jsem o šamanech věděl, ale pak do Temného hvozdu přišel Midial se svou skupinou a svět se musel tváří v tvář utkat s Harrashessovým proroctvím. Trůn byl ukraden. Teď už jsou jen vaši, císaři. Děkuji vám, že jste mě nechal s nimi promluvit.“

„Ještě někdo si přeje hovořit s těmito lidmi?“ zeptal se císař přítomných.

„Mahane, ty si náš kanál nečteš naschvál?“ nemohla to už vydržet Anastaria. „Pošli mi video, než tě přenesou!“

Jejda! Rychle jsem si přesunul kanál klanu na své původní místo a mezi tím, co jsem dívce video odesílal, podíval jsem se na poslední zprávy: „Mahane, pošli video!“, „Mahane, pro Kristovy rány! Pošli mi to video, než bude pozdě!“, „Ty jeden neschopný šamane, já tě asi zabiju! Pošli mi konečně to video!!!“ A asi dalších čtyřicet zpráv ve stejném duchu.

„Nevím, co tím myslíš,“ otočil se na dívku císař, „a proto to chápu tak, že už nikdo si nepřeje nic dodat. Já, císař Malabaru, viním svobodného občana Mahana, vyššího šamana a draka, ze zabití Jalininky, nejvyššího šamana Almise a budoucího prince císařství, Slata. Kornik, šaman zvěstovatel, se připojí jako další žalobce, který Mahana viní ze zrady zásad šamanismu a zničení svého totemu – originálního draka! Soud nad Mahanem se bude konat dnes večer a předsedat mu bude bohyně Eluna.“

Video už mi přišlo, přečetl jsem si zprávu od Anastarie. „Nic podobného jsem ještě nezažila. Máš velké štěstí, draku! Pokud se ti podaří dostat se z dolu, dlužíš mi další podobně úžasný zážitek za všechno, čím jsem kvůli tobě musela projít a co mi proklouzlo mezi prsty. Povím ti o tom později, až se potkáme.

Co jsem od ní mohl taky čekat jiného, než tajuplné zprávy plné náznaků? Chtěl jsem jí odepsat něco ve smyslu: „Jasně, prostě všeho nechám a budu pobíhat okolo a konat nevídané skutky,“ ale okolní svět se změnil a já jsem ucítil na hrudi bolest.

Obrovské, sto metrů vysoké skály se táhly po celém obvodu a jejich špičky se nakláněly nad dolem, který byl rozdělen plotem na dvě části. V jedné z nich jsem uviděl kovárnu a kasárna a z druhé strany se ozývaly rány krumpáčů. Zelená tráva, modrá obloha a žádný prach. Dokonce okolo mě vanul chladný vánek. Přece jen se k úrovni reputace vážený u dozorců dolu Pryke vázaly nějaké benefity. Podíval jsem se na ceduli visící na administrativní budově a zasmál jsem se jejímu obsahu.

„Vítejte v měděném dolu Pryke.“

„Mahane?“ překvapené vydechnutí dozorce mě vytrhlo z rozjímání nad důvěrně známým pohledem. „Co tu děláš? Vždyť na sobě nemáš ani znak zločince!“

„Taky tě rád vidím, Bronxi. Rozhodl jsem se udělat si pauzu, navštívit své staré známé a podívat se, jak jim to jde,“ pozdravil jsem podsaditého dozorce, který si trochu v rozpacích škrábal bradu a přesně nevěděl, jak má se mnou naložit. Přeci jen byl důl Pryke místem pro trestance a před ním stál návštěvník, který sem přišel mimo návštěvní den. Slabý imitátor tohoto NPC asi vynaložil všechno úsilí, aby se mohl rozhodnout, co se mnou provést. „Co kdybys mě vzal za šéfem? On může rozhodnout, co dál,“ napověděl jsem dozorci, který mě před necelým půl rokem přivítal zbraní namířenou na má záda.

„Jasně!“ odpověděl šťastně Bronx, kterému se v hlavě propojily logické obvody a uvědomil si, že každý nově příchozí, ať už je to kdokoli, by měl zajít k náčelníkovi. Ten už by si měl s touto situací poradit. Úloha dozorců byla daleko jednodušší: zajistit, aby se v dole neděly očividné nekalosti. „Tak pojď, přivedu tě k němu. Vsadím se, že už bys tam sám ani netrefil, co?“

Administrativní budova se od mé poslední návštěvy nezměnila. Obrazy na zdech, elegantní sochy, velký křišťálový lustr, koberce, dřevořezby a svěží vzduch… Jako bych odsud nikdy ani neodešel. Chvíli jsem počkal před vchodem do úřadovny guvernéra dolu (přece jen si ork zasluhoval můj respekt), pak jsem zavrtěl hlavou, zahnal náznak nervozity a sáhl po klice. Co se má stát, stane se. Nemůžu se vyhnout nevyhnutelnému, a pokud zůstanu v dolu Pryke delší dobu, musím se znovu naučit, jak s místními autoritami jednat.

„Mahane,“ ozval se hluboký a klidný bas guvernéra dolu ve chvíli, kdy jsem do kanceláře vstoupil. Za ty tři měsíce, co jsem orka viděl naposledy, se vůbec nezměnil. Ačkoli byl vlastně NPC, a ta se nemění. Jsme přece ve hře. „Šaman, který zradil vše, co je šamanům drahé, zabil Almise, jenž byl jeho učitelem, zabil i velkou Jalininku a dokonce i svůj vlastní totem,“ pronesl ork pomalu slova, jako by to byly hřeby, které mě měly v Pryku udržet na co nejdelší dobu. Podivná neviditelná tíha na mě tlačila shora, nutila mě klesnout na kolena a žalostně před orkem kvičet. To je moc hezké déjà vu. Připomnělo mi to naše úplně první setkání, kdy jsem neodpověděl na guvernérovu přímou otázku. Taky to tehdy pro mě nedopadlo moc dobře. Vzpomněl jsem si, jak jsem tehdy poprvé narazil na účinek vlastnosti charisma. Pro tuto chvíli jsem se držel.

„Vidím, že už na mě někdo donášel!“ zavrčel jsem a celou silou se snažil udržet na nohou. Chápal jsem, že právě ničím poslední zbytky svého vztahu s guvernérem dolu, a pokud bych tu měl strávit dalších sedm let, nebude to pro mě nic jednoduchého. Bylo by nejlepší jednoduše padnout na zem a doufat, že se guvernér slituje a přestane na mě tlačit. To však neudělám! Jsem šaman a nebudu padat na zem před kdejakým orkem!

Několik dalších chvil jsem bojoval s nutkavým pocitem schoulit se na zemi do klubíčka a vzlykat. Po čase jsem si dokonce začal na tíhu zvykat, ale pak jsem zachytil Pronthův pohled. Nikdy jsem ani v nejmenším netušil, že by se k pohledu hodila přídavná jména jako kamenný a nesmiřitelný, ale ork mě přesně takovým pohledem častoval. Byl jsem na omylu, když jsem si myslel, že jsem dřív cítil plný účinek guvernérova charismatu. Až teď jsem měl představu, jak se musel cítit Herkules, když na ramenou nesl celou oblohu. Třebaže mě k této činnosti nepředurčili řečtí bohové, neměl jsem to o moc jednodušší.

„NEPOTŘEBUJI ČÍST NĚČÍ ZPRÁVY! JSEM ŠAMAN!“

Kdybych během posledních dvou týdnů nezažil hlasy poručíka, generála a Patriarchy, na místě bych se složil. NPC očividně ráda přidávala ke svému hlasu různé záporné bonusy, asi pak pro ně byla konverzace snazší. O tom si nech zdát! Jsi šaman, jo? V tom případě mám pro tebe schované překvapení, nejsem nějaký začátečník!

„JESTLI JSI ŠAMAN, VYPNI MOZEK A NASLOUCHEJ SVÝM POCITŮM!“ No tohle! Dokážu zařvat stejně hlasitě jako on! Neustále jsme si hleděli z očí do očí, proto mě nenapadlo nic lepšího, než mu podsouvat mentální příkazy: „Pokloň se mi! Klekni na kolena!“ Byl to samozřejmě nesmysl, ale rozhodně jsem se nemínil vzdát bez boje, i když ten boj probíhal jen v mé hlavě. Hlavní bylo se sám udržet na nohou…

„NEZÁLEŽÍ NA TOM, CO CÍTÍM JÁ! DŮLEŽITÉ JE, CO JSI PROVEDL!“

Prontho neměl v plánu podřídit se mým mentálním rozkazům, které se tak ukázaly být dobré jen pro mou horečnatou představivost.

„KDY PŘESNĚ SE NEJVYŠŠÍ ŠAMAN PRONTHO ZMĚNIL NA KOUZELNÍKA?“ levá noha se mi zrádně ohnula a já proto poklesl na jedno koleno. To nevadí, můžu předstírat, že jen ctím jeho hodnost nejvyššího šamana. Tenhle postoj je dokonce jednodušší. Hlavní bylo se nepoddat a pokračovat v boji: „Poklekni.“

„ZROVNA TY MĚ NEMÁŠ CO KÁRAT, ZRÁDCE!“ přerušil mě Prontho a málem mi tím narušil koncentraci… Klesl však na jedno koleno. Že by mé tiché rozkazy přece jen zabíraly?

„SVŮJ ÚKOL JSEM NEHLEDĚ NA DŮSLEDKY DOKONČIL A ANI JEDNOU JSEM PŘEDKY, ŠAMANY, ANI NEJVYŠŠÍ ELEMENTÁLY NEZRADIL! TY SES VŠAK VZDAL!“ Dostat ze sebe každé slovo stálo spoustu sil a po vyslovení druhé věty jsem klesl na obě kolena. Ork na mě nepřestával tlačit! Nevadí, já můžu přidat taky: „Pokloň se mi!“

„JÁ JSEM SE NEVZDAL!“ Guvernér se snažil postavit na obě nohy, ale jakmile se trochu zvedl, povolila mu obě kolena a stejně jako já na nich skončil. Nějakou chvíli jsme oba mlčeli a vzájemně se nutili padnout na podlahu, ale já se nedal:

„KDYŽ TEDY JEŠTĚ BOJUJEŠ, POVĚZ MI, CO SE PŘIHODILO V TVÉM SOUBOJI S SHIAMEM?“ zaryčel jsem jako divoké zvíře. Nevěděl jsem, odkud se ve mně bere tolik energie, ale podařilo se mi postavit na obě nohy. Hlava se mi roztočila, jako když bez přípravy uplavete v co nejvyšší rychlosti sto metrů, a orkova kancelář se začínala kroutit a rozmazávat, jako bych se na ni díval prohnutým zrcadlem. Zůstal jsem však stát. Vrávoral jsem, ale stál jsem na nohou.

„DO TOHO TI NIC NENÍ! TVÝM JEDINÝM ÚKOLEM JE KOPAT RUDU A BÝT ZTICHA!“ Ork se snažil zopakovat můj úspěch a vstát, ale jakmile zvedl jedno koleno, dopadl na zem jako rozbitá panenka.

„Potichu určitě nebudu, pane Ostrej! Potřebuji se dozvědět, co se stalo, a vy mi vše řeknete!“ Podařilo se mi ze sebe vysoukat poslední slova, když se okolní svět zalil tmavými barvami. Systém mě informoval, že jsem zvýšil charisma na 72 bodů, a já jsem upadl do bezvědomí.

TA – TA – TÁ!

To by bylo, konec směny. Zbývaly mi dvě hodiny, abych odevzdal denní kvótu a najedl se, jinak můj žaludek hodí ručník do ringu a já zemřu. Musel jsem přijít za Kartem, touhle dobou už určitě nějakou rudu nakoupil. Večer budu muset zapracovat na prstenech, seznam jmen kupců se sám od sebe nezmenší. Hlavní je se ale probrat a nezmeškat jídlo. Převalil jsem se na bok, přitáhl nohy pod tělo a opřel se pažemi o podlahu. Podařilo se mi nadzvednout o celé dva centimetry, než se v mé hlavě objevil ohňostroj a ruce mi vypověděly službu. V hlavě mi dunělo tak silně, jako by se tam po popraskaných kolejích proháněly dvě parní vlakové soupravy. Vagóny se nahýbaly ze strany na stranu a pasažérům hrozilo, že skončí pod náspem, ale mašinfírové se nevzdávali a hrdinně projížděli mým mozkem, jehož šedou kůru používali jako palivo. Vlakům se díky dostatku paliva dařilo a já jako vězeň jsem stejně hlavu moc nepotřeboval. Hlavní bylo získat dostatek rudy na denní kvótu.

„Vstávej, už tu na tebe čeká otevřený portál. Jsi očekáván u soudu,“ zazněl orkův dunivý hlas a poslal oba strojvedoucí na zasloužený odpočinek. Hlava se mi ihned vyčistila. Jsem v Pryku, Kart už je několik měsíců volný, na mě čekají u soudu a s guvernérem jsme se poměřovali, kdo má lepší výbavu z oddělení charisma. Hlava mi už fungovala a já jsem se mohl postavit a rozhlédnout se. No tohle… jestli jsem dopadl stejně jako Prontho, mohl bych svým vzhledem narušit průběh soudního procesu. Pronthovu tvář pokrývala veliká podlitina, jako by se po něm proběhlo stádo nosorožců, jedno oko měl tak nateklé, že ani nebylo vidět, a prořídlé šedivé guvernérovy vlasy vypadaly jako odbyté ptačí hnízdo (možná se mu zalíbila jedna z posledních módních vln). Tohle má být výsledek našeho zápasu? Pokud jsem si dobře vzpomínal, nijak jsem se orka nedotkl, ani jsem ho nezkopal.

„Tudy,“ ukázal Prontho na poblikávající portál. „Přišel pro tebe herold, uviděl, jak vypadáš, probral mě a nařídil mi, abych obžalovaného upravil. Na, vezmi si tohle.“ Měl jsem pravdu, že mé vzezření nevypadalo příliš vábně. Prontho mi podal elixír celkového zotavení, který vrátí mou herní postavu do původního stavu. Vypil jsem jen polovinu, ta mi bude stačit, a zbytek jsem podal orkovi. Neměl v popisu práce předstupovat před vězně ve své aktuální podobě a bylo mi jedno, kolik kopií orků tu vlastně bylo. Jeden stál přede mnou a potřeboval si uchovat autoritu. Guvernér bez otázek přijal elixír a dopil ho. Pohmoždění bylo stále patrné, ale jeho oku se vrátila normální podoba.

„To bude stačit,“ pronesl Prontho, když si mě z obou stran prohlédl. „Teď jdi, nesmíme nechat císaře čekat.“

K portálu jsem měl asi čtyři kroky, a jakmile jsem o dva kroky postoupil, ork promluvil:

„Než si zavážeš tkaničky do bot a plášť… STŮJ!“ vyštěkl guvernér, když jsem udělal další krok. „Nebylo by hezké, kdyby ses císaři předvedl neupravený. Zatímco se budeš upravovat, povím ti krátký příběh. Převaž si i ten plášť, když už jsi v tom,“ navrhl ork, ačkoli plášť už nemohl vypadat lépe a provázky, které po jeho boku visely jako dekorace, byly zavázané. Pokud však na tom ork trvá, poslechnu jej. Zvlášť když jsem měl být svědkem vzácné události: příběhu vyprávěného guvernérem dolu Pryke.

„Kdysi dávno žil jeden naivní šaman, který věřil ve spravedlnost. Myslel si, že když zkombinuje sílu několika šamanů a vytvoří Kruh, bude mít šanci zastavit zrádce, který se snažil zabít jeho bratry. Naivní šaman přednesl svůj návrh Radě, ale vysmál se mu sám vedoucí Rady, který byl zrádcovým bratrem. Shiam se nápadu smál a šamana nazval šiřitelem paniky. Naivní šaman vyzval hlavu Rady k souboji, ačkoli věděl, že tak jde proti všem principům a zásadám svých předků. Věděl, co by ho porážka mohla stát, ale nemohl se jen tak dívat, jak Geranika ničí jeho bratry. Jakmile dva soupeři vstoupili do obřadního kruhu, boj započal. Stejně jako naivní šaman, byl i hlava Rady nejvyšším šamanem, proto souboj probíhal měřením sil. Shiam byl slabým šamanem, proto se jen po pěti vyvoláních válel na zemi. Nezbývalo než ho dorazit, ale naivní šaman se zarazil. Pořád doufal, že hlava Rady se prostě mýlí a není třeba ho zabít. To neměl dělat. Shiam vyskočil na nohy, popadl šamana a z jeho rukou vystřelily jakési tmavé, fantomům podobné stvůry. Nebyli to však elementálové, jelikož proletěli šamanovou obranou, aniž by je zpomalila. Nikdo jiný fantomy neviděl, ale byli tam. Naivní šaman prohrál a Shiam mu plivl do tváře tím, že ho nechal žít, ale připravil ho o všechny šamanistické schopnosti… Tak zní celý příběh, doufám, že ti pomohl.“

Takže Shiam použil při boji s Pronthem fantomy? Je to jeden z Geranikových nohsledů! Hlava rady šamanů je zrádce!

Aktualizace úkolu: Nastolení spravedlnosti.

Nejvyšší šaman Prontho vám pověděl pravdu o souboji mezi ním a Shiamem. Oslovte Radu šamanů a nařkněte Shiama ze zrady.

„Dobrá, už jsi vyparáděný.“ Dokončil Prontho své vyprávění. „Stejně už budou nedočkaví. Mahane…“

Otočil jsem se a podíval se do šedých očí guvernéra dolu Pryke.

„Nemučili mě a nesnažili se mě zlomit, proto dokážu vidět věci jasně. Zkus pochopit Kornika a… dokaž jim všem, že jsi hoden titulu vyšší šaman. Teď už běž!“

Chladná modrá záře portálu mě obklopila ze všech stran, ale nedokázala zahnat teplý pocit, který mi v těle vykvetl. Ať už soud dopadne jakkoli, alespoň jeden nejvyšší šaman ve mě věří. Možná mi uvěří i další, potřeboval jsem jen čas.

Místo, kam mě portál přenesl, nevypadalo ani zdaleka jako normální soudní místnosti, jaké byly například v Anhursu. V hlavním městě byl hráč přiveden k NPC soudci, který ve své kanceláři seděl za ohromným stolem a jen vydal verdikt. Buď byl hráč nevinen a mohl svobodně odejít, nebo byl vinen a odsouzen k veřejné službě. Ale tady… Ujistil jsem se, že video stále nahrává, a rozhlédl se.

Pokud bych byl Guliverem, mohlo by mě napadnout, že stojím uprostřed liliputího cirkusu. Stál jsem v kruhové aréně vysypané pískem a okolo arény byly do dvou řad naskládány židle. Jasné světlo pěti reflektorů mířilo přímo na mě, jako bych byl nějakým umělcem, na jehož číslo už diváci napjatě čekají. Něco však bylo oproti cirkusu odlišné, aréna byla ohraničena metr a půl vysokou zdí, jejíž vršek pokrývaly ostré vyleštěné hroty. Asi měly zabránit útěku odsouzeného. Většina sedadel byla obsazená.

V zadních řadách, do kterých jsem viděl i přes záři reflektorů, seděli členové mého klanu. Viděl jsem tam Anastarii, Plinta, Barsinu a své důstojníky. Budoucnost spoluhráčů závisela na rozhodnutí tohoto soudu a já si pomyslel, že na mně samotném vlastně už nezáleží. Tato myšlenka mi přišla na mysl, když jsem uviděl oči těch, kteří okupovali přední řadu: císař, Temný lord, Kornik, nejvyšší kněžka, pár rádců i mistrů… Hleděli na mě, jako by už rozhodnutí padlo a nebylo proti němu odvolání. Vybral jsem Anastarii a poslal jí video, které jsem natočil v Pryku. Pokud by mě odeslali na dlouhý „odpočinek“ zpátky do dolu, přišel bych o všechna privilegia svobodného občana.

„Slíbila jsem ti, šamane, že se po splnění tvého úkolu ještě potkáme,“ ozval se hlas Eluny a o sekundu později byla obsazena i poslední židle. Bohyně přišla, aby se spravedlnosti učinilo zadost. „Naahti, ohlas prosím důvod, proč se tento svobodný občan nachází v mé soudní síni.“

Císař se postavil a pronesl: „Já, císař Malabaru, viním svobodného občana Mahana, nejvyššího šamana a draka, ze zabití velké Jalininky, nejvyššího šamana Almise a budoucího prince císařství, Slata. Kornik, šaman zvěstovatel, je zde přítomen jako druhý žalobce a viní Mahana ze zrady na šamanistických principech a zničení svého totemu – draka! Požaduji pro něj trest!“

„Korniku, potvrzuješ císařova slova?“ podívala se Eluna na zvěstovatele.

„Ano, bohyně,“ zvedl se šaman a uklonil se Eluně. „Zničil vše, v co šamani věří. Pro takové, jako je on, není v Barlioně místo.“

„Kdo bude Mahana zastupovat?“ zeptala se bohyně a podívala se na přítomné. „Nebo mám sama nějakého zástupce vybrat? Císaři?“

„Neznám žádné nestranné kandidáty, bohyně. Velká Jalininka je symbolem Barliony a jediná živá bytost by v sobě nenašla sílu zastupovat jejího vraha.“

„V tom případě musíme změnit místo konání soudu. Určuji draka Aarenoxitolika jako obhájce obviněného. Kvůli omezením nemůže drak přijít do našeho světa, proto se budeme muset přesunout!“ Eluna zavřela oči, zvedla paže a okolní svět se změnil. Místo písku jsem pod nohama ucítil sníh, židle nahradily kameny a zdi byly vyměněny za skály světa draků.

„Zdravím tě, Eluno! Očekával jsem tě a tvé následovníky o něco později,“ ozval se Renoxův tichý vrčivý hlas, když se obrovský zelený drak snesl na nepříliš velký podstavec. „Synu,“ pokývl mým směrem Renox, „vidím, že se prostě neumíš ubránit problémům, co? Minule jsem tě potkal s největšími hrdiny Malabaru a teď ses tu objevil se všemi vládci… Zdráhám se pomyslet, jak bude vypadat naše příští setkání. Budeš obklopen bohy?“

„Já, císař Malabaru, viním svobodného občana Mahana…“ Naahti vstal ze svého kamene a opakoval slova obžaloby.

„Já, nejvyšší drak Aarenoxitolikus, tímto vyvracím slova císaře a šamana zvěstovatele Kornika,“ pronesl slavnostně Renox. „Jako svědky přivolávám…“

„Ahoj, brácho! Poslouchej, otec mi říkal, že už ses naučil transformovat. Můžeš mi to předvést? Jejda!“ Draco, který mě skoro srazil na zem, se ve vzduchu zastavil a rozpačitě se rozhlédl. „Pardon… Přišel jsem ve špatnou chvíli, táto?“

„Dovol mi odpovědět místo tebe,“ zazněl hlas tak známý, že jsem se skoro polekal. Když jsem se otočil, hleděl jsem na nejvyššího šamana, který vystoupil zpoza jednoho z kamenů. Almis! „Když to zkrátím, je to jednoduché: zničil jsi velmi hezký moment. Víš co?“ otočil se na Renoxe. „Už naprosto chápu, že se Mahanovi podařilo si ho vybrat. Vždyť jsou jako jeden! Pravidla? Nařízení? Omezení? Ne, o něčem takovém ani jeden z nich neslyšel!“

„Ale Almisi!“ zakňoural Draco trochu uraženě, když se mi smotal do klubíčka u nohou a schoval si hlavu pod ocas. Císař zůstal klidný, jelikož o Jalinince a Slatovi nepadlo jediné slovo, ale pohled na Kornika stál za všechny peníze. Výraz „naprostý šok“ ani z jednoho procenta nepopisoval stav, který v tuto chvíli goblin prožíval. Jeho normální zelená barva zmizela a před námi seděl v humří červené barvě tvor, který se snažil vpít do kamene. Nezasloužíš si být šamanem… Všechno jsi zradil… No jo, někdy je dobré spadnout z toho obláčku zpátky na zem!

„Můj první svědek odpověděl na všechny možné otázky jen svou prostou přítomností,“ pokračoval Renox. „Je na čase pozvat druhého. Eluno, pokud bys byla tak laskava,“ sklonil drak hlavu před bohyní a s očekáváním se na ni podíval.

„Přivolávám jako svědka Archanděla Jalininku!“ ozval se Elunin hlas horami.

„Volala jsi mě, matko?“ Ozval se zvuk podivného klapnutí a vedle Renoxe se objevila mladá žena. Její oslnivě světlá křídla, která musela překračovat všechny fyzikální zákony, se dotkla všech přítomných, čímž jim doplnila energii, zdraví a dokonce přidala několik bonusů. Stříbrokřídlá se změnila ve Světlokřídlou…

„Dcero, popiš přítomným poslední momenty tvého pozemského života,“ požádala bohyně.

„V Priantu vypukla epidemie. Já jsem se rozhodla riskovat a zkrátila jsem si cestu přes hory. V půlce cesty mi křídla vypověděla službu, zřítila jsem se na zem a před pádem se mi podařilo v pravý čas zachytit na římse. Věděla jsem, že nastala má poslední hodinka, ale pak jsem spatřila tohoto muže, tedy draka, a požádala jsem ho o pomoc. Načež on…“ Jalininka všem pověděla celý průběh mé první zkoušky a přidala i své pocity a postřehy. „Skočila jsem dolů sama a než jsem dopadla na zem, Eluna mě vyzvedla mezi své děti.“

„Díky, dcero, můžeš se vrátit zpět,“ poděkovala bohyně Jalinince, která vzápětí zmizela.

„Abychom výsledný obrázek ještě více doplnili,“ ozval se znovu Renoxův hlas, který nepovolil nikomu dalšímu se do průběhu procesu vložit nebo sdílet pocity, „pozvu k soudu původce plánů všeho, čím musel vyšší šaman Mahan projít. Uznávám, že za pár detailů nesu odpovědnost i já, ale hlavní myšlenky patří jim. Přivolávám jako svědky nejvyšší elementály vyšších i nižších světů!“

„Jsou mezi námi,“ vyšel z Kornika hlas, který zněl, jako by pocházel z úst odsouzence k smrti. „Abychom netraumatizovali svobodné občany, kteří nejsou zvyklí na bohy šamanů, budou elementálové promlouvat mými ústy.“

Kornikovy oči zbělely, sám šaman se vznesl do vzduchu a elementálové začali vyprávět svůj příběh:

„Již dlouho jsme toužili pochopit původ Geranikovy síly. Vyšší šaman, který se téměř stal nejvyšším, se nás v jednom okamžiku vzdal. Bylo to podivné a nechápali jsme to. Věděli jsme, že jediný tvor, který by nám o Geranikovi mohl povědět více, je Patriarcha, ale my nemáme přístup do vašeho světa a ani jinou možnost, jak ho kontaktovat. Patriarcha stejně nikomu nevěří, nemělo by smysl se s ním snažit spojit. Když Mahan poprvé přišel do astrální roviny, čímž porušil všechna myslitelná šamanská pravidla, dostali jsme nápad. Abychom pochopili sílu nepřítele, musíme mu nabídnout učedníka. Člověk, který se pro tuto roli hodil, přišel až k nám, proto jsme začali jednat. Věděli jsme, že se Mahan bude muset vzdát všech čtyř věcí, ve které dříve věřil: své rasy, svého učitele, svého totemu a svého přítele…“

Kornik se zatřásl, jako by slovo přítel pro něj znamenalo mnoho i přes to, že jeho tělo ovládali elementálové. Pak však pokračoval:

„Nejdříve jsme Mahana obrali o možnost vyvolat svůj totem. Za zničení stínu v astrální rovině samozřejmě nehrozí žádný postih, právě naopak. Byli jsme potěšeni, jak kreativní způsob jejich zničení šaman vymyslel, ale zároveň jsme chtěli uchovat jeho draka. Pak jsme ho vyslali ke Geranikovi, ochránili ho obranným štítem a odsunuli překážku ve formě Plinta. To jediné jsme mohli zvládnout, aniž by nás Geranika ucítil. Poté jsme Mahana nechali samotného a jen sledovali jeho činy.

Nejdříve přišla na řadu Jalininka. Geranika chtěl poslat Mahana do času, kdy byla stále silná, ale nejvyšší drak nám pomohl. Nastavil tok času tak, aby se Mahan s Jalininkou potkal až těsně před její smrtí. Mysleli jsme si, že se jen otočí a nechá Jalininku spadnout, ale jak jste všichni slyšeli od archanděla, dopadlo to jinak. Druhým úkolem bylo zabití jeho učitele. Promluvili jsme si s Almisem, jelikož je jediným šamanem schopným vytvořit svou iluzi, a vymysleli jsme způsob, jak nafingovat jeho smrt. Almis vyvolal svou iluzi, se kterou měl Mahan bojovat, ale budoucí učedník si chtěl promluvit a riskoval nesplnění úkolu, proto Almis zaútočil jako první. Když Mahan projekci odstrčil, Almis nechal iluzi zemřít a zmizet. Na zemi po ní zbyla jen jeho hůl, která by mohla učedníkovi pomoci. Vyšší šaman vypadá bez hole opravdu zvláštně.

Mahan nemohl splnit třetí zkoušku, jelikož neměl možnost svůj totem vyvolat. Ale čtvrtý test prostě a jednoduše zkazil tím, že nezarazil jednorožcův roh do Kornika, ale do Geraniky. Jedinou součástí, která v našem plánu nehrála roli, byl příchod svobodných občanů a Slatova smrt. Císaři, chápeme, že Barlionou zazněly ozvěny šamanových činů, ale jen vy jste odpovědný za smrt třiceti osmi tisíc dvou set a čtyřiceti šesti svobodných občanů a budoucího prince Malabaru. Díky neotřesitelné důvěře ve své schopnosti a za následování vytyčené cesty bez ohledu na důsledky možných trestů a strádání, my, nejvyšší elementálové vyšších i nižších světů, prohlašujeme Mahana za nejvyššího šamana! To je vše!“

Aktualizace postavy: Třída vyšší šaman změněna na nejvyšší šaman.

+1000 bodů reputace u nejvyšších elementálů vyšších i nižších světů. Aktuální úroveň: přátelský. K dosažení další úrovně zbývá: 2390 bodů.

Kornik se znavený snesl zpátky na zem a opřel se o svou kamennou sesli, jako by ho naprosto vyčerpalo být hlásnou troubou elementálů.

„Ve světle toho, co jsme slyšeli,“ proříznul okolní svět císařův ledový hlas, „zbavuji Mahana všech obvinění. Jeho skutky se ukázaly být pro císařství prospěšné a z toho důvodu nabízím nejvyššímu šamanu Mahanovi pozici velvyslance v království trpaslíků. Naše spojence obtěžují armády barbarů stahující se z Volných plání. Musíte zjistit původ těchto útoků a učinit jim přítrž. Přivolejte si herolda a získáte od něj portál do trpasličí země. Na přivolání herolda máte od této chvíle přesně měsíc. Pokud zvládnete králi trpaslíků během šesti měsíců pomoci, klan získá do svého vlastnictví hrad Urusai. Veliteli klanu bude náležet titul hrabě a zbytku velení titul baronů! Takové je mé rozhodnutí!“

Dostupný úkol: Nevyhnutelné zlo.

Popis: Království trpaslíků…

Termín dokončení: 6 měsíců. Typ úkolu: klanový, unikátní. Odměna za splnění: hrad Urusai, titul hraběte pro velitele a titul barona pro důstojníky, hradní pány a pokladníka klanu. Trest za nesplnění nebo odmítnutí úkolu: averze císaře ke klanu.

„Nechť se tak stane!“ pronesla Eluna ve chvíli, kdy jsem úkol přijal. „Potvrzuji císařova slova! Mahan a členové jeho klanu jsou zproštěni všech obvinění a jsou shledáni nevinnými!“

Ozval se hrom, kterému ale nepředcházel žádný blesk, a naše okolí se znovu změnilo. Podle mapy, kterou jsem si ihned otevřel, jsme se ocitli v samém středu hradu Padlých, ale v okolí nezůstalo nic, co by hrad připomínalo. Stáli jsme na docela normální mýtině porostlé trávou a tu a tam už se objevilo pár malých stromků. Během jednoho dne se ochránci podařilo zničit jakoukoli stopu po Midialovi i Geranikovi. Draco, Renox i Almis zůstali ještě ve světě draků, císař i Temný lord beze slova zmizeli, ale stihl jsem v jejich vlastnostech zkontrolovat svou atraktivitu. 65 bodů u císaře a 45 u Temného lorda. Super, začíná se blýskat na lepší časy! Rádcové a mistři si mezi sebou něco domlouvali a postupně mizeli. Kromě našeho klanu tu zůstali jen Kornik, Beth a Eluna.

„Mahane,“ oslovila mě nejvyšší kněžka, „je na čase, abych tebe a tvé spolubojovníky odměnila za nalezení Kamene světla. Díky vám všem!“

Hráči se rozzářili jako vedle sebe postavené vánoční stromky, když se přes ně přelila vlna nových levelů a reputace. Pak nejvyšší kněžka přistoupila ke každému hráči, předala láhve s živou vodou (musím se Anastarie zeptat, na co je to vlastně dobré) a všechny políbila na čelo. Ukázalo se, že Elunino požehnání (ačkoli bohyně stála opodál a počínání své kněžky jen se zaujetím pozorovala) zvýšilo všechny hlavní vlastnosti o 15 %. Tenhle bonus fungoval až do vymazání postavy ze hry nebo dokud se hráč nezprotivil bohynině přízni.

„Konečně je na čase, abych odměnila Mahana,“ usmála se bohyně. „Ty a tví lidé si zasloužíte, aby o vás mluvila celá Barliona. Avšak nějaký předmět, který by vám přestal být časem k užitku, není za vaše skutky dostatečný. Ráda bych vám předala něco, co nikdy žádný klan Barliony nezískal a ani už nezíská. Možná se díky daru objeví pár nepřátel, které bude pohánět velká závist, ale stojí to, myslím, za to. Podívejte!“

Přímo před Elunou se objevil planoucí nápis, který jsem neviděl jen já, ale taky všichni členové klanu:

Můžete si změnit název klanu na: Legendy Barliony (vyhrazený název).

Pokud tento název přijmete, každý člen klanu získá mazlíčka reprezentujícího jeho rasu.

Legendy Barliony a mazlíčci? Podíval jsem se na Barsininy široce vykulené oči, Plintův úsměv od ucha k uchu, v poslední době neustále spadlé dolní čelisti mých důstojníků a Anastarii, která se ze všech sil snažila zůstat klidná, a pochopil jsem, že se všichni rozhodli.

„Děkuji ti za tento dar, bohyně. Je to vskutku božská odměna!“

Ozval se další hrom a na mýtině v Temném hvozdu zbyli jen hráči.

„No není nádherná?“ Anastariin klid rázem zmizel, když uviděla malou, asi deset centimetrů vysokou sirénu, která se točila okolo dívčiny paže. Stacey hýbala paží různými směry a sirénka jí šťastně šplhala po ruce a výskala, což však mohla slyšet jen její majitelka. Občas se sirénka zastavila a objevilo se před ní zrcadlo, ve kterém se z každé strany prohlížela jako malá holčička, která se konečně dostala k maminčiným šperkům.

„Chramst!“ zazněl vedle mě podivný zvuk. Otočil jsem se a spatřil malého dráčka, který v jedné tlapce držel šamanistickou hůl a na hlavě se mu třepotal klobouk s pery. Druhou tlapkou dojídal šťavnaté jablko a svět okolo ho pramálo zajímal. Jakmile jablko dojedl, zavrtal se pod můj plášť a vytáhl jen hlavu, kterou si opřel o mé rameno.

Podíval jsem se i na zbytek hráčů, kteří si prohlíželi své mazlíčky, a zasmál jsem se. Až dnes se zrodily opravdové legendy Barliony…

***** Postavy vězňů, kteří si nepřejí s postavou dále ve hře pokračovat, mohou být zničeny, když jim vyprší trest..

Tajemství Temného hvozdusdot

V. Mahaněnko

1. vydání

Anglický originál The Secret of the Dark Forest

Překlad Martin Kapalka

Obálka V. Manyukhin

Jazyková redakce Alexandra Petáková

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 512. publikaci

Ostrava 2018

Tisk Printo, s.r.o., Ostrava

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint