Hrad fantomůsdot

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.ereading.cz

www.palmknihy.cz

V. Mahaněnko

Hrad fantomů – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Cesta šamana                      

LitRPG v nakladatelství                      

FANTOM Print

CESTA ŠAMANA - VASILIJ MAHANĚNKO

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice *

OBRÁNCE PERIMETRU - MICHAEL ATAMANOV

Sektor osm

Za smrtí *

Nová smlouva *

Hra bez pravidel *

* Připravujeme

V. Mahaněnkosdot

Hrad fantomů

Cesta šamana

Kniha 4.

FANTOM Print

2019

Originally published in English under the title The Phantom Castle by Magic Dome Books, 2016                      

Copyright © V. Mahanenko 2016

Cover Art © V. Manyukhin 2016

English Translation © Natalia Nikitin 2016

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN 978-80-759-4022-3 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8973-6 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8974-3 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

# fantomprint

@fantomprint

1. kapitola

Taviiny krvavé slzy

„Konec lenošení!“ Anastariin uštěpačný hlas projel mlhou v mé hlavě a přinutil mě k návratu do reality. Po několik dalších momentů můj mozek odmítal spolupracovat, jako by nevěřil smyslům, ale nakonec se tato přehrada nedůvěry protrhla. Myšlenky se vrátily k životu a pospíchaly jedna za druhou, až připomínaly horskou bystřinu. Jak jsem na tom? Ležím na zemi. Můj let musel dospět k předčasnému konci. Bolí mě celé tělo, jako bych měl polámané všechny kosti. Přistání tedy nebylo z nejměkčích. Jedinou cenou útěchy při pohledu na herní hodiny pro mě bylo to, že od mého osudného pádu uběhlo jen deset minut a zatím jsem nezemřel.                      

„Mám do něj šťouchnout klackem?“ připojil se Plintův hlas. „Třeba se pohne.“ Co tu vlastně dělá? Na své vlastní schopnosti ještě nepřišel, ale do mě se takhle naváží. Jestli jsem drak, musím se přece nějak naučit létat, ne?

„Někoho to šťouchání skutečně čeká!“ zavrčel jsem. Posbíral jsem zbytky sil, posadil se a opřel se o strom, do kterého, jak mi paměť připomněla, jsem před pár minutami narazil. „Jak je na tom Clutzer?“

„Vypadá to, že žiju. To jsem celý já,“ ozval se z druhé strany stromu Clutzerův chraptivý hlas. Tím mi dal najevo, že si to přistání protrpěl stejně jako já. Stejně jsem si oddychl. Nouzové přistání nezabilo ani jezdce. Aspoň nějaké pozitivum!

„Plánuješ ještě dlouho sedět? Je před tebou dalších čtyřicet minut tréninku. Buď tak hodný a dej se do práce!“ křikla Anastaria, jíž byl můj zdravotní stav naprosto lhostejný. Necítím se dobře, jsem zraněný a naštvaný, ale ona tam jen stojí a přemýšlí, jak prodloužit návštěvu u našeho společného mučitele. Ta holka je bezcitná. Který idiot si může myslet, že je dokonalá?

První měsíc pobytu u Patriarchy upírů se blížil ke svému konci a můžu s jistotou potvrdit, že šlo o nejtemnější dobu mého herního života ať už za lovce, nebo za šamana!

První dva dny se ukázaly být příjemně klidnými. Patriarcha nám dopřál nejrůznější libůstky, bavil nás vzrušujícími příběhy a s jednorožkyní Ishni nám ukazovali divy Temného hvozdu. Už jen ten Zelený vodopád stál za vidění! Z neskutečně obrovského balvanu, který se tyčil do výšky padesáti metrů a byl obklopen impozantními a (díky Ishni) živými stromy, začínal svou epickou cestu malý potůček. O tři sta kilometrů dál se tento potůček změnil na jeden z mnoha přítoků řeky Neldy, jež je druhá největší v Malabaru. Nás však svou krásou ohromil i tento malý potok. Čirá a lahodná voda, která okamžitě přidávala energii a zdraví, padala z balvanu, jehož pouhá přítomnost v Temném hvozdu vyvolávala nejrůznější otázky. Kde se tady vzal? Je to právě tento pečlivý přístup k detailům na straně návrhářů lokací, co určité hráče přiměje celý svůj herní čas procestovat. Pro takové hráče je několikadenní let na gryfovi ničím, pokud na konci své cesty mohou spatřit něco podobného! Zelený vodopád, dokonale kulaté jezírko, do kterého vodopád padal a okolo kterého rostly zelené, bílé a červené květiny. To vše představovalo obnovenou mýtinu ochránce Temného hvozdu.

Během dvou dnů jsme spatřili takové množství ohromujících a půvabných míst, že jsme byli naprosto nepřipraveni na to, co nás čekalo. Při návratu do Patriarchova hradu byl každý z nás zaplaven protichůdnými pocity. Patriarchův obličej vyjadřoval hrdost nad bezchybností, s jakou jeho válečníci splnili rozkazy. Ishni byla něčím zaujata a upíři byli očividně rádi, že svého vládce potěšili. Já a ostatní hráči jsme se začali pomalu vyrovnávat s melancholickým vědomím toho, co nás čeká. Obrovská citadela, která dvacet let odolávala útokům Padlých, se stala obrovským cvičištěm. Překážkové dráhy, houpající se kyvadla, tréninkoví panáci, imitace bossů a za nimi další kyvadla a dráhy. Dokonce jsem neznal ani přesné názvy většiny zařízení, ale z potěšeného výrazu na tváři hlavního barlionského krvesaje se dalo odhadnout, že takový trénink brzy přinese své plody. Jedinou mou výhodou bylo, že jako šamana se mě překážkové dráhy a běžecké úseky netýkaly. Ty patří válečníkům a lupičům. Ať si s nimi do sytosti užijí. Anastaria, Barsina a já budeme trávit čas studováním našich kouzelných schopností.

Jak já se mýlil…

Nejdříve jsme dostali jeden jediný úkol nazvaný jednoduše „Trénink“. Byl to vzácný, snad i jedinečný úkol, podle kterého jsme měli podstoupit čtyřtýdenní trénink podle speciální metodologie, která byla vyvinuta tajemnými mnichy. Ta by měla našemu vědomí umožnit přesun některých dovedností ze hry do reálného světa. Během trvání tohoto úkolu mohli hráči odejít ze hry třikrát denně na dobu dvou hodin. Pokud by kdokoli odešel častěji než třikrát nebo by se vrátil později než po dvou hodinách, úkol by nesplnil. Jelikož odměnou za splnění byl jednorázový bonus +15 bodů do všech hlavních statistik, nikdo nechtěl nesplnění riskovat. Však si taky všichni tři volní hráči odskočili do reality pouze jednou a vrátili se už po jedné hodině, připraveni jako skupina ušlechtilých partyzánů podstoupit jednoduchý a bezbolestný trénink pro dosažení odměny. Ach, ta dětská naivita!

Osmadvacet herních dní pod Patriarchovým vedením se slilo do jediného obludného dne vyplněného vyčerpáním, bolestí, utrpením a dalším vyčerpáním. Po ranním cvičení následoval trénink a pak krátká pauza vyplněná tréninkem. Pokračovali jsme obědem ve formě tréninku a teprve po něm jsme se dostali k plnohodnotnému serióznímu cvičení, po němž nás konečně čekala krátká pauza, kterou jsme strávili tréninkem. Pak už zbývala jen večerní tréninková část a před odchodem do postele jsme museli provést uklidňující cvičení. Během noci jsme byli třikrát vzbuzeni na rychlý, asi hodinu trvající trénink. Dokonce ani první měsíc v dole Pryke mě nevyčerpal tolik, jako to dokázali Patriarchovi poskoci.

Jen pár dní po začátku tréninku se Draco, kterého jsem vyvolal hned, jakmile jsem dostal možnost, začal objevovat mezi keři a zajímal se, zda jsou někteří „mučitelé“ v dohledu. Patriarcha ihned vysvětlil, že je životně důležité, aby se vylepšovaly i schopnosti mého totemu, a osobně si pro práci s drakem vyhradil dvě a půl hodiny denně. Prohnal ho úplně vším. Nutil ho šlehat oheň, přecházet do čtvrtého zesílení, rozvíjel jeho koordinaci, přesnost zásahu a učil ho letu při zemi. Dva týdny tohohle šílenství přivedly můj totem na level 48 a na hranici nervového zhroucení. Když se znovu objevil mezi keři, okamžitě odmítl pokračovat, pokud by byl donucen znovu jít za tím „zatraceným ksichtem plným tesáků, který saje nejen krev, ale i duši“. Překvapilo mě, že když jsem tuto zprávu přednesl Patriarchovi, upír si jen potěšeně zabroukal a oznámil mi, že trénink jednoho z draků právě dosáhl svého konce.

„Na druhou stranu,“ dodal po chvíli přemýšlení, „musíme začít s tréninkem druhého draka! Za dvě hodiny tě budu očekávat u kyvadel a buď připraven ve své dračí podobě. Do té doby máš čas běhat. Tak hop hop!“

Zbytek času jsem strávil tím, že jsem se učil létat. Jinými slovy, jako nášup k mému normálnímu tréninku se přidal ještě trénink létání. Stojí za zmínku, že podobného „požehnání“ ve formě dalšího tréninku se nedostalo jen mně. Patriarcha si vyhradil čas i pro sirénu Anastarii a upíra Plinta. Zatímco byl jeden z nás ve spárech Patriarchy, ostatní běhali po překážkové dráze nebo si vylepšovali hlavní statistiky. Barsina, Anastaria a já jsme pracovali na úrovni své inteligence a zbytek na zlobě a hbitosti.

„Mahane, nasaď si diadém,“ pronesl Patriarcha během dalšího tréninku s optimismem v hlase. „Clutzere! Přestaň poskakovat a pojď k nám! Uděláme z tebe laboratorní krysu!“

Po dvou týdnech tréninku v mé dračí podobě jsem dokázal udržet sám sebe ve vzduchu po dobu pětadvaceti minut. To bylo maximum, co mi má pátá úroveň draka umožnila. Podle Patriarchy jsem si pro přechod milníkových úrovní draka (což byly úrovně s násobkem pěti, neboli 5, 10, atd.) musel promluvit s Renoxem. Jen velitel draků mohl rozhodnout, zda je někdo hoden povýšení, nebo je pro něj ještě příliš brzy. I přesto mě Patriarcha důrazně odmítal naučit, jak portál do světa draků otevřít. Vysvětlil mi, že až nadejde správný čas, sám zjistím, jak se tam dostat.

„Chápeš, kde jsi udělal chybu?“ zeptal se mě Patriarcha, když ke mně došel.

„Neudělal jsem žádné chyby,“ odvětil jsem a bolavýma rukama jsem si masíroval bolavé nohy. „Je snad moje chyba, že je Clutzer tlustý a snaží se ze všech sil spadnout? Ještě jsem se ani pořádně neodlepil od země a on už začal panikařit a prosil mě, abych ho vrátil na zem. Počkat, už vím! Mou chybou bylo, že jsem svobodnému občanu dovolil, aby na mně cestoval! K tomu jsou přece zvířata!“

„Síla, Mahane,“ přešel rovnou k vysvětlení Patriarcha a naprosto mě ignoroval. „Tvá síla je na příliš nízké úrovni. A s tím musíme něco provést. Nejsi jen prostým šamanem, jsi navíc i drak a drak potřebuje sílu! Ačkoli nám do konce tréninku zbývá jen den či dva, využijeme je na maximum. Reandere!“ Patriarcha si k sobě přivolal jednoho ze svých pomocníků. „Mahan si může další dvě minuty odpočinout a následně podstoupí intenzivní trénink síly! Musíme z téhle slabé ještěrky udělat opravdového draka!“

Upír se odmlčel a podíval se na usmívající se tváře ostatních hráčů. Pak však pokračoval: „Anastario, za dvě minuty tě budu čekat a buď připravena v podobě sirény. Všichni ostatní zamiřte na překážkovou dráhu číslo dva. Clutzere, přestaň se schovávat za tím stromem! Nejsi Mahanův totem. A nepředstírej, že jsi slabý a nemocný. Tak už běžte, překážková dráha se nemůže dočkat!“

Úkol Trénink splněn.

Všechny hlavní statistiky zvýšeny o 15 bodů. Energie zvýšena o 10 bodů.

Nikdy jsem si nemyslel, že mi splnění herního úkolu může přivodit takovou radost! Smál jsem se jako šílenec, nechal jsem kyvadlo, aby mě vyrazilo z překážkové dráhy, padl jsem na zem, zavřel oči a myšlenka na vstávání mou hlavou vůbec neproběhla.

„Uhni,“ zafuněla Anastaria a svalila se vedle mě. Neměl jsem ani sílu, abych jí nějak odpověděl. Jaký má smysl uhýbat, když můžeš padnout kamkoli po celé rozloze lesa? Ale ne, ty se musíš prostě položit na místo, kde už ležím já.

„Mahane!“ Pokud jsem se nemýlil, Plinto dopadl na zem někde poblíž. „Nemáš ještě pár dalších podobných úkolů? Za dvanáct let hraní téhle hry jsem si udělal pár nepřátel. Bylo by super, kdyby ses s nimi o ty úkoly podělil. Jen ať se taky pořádně zapotí!“

Nejspíš ode mě očekával nějakou odpověď, ale neměl jsem dost síly ani na to, abych pohnul jazykem. Ačkoli nešlo o sílu, spíš o naprostou nechuť. Se zasténáním jsem se převalil na záda a zahleděl jsem se skrz koruny stromů na alabastrově modrou oblohu. Otevřel jsem své statistky a začal se probírat výsledkem celého toho tréninku. Bylo všechno tohle utrpení k něčemu dobré nebo ne?

Statistiky hráče Mahana

Zkušenosti

35430

z

172980

Další vlastnosti

Rasa

Drak

Úroveň draka

5

Třída

Nejvyšší šaman

Minuty v dračí formě

25

Hlavní profese

Klenotník

Útok silou

1765

Level postavy

93

Útok kouzlem

29245

Zdraví

29510

Obrana proti útoku silou

2329

Mana

59230

Obrana proti kouzlu

2179

Energie

110

Obrana proti ohni

2139

Vlastnosti

stupnice

základ

+ z vybavení

Obrana proti mrazu

2179

Výdrž

64%

76

2981

Obrana proti jedům

100%

Hbitost

11%

61

1095

Síla

84%

73

88

Šance vyhnutí se útoku

25,40%

Inteligence

35%

202

5933

Šance na kritický zásah

18,40%

Charisma

41%

72

72

Dovednost

0%

7

14

Elunino požehnání

15%

Odolnost

40%

138

138

Úroveň elementálů vody

9

Spiritualita

0%

53

53

Level Totemu

48

Volné body vlastností

395

Profese

Specializace

Klenotnictví

54%

105

105

Drahé kameny

1

Hornictví

1%

65

66

Zocelení

10%

Obchodování

25%

9

9

‒

Vaření

20%

6

6

‒

Kartografie

50%

98

98

Psaní svitků

10%

Kování

20%

92

92

Odlévání

10%

Opravování

0%

6

6

Oprava kůží

No teda.

Možná by stálo za to požádat Patriarchu o další čtyřtýdenní kolo tréninku. Když se mi však tahle myšlenka objevila v hlavě, celé mé tělo popadla křeč. Tělo jednoduše odmítlo si další podobný test protrpět. Otočil jsem hlavu a spatřil vedle sebe ležet sirénu. Anastaria neměla sílu opustit po konci tréninku svou podobu.

„Stacey, co budeme dělat s těmi barbary? Za několik dní musíme přivolat herolda a ještě jsme se ani nedomluvili, jakým způsobem ten hrad získáme.“

„Proč? Nemusíme toho udělat zas až tolik.“ Dívčina odpověď mě zarazila. „Císař ti nemůže jen tak předat hrad, je to příliš velký dar. Ale i tak byl přinucen ti ho nějakým způsobem dát za vše, co jsme pro Barlionu vykonali. Geranika je zranitelný a jsem si jistá, že se brzy objeví aktualizace, která představí třetí císařství. Je hloupost předpokládat, že si trpaslíci nedokážou poradit s nějakými nájezdníky. Potřebujeme akorát posbírat síly, vydat se na válečnou stezku a pak získat náš hrad. Nebo si myslíš, že bych se jen tak vzdala svého titulu? Už dlouho to mám vše vymyšlené, ale kvůli tomu tréninku a tak jsem neměla šanci ti to říct. Takhle vyčerpaná jsem už dlouho nebyla. Věděl jsi, že nám vypnuli filtry smyslového vnímání? Jen díky tomu můžou zajistit, aby se naše schopnosti přesunuly i do reálného světa.“

„Na co mi ty zatracené schopnosti asi tak budou?“ zamumlal Plinto. „Proč bych já, obtloustlý, postarší a často nemocný chlap měl umět lézt po stromech? Co s tak naprosto zbytečnou dovedností asi zmůžu? Jedině strašit po ulicích kolemjdoucí.“

„To máš pravdu,“ usmála se Stacey. „Tarzan začne z nervozity kouřit a přehodnotí svůj dosavadní život, až tě uvidí šplhat na strom, který se bude pod tvou vahou prohýbat! Tenhle trénink…“

„Byl svou obtížností určen začátečníkům,“ navázal na ni Patriarcha. „Měli byste si teď odpočinout a nabrat síly, abychom mohli pokračovat. Myslím, že několik měsíců by na takový odpočinek mělo stačit. Další část bude daleko zajímavější!“

Dostupný úkol: Trénink, 2. úroveň.

Na tréninkové hřiště se sneslo naprosté ticho. Stále jsem ležel na zemi, několikrát jsem otevřel a zase zavřel oči, abych se snažil odehnat oznámení, které se mi před nimi vznášelo a informovalo mě o budoucí dávce bolesti a teroru. Po druhé úrovni, která by měla trvat 6 týdnů, se všechny naše hlavní statistiky zvýší o 60 bodů. Trénink má začít za dva měsíce od tohoto dne. V úkolu bylo miniaturním písmem dokonce napsáno, že si nás Patriarcha v daný čas přijde vyzvednout na jakékoli místo Barliony, dokonce i kdybychom se přestěhovali na jiný kontinent!

„Těším se, až vás všechny zase za dva měsíce uvidím!“ oznámil nám upír potěšeným hlasem. Ačkoli každý z nás nesnášel to vyčerpání a hroznou bolest, nikdo nechtěl úkol odmítnout. „Teď vás však už musím opustit. Pokud máme být do dvou měsíců se vším hotovi, musíme se na druhou tréninkovou část začít ihned připravovat!“

U ucha se mi ozvalo jakési zachroupání. Můj dráček, na kterého jsem si za poslední čtyři týdny tak zvykl, že jsem jeho přítomnost už ani nevnímal, mi vylezl na rameno a pustil se do éterického jablka. Zjistili jsme, že chroupání můžu slyšet jen já. Dráček byl pro všechny ostatní hráče bez zvuku. Na jednu stranu to bylo dobře, ale přesto to nebylo moc zábavné, protože jsme například nemohli slyšet zpěv Anastariiny malinké sirény, která si před zrcadlem načesávala vlasy, nebo litanie kleteb, které se valily z úst Plintova mini upíra, jenž v rukou držel dvě jedovatě zelené dýky a na tváři měl tak hrozivý výraz, že jsme nedokázali udržet vážnou tvář.

„No tohle!“ vydechla Anastaria, když se před našima očima objevila další zpráva:

Drahý hráči! Rádi bychom získali váš souhlas k použití vaší podoby ve filmu o událostech, které se odehrály v Beatwicku a v Temném hvozdu. Jako honorář za použití vaší podoby vám nabízíme 0,5 % z výdělku z každého filmu.

Honorář vám vyplatí samotný císař a celá částka vám bude automaticky převedena na váš účet v bance Barliona.

„Aha, film,“ zareagoval jsem zamyšleně na zprávu. „Chtěl by někdo být filmovou hvězdou?“

„Já jsem pro,“ odpověděly Anastaria s Barsinou téměř naráz. „Korporace moc často filmy netočí a takovou možnost rozhodně neodmítnu!“

„Já taky souhlasím,“ dodal Plinto. „Hrát jen tak pro zábavu je jedna věc, ale stát se součástí herních dějin je úplně nová dimenze.“

Leite, Eric a Clutzer nebyli zrovna poblíž a mně se nechtělo otevírat kanál zpráv. Proto jsem rovnou stiskl tlačítko „Přijmout“. Přiměla mě k tomu už jen skutečnost, že chtěli o těch událostech natočit film. První zpráva však ještě ani nestačila zmizet, když se objevila druhá:

Drahý hráči! S radostí oznamujeme, že jsme dokončili novou kampaň, ve které svou roli sehraje nové nepřátelské císařství. Od této chvíle Malabar a Kartoss uzavřely příměří, které bude aktivní až do doby, kdy bude Geranika poražen. Nahlédněte prosím do manuálů ohledně pravidel spravujících spolupráci mezi hráči z různých císařství.

Využijte prosím šanci zhlédnout úvodní videa zahrnující dva předchozí scénáře: Kartosský gambit a Tajemství Temného hvozdu. Doufáme, že si obě videa užijete!

(Cena za přístup ke každému z videí: 50 zlatých.)

„QED1“ pronesla Anastaria spokojeně. „Přispěli jsme k vytvoření třetího císařství, nějací barbaři by nám nějaké velké problémy dělat neměli. Ten hrad a tituly nám předají prakticky za nic! Baronka Anastaria. Musím říct, že to má v sobě určitý náboj. Co říkáte na to, že bychom se na obě videa podívali? No teda! Každé z nich trvá asi dvě hodiny!“

Nikdy jsem si nemyslel, že bych někdy mohl vlastní dobrodružství sledovat zfilmovaná, a už vůbec ne s pusou otevřenou dokořán. Beatwick, záchrana vlků, past na temné gobliny, hledání sklice, Kartosský hrad, Anastariino pozvání, hádka s Elizabeth, boj, výprava do Temného hvozdu, ochráncova mýtina, hrad Padlých, Geranikovy testy a bohynin soud. Korporace vytvořila prvotřídní dílo! Čtyři hodiny uběhly jako nic a zanechaly za sebou jen příjemný pocit dobře vykonané práce. Je škoda, že scénáře už skončily, vůbec bych se nebránil účasti na nějakém dalším filmu.

Dong! Obdržel jste 1 439 288 nových zpráv. Přejete si je zobrazit?

„A už to začalo,“ zasmála se Anastaria a vytáhla svou přenosnou poštovní schránku. „Během půl hodiny přišly dva miliony zpráv. Ještě trochu víc a padne můj osobní rekord počtu přijatých zpráv!“

„Mně přišel milion a půl,“ dodal jsem rozpačitě a otevřel jsem svou schránku. Na takovou popularitu nejsem zvyklý a nemám nejmenší tušení, co odpovědět na zprávy jako:

„Ahoj! Dobrá práce! Když budeš někdy potřebovat čaroděje, stačí se ozvat!“

Nebo:

„Mahane, dovol mi přidat se do tvého klanu! Můžeme chodit na výpravy společně! Hlavně mě seznam s Anastarií!“

Jako by se všichni zbláznili a strávili poslední půlhodinu psaním dopisů!

„Když tak koukám, jak jsme oblíbení, měla by ses letos přece jen do Miss Malabaru přihlásit. Veškerou konkurenci rozdrtíš na padrť!“ dodal smějící se a pomalu vstávající Plinto. „Jdeme zpátky do Anhursu, nebo přivoláme herolda rovnou sem?“

„Ještě máme dva dny čas. Pojďme nejdřív do Anhursu, vyřídíme nějaké záležitosti a na ty barbary se vrhneme až potom. Já například potřebuju získat druhou úroveň klenotnické specializace.“

„Souhlasím. Nejdřív se zastavíme v Anhursu,“ ozvala se Anastaria. „Připravím portál.“

„V tom případě to uděláme takhle: Potkáme se okolo osmé ve Zlaté podkově a tam se domluvíme, jak bude náš klan do budoucna fungovat. Stacey, ty máš z nás nejvíc zkušeností, a proto z tvých nápadů a návrhů vyjdeme. Pokud i někdo další přijde s vlastními nápady, bude to jedině dobře. Ale teď už se sbalme a vzhůru do hlavního města.“

„Jak vám mohu pomoci?“ zamumlal klenotnický trenér, aniž by vzhlédl od pracovního stolu, kde vyhlazoval nějaký opál. Gnóm opatrně z opálu odebíral mikrometr za mikrometrem a já jsem pochopil, že se snaží kámen vytvarovat do podoby srdce. Podle ohromné hromady nezpracovaných kamenů a diadému ležícího opodál mi bylo jasné, že klenotníka čeká spousta práce. „Prosím za prominutí, ale nemám vůbec čas. Vévodkyně si právě dnes přijde vyzvednout diadém, který věnuje své dceři, ale objednala jej teprve včera večer. Nemám ani chvíli volna.“

„Můžu vám pomoci,“ vyšla ze mě automatická odpověď, když jsem ucítil šanci na získání úkolu. Vypomoct klenotníkovi s vyřezáním několika srdcí mě nic stát nebude a dostanu šanci na získání jednoho nebo více bonusů.

„Opravdu?“ Gnóm konečně vzhlédl od své práce a zazářil jako slunce. „Mahane!“ vyhrkl trenér radostně a poskočil na svém sedátku. „Už je to nějaká doba, co jsme se potkali! Slyšel jsem, že někdo vyrobil trpaslíky válečníky pro Karmadontovu šachovnici, a měl jsem pocit… Ale ne, naprosto jistě jsem věděl, že jsi to byl ty! Potěš mé staré oči!“

Vytáhl jsem figurky a předal je gnómovi, který jimi začal v rukou otáčet a do nejmenších detailů si je prohlížel. Asi hledal nějaké nepřesnosti, ale žádné na nich nenajde.

„Velmi pěkná práce,“ zhodnotil figurky klenotník a podal mi je nazpět. „Nebál bych se říci – perfektní. Kvůli čemu jsi vlastně za mnou přišel?“

„Potřebuji zvýšit úroveň specializace. V klenotnictví jsem už dosáhl na úroveň 105, ale pořád se plácám na první úrovni drahých kamenů. Chtěl jsem se taky zeptat, jak dopadl prodej receptu na Kamennou růži.“

„Prodej šel bez problémů. Za recept jsem získal 73 tisíc zlatých. Tady máš své peníze.“ Gnóm mi předal malý váček cinkajících zlaťáků, který z mé ruky okamžitě zmizel. Jak to tak bývá, 30 % zlatých přešlo na účet císařství, což mi připomnělo má omezená práva.

„Co se týká druhé úrovně, tu tě samozřejmě naučím, nemusíš se obávat. Ale poslouchej. Buď mi za zvýšení na druhou úroveň zaplatíš deset tisíc zlatých a můžeš jít, nebo ti ji zvýším zdarma, ale budu od tebe chtít pomoc s těmito opály. Co si vybereš?“

„Jak vám s nimi můžu pomoci?“ Neměl jsem v plánu odmítat úkol, který se váže k profesi, a nevadilo mi strávit nějaký čas prací.

„Když se na to tak dívám, do příchodu vévodkyně rozhodně nestihnu diadém vyrobit a osázet ořezanými kameny. Pokud mi pomůžeš s kameny, zvýším ti úroveň zdarma. V případě, že mi pomoc slíbíš, ale do vévodkynina příchodu to vyrobit nestihneš, budeš muset za zvýšení zaplatit, a to dvojnásobek původní ceny. Co na to říkáš?“

Dostupný úkol: Diadém s opály pro Opálovou nevěstu.

Typ úkolu: vzácný. Omezení: jen pro klenotníky.

„Pomůžu vám!“

„To je výborné!“ Gnóm si zamnul ruce a zvýšil úroveň mé specializace na drahé kameny. „Na další úroveň specializace můžeš postoupit, až si zvýšíš klenotnictví na úroveň 150. Na třetí úrovni budeš moci díky dovednosti vyrábět předměty s bonusem až tisíc bodů. Pokud jsi to zapomněl, momentálně je tvé maximum bonusů na jednom předmětu omezeno na 180. Teď se tady posaď a prohlédni si tento vzorek. Máš čtyři hodiny na to, abys mi do naprosto stejné podoby ořezal další čtyři opály. V mezičase budu pracovat na diadému…“

„Podívej! Tam je Mahan! Rychle zapni kameru!“ Od otevřeného okna jsem zaslechl tlumený šepot, který mě dost rozhodil. To mluví o mně? Když jsem se ohlédl, málem jsem všechny nástroje upustil. Za oknem byl dav asi čtyřiceti lidí shromážděných na malém náměstí, kde se nacházela klenotníkova dílna, a pozorovali mě při práci. Dva čarodějové stojící nejblíže u výlohy promítali na zdi okolo video, které natáčeli, aby i vzadu stojící hráči mohli bez problému do nejmenších detailů pozorovat mou práci. Mé proradné ruce se začaly třást. Ještě jsem si nezvykl pracovat pod drobnohledem potenciálních kritiků, kteří později začnou všem okolo říkat, jak by to oni sami zvládli daleko lépe. Ukázalo se, že opravdová sláva se ke všemu ostatnímu ještě navíc pojí s velkou bolestí hlavy. No, nevadí. Pokud se chtějí dívat, ať se dívají. Nejdůležitější je, že se mi nepletou pod nohy.

Snažil jsem se ze všech sil zapomenout na své obecenstvo a pokračoval ve zkoumání opálového srdce. Znovu jsem si přečetl popis úkolu. Opálová nevěsta. Už jen tato formulace sama o sobě mě přiměla k zamyšlení, že tu něco nehraje. Od kdy v Barlioně existují nějaká opálová NPC? A ještě k tomu nevěsty?

„Pane,“ otočil jsem se k trenérovi. „Chápu, že čas hraje proti mně, ale povězte mi, kdo je to ta Opálová nevěsta? Co udělala, že má teď dostat opály? A proč se mají do toho diadému vkládat opály právě ve tvaru srdce?“

„Proč srdce? Co jiného by bylo vhodné z ohnivého opálu vyřezat? Podle mě je srdce právě to nejvhodnější. Podívej se na ten vzorek. Pokud si však přeješ vyrobit něco vlastního, nebudu ti bránit. Nejdůležitější je, aby se tvůj výrobek dal do diadému vložit normálním způsobem, přesně jako u tohoto vzorku. A co se týká nevěsty… Malabar s Kartossem poprvé v historii uzavřeli příměří, i když je to jen dočasně. Proto vévodkyně Caltanoru nabídla jednomu z kartosských vévodů – pokud si dobře vzpomínám, jmenuje se Urvalix – spojenectví prostřednictvím svatby její dcery Tavie s vévodovým synem Trediolem. Dívce je teprve osmnáct, nikdy toho Kartossana neviděla a v záchvatu vzteku si ho odmítla vzít. Později však ustoupila, nebo ji spíše ustoupit přinutili. K svatbě přistoupila jen pod jednou podmínkou: Trediola si vezme jen za předpokladu, že si může na hlavu připnout opálový diadém. Ta malá uličnice dobře ví, že v Anhursu, ba ani v celém Malabaru, žádný takový diadém není. Kartossané dorazí dnes a vévodkynini sluhové si mají výrobek za tři hodiny vyzvednout. Myslel jsem si, že srdce by se hodila nejvíc. Vždyť je to přece nevěsta! Ale to už stačí, musím se vrátit ke své práci. Ještě jsem si neporadil s těmi obroučkami. Mahane, vynasnaž se, prosím!“

„Musí to být čtyři kameny?“ položil jsem poslední otázku, než jsem se dal do řezání.

„No, koukni na můj plán.“ Gnóm mi ukázal návrh diadému, který však by klidně mohl být i korunou. Stříbrné listy, diamantová fasetka a čtyři místa pro drahokamy srovnané do téměř přesné linie. Než jsem pochopil, co se mi na návrhu diadému nelíbí, ztratil jsem další minutu. Naráz mi to však došlo. Srdce! Červená srdce seřazená do řady by na tomto skvostu vypadala otřesně. Tavia by při pohledu na tento výrobek dostala takový záchvat vzteku, že by Trediol neměl jinou možnost, než se do své domoviny vrátit bez nevěsty. Nad čím to sakra zase dumám? Vždyť tu mluvím jen o dvou NPC, které se účastní jakéhosi scénáře o usmíření dvou protivníků. Nemůžou se nevzít… I přesto bych však vsadil i zuby, že ta srdce budou na diadému vypadat žalostně.

Znovu jsem si prohlédl vzor srdce, pak hromadu krvavě červených opálů a zavřel jsem oči. Kopírování není má metoda! Mladá dívka má být provdána proti své vůli. No, takové věci se prostě dějí. Mimochodem, proč si má vlastně brát Kartossana? Protože její matka vévodkyně to tak určila? No jistě! Dívka by mohla klidně nakráčet k císaři a požádat ho, aby matčino přání zamítnul. Pokud… pokud tento svazek není přesně tím, co si císař a Temný lord přejí. První krok, vypuštění mírové holubice. Oběť, která by dvě císařství v jejich boji proti Geranikovi spojila. Vlastně proč ne? V Barlioně se objevovaly docela pokročilé společenské metody. Obětovat dvě NPC pro dosažení cílů obou císařství je tak akorát pro pořádný scénář. Jsem si jistý, že tento manželský svazek bude na všemožných místech propírán a z mladého páru udělají dva hrdiny-mučedníky, kteří musí pro své domoviny trpět. Počkat!

Oči mi přeskočily na první z opálů. Nejdříve jsem vyřezal osazení, pak jsem na chvíli zaváhal a rozhodoval se, zda mám svůj plán zrealizovat. Ty bys chtěl srdce, co? No…

Vedle sebe do řady se poskládaly čtyři kameny. Čtyři krvavé symboly nevěstiny oběti pro její říši.

Vyroben předmět: Taviina krvavá slza.

Popis: Dívčina bolest a zoufalství se přenesly i do jejích slz. Jedna z nich spadla na opál, který ji vstřebal a vzal na sebe její podobu.

Předmět je nutný pro splnění úkolu.

+ 4 Klenotnictví. Dohromady: 109.

+1 Dovednost. Dohromady: 8.

„Tady to je!“ pronesl jsem šťastně, když světlo vycházející z mých rukou vyprchalo a z rozbolavěného těla mi zmizel pocit radosti ze zvýšení úrovně mé hlavní profese. Byl to bezvadný pocit, ale musel jsem si pospíšit. Potřeboval jsem ještě dneska stihnout setkání mého klanu! Nabídl jsem kameny gnómovi a dodal: „Když je připevníte na ten diadém…“

„Už není čas je připevnit, Mahane,“ přerušil mě gnóm a se smutným výrazem kameny pozoroval. Z mé ruky si je však nevzal. „Sluhové vévodkyně se pro diadém zastavili včera. Svatba má proběhnout asi za dvě hodiny. Tavia si na svůj svatební obřad musí nasadit normální šlechtickou korunu. Když vévodkynini sluhové pro diadém přišli, viděl jsem, že jsi srdce vyrobit nestihl. Byl jsi pohroužen do vytváření… obdivuhodného předmětu, jak by někdo mohl říci, ale nesplnil jsi můj úkol v zadaném čase. Proto jsem rychle vyřezal čtyři normální kameny, ale i přesto jsem je nedokázal do diadému správně nasadit. Slzy, které jsi vyrobil, jsou překrásné a v diadému by se nádherně skvěly, ale… Promiň mi to, můj mladý kolego, chtěl bych být chvíli sám. Dlužíš mi dvacet tisíc zlatých, jak jsme se dohodli. Zadaný úkol si nesplnil.“

Úkol Diadém s opály pro Opálovou nevěstu nesplněn.

„Co tím myslíte, že už si pro to přišli včera?“ Položil jsem gnómovi otázku, když jsem vstřebal jeho slova a objevilo se oznámení. „To jsem… pracoval jsem na nich celý den?“

„Přesně dvaadvacet hodin,“ odpověděl klenotník. „Přišli za tebou i členové tvého klanu a snažili se tě přivést k vědomí, ale nic z toho, co dělali, nepomohlo. Ani mně samotnému se to nepodařilo.“

Polil mě studený pot a dlaně se samy od sebe sevřely. Včera přece proběhlo setkání klanu!

„Mistře, já…“

„Mahane, už vím vše, co potřebuji! Jsi opravdu jedinečný mistr svého oboru, ale nikdo by se na tebe neměl spoléhat, když je potřeba něco rychle do daného termínu vyrobit. Dovol mi teď odejít. Nechci vidět, až mi vévodkyně přijde za můj výtvor spílat …“

Gnóm potřásl hlavou a odešel z místnosti, aniž by zamkl vstupní dveře. Ne že by tam bylo něco, co by stálo za krádež – přehršel drahých kamenů na nízké úrovni. Z toho by mohli něco málo vytěžit jen hráči zvyšující si úroveň podlosti a krádeže. Než jsem z dílny odešel, vytáhl jsem amulet a zavolal Anastarii.

„Ahoj Stacey! Tady Mahan…“

„Ospalec se probudil!“ ozvala se z amuletu odpověď. Podle tónu jejího hlasu jsem rozpoznal posměch, ale i úlevu. „Promiň, nemůžu zrovna mluvit. Co třeba dnes večer? Jen mi slib, že zase neupadneš do toho svého transu!“

„Kde jsi?“ zeptal jsem se automaticky, ačkoli jsem to původně neměl v plánu. Není ode mě zdvořilé Stacey vyslýchat, ale byl jsem dost zvědavý, kde se nachází.

„Na svatbě dvou NPC. Zrovna dnes je tu veliká oslava. Císař a Temný lord v paláci připravují velkou událost. Mimochodem, je to tu vážně moc hezké. Velká škoda, že tu nejsi. Ta pozvánka navíc, kterou mám, přijde vniveč.“

„Ale já myslel, že do svatby jsou ještě dvě hodiny!“ namítl jsem. „Pořád to můžu stihnout, do paláce doběhnu za deset minut.“

„To by bylo samozřejmě skvělé, ale je tu vyžadován velmi přísný dress code. Máš oblek?“

„Nemám. Počkat! Reanderův obchod odtud není daleko. Čekej mě za dvacet minut u bran paláce!“

Gnóm Reander byl jedním z těch NPC obchodníků, které vývojáři do hry umístili jen z jednoho konkrétního důvodu: vyrábět nádherné předměty, které by vysávaly další peníze z kapes hráčů. Tyto předměty byly nejrůznějšího druhu. Někteří obchodníci malovali přenádherné obrazy, jiní sochali neuvěřitelné busty. Reander šil šaty. V Barlioně přebývalo ohromné množství krejčích, ať už hráčů či NPC. Ne každý si mohl dovolit drahé šaty, ale všichni chtěli hezky vypadat. Proto Reander neměl monopol na výrobu šatů, patřil mu však monopol na perfektní oblečení pro hráče. Róby, smokingy, klobouky, boty – tohle všechno Reander vyráběl. A vyráběl to tak úžasně, že si u něj objednával šaty i císař.

„Jak vám mohu pomoci?“ zeptal se mě majitel obchodu a upravil si brýle. Při vytváření Reandera se vývojáři snažili ze všech sil, aby napodobili vše, co si vysnili o respektovaném krejčířském mistrovi, který znal svou cenu, ale nechtěl ji dávat na odiv. Gnóm byl oblečen do kostkovaného saka vlastní výroby a působil velmi příjemně. „Přejete si objednat oblek?“

„Promiňte mi, mistře, ale na to nemám čas,“ odpověděl jsem a přesně jsem věděl, že částka, kterou budu muset zaplatit, se právě zdvojnásobila a možná i ztrojnásobila. „Potřebuju oblek na recepci u císaře a potřebuju ho okamžitě.“

„Musíte mě omluvit, drahý pane!“ Gnóm vrtěl hlavou, zatímco jeho imitátor vymýšlel možnosti další konverzace. „Všechny mé obleky jsou vyrobeny na zakázku a…“

„Vážený Reandere,“ přerušil jsem ho a vyvrtal tím v peněžence ještě hlubší díru. To, o co jsem se snažil, bylo čiré šílenství, naprosté plýtvání penězi, ale i přesto jsem odmítal ztratit respekt svého klenotnického trenéra. Možná to vycházelo jen z mé intuice, ale byl jsem morálně zralý na vynaložení větší částky peněz. „Je mi to líto, ale mám jen deset minut. Naprosto chápu, že jsou všechny vaše obleky vyrobeny na zakázku a že zrovna v tuto chvíli možná žádný oblek připravený nemáte, ale i tak to musím zkusit. Víte, potřebuju se dostat na jednu akci v paláci, abych mohl zachránit dobré jméno klenotnického mistra, které jsem sám ohrozil!“

„Kouzelné zrychlení bude stát 40 000 zlatých,“ odpověděl gnóm po chvilce zamyšlení. „Smoking vyjde na 200 000, boty na dalších čtyřicet a hůlka na deset. Celkem mi to vychází na 300 000 zlatých. Pokud jde o dobrou věc a také o čest jednoho z dalších mistrů, jsem ochoten vám vyhovět.“

„Promiňte, ale šaty a jejich ceny, které jste mi tu vyčíslil, dávají dohromady jen 290 000!“

„Jak jsem jen mohl zapomenout?“ usmál se Reander. „Motýlek! Smoking vyžaduje motýlka! A motýlek vás přijde na 10 000.“

„Jak dlouho vám to potrvá vyrobit?“ Když jsem tuto otázku pokládal, snažil jsem se zakrýt své pocity. Tři sta tisíc zlatých za malou část softwarového kódu, kterou má mysl vnímala jako hezké oblečení! Tři sta tisíc obětovaných jen kvůli mé intuici. Pokud se mýlím a ničeho se mi nedostane, budu muset svůj postoj k pocitům přezkoumat!

„Dvě minuty. Souhlasíte?“ Před mýma očima se objevilo okno k zaplacení dohodnuté sumy. Na chvíli jsem zaváhal, ale nakonec jsem tlačítko „Ano“ přece jen zmáčkl. „V tom případě vás na chvíli opustím. Posaďte se. Za chvíli jsem zpět.“

„Mahane, ty mě nepřestáváš překvapovat!“ oslovila mě Anastaria, když jsem dorazil k paláci. Musím Reanderovi přičíst ke cti, že k urychlené výrobě šatů mi navíc přivolal kočár, který mě k cíli mé cesty přivezl. Za to mu náleží můj dík. „Ani se tě raději nebudu ptát, kolik jsi utratil. O Reanderových cenách mám docela dobrou představu. Půjdeme dovnitř?“

„Pojďme,“ odpověděl jsem a mávl na vozku, aby na mě nečekal. „Stacey, musím se setkat s Tavií.“

„S kým?“

„S nevěstou. A potřebuji ji vidět ještě před svatbou.“

„To je nemožné. Možná ještě ani není v paláci.“

„Je to hrozně důležité, Stacey. Prosím, pomoz mi!“

Dívka si zhluboka a nahlas povzdechla. Zavřela oči, na chvíli se zamyslela a pak se zeptala: „Jak moc je to důležité?“

Nemělo jakýkoli smysl před ní pravdu tajit, a proto jsem jí pověděl o klenotníkově úkolu, o opálech a o tom, jak jsem úkol nesplnil. Stacey se podívala na čtyři opálové slzy, nad jejich krásou údivem vyjekla a zamumlala něco jako: „Pro mě ještě nikdo něco tak krásného nevyrobil.“

Nakonec však řekla: „Mahane, Mahane… kde bereš tu posedlost hledáním cest k situacím, kterým by se všichni rozumně uvažující lidé snažili vyhnout? Fajn, domluvíme se. Pomůžu ti pod jednou podmínkou. Ukážeš mi vlastnosti tvé postavy, úkoly, batohy… cokoli, co budu chtít vidět! Už mě nebaví pořád hádat, co máš, co nemáš a co bys mohl mít. Ráda bych měla naprostou jistotu.“

„Máš to mít. A moje jediná podmínka je ta, že mi oplatíš stejnou mincí. Moje vlastnosti a batohy jsou příliš osobní záležitost, než abych je mohl jen tak ukazovat. Rád bych věděl, s kým to vlastně celou dobu jednám.“

„Ty lakomče.“ Dívka se usmála a nabídla mi svou ruku. „Platí?“

„Platí,“ odpověděl jsem a rukama jsme si potřásli.

Sdílíte všechny vlastnosti své postavy s hráčkou Anastarií.

Máte přístup k vlastnostem postavy hráčky Anastarie.

„Co jsou zač ty značky ve tvé mapě?“ zeptala se téměř okamžitě dívka. „Jedna je od Ishni, na to si pamatuju. Co ukazují ty zbylé dvě?“

„O tom si promluvíme později. Slíbila jsi, že mi pomůžeš. Obřad začíná už za hodinu,“ připomněl jsem Stacey, která začala studovat mé virtuální vnitřnosti.

„Ty jsi ale suchar! Nedopřeješ mi žádnou radost. No dobře. Přivolávám herolda! Žádám o vaši pomoc.“

„Přivolali jste mne a já jsem přišel.“ Vedle nás se objevil portál, ze kterého na světlo světa vyšel císařův pověřenec a okamžitě začal předříkávat své obvyklé varování. „Pokud je vaše přivolání bezdůvodné, budete potrestána.“

„Znám pravidla, herolde! Díky pravomoci udělené samotným císařem požaduji okamžité setkání s jeho excelencí. V sázce je čest našeho císařství!“

„Vstupte do portálu, prosím,“ odpověděl herold, aniž by se vůbec namáhal zjišťovat, o jaké záležitosti mluví. Musím se Stacey zeptat, jak se jí něčeho takového podařilo dosáhnout. Vypadá to užitečně! „Císař je připraven vás přijmout.“

„Jdeme,“ rozhodla Stacey neodvratně. „Dělám ti velkou laskavost, nepokaz to.“

„Vy jste ten klenotník, který vyrobil tu ohavnost?“ zeptala se mě mladá dívka a znechuceně mě přitom pozorovala. Císař byl mou žádostí setkat se s Tavií velmi překvapen, ale když jsem mu celý příběh povyprávěl, souhlasil, že mi dá šanci diadém opravit. Ale jen diadém, protože Tavia, alespoň podle císaře, je už ztracený případ. Do paláce byla dívka přivedena eskortou heroldů. Sňatek naprosto odmítla. Dle vlastních slov by raději skočila z útesu, než by si na sebe oblékla tu hroznou ohavnost, kterou jí přinesla její matka. V tuto chvíli, jak mi ochotně prozradil jeden z heroldů, kteří dívku strážili, je diadém utopen v rohu místnosti pod obrovskou hromadou šatů.

„Vážená vévodkyně, máte plné právo nazývat tento nedokončený předmět ohavným,“ otočil jsem se k dívce a uklonil se, „pokud mi však dáte šanci, můžu dokázat, že…“

„Dokázat co?“ odsekla dívka. „Dokázat, že se prostě musím stát otrokyní? Že se má matka spikla s císařem a dohodli se, že mě obětují?“

„Otrokyně?“ zeptal jsem se překvapeně. Mé překvapení muselo být tak očividné, že se mi nevěsta uráčila odpovědět:

„Ano, otrokyně! Zachází se mnou jako s věcí! Nikdo se mě ani jednou nezeptal, zda se chci vdávat či zda to potřebuji. Dokonce mi nikdy ani neukázali, jak Trediol vypadá. Podle kartosských zákonů dohodnuté svatby zakazují nevěstě a ženichovi, aby se před obřadem setkali! Co když je to nějaké staré vrásčité monstrum, se kterým budu muset strávit zbytek života? Není to snad otroctví? To není osud, který jsem si pro sebe vysnila. Žádného prince na bílém oři tu nevidím. Ale pokud tak trvají na tom, že za mě budou rozhodovat… žádná svatba nebude! Vymyslela jsem si tuto výmluvu s diadémem v naději, že obřad pozdržím a časem vymyslím něco dalšího, ale na nic jsem nepřišla! Heroldi mě na každém kroku sledují. Neměla jsem jim jak utéct! Nenávidím je! Všechny je strašně nenávidím!“

„Odpusťte, ale…“ Sám jsem se v polovině věty zarazil. Co by kdo mohl říct na situaci, ve které se Tavia ocitla? Nabídnout pomoc? Něco takového v tuto chvíli potřebovala asi stejně jako pes pátou nohu. Soucit? Mám jí vysvětlit, že musí potlačit své emoce kvůli císařství? Jasně, a nejlepší by bylo začít něčím jako: „Vždyť jsi přece jen kus programu. Pokud tě scénář nutí se vdát, co proti tomu uděláš? Neposlechneš své nastavení? Měla by sis dávat pozor, kdykoli tě můžou vymazat!“

„Vypadněte!“ vyšlo z dívky. „Obřad za malou chvíli začne. Pokud je mým osudem stát se otrokyní, pak bych ráda strávila poslední momenty své svobody o samotě.“

Sociální aspekt této hry trochu zaškobrtl…

„Tavio, já…“ I přes vévodkynin jasný příkaz jsem od ní nechtěl odejít. Navíc jsem si uvědomil, že ani nemůžu. Vývojáři vymysleli scénář, který propojil obě císařství morálním obětováním dvou mladých lidí. Nebo spíše dvou mladých programů, což bylo jednodušší přijmout. Časem Tavia samozřejmě pochopí, jaké radosti se jí dostalo, a bude šťastná a spokojená. Všude se tento příběh zveřejní a bude podporovat hráče v jejich dávno zapomenutém přání se zlepšovat a vyvíjet svou postavu. Ale to všechno má teprve přijít, zatímco právě teď se dívka musí vyrovnat s myšlenkou, že se vrhá na meč.

To určitě!

„Vévodkyně. Nemůžu vás před vaším osudem ochránit, za hodinu přijde herold, aby vás k obřadu dovedl. Stanete se ženou Trediola a neexistuje způsob, jak se tomu vyhnout. Mohl bych však…“ Zakoktal jsem se a najednou jsem si nebyl jistý, co dělat. Pak jsem se ale uklidnil a sebevědomě pokračoval: „Mohl bych zařídit, abyste se vy dva setkali. Zákony Kartossu na mě přece neplatí.“

„Potkat se s ním?“ Dívku jsem tím zaujal natolik, že zapomněla na své předchozí přání být sama. „Ale jak? Nepustí mě z tohoto pokoje a nemám nejmenší tušení, kde drží jeho. Mahane, tvá nabídka je překvapivá, ale neuskutečnitelná. Uznávám, že bych se tomu nebránila… Ale proč to ještě dále skrývat? Opatřila jsem si dýku a měla jsem v plánu se před obřadem zabít, jelikož by to byla má poslední šance. Nedokázala bych žít svůj život s člověkem, ze kterého by mi bylo zle, a pokud ho ještě před obřadem nespatřím, nebudu vědět, zda to s ním vydržím. Je to pro mě velmi důležité a…“ Po dívčině tváři se rozkutálely slzy. Šeptem dodala: „Ale je to nesplnitelné.“

„Z jednoho pohledu máte pravdu, je to téměř nesplnitelné,“ souhlasil jsem a usmál se na dívku. „Ale nikdo přece neslíbil jen něco obyčejného. Nastal čas pohádek! Abychom to však zvládli, budu potřebovat, abyste mi věřila.“

„Co mám udělat?“ zeptala se dívka po chvilce rozmýšlení.

„Zavřete oči a podejte mi svou ruku. Já zajistím zbytek…“

Astrální rovina – jak jen tato dvě slova v šamanově srdci rezonují! Možná nejsou tak květnatá a plynulá jako Shakespearovy fráze, ale v tuto chvíli mi můj záměr dokážou splnit právě jen tato dvě slova. Ani jeden z nich nemůže fyzicky opustit svůj pokoj. Jistě však nikdo neuvěznil jejich duše a ty se mohou setkat v astrální rovině. Doufal jsem, že nám Trediol vyjde vstříc a mé pozvání přijme.

„Zdravíme tě, bratře!“ Nejvyšší elementálové vyšších a nižších světů mě oslovili z temnoty nade mnou a ze světla pode mnou. Elementálové ve své domovině upřednostňovali své normální hlasy, na rozdíl od jejich ztělesnění v „našem“ světě. Jinými slovy tady nepotřebovali nikoho děsit ani na nikoho dělat dojem. „Jakožto nejvyšší šaman máš právo vstoupit do astrální roviny, abys dosáhl vrcholu šamanismu a hlubiny vyvolávání elementů. Také abys vstřebal naše rady a příkazy – taková je funkce astrální roviny! ALE NIKDO SEM NESMÍ VODIT HOSTY! A PŘEDEVŠÍM HOSTY, KTEŘÍ SAMI NEJSOU ŠAMANI!“

„Skláním hlavu před majestátností svých pánů,“ pronesl jsem s respektem. „Jsem připraven za svou opovážlivost přijmout jakýkoli trest. Žádám vás, abyste vyslechli můj důvod, proč jsem musel provést tak drastický čin. Jde o to, že se má tato dívka dnes vdávat,“ ukázal jsem na Taviu, která se za mými zády třásla jako vystrašená myš, „a…“

Když jsem se otočil na dívku, zasekl jsem se a ztratil nit. Hráč vstupuje do astrální roviny v té samé podobě, jakou má i v normálním světě. Minimálně to tak bylo se mnou a s Vtrenkáchmravenci. Až doteď jsem neměl možnost zjistit, co se stane, když do astrální roviny přijde NPC.

Za mnou stál sloup naprosto čistého bílého ohně. Byl tak čistý, ryzí a zářivý, až jsem si okamžitě uvědomil, že duch této osoby je neobyčejný. Její duše je neposkvrněná. Nevědomky jsem k těm úžasným plamenům přistoupil a dotknul se jich. Mou dlaň obklopila jemná, téměř nepostřehnutelná horkost. Instinktivně jsem pochopil, že se mě dívka chytila, abych ji podpořil, a třeba i trochu doufala, že by takto mohla z tohoto místa zase odejít. Oči mi však tvrdily, že se má dlaň ponořila do bílé, třpytící se fata morgany.

„Potřebuji vaši pomoc!“ Až v tuto chvíli jsem si jasně uvědomil, co musím udělat! Zatímco mi elementálové naslouchali a umožnili mně i Tavii setrvat v astrální rovině, povyprávěl jsem jim od začátku celý příběh. Začal jsem u výroby diadému a skončil jsem svým přáním snoubence představit jeden druhému ještě před svatbou. Jelikož, jak jsem poukázal, není spravedlivé být přinucen svázat svůj život s osobou, kterou člověk vůbec nezná a nikdy ji neviděl. Především pak proto, že touto cestou pošlape nejen svůj osud, ale i osud svého neznámého protějšku. Je to nespravedlivé, i kdyby to mělo být pro dobro dvou císařství. Není to ani trochu šamanské!

„SLYŠELI JSME TVÁ SLOVA, NEJVYŠŠÍ ŠAMANE! VYČKEJ NA NAŠE ROZHODNUTÍ!“

„Mahane, možná to nebyl tak úplně dobrý nápad.“ Uslyšel jsem za sebou Taviin tichý hlas, pořád mě ale držela za ruku. Popravdě jsem ucítil záblesk touhy si s touto dívkou trochu užít, obejmout ji a cítit její příjemné teplo celým tělem a ne jen rukou. Dokázal jsem se však ovládat, v tuto chvíli máme lepší věci na práci. Až se příště dostanu do nevěstince, nechám imitátora vyhledat, najít a připravit přesně tuhle chvíli. Slyšel jsem, že tam mohou splnit i takové touhy.

„Nikdy si neodpustím, vévodkyně, pokud se vám nevynasnažím pomoci,“ odpověděl jsem trochu dramaticky, ale přesto se mi připočetly dva body atraktivity, se kterými jsem tak trochu počítal. Ještě pár bodů a dosáhnu 35! To už bude nějaký milník, třetinu budu mít za sebou!

„DOSPĚLI JSME K NAŠEMU ROZHODNUTÍ!“ Elementálové se vrátili mezi nás. „OBĚTOVÁNÍ OSUDU JEDNOTLIVCE V ZÁJMU CELÉHO NÁRODA JE PRAVÁ PATRIOTOVA VOLBA! TOMUTO SŇATKU NEBUDEME STÁT V CESTĚ! TY JSI PŘIVEDL DO ASTRÁLNÍ ROVINY NEVĚSTU, ABY SE MOHLA SETKAT SE SVÝM BUDOUCÍM MANŽELEM! NEMÁME NEJMENŠÍ DŮVOD, ABYCHOM TOMU BRÁNILI!“

Elementálové se následně otočili k dívce a promluvili k ní svým normálním hlasem: „Tavio, na poznání Trediolovy duše budeš mít jen jednu minutu. Přivoláme jej.“

Bílý oheň se rozhořel silněji a dával najevo emoce svého vlastníka – celou minutu na to, abych…

„MAHANE!“ Vypadalo to, že jsem elementály příliš nepotěšil, jelikož přešli zpátky ke svým nabubřelým hlasům. „PORUŠIL JSI PRAVIDLA ASTRÁLNÍ ROVINY A BUDEŠ POTRESTÁN! TREST TI URČÍME POZDĚJI – ALE TEĎ SE OBA PŘIPRAVTE NA SETKÁNÍ SE SVÝM HOSTEM!“

Věděl jsem, že ze mě tak jako tak udělají exemplární případ. Kdybych nepomohl, bude to zlé, ale když pomůžu, bude to ještě horší! Jak mám s takovým přístupem tuhle zatracenou hru vlastně hrát?

Několik kroků od nás se objevil další duch. Pokud jsem tomu dobře rozuměl, tohle by měl být Trediol – pravý syn Kartossu, jelikož jeho duch byl naprosto černý.

„Co to má být? Další z plánů mého otce, jak mě přimět ke svatbě?“ ozval se příjemný mužský hlas. „Teď se mě rozhodl postrašit astrální rovinou a…“

Vypadalo to, že právě v tuto chvíli si všiml Tavie a mě.

Nedostává se mi slov, abych mohl popsat právě probíhající situaci. Zapnul jsem nahrávání (jelikož by mě jinak ostatní členové mého klanu asi přizabili) a stal jsem se svědkem toho, jak se dva ohnivé sloupy zastavily jeden před druhým a pak se spojily, čímž vytvořily jeden celek. Výsledný plamen zářil všemi barvami. Ozval se výbuch a já jsem zůstal v astrální rovině sám. Tavia a Trediol zmizeli.

„DVĚ POLOVINY SE SPOJILY V JEDEN CELEK!“ prohlásili triumfálně elementálové. „NEJVYŠŠÍ ŠAMANE MAHANE! PŘIPRAVILI JSME PRO TEBE TREST! MUSÍŠ SI VZÍT TENHLE NOVĚ VZNIKLÝ KÁMEN Z ASTRÁLNÍ ROVINY S SEBOU! NESMÍŠ HO PRODAT, VYMĚNIT, DAROVAT NEBO SE HO JINAK ZBAVIT. YING-YANG S TEBOU BUDE NAVŽDY NEBO DO CHVÍLE, AŽ POCHOPÍŠ, CO S NÍM MUSÍŠ UDĚLAT! TO JE VŠE!“

Ying-Yang?

Pozorně jsem si prohlížel místo, kde došlo k explozi, a na zemi jsem spatřil ležet malý dvoubarevný kamínek. Srdce mi vynechalo jeden úder. Tohle byl Ying-Yang. Kámen, který neměl nic společného se svým reálným protějškem. Z tohoto kamene, jak mě manuál informoval, bylo vyrobeno císařovo žezlo, část koruny Temného lorda, nějaký nevyslovitelný předmět Nejvyšší kněžky bohyně Eluny a také její hlavní oltář. Místo vytvoření neznámé, metoda zpracování neznámá, uživatelé také nebyli známi. Kromě názvu tohoto kamene a předmětů, které z něj byly vyrobeny, jsem nenašel prakticky žádné další informace. Teda kromě toho, že byl neuvěřitelně krásný.

Nevím, jak vývojáři tohoto efektu dosáhli, a už vůbec nechápu, proč vlastně chtěli tohoto efektu dosáhnout, ale musím naprosto otevřeně uznat – každému by se takový kámen nesmírně líbil. Nebylo na něm nic zvláštního, prostě normální dvoubarevný kámen, na kterém se však barvy neustále pohybovaly jako mlha v láhvi, aniž by se smíchaly. Pohled na to, jak se linie mění v bod a následně ve skvrnu, byl natolik fascinující, že mi několik minut trvalo, než jsem se od něj dokázal odtrhnout. Až do této chvíle jsem netušil, že by Ying-Yang mohli získat i hráči. Bylo naprosto překvapující, že v Barlioně, ve hře, která je strategicky nastavená tak, aby z hráčů ždímala co možná nejvíce peněz, existuje něco, co se nedá koupit. A právě takovou věcí je Ying-Yang. Nikdo ho nemohl koupit!

„Díky, Mahane!“ ozval se radostný výkřik a Tavia se mi vrhla okolo krku. Tak jsem se toho objetí přece jen dočkal. Jen je škoda, že k tomu nemohlo dojít v astrální rovině. Tam jsem v podstatě jen zvedl kamínek a elementálové mě okamžitě vyhodili jako nějakou neposlušnou kočku. To jsou teda dobráci…

„Teď jsem si naprosto jistá, že je Trediol mou osudovou láskou! Díky, díky, díky!“ Dívka se odtáhla, ale ještě mě políbila na tvář. „Zapamatuj si jedno: Pokud někdy budeš potřebovat pomoc, kterou bych zvládla, dej mi určitě vědět! Na své přátele nikdy nezapomenu!“

Získán úspěch!

Někdo mě má rád.

U tohoto NPC jste dosáhl 100 bodů atraktivity. Veškeré obchodování s Tavií bude o polovinu levnější.

100 bodů atraktivity! Kdo by si to pomyslel! Kdybych nevěděl, že Tavia a Trediol patří neoddělitelně k sobě, začal bych dívku líbat hned teď a tady a rozhodně by mi to bez rozpaků oplácela. Teď mě spíš však vévodkyně miluje jako… nevím, možná jako bratra? Stop! Co to do mě zase vjelo? Svatba se nezadržitelně blíží a ještě je potřeba vyřešit estetické problémy.

„Jen je škoda toho diadému,“ pronesla Tavia, jako by mi četla myšlenky, a pustila mě. „Teď už se na obřad vážně těším, ale nejradši bych si tu obludnost, kterou vyrobil tvůj trenér, nenasazovala. Počkat! Vždyť ty jsi přišel něco opravit!“

„Mám s sebou jen tyto kameny,“ řekl jsem smutně a ukázal jí čtyři opálové slzy. „Teď, když si shrneme nové okolnosti, se však do diadému vůbec nehodí.“

„A nestihneš včas vyrobit nové?“

„Výroba těchto čtyř mi zabrala dvaadvacet hodin. My máme jen třicet minut, což je, jak se obávám, neproveditelné.“

„Vzpomínám si na někoho, kdo mi ještě před pár minutami říkal, že nic není nemožné! A já jsem mu věřila! Nasaď tam ty slzy, budou vypadat daleko lépe než ta příšerná srdce. Představíme si je jako slzy štěstí!“

Zpod hromady šatstva jsem vytáhl diadém, spustil designový mód a představil si čtyři krvavé Taviiny slzy. Přidal jsem k nim diadém a doufal, že mám na spojení dostatek času. Kameny jsem vložil do předpřipravených míst na diadému a otevřel oči. Podívejme se, co z toho vyšlo.

Úkol Opálový diadém pro nevěstu s kamennou vůlí přijat.

Úkol Opálový diadém pro nevěstu s kamennou vůlí splněn.

Předmět pozměněn: Taviina krvavá slza se změnila na Taviinu slzu radosti.

Popis: Dokonce i barva krve, násilí a agrese je schopna přinést radost a štěstí. Jen si to někdo musí hodně přát. Předmět je součástí úkolu.

Pokud by někdo byl tak laskav a vysvětlil mi, proč úkol změnil své jméno, byl bych mu zavázán předat nějaký dar, protože logika skrývající se za touto náhlou změnou naprosto unikala mému chápání.

1 Q.E.D. je zkratkou tradiční latinské formule „quod erat demonstrandum“ (v českém doslovném překladu: „což bylo dokázáno“). Anastaria má tímto výrokem na mysli, že činy jejich skupiny budou předloženy (dokázány) všem ostatním hráčům.

2. kapitola

Šamanské tance s tamburínou

„Vévodkyně Caltanoru!“ zazněl vyvolávačův hlas, jakmile Tavia královsky vstoupila do síně. Nikdy jsem si nepředstavoval, že by někdo dokázal chodit jako ona. Z mého pohledu to vypadalo, jako by se dívka prostě nesla. Na šatech, které byly dostatečně dlouhé na to, aby jí zakryly nohy až po zem, se neobjevil jediný záhyb, jenž by naznačoval, že dívka kráčí. Připadalo mi, že ji nějaké kouzlo zvedlo pár centimetrů nad zem a přenášelo ji až k oltáři, ale přitom jsem si byl naprosto jistý, že to žádné kouzlo nebylo. Takhle vypadá správný trénink a zkušenosti.sdot

Trediol, pohledný mladý muž s vojenským držením těla, stál vedle oltáře a na přicházející nevěstu hleděl s neskrývaným potěšením. Stačilo mi jen pár chvil, abych pochopil, že tato dvojice je úžasně stvořena jeden pro druhého. Mladí, pohlední a nezávislí. Jistě se stanou dobrými guvernéry jedné z provincií.

Podle protokolu se Tavia každé dva kroky zastavovala, aby přijala požehnání od hostů, ale i skrz ceremoniální závoj jsem viděl, že je stejně netrpělivá jako její nastávající. Dokonce i jen malá chvíle, než se sen vašeho života dostane až k vám, dokáže být velmi zdlouhavá. Neměl jsem tušení, jaké další tradice kromě požehnání se dodržovaly, ale Trediol se je rozhodl porušit. Navzdory varování mistra ceremoniáře se k Tavii rozběhl. Dívka se na chvíli zarazila, ale pak odhodila vlečku, kterou za ní držela dvě pážata, a rozběhla se Trediolovi vstříc.

Ve chvíli, kdy se mladý pár objal, začal vyzařovat světlo jasnější než samo slunce a rozlehlou halou otřásl výbuch, který srazil dekoraci i hosty na zem. Ke všeobecnému překvapení Tavia a Trediol zmizeli!

„Drazí hosté, není se čeho obávat!“ pronesl klidně císař, když vstával ze země. Úder rázové vlny srazil dokonce i jeho. „Náš milovaný pár je v naprostém pořádku! Právě byli přeneseni na Ostrov novomanželů!“

Halou se rozlehl hukot a NPC stojící vedle mě – podle jeho vlastností to byl jakýsi guvernér – zašeptalo:

„Už je to minimálně sto let, co byla někomu udělena taková čest! Je možné, že by se těmto dvěma podařilo vytvořit Ying-Yang?“

„Mahane.“ Otočil jsem se a spatřil Anastariin zvědavý výraz. Dlouho jsem už Anastarii neviděl takhle vzrušenou. „Prosím, řekni mi, že víš, co se to děje!“

„Co tím myslíš? Sama jsi mi pomohla přichystat jejich setkání. Jistě že vím, co se děje. Tady je video. Myslím, že z něj pochopíš všechno sama, aniž bych ti musel cokoli vysvětlovat.“

„Ying-Yang,“ pronesla dívka s úctou, když vytáhla kámen z mého batohu. No toto. Možná jsem jí dal až příliš velký přístup. „Víš, k čemu se to používá?“

„Nemám nejmenší představu,“ připustil jsem pravdivě. „Ale na kámen je vážně moc hezký.“

„Není to jen kámen. Mám o tom jen pár poznámek, ale všechny říkají prakticky to samé: Nikdo neví, co dokáže. Sakryš, Mahane, jak se vždycky zvládneš dostat do takových situací? Co to v sobě máš?“

Předpokládal jsem, že šlo jen o řečnickou otázku, protože mě Anastaria chytla za ruku a dovedla zpátky na obřad. Ačkoli mladý pár už zmizel, my hosté jsme tu byli stále přítomni a bylo načase, abychom se také trochu uvolnili!

„Mahane, není ti tamta holka nějak povědomá?“ položila mi Anastaria o pár minut později nečekanou otázku. Podíval jsem se daným směrem a málem mi vypadla sklenice. Nebyl to nikdo jiný než Mirida Prozíravá, teď už na úrovni 133! Důvod, kvůli kterému jsem na osm let uvězněn v Barlioně!

„Ano je. Tehdy v Beatwicku jsme spolu zničili sklice,“ odpověděl jsem a co nejvíc jsem se snažil vypadat nezúčastněně. Na jednu stranu mi Marina (jak znělo dívčino jméno v reálu) několikrát pomohla, dokonce mě tehdy vystopovala až do Beatwicku. Na druhou stranu jsem se s ní nijak zvlášť nechtěl setkat. A už vůbec ne s ní mluvit. To vše už byla historie a nechtěl jsem se k ní vracet. Je naprosto bezpředmětné snažit se přijít na důvody toho, co se událo, a zjišťovat, kdo je za co zodpovědný. Stejně by mě nepropustili, tedy pokud by dívka sama nezašla na policii a nepřiznala se.

„Podle tvé reakce vidím, že jste si to v Beatwicku museli oba dva pořádně užít,“ pronesla Anastaria trochu posměšně. Její pohled mě však velmi bedlivě zkoumal. Že by se snažila odhalit mé emoce?

„Mocí svěřenou mi Elunou,“ spustila v ten samý moment Elizabeth a já předstíral, že jsem zaujatý obřadem. Už jsem se rozhodl. Budu se kontaktu s Miridou vyhýbat. Je nemožné se do minulosti vrátit a stejně tak nemožné je minulost přenést do současnosti. „Tímto prohlašuji v nepřítomnosti Trediola a Tavii mužem a ženou. Nechť jsou jim nebesa milostivá!“

Myslete si o Anastarii co chcete, ale je dost ohleduplná. O Miridě se do konce obřadu vůbec nezmínila. Něco mi však říkalo, že se ta otázka objeví časem znovu. Musím se na ni připravit.

„A na čem jste se vlastně včera večer dohodli?“ zeptal jsem se Stacey, když obřad skončil.

„Sešli jsme se, trochu jsme pokecali, čekali jsme na tebe a pak jsme šli pryč. Tak zní zkrácená verze.“

„Dobrý no, to jsem se toho dozvěděl… Můžeš mi sdělit nějaké detaily?“

„Jasně, nějaké mám. Tou dobou jsme si už byli jistí, že to nestihneš. Celé fórum bylo plné zpráv, jak nějaký hrdina z Legend Barliony sedí u klenotníka a je zabrán do výroby. Barsa s Erikem se tě snažili probudit, ale nic nezabíralo. Setkali jsme se teda bez tebe, o ničem jsme ale nerozhodovali. Barsina se začne porozhlížet po dalších lidech, které bychom mohli na výpravy přibrat. Ona jediná z nás všech má nějaké zkušenosti s rekrutováním. Dokonce má své vlastní webové stránky, takže nebudeme muset utrácet peníze za nějaké nové. Mým úkolem je najít sběrače surovin a výrobce. Zkusím pro náš klan najít kvalitní, ale ne moc drahé lidi. Čekám, že se mi brzy nějací ozvou.“

„Ozvou se tobě?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Pro tuto chvíli ano, mně. Pro spoustu hráčů jsi pořád ještě takovým černým koněm. Vědí jenom to, že můžeš zmizet stejně rychle, jako ses objevil. Já už jsem v Barlioně dost dlouho a to u hráčů budí respekt. Leite se nabídl, že vypomůže s finanční stránkou věci a s účetnictvím. Přesně tomu se věnoval ještě na svobodě. Plinto dostane na starost trénování členů a přibere si k tomu Erika. Clutzera si vezmu pod křídla já. Kromě toho mám ještě další návrh. Chtěla bych odejít z hodnosti zástupce velitele klanu.“

„Ty chceš skončit?“ zeptal jsem se s ještě větším překvapením než prve. Nějak se můj rozhovor se Stacey začíná přeplňovat překvapeními.

„Správný zástupce velitele klanu má spoustu práce a já už na to prostě nemám čas. Pokud mám říct pravdu, nemám na to ani chuť. Už jsem si toho užila ve Fénixu a mám toho fakt po krk. Nevadí mi vypomoct jako takový konzultant, nabízet své nápady, řešit potíže, které nám zkříží cestu, ale nechci tu pozici sama zastávat. Potřebujeme člověka, který může té práci věnovat prakticky 80 % svého času. Momentálně si nejsem jistá, kdo by se toho měl ujmout. Možná Clutzer nebo Barsina nebo ještě někdo úplně nový, koho časem najdeme. Nikdo další se na pozici zástupce tak úplně nehodí.“

„To je skvělé,“ zamumlal jsem a probíral jsem se novinkami. Anastaria se chce vzdát vedoucí pozice. Kdo něco takového mohl očekávat?

„No… Je to vážně skvělé. Dnes v devět máme další setkání. Tady máš pozvánku. Mou rezignaci probereme tam. Dobrá. Pokud mě teď na něco důležitého nepotřebuješ, odběhnu si vyřídit další záležitosti.“

„Klidně můžeš běžet. Taky mám ještě něco na práci,“ odpověděl jsem a přijal pozvánku na setkání klanu ve Zlaté podkově.

„Jen prosím zase nezačni něco vyrábět, ty mistře!“ zasmála se Stacey, cvrnkla mě do nosu a rozběhla se směrem k aukci. Jen ať si jde, to cvrnknutí ji vrátím později. Teď se musím jít podívat do banky!

Při prohrabávání se nastavením aktualizovaného imitátora jsem si vzpomněl na svou programátorskou minulost a posmutněl jsem. Vyhodil jsem systémem doporučené šablony a ponořil se do nastavení logického rozřazování došlých zpráv. Co tu máme? Příchozí zprávy od osob, které znám, a z okolí sta metrů okolo mé postavy se objeví ihned, ale všechny ostatní zprávy přijmu jen jednou během každých dvou hodin. Nechci, aby mě zvuk nových zpráv neustále lekal. Co dál?

„Ahoj! Jmenuju se bla bla, dokážu hrát bla bla bla a za následujících podmínek bych se přidal k vašemu klanu…“

Všechny podobné zprávy ohledně možných nových členů klanu jsem nechal přeposílat Barsině. Když už byla včera večer určena vedoucí náborářkou, aspoň získá představu, co na ni čeká. Použít nastavení…

To je divné. Podle mého předpokladu se z dvou milionů zpráv, které mi za posledních pár hodin přišly, měla asi polovina přeposlat Barsině a nezobrazovat se mi. Ale tato naděje se potopila jako malinkatá jachta, jež narazila na útes reality. Zmizelo dvanáct tisíc zpráv. Ani jsem nevěděl, jak se cítit s vědomím, že se zbytkem se musím vypořádat já sám. Proč se vlastně k mému klanu chce přidat jen pár lidí?

„Hele, snažíš se mě ignorovat? Najdu si tě v reálu. Už mám tvou adresu. Zítra na tebe budu čekat, kreténe! Naučím tě, abys propříště ty správné lidi respektoval!“

Zprávy, jako byla tahle, jsou předurčené skončit nenávratně v koši a odesilatel na seznamu ignorovaných. To se na to podívejme, už mě dokonce našli! Strachy se celý třesu. Použít filtr…

Zmizelo třicet procent zpráv. Sakra! Doufal jsem, že podobných zpráv bude většina. Jaké zprávy mě ještě čekají?

„Jak se daří? Viděl jsem tvé video z Temného hvozdu! Těm borcům jste vážně dobře naložili! Skvělá práce, kluci, paráda! Mimochodem, máte moc hezké mazlíčky!“

Když jsem na obdobné zprávy nastavil automatickou odpověď a smazal všechen spam s reklamami, počet příchozích zpráv se snížil na zvládnutelné tři tisíce. Na tenhle zbytek zpráv jsem musel využít služeb vylepšeného imitátora, jelikož zněly nějak takhle:

„Ahoj! Vašemu klanu se vážně moc daří! Jen tak dál! Mimochodem, můžu si vypůjčit třicet tisíc zlatých? Příští týden to vrátím…“

Zbytek dopisů obsahoval vyznání lásky Anastarii či zprávy od jednodušších lidí, jejichž vzkazy měl problém rozpoznat dokonce i imitátor. Například:

„Chlívek připevnil jednoduchost ke kolenu!“

Neměl jsem nejmenší představu, co mi tím chtěla ta osoba sdělit… Zbytek dopisů jsem byl nucen odstranit ručně a odesilatele přidat do seznamu ignorovaných. Po dvou hodinách práce mi zbylo 33 nepřečtených dopisů, které se jednoduše nehodily do žádné z kategorií. Po dalších několika úpravách a rozřazení podle toho, zda mi odesilatelovo jméno něco říkalo či ne, jsem byl se zprávami hotov. Ze zbylých 33 dopisů se jich 31 ukázalo být velmi dovedně skrytou reklamou a jen dva dopisy z původních dvou milionů obsahovaly něco skutečně zajímavého. To je šílené!

Ahoj Mahane!

Nevím, odkud ses o tom svitku dozvěděl. Jediná další osoba, která by o něm měla vědět, je agent, který si ho u mě objednal. Na tom vlastně ani nesejde. Pokud ho potřebuješ, rád ti vyhovím. Malé varování – svitek jsem ukradl z císařova paláce, a proto ho neukazuj žádnému NPC. Mohli by se tě začít vyptávat na osobní otázky. Teď jsme si kvit. Hodně štěstí.

Hadojed.

Získán svitek: Karmadontova šachovnice – Legendy a mýty.

Přejete si jej přečíst?

Tento svitek je vlastnictvím císaře Malabaru.

Následující text je přístupný všem:

Karmadontova šachovnice je jedinečný artefakt, který lze využít pro vstup do hrobky Stvořitele Barliony. Dvacet odvážlivců, kterým se při hledání hrobky podaří překonat nástrahy a zkoušky, získá nepředstavitelné předměty prostoupené Stvořitelovou mocí. Těmto hrdinům se dostane nadpozemské přízně a stanou se nejlepšími válečníky světa. V celé historii Malabaru nebude nikdo, kdo by se mohl jejich síle rovnat.

Artefakt je hádanka, která postupně odkrývá skryté souřadnice hrobky. Hrobku může nalézt kdokoli, ale její vstup dokáže otevřít jen někdo, kdo vlastní alespoň šest druhů figurek.

Následující text je přístupný pouze hráčům:

Výrobce celé šachové sady musí být v klanu. Samotní hráči (hráči, kteří nejsou členy klanu) mohou vyrobit maximálně dva základní typy figurek. Jakmile je celá sada dokončena, následující hráči získají úkol nalézt Stvořitelovu hrobku.

Výrobce šachové sady

Velitel klanu, ve kterém byl poslední kus šachovnice vyroben. Velitel musí svou hodnost vykonávat nejméně dva měsíce, kdykoli za dobu existence klanu. Příklad: klan byl vytvořen v lednu a HRÁČ 1 byl jeho velitelem do března. Následně HRÁČ 1 klan opustí a předá velení HRÁČI 2. V květnu se ke klanu přidá výrobce šachové sady a v srpnu dokončí poslední kus. Úkol pro nalezení hrobky získají hráči: Výrobce šachové sady, HRÁČ 1, HRÁČ 2.

Zástupce klanu, ve kterém byl poslední kus šachové sady vyroben. Zástupce klanu musí svou hodnost vykonávat nejméně dva měsíce, kdykoli za dobu existence klanu. Příklad: viz příklad u předchozího bodu.

Hráč, který úkol získá, si může na hledání hrobky přivést dvacet hráčů včetně sebe, ale úkol jim předat nemůže.

Následující text je přístupný pouze výrobci šachové sady:

Čas na vyrobení celé šachové sady je omezený a nemůže překročit rok a půl. Pokud šachová sada nebude v tomto časovém rozmezí dokončena, zmizí a všem malabarským občanům bude odesláno upozornění. Počet zbývajících pokusů na vyrobení šachové sady: 3 (aktuální výrobce – Mahan).

Části šachovnice mohou být vyrobeny pouze z materiálů, které získá sám výrobce nebo které obdrží za splnění úkolů.

Pokud je majitel tohoto svitku zároveň výrobcem šachové sady, je šance na vyrobení figurek zvýšena o 25 %.

Přejeme příjemnou hru!

Ještěže jsem seděl, protože ze zjištění, která mi tento svitek přinesl, bych jinak omdlel. Nešlo ani tak o bonus či o to, že svitek musí být navrácen císaři – první věta svitku byla v tomto ohledu naprosto jednoznačná. Ani to nebylo kvůli uvědomění si, že nemusím vyrobit všechny figurky a celou šachovnici. Stačí mi další čtyři části a cesta ke Stvořiteli je otevřená.

Daleko více jsem se obával té záležitosti se zástupcem velitele. Pokud Ehkiller věděl o informacích, které svitek obsahuje, pak by bylo v jeho zájmu dosadit Anastarii na pozici zástupce klanu, aby i ona získala úkol nalézt Stvořitelovu hrobku. A přesně to se stalo! Sakra! Stacey už byla zástupkyní necelé dva měsíce – ještě dva týdny a bylo by pozdě! Celý ten jejich taneček okolo Ricka a to, co následovalo, nebylo ničím jiným než odlákáním pozornosti. A přesně v této chvíli začala Stacey vytahovat téma změny její funkce! Sakra, sakra! Proč s tím však začala? Sám Ehkiller přece ten úkol nezíská. Začínal jsem se v tom zamotávat.

S vědomím, že s tím stejně v tuto chvíli nic nenadělám, jsem otevřel druhý dopis:

Dobrý den, šamane!

Jmenuji se Kalatea. Podle tvého vzestupu po šamanských hodnostech očekávám, že se v Malabaru objeví první Zvěstovatel a nebude to člen mého řádu. Vtrenkáchmravenci mi pověděla, že už o mně něco víš, proto navrhuji setkání. Každý den ve čtyři hodiny herního času budu čekat na tvou pozvánku. Amulety nebudou potřeba. Pokud se ti nepodaří mě během měsíce zastihnout, pak… pak bychom se museli setkat osobně a promluvit si. Aktuálně se nacházím v Anhursu.

Kalatea, šamanka Zvěstovatelka z Astrumu

Několikrát jsem si dopis pročetl a snažil se pochopit, jak se s Kalateou spojit. Amulet jsem pro to využít nemohl a stejně tak bylo mimo diskuzi se potkat v reálu. Mám jí snad poslat normální dopis? Pochybuju. To by bylo příliš jednoduché a nešamanské.

Nešamanské? Existuje ještě jedna možnost, ale nevěděl jsem, zda je dostupná i hráčům. Kdysi dávno jsem se snažil zkontaktovat jedno NPC i bez amuletu, aniž bych věděl, že je něco takového nemožné. Za svou snahu jsem byl odměněn slepotou a nezdravým Geranikovým zájmem o mou osobu. Do čtvrté zbývá přesně jedna hodina, můžu zkusit Kalateu kontaktovat ještě dnes. Už vím, jak to udělat. Nastal čas dát se do akce, a to právě teď:

„Přivolávám herolda, vyžaduji vaši pomoc!“

„Přivolal jste mne a já jsem přišel, pokud je vaše přivolání…“ Zatímco herold přednášel svou frázi, procházel jsem si v hlavě, co mu řeknu. Bonus 25 % k vyrobení jakékoli části Karmadontovy šachovnice byl velmi lákavý, ale věta „tento svitek je vlastnictvím císaře Malabaru“ nebliká všemi barvami, tudíž bych ten bonus mohl stále ještě získat. To je první věc. Druhá věc je ta, že bych se měl svitku zbavit. Vtrenkáchmravenci řekla, že čím vyšší je hráčův level, tím pochybnější je intuice, kterou hráč cítí. Po přečtení svitku jsem však naprosto jasně cítil, že jej musím císaři vrátit, a ten pocit mi nedal ani chvíli klidu. Vlastně nezáleží na tom, zda je ten pocit chybný či nikoli. Už jsem se rozhodl svitek vrátit a toto rozhodnutí nezměním, ať se stane cokoli. Na tento postup jsem si navykl v Temném hvozdu. Třetí věc… Aha, žádná třetí věc už není, ale na tom vlastně nesejde. První dvě záležitosti budou stačit.

„Obdržel jsem poštou tento předmět,“ vytáhl jsem svitek a nabídl jej heroldovi. „Jasně se na něm píše, čí je to majetek, a proto jsem vás přivolal. Pokud byl ukraden, přeji si svitek navrátit jeho majiteli. Pokud ukraden nebyl, rád bych dostal oficiální potvrzení, že jsem jeho právoplatným majitelem. Byl bych nerad, kdyby císař kvůli tomu proti mně nějak zakročil.“

Heroldovy oči se na chvíli zamlžily, jako by se musel ponořit hodně hluboko do sebe sama. Pak se vrátil do tohoto křehkého světa.

„Projděte tudy, prosím.“ Vedle mě se objevil portál a herold k němu pokynul. „Císař by si s vámi rád promluvil.“

„Za několik minut budete přijat. Počkejte zatím zde, prosím,“ pronesl herold a přivedl mě do palácové zahrady. Od mé poslední návštěvy, kdy jsem byl svědkem následků Geranikova útoku na palác, se zahrada změnila. Veškeré škody byly napraveny a zahradě se vrátila její bývalá velkolepost a krása. Jediný rozdíl byl v tom, že v porovnání s předchozí úpravou bylo vše jaksi ostřejší, agresivnější a militantnější. Jako by zakázku na revitalizaci zahrady získali nějací vojenští architekti. Vyměnili předešlé romantické rysy za břitký a spartánský styl, který ukazoval, že i jednoduchost může být krásná, pokud je správně vyobrazena. Nemůžu říct, že by výsledek dopadl hůř, zahrada vypadala stejně nádherně jako kdysi, ale jen skutečnost, že změna císaře přinesla i změnu jeho zahrady, byla sama o sobě zajímavá.

„Mahane, císař vás teď přijme. Pojďte se mnou.“ Herold se znovu objevil vedle mě, vyrušil mě při pozorování ryb v rybníku a nasměroval mě k průchodu ke klenbě.

Získal jste přístup do císařovy pracovny.

Aktuální úroveň přístupu do paláce: 54 %.

Další úroveň: Císařova knihovna.

Císařova pracovna se také změnila. Masivní stůl, několik křesel a tři vousatí členové gardy stojící ve výklencích nehybně jako stíny. Stěny pokrýval rudý samet. Vše ostatní bylo vyrobeno z chladného mramoru. Dokonce i podlaha, na které neležel žádný koberec ani kožešiny.

„Posaď se,“ řekl císař. Rozvinul svitek, který mu herold předal, a pročítal jej. Vedle Naahtiho seděla tiše jako myš Tisha a neodvažovala se ke mně vzhlédnout. Pořád ještě zbývaly tři měsíce, než se Slate znovu objeví, a proto jsem chápal, že má atraktivita u princezny spadla na 30 bodů. Takové věci se stávají. Co můžu dělat? Byl bych naštvaný stejně jako ona.

„Ještě než si promluvíme, musíš odpovědět na dva dotazy,“ pronesl císař a odložil svitek na stůl. Naahti vůbec nepřipomínal mocného panovníka a vládce rozlehlého císařství. V tuto chvíli přede mnou seděl muž, který toho v životě prožil příliš mnoho a na jehož ramenou leží tíha moci. „Ukradl jsi ten svitek? A pokud ne – objednal sis jeho krádež?“

„Na obě otázky odpovídám ne!“ zareagoval jsem okamžitě, ačkoli jsem si nepředstavoval, že by císař začal náš rozhovor právě tímto stylem. „Jsem připraven stvrdit svá slova přísahou!“ Ačkoli nic takového císař nežádal, můj šestý smysl mi řekl, že přidání těchto slov nemůže uškodit. Mohlo by mi to dokonce pomoci.

„To je dobře,“ řekl Naahti uvolněně a okolo mě se rozlila bílá záře. No teda! Netušil jsem, že zmínění přísahy může být bráno stejně jako složení přísahy… Ale tento běh okolností se mi začíná líbit. „Musel jsem se ujistit, že jsi nevinný,“ vysvětlil císař své důvody a Tisha se poprvé během setkání stydlivě usmála.

+300 bodů reputace u císaře Malabaru. Aktuální úroveň: respektovaný. K dosažení další úrovně zbývá 2 000 bodů.

„Když už jsme tedy vyřešili tu záležitost se svitkem,“ začal Naahti, jenž svitek v rukou několikrát otočil a následně mi jej nabídl zpátky, „bude ti patřit po dobu výroby šachové sady. Nemůžu bránit novému vyrobení legendární sady. Musím naopak udělat vše, co je v mých silách, abych výrobě napomohl. Kromě toho ti ještě musím poděkovat, Mahane. Za Tavii! Věděl jsem, že si u sebe ukryla dýku, a už jsem se připravoval, že tu milou dívku ztratíme. Osobně ty dynastické svatby příliš v lásce nemám.“

„Nezasloužil jsem se o to jen já,“ vyhrkl jsem okamžitě a vzpomněl si na Stacey. „Nebýt Anastarie, nemohl bych uspět. Podařilo se to jen díky ní a její možnosti setkat se s vámi, kdykoli si zamane.“

„Já vím,“ usmál se Naahti unaveně. „Už jsem poslal herolda, aby jí vyjádřil mé díky a doručil dar. Přeci jen, mohla požádat jen o jedno jediné slyšení a tuhle žádost použila pro tebe, aniž by se ptala na důvody. Taková důvěra se nedá získat nijak lacino.“

Stacey využila svého jediného přijetí k císaři pro mě? Vždyť to mohla prodat za… Neříkal Eric, že se to prodává asi za 250 tisíc zlatých? Ale proč? Každým dnem té dívce míň a míň rozumím. Abych řekl pravdu, úplně jsem jí nerozuměl ani ze začátku, ale tehdy její jednání aspoň dávalo smysl. Ale teď… Dostávám pocit, že začíná stejně jako já jednat podle svých emocí.

„Jak to vypadá s barbary?“ zeptal se Naahti. „Lhůta pro vyvolání herolda zítra vyprší, a pokud se do trpasličí země nevydáte, ztratíte právo na hrad i na tituly.“

„Vzpomínám si na vaši laskavost, díky za připomenutí,“ poděkoval jsem císaři. „Poslední měsíc jsme strávili tréninkem pod Patriarchovým vedením a teprve včera jsme se do Anhursu vrátili. Ještě dnes večer máme v plánu herolda přivolat. Já ani nikdo jiný z mého klanu si nepřeje o tak jedinečnou možnost přijít.“

„Když Tisha zjistila, co jsi udělal pro Taviu,“ usmál se náhle císař a opřel se ve svém křesle, „došlápla si na mě a dožadovala se, abych ti za jistých podmínek udělil odměnu. Všechny mé pokusy vysvětlit jí, že tvou odměnou je Ying-Yang, přišly vniveč. Podle mé dcery zaslouží ten, kdo pomohl spojit dvě srdce v jedno, větší odměnu než jen obyčejný kámen. Aktualizoval jsem informaci o barbarech, takže nebudete muset nikam odlétat. Ve skutečnosti se tento úkol ukázal být daleko komplikovanějším, než se na první pohled zdálo…“

„Vaše Excelence?“ Na císaře, který se naráz odmlčel, jsem se tázavě podíval.

„Hrad Urusai, který jsem vám měl v plánu předat, se nachází zde.“ Na obrovském stole se objevila detailní mapa císařství a jeho nejbližšího okolí. Císař chvíli mapu studoval a pak prstem ukázal na jednu z odlehlých lokací. Tenká čára císařského území vypadala jako stovky kilometrů dlouhý klín vedoucí k pobřeží, z jedné strany tísněný Volnými pláněmi a z druhé Kartossem. Můj slíbený hrad se nacházel nedaleko přístavního města Narlak. Což bylo na jižní části kontinentu jediné císařské město s přístupem k oceánu.

„Trpasličí země je zde,“ ukázal císař v mapě na rozsáhlý region, který byl hustě pokryt horami a začínal nedaleko Narlaku, kousek za Volnými pláněmi. „Barbaři obvykle přebývali v této části,“ obkroužil Naahti prstem část Volných plání, která se nacházela hned vedle mého budoucího hradu.

„Proč barbaři utíkali směrem k trpaslíkům, místo aby zaútočili na Narlak?“ zeptal jsem se překvapeně. „Mezi nimi a městem ležel přece jen Urusai. Proč by se místo toho vydávali na tak dalekou cestu?“

„Právě jsi narazil na tu komplikaci. Podle našeho průzkumu v hradu Urusai přebývá nějaké monstrum. Narlak má před magickými útoky velmi dobrou ochranu, je to taky náš jediný přístup k oceánu. Asi právě proto se barbaři stali jedinou možnou potravou toho monstra. Ani jeden z průzkumníků, které jsme do Urusaie vyslali, se nevrátil. Jednoduše nemáme nejmenší představu, o co se jedná. Je mi jasné, z jakého důvodu barbaři ze své oblasti utekli a zaútočili na trpaslíky. Teď se však musíme rozhodnout, co provedeme s tím hradem.“

„Jelikož jste tuto konverzaci načal, předpokládám, že už jste k rozhodnutí dospěl.“

„Máš pravdu. Dospěl. V Temném hvozdu jsi předvedl, že jsi schopný, proto ti chci dát možnost získat nejen ten hrad, ale taky slávu za zabití stvůry, která ho obývá. Pokud budeš souhlasit, ihned tě jmenuji majitelem hradu a udělím ti titul hraběte. Na to, aby sis s monstrem a s hradem Urusai poradil, budeš mít tři měsíce – do začátku příštího klanového turnaje. Pokud se ti to podaří, hrad i titul bude navždy tvůj. Pokud to nevyjde, získáš místo toho hrad Drangor, který leží přesně tady.“ Císař ukázal na jiný bod v mapě nedaleko Sintany, trpasličího hlavního města. „Ale přijdeš o titul.“

„A když odmítnu?“ zeptal jsem se.

„V tom případě dostaneš Drangor ihned. Nejsem znám tím, že bych dával dary těm, kteří je nedokážou zvládnout. Co na to říkáš? Jsi připraven zjistit, co leží ukryto v kobkách hradu Urusai?“

Aktualizace úkolu Nevyhnutelné zlo.

Důvodem útěku barbarů je monstrum obývající hradní sklepení.

Objevil se dlouhý text, který rekapituloval vše, co mi císař právě řekl a byl ukončen dvěma tlačítky: Přijmout a Odmítnout. Před volbou jsem si vzal nějaký čas, abych se na situaci podíval ze všech možných úhlů. Bylo pro mě výhodné, že jsem měl Plinta a Anastarii, kteří by dokázali jakékoli monstrum z těch sklepení vykouřit. Narlak, jak jsem pochopil z mapy, byla lokace určená pro hráče s levely 150 až 220, takže by tam na nás neměla číhat potvora na obludně vysokém levelu. Navíc by ta lokace byla vhodná pro zvyšování mých levelů a levelů mých kamarádů. Zatím ani jeden z nás nedosáhl ani na level 100, a díky tomu bychom za zničení monstra okolo 150. levelu i za splnění úkolu získali zkušenostní bonus. Dalším plusem je blízké císařské obchodní město, což by nám umožnilo obchodovat nejen s NPC, ale i s hráči, a získávat další výhody. Můj vlastní hrad a titul. Co dál? To je asi vše.

Teď se podívejme na zápory. Nebylo jich sice velké množství, ale o to byly výraznější. Obrovská, možná by se dalo říct až obludná vzdálenost od Anhursu. Když si vezmu, že všechny významnější akce se pořádají v hlavním městě, utrácení stovek tisíc zlatých za portály (a to jen v případě, že se nám u kouzelníka bude dařit), by byla pro klan velmi vysoká finanční zátěž, se kterou je třeba počítat. Možná jsem to trochu zveličil a nebyly by to přímo stovky tisíc, ale i tak by šlo o značné výdaje. Vzdálenost mezi Urusaiem a Anhursem byla asi třikrát větší než vzdálenost mezi Farsteadem a Anhursem. Pak je tady to monstrum. Co mohlo vyhnat celý klan barbarů Volných plání z jejich domoviny? Jistě to bylo něco horšího než krokodýl. Jako další negativum by se dala brát vzdálenost od Volných plání a Kartossu. Z obou těchto míst jsem mohl očekávat útoky hráčů. Otevřel jsem svou mapu. Do seznamu záporů musím ještě přidat Geranikovo třetí císařství, jehož hlavní město leželo také v jižní části kontinentu, ačkoli hluboko ve Volných pláních.

Učebnicové řešení tohoto problému by bylo odmítnout císařovu nabídku a přijmout hrad u Sintany. Proč se zatěžovat dalšími starostmi? Na druhé straně však ležela možnost získat titul ve hře, kde ještě žádný jiný hráč titul nezískal, ať už s hradem či bez něj…

„Věděl jsem, že tě jakési monstrum nezastaví,“ pronesl císař spokojeně. Svět okolo mě se naráz zatočil, roztekl se a ocitli jsme se v trůnním sále. Naahti přišel k trůnu, který byl obklopen Kameny Světla a v jehož středu stále vězela zapíchnutá černá Geranikova dýka. Otočil se ke mně a triumfálně zvolal:

„Poklekni!“ V rukou císaře se objevil zářivý meč. „Tímto uděluji šamanovi Mahanovi na dobu tří měsíců titul hraběte! Pokud se mu podaří přemoci monstrum v hradu Urusai, titul bude jemu a jeho potomkům náležet navěky! Povstaňte, sire Mahane!“

Získán klanový úspěch!

Hradní pán.

Získán úspěch!

Hrabě.

60% zvýšení produkce a rychlosti sběru materiálů pracovních skupin.

Získán jedinečný úspěch!

První hrabě Barliony.

„Myslela jsem, že jsi mi slíbil, že se do ničeho nezapleteš!“ přišla zpráva do klanového kanálu od Anastarie – baronky Anastarie. „Hrabě!“

„Tomu říkám chcát proti větru!“ nedokázal se Plinto udržet a nastalou situaci neokomentovat. „Mahan je asi takový hrabě, jako já jsem balerína! Ale ne, teď vážně – viděl se někdy poslední dobou v zrcadle? Vždyť jeho potomci budou vypadat jako noční můry!“

„Baron Plinto a jeho umění jemného vtipkování.“ K mému velkému překvapení se Clutzer postavil na mou obranu. „Zvláště když vezmeme v úvahu jeho vlastní děsivý obličej…“

„No tak, Mahane, jak se ti podařilo ten úkol splnit?“ ptal se Clutzer. „Vždyť jsme ještě ani nikam nevyrazili!“

„Myslím, že vím jak,“ poslala Anastaria další zprávu.

„Nemusíte se ničeho bát, není to nic speciálního. Všechno vám dnes večer povím.“

„Večer? Na to zapomeň! Potkejme se hned, kde vlastně jsi? Zničehonic jsme se stali barony a on chce vysvětlování odkládat až na večer!“

„Promiňte, ale musí to tak být. Zkuste být ještě chvíli trpěliví, prosím!“

„Za dva týdny vás herold přenese do hradu,“ řekl císař, jakmile jsem zavřel okno klanového kanálu. „V Narlaku si budete moci koupit portály do Anhursu. Cena jednoho portálu tebe i členy tvého klanu vyjde jen na 50 tisíc zlatých. Zajistím, aby narlacký kouzelník byl o mém rozhodnutí zpraven! Nezapomeň, Mahane, na zničení monstra máš tři měsíce.“

„Jak ti můžu být nápomocen, bratře? Přišel jsi hledat vědění jako posledně, nebo máš zájem si vylepšit své schopnosti?“ uvítal mě učitel, jakmile jsem vstoupil do tréninkového místa šamanů. Pochopil jsem, že novince o hráči, který v Barlioně získal první titul, se už podařilo prostoupit všemi možnými herními zpravodajskými kanály, protože jsem byl zahlcen zprávami. Ostatní hráči mi k tomuto triumfu gratulovali a žádali mě o peníze, přijetí do klanu a představení Anastarii. Prostě normální stav. Do setkání klanu ve Zlaté podkově jsem měl stále ještě dost času, a proto jsem se vydal k šamanům, abych dokončil svůj úkol. Nechtěl jsem ho nechávat na později a paláce jsem si mohl dosyta užít někdy jindy.

Asi deset šamanů si na zelené trávě rozložilo piknik, další skupina plavala v rybníku a jen dva hráči dělali to, co se od šamanů při tréninku očekává – spali.

„Děkuji za vaši nabídku, učiteli, ale tentokrát mám v úmyslu jen meditovat.“

„Děláš dobře, bratře. Pokud budeš potřebovat jakoukoli pomoc, stačí mě zavolat.“

Učitel odešel a já jsem si našel vhodné místo pro rozhovor s Kalateou. Zelená tráva pod jedním ze stromů pro to byla jako dělaná. Nikdo v mém okolí neměl rozložený piknik a neměl bych tedy být rušen. To je dobrý začátek. Teď už si jen musím vzpomenout, jak se mi tehdy podařilo ten hovor uskutečnit.

Prošel jsem si všechny elementály, které jsem měl k dispozici, a konečně našel jednoho, jenž by mi měl pomoci: vzdušný elementál komunikace. Úroveň 10. Hmm… Jak se mi ho vlastně naposledy podařilo vyvolat? Má aktuální úroveň byla totiž jen 9. Je vtipné, jak je občas jednodušší něco zvládnout, když nemáme nejmenší tušení, co dělat. Pokud bych měl vyvolat elementála na 20. úrovni, byl bych velmi zklamaný. Možná je můj problém, že poslední dobou prostě až moc přemýšlím. Není to zdravé. Kde jsi, šamanko?

Šaman má tři ruce…

Pozor! Vyvolání Vzdušného elementála komunikace nemůže být přerušeno. Jelikož je tento elementál na vyšší úrovni, než je ta vaše, každou minutou jeho využívání se vaše zdraví sníží o 5 %.

Kalatea mi na volání neodpovídala celé tři minuty. Opravdu mám na mysli „celé“ nikoli „jen“. Pocit snižování mého zdraví, který se každou minutu objevil, už dobře znám, proto se mi povedlo přemoci a ignorovat přerušovanou bodavou bolest. Má odolnost se líně zvyšovala po 1‒3% přírůstcích, což mi na radosti nijak zvlášť nepřidávalo. Poslední dobou se tato statistika skoro nezvyšuje. Měl bych najít nějakou další želvičku?

„Jsi to ty, Natalie?“ ozval se v mé hlavě příjemný ženský hlas.

„Ne tak úplně. Zdravím, Kalateo! Jmenuji se Mahan. Zrovna jsem si přečetl tvůj dopis a…“ Zásah bolesti prolétl celým mým tělem a přinutil mě ztichnout. Navíc jsem přeslechl začátek Kalateiny věty:

„… jsi?“

„Mohla bys to prosím zopakovat? Tento typ komunikace moc často nepoužívám a mám docela problém udržet koncentraci.“

„Kde jsi?“ zopakovala dívka.

„Na tréninkovém místě šamanů v Anhursu.“

„Och! Bezvadné! Klidně můžeš hovor přerušit. Emoce, které od tebe plynou, mi taky mou koncentraci narušují a nemůžu se přesně soustředit. Za moment budu u tebe.“

Kalatee se nějak podařilo odpojit a zanechala mě s mým elementálem samotného. Prakticky neustále jsem ohromen, jak málo toho znám a co všechno se ještě musím naučit. Ale kdo mi může vysvětlit, jak tuto komunikaci vlastně ukončit? Nejdřív Geranika, teď Kalatea – všichni jsou to tak skvělí a vynikající šamani, až začínám sám sebe litovat. Jako bych byl proti nim dítětem.

„Takže tohle je tvůj oblíbený učedník?“ ozval se zpoza mě totožný příjemný ženský hlas a já úlekem nadskočil. Za mnou se objevili dva Zvěstovatelé: chytře se usmívající Kornik, který vypadal, jako by k událostem v Temném hvozdu nikdy nedošlo, a žena se zářivě červenými vlasy. Ženin vzhled byl ohromný, vysoké lícní kosti, široká čelist, hluboko zasazené oříškové oči a malé, zelené uši, vyčnívající každé opačným směrem jako stébla trav. Kalatea byla ork, tedy přesněji orkyně. Hmm… Nebo je to orčice? Neznal jsem přesný termín, jakým bych ji měl označit, ale podstata je jasná – byla veliká a zelená.

„Ne tak úplně učedník a ne tak úplně oblíbený,“ odpověděl Kornik, jehož celá pozornost byla zaměřena na dívku. „Ale něco těžko popsatelného na něm je. Mahane, dovol mi, abych ti představil tu nejlíbeznější šamanku, kterou jsem na tomto kontinentu poznal – Kalateu. Přiletěla k nám z Astrumu a já už si začínám pohrávat s myšlenkou, že začnu trochu cestovat. Pokud se takovéto krásky stávají Zvěstovateli, pak tento svět bude žít ještě hodně dlouho!“

Goblin se otočil zpátky ke Kalatee a já jsem si něco uvědomil. Kdysi dávno jsem měl to „štěstí“, že jsem získal úspěch Romeo a Julie, když jsem v převleku za škaredou zelenou orkyni sváděl temné gobliny. Kornik samozřejmě nebyl temný, ale byl to goblin. Právě proto existovala značná šance, že mu orkyně poblázní hlavu. Výškou jí sahal možná jen po kolena, ale ve své hlavě byl Casanovou a dalším zamilovaným goblinem.

„Je mi ctí setkat se s velitelkou Řádu draka,“ pozdravil jsem hráčku.

„Mahane,“ kývla Kalatea hlavou mým směrem a z Kornika vyšel vzdech. Vypadalo to, že ji už pozornosti tohoto NPC dost unavovaly, protože se k němu otočila a řekla: „Ráda bych si promluvila s Mahanem, mohu? Až spolu skončíme, vrátím se a budeme pokračovat v naší cestě po Anhursu, ano?“

Kornik něco zamumlal, jeho oči se naplnily smutkem, ale pak, jako by si na něco vzpomněl, se napřímil, uculil se a zmizel. A tohle má být ten neustále jízlivý Zvěstovatel Malabaru? Ti dnešní šamani…

„Nikdy jsem si nemyslela, že mají goblini na orkyně takový zálusk,“ postěžovala si Kalatea. „Jsem v Anhursu pár týdnů a už se začínám těšit, až se vrátím domů. Kamkoli se podívám, tam je Kornik. Pověz mi, jaká je tvá úroveň elementálů?“

„Devět.“

„Devět?“ zeptala se překvapeně Kalatea. „Jak se ti tedy podařilo vyvolat vzdušeného elementála komunikace? Vždyť ten je přece na desáté úrovni. Specializuješ se taky na vzdušný typ?“

Rozhodl jsem se zamlčet, že jsem elementála komunikace vyvolal i na první úrovni. Jen jsem pokrčil rameny a umožnil Kalatee, aby přišla s vlastní odpovědí.

„Aha, chápu. Nepřeješ si takové informace jen tak dávat najevo. To je rozumné. Můžeš mi ale něco o sobě říct? Jak ses stal šamanem? Proč sis tuto třídu postavy zvolil? Jak jsi prošel prvním zasvěcením? Mám tolik otázek, že ani nevím, kde dřív začít.“

„I já mám na tebe spoustu otázek,“ přerušil jsem Kalateu. „Jak se ti podařilo stát se hlavou řádu šamanů? Jak ses stala Zvěstovatelem? Díky čemu jsi zvládla získat tolik reputace u elementálů? A jak se ti podařilo se mnou přerušit ten hovor? Můžeš mi věřit, rozhodně nemám méně otázek než ty. Spíš jich mám ještě víc.“

„V tom případě si promluvme,“ usmála se Kalatea. „Navrhuji, abychom se střídali. Nejdřív se zeptáš ty, pak se zeptám já. Tak to bude asi nejefektivnější.“

„Dobrá,“ souhlasil jsem, „ale ještě před tím si musím zařídit nějakou záležitost. Pak už budu jen tvůj.“

„Raději používáme slovo ‚úkol‘. Je to prostě už zažité. Potřebuješ se někam rychle dostat nebo co?“

„Ne, zvládnu to stejně dobře odtud. Musím vyměnit velitele Rady šamanů.“

„COŽE?“ vykřikla Kalatea, ale já jsem svou pozornost zaměřil na úkol, který je třeba dokončit. Učitel šamanů stál poblíž. Přišel čas vyřešit Pronthův problém.

„Jak ti mohu pomoci, bratře?“

„Potřebuji svolat Radu šamanů. Co pro to musím udělat?“

„Nejvyšší šaman potřebuje dostatečný důvod,“ ozval se zpoza mě podivný hlas, „aby svolal Radu šamanů. Jakožto hlava rady jsem připraven tě vyslechnout a rozhodnout, zda je svolání Rady oprávněné. Pokud to schválím, Rada se sejde okamžitě. Pokud však tvou žádost odmítnu, o svou hodnost přijdeš. Trváš na svém požadavku Radu šamanů svolat?“

Otočil jsem se, abych pohlédl do tváře Shiamovi, aktuální hlavě Rady šamanů. Byl asi o hlavu vyšší než já. Červený třepotající se plášť, klobouk s rohy, hůl, tamburína a palička visící z jeho opasku – nejvyšší šaman byl oděn do bojového oděvu. Už mu chybí jen totem a může se vydat do boje.

„Nejen že trvám na svolání Rady,“ odpověděl jsem, aniž bych očima uhnul před pohledem jeho temných, zářících, skoro černých očí, „ale mám navíc v plánu obvinit hlavu Rady ze zrady! A to kvůli použití stínů při boji s Pronthem a za prozrazení Geranikovi, jak zajmout Kornika.“ Druhá část mého obvinění ze mě vyšla sama, asi ji podnítily mé pocity. Otázka, jak se Geranikovi podařilo Zvěstovatele chytit, mi už dlouhý čas nedopřála klidu. Kornik se mohl vmžiku přesouvat z místa na místo, ale Geranika ho přesto zaskočil, svázal a přivedl do hradu Padlých. Jak? Jediným možným vysvětlením, které se nabízelo, je zrada. Kdo však mohl Zvěstovatele zradit a jak to provedl, zůstávalo tajemstvím. Tedy až do chvíle, kdy jsem Shiama spatřil. Rázem zapadl i poslední dílek skládačky na své místo. Kornikovo dopadení byla práce hlavy Rady.

„Tohle je velmi vážné obvinění,“ odpověděl Shiam se samolibým úsměvem. „Věřím, že jsi pobyl delší dobu na slunci a tvůj mozek se celý spekl. Ještě nikdy jsem neslyšel hloupější obvinění, které by kdy bylo na mou osobu namířeno. Kde jsou tvé důkazy? Žádné nemáš! Mé rozhodnutí je následující: Falešné obvinění není dostatečným důvodem pro svolání Rady. Z toho důvodu ti odebírám hodnost nejvyššího šamana a degraduji tě na šamana elementů! Rozhodnutí nabývá své moci a účinku přesně v tuto…“

„SLOVA BYLA VYŘČENA A ŽÁDAJÍ SI NAŠI POZORNOST, SHIAME!“ Když promluvili elementálové obou světů, zdálo se mi, že celé mé okolí popadl amok. Dokonce se roztřásly i stromy a skláněly se hluboko až k zemi. Odpočívající hráči vyskočili na nohy, zuřivě se rozhlíželi, co je to vzbudilo, a plavci se rychle snažili doplavat ke břehu. Nikdo nechtěl zbytečně zemřít. „TOTO OBVINĚNÍ JE PŘÍLIŠ ZÁVAŽNÉ, NEŽ ABYS MOHL SETRVAT VE FUNKCI HLAVY RADY! V PŘÍPADĚ, ŽE MAHANOVO OBVINĚNÍ NENÍ PRAVDIVÉ, PAK BUDE DEGRADOVÁN NA ŠAMANA ZAČÁTEČNÍKA. POKUD VŠAK MLUVÍ PRAVDU, BUDEŠ POTRESTÁN! KORNIKU! BĚHEM VYŠETŘOVÁNÍ BUDEŠ USTANOVEN DOČASNOU HLAVOU RADY. TO JE VŠE!“

„Podřídím se slovu svých pánů,“ pronesl goblin Zvěstovatel, který se objevil pár kroků ode mě a nepřátelsky hleděl na bývalou hlavu Rady. Tentokrát už v sobě goblin neměl nic z předchozích Casanovových vlastností. Jako by ta orkyně před ním ani nestála. „Takže tohle jsi provedl, Shiame? Z celé Barliony jen tři osoby věděly, kdy a kde se objevím. A přesně tehdy jsem zjistil, že na mě Geranika čeká.“

„Tvůj učedník lže,“ odvětil Shiam klidně. „Nemůže přinést ani jeden střípek důkazu, který by podpořil jeho slova.“

„ON MOŽNÁ NEMŮŽE! ALE RADA ŠAMANŮ ANO! KORNIKU, SVOLEJ RADU. NASTAL ČAS, ABY VYŠLO NAJEVO, CO SE TEHDY DÁVNO PŘI SOUBOJI MEZI PRONTHEM A SHIAMEM STALO!“

„Jak si přejete, mí vládcové,“ sklonil Kornik svou hlavu, ale i tak ze Shiama nespustil oči. Pak se zašklebil a zmizel.

„Co můžu říct,“ promluvila na mě z nějakého důvodu bývalá hlava Rady. „Tvá obvinění jsou vyslyšena a zaznamenána. Kornik se za chvíli vrátí, Rada se sejde a všichni poznají pravdu. Ještě předtím, než se to stane, však já, nejvyšší šaman Shiam Význačný, vyzývám nejvyššího šamana Mahana na souboj! Tvůj trest přijde ihned! Pomstím svého bratra! Připrav se na boj!“

Zaútočilo na vás NPC a můžete proti němu bojovat. Uvědomte si, prosím, že tento útok je součástí probíhajícího úkolu. Z toho důvodu máte možnost využít kouzlo Dračí dech, ačkoli vaše dračí úroveň ještě nedosáhla 50.

Zranění: 50 232 (52 411 od vyššího elementála -2 179 odolnost proti kouzlu). Zbývá zdraví: 1 z 29 510.

V průběhu úkolu Navrácení spravedlnosti přežijete až deset zásahů od bývalé hlavy Rady šamanů.

„Cože?“ Shiamův výkřik byl nepochybně slyšet po celém Anhursu. Zvedl jsem se ze země, kam mě elementálův útok odhodil, zatřepal jsem hlavou, abych se probral, a usmál jsem se. Bolelo to, ano, ale ještě mám čas po dobu devíti zásahů, abych zajistil, že se Shiam odebere do předčasného důchodu.

„Nejvyšší elementálové jsou na tvé straně, Mahane!“ zakřičel Shiam, ale pletl se a nechápal, že mě prostě nemůže zničit. Další dva vyvolaní elementálové mi nic neudělali, jen mi snížili mé částečně obnovené zdraví zpět na jeden bod. „Ale Geranika mě pár věcí naučil!“

Jakmile pronesl tato slova, začaly se v dlaních bývalé hlavy Rady šamanů formovat stíny. A je hotovo, Shiam se prozradil sám! Není nijak neobvyklé, aby některý z šamanů vyzval jiného na souboj, ale použití těchto bytostí v boji je jednoznačné provinění proti tomu, čemu šamani věří. Shiam se díky tomu už nikdy nemůže stát členem rady…

Úkol Navrácení spravedlnosti splněn.

Pro získání odměny si promluvte s hlavou Rady šamanů.

„Připravím tě o tvé šamanské schopnosti, i kdyby mě to mělo stát život!“ zařičel Shiam a namířil stíny směrem ke mně. Vzdálenost mezi námi nebyla moc velká, asi dvacet metrů, proto jsem neměl nejmenší čas se rozmýšlet, co udělám. Přišel čas nějak zareagovat, a to co nejrychleji.

Boj mezi dvěma lidmi, nebo souboj, jak to nazývali, je jasně regulovanou záležitostí. Úkrok vlevo nebo skok vpravo a můžete se ocitnout mimo ohraničené místo, což znamená být přinucen se vzdát. Během souboje však bojovníci mohou využít všech svých schopností – elementály, pěsti, boty, drápy, ocasy, oheň. Avšak stíny, ke kterým se Shiam uchýlil, nejsou přirozenou schopností jeho třídy postavy ani jeho rasy, a proto je zakázáno je použít. Já jsem však drak! Mimochodem, když jsou stíny zakázány, jak je možné, že na mě Shiam stále útočí? A kde je Kornik? Proč už nebyl souboj zastaven? Zbývalo mi už jen posledních šest zásahů, které ještě přežiju. Na Shiama jsem mohl namířit své elementály a dělat to až do doby, než padnu, ale vzpomněl jsem si na tu větu zmiňující možnost použití Dračího dechu. Rozhodl jsem se přeměnit. Přeměna trvala jen chvíli a hned po ní se přede mnou objevilo upozornění:

Přejete si spustit první zesílení?

Během výcviku v Temném hvozdu mi Patriarcha naprosto jasně zakázal na cokoli či kohokoli ohněm útočit, protože Dračí dech je velmi nebezpečnou zbraní. Pokud bych vydechl dokonce jen párkrát, z Temného hvozdu by zbyla jen pláň zasypaná popelem. Z toho důvodu teď poprvé přišla na řadu útočná schopnost mé rasy. Kdysi dávno se Dracovi podařilo dostat se až k šestému zesílení a málem kvůli tomu přišel o ocas jako normální ještěrka. Přišla chvíle, kdy jsem měl zjistit, jak se v tu chvíli můj totem cítil.

Ohnivý dech roztrhal stíny, jako by ani nikdy neexistovaly. Velmi dobře. Obával jsem se, že je budu muset nejdříve ztělesnit a teprve pak zničit. Jediný pohyb mých křídel mě přenesl až k Shiamovi. Je čas si trochu pohrát s ohněm.

„Neeee!“ Shiamův bolestivý výkřik prořízl tréninkový areál. „Já tě zničím, ty přerostlý ještěre! Ukončím tvůj život!“

Zranění…

Přejete si spustit druhé zesílení?

Útok prvního zesílení Shiama příliš nezasáhl. Ačkoli mu asi začalo být docela horko, stihl přes sebe vykouzlit ochranný štít, který útok mého plamene zrušil. Dokonce našel čas, aby po mně mrštil další salvou stínů! Už mi zbývalo jen pět zásahů. Ne, takhle to dál nepůjde, musím aktivovat druhé zesílení.

„Nemůžeš zvítězit!“ zařval Shiam a vyvolal stíny. V mé hlavě se rozezněl zvuk připomínající soubor hráčů na bicí, kteří hrají každý něco jiného. I přesto se mi podařilo udržet koncentraci a pokračoval jsem v propalování šamanova ochranného štítu. Je škoda, že jsem v tomto úkolu mohl využít jen Dračí dech, ale byl to hezky vymyšlený trik. Pokud bych dokázal nevnímat dunící bubny uvnitř mé hlavy, většina hráčů by proti mně neměla šanci. Především pak ti, kteří jsou zvyklí bojovat zblízka – válečníci a lupiči! Prostě bych jen vzlétl, zesílil a začal bych na ně shora chrlit oheň a ignoroval všechny jejich snahy zasáhnout mě mečem nebo dýkou. Hellfire by si ten pohled jistě užil.

Druhé zesílení mi příliš nepomohlo, protože léčiví elementálové léčili Shiamovo zdraví téměř ihned, jakmile se mi podařilo propálit jeho obranou. Abych to neměl jen tak jednoduché, Shiam navíc dokázal vyvolávat nový ochranný štít, jakmile ten starý padl. Musím začít daleko víc pálit. V mé hlavě doplnila bubny píšťala, ale nemám jinou možnost. Nechci Shiamovi podlehnout a předat ho Radě, aby mu udělila zasloužený trest. On sám si se stíny začal a já mám v plánu ho poslat tam, odkud přicházejí.

Přejete si spustit třetí zesílení?

K orchestru se nepřidaly žádné další píšťaly, což bylo dobře, ale k bubnům se bohužel přidala únava celého mého těla. Okamžitě jsem si vzpomněl na svůj souboj s Pronthem, kdy se mé tělo znenadání změnilo na hroudu těsta a žádalo, aby se smělo jen stočit na zemi do klubíčka a na to hrozné utrpení zapomenout. V ústech jsem ucítil podivnou železnou pachuť, oči se mi zalévaly slzami, ale výsledek mě poháněl k další snaze. Shiam se mohl jen bránit, jako by zapomněl, jak se útočí! Něco po mně křičel, zatímco si obnovoval ochranný štít a snažil se vyvolávat co nejvíce léčivých elementálů. Nedokázal jsem rozeznat, co po mně řve, jelikož jeho slova nepřehlušila zvuk běsnícího ohně. Sakra! Pořád se nemůžu nikam pohnout! Budu se muset víc snažit!

Přejete si spustit čtvrté zesílení?

Pochopil jsem, že čtvrté zesílení je mé aktuální maximum. K bubnům a únavě se přidala neskutečná bolest, která trhala mé tělo na malinké kousky. Nevím, jak se cítí oběť útoku kyselinou, ale v tuto chvíli jsem měl pocit, jako by se mi celé tělo vzňalo. Bolest byla natolik pekelná, až jsem naprosto jasně ucítil, že další zesílení bych nevydržel. Sebral jsem zbytky svého vědomí (které se všemožně snažilo uniknout) a zaměřil jsem se na Shiama. Všechno nebo nic! Žádná další možnost v tu chvíli neexistovala. I přes všechno jsem stále odmítal předat Shiama Kornikovi!

Ze čtvrtého zesílení mi zbývalo posledních sedm sekund, po kterých bych se změnil ve velkou a nepohyblivou masu.

„BRATŘE!“ ozval se děsivý výkřik bývalé hlavy Rady, smíchaný se známkou hysterie a trýzně, který pronikl i řevem mého ohně.

Pět sekund!

„BRATŘE, PROSÍM, POMOZ MI!“

Tři!

„ZACHRAŇ MĚ!“

Dvě! Vedle Shiama se objevil rudý portál a bývalý velitel Rady šamanů skokem unikl z tréninkového areálu.

Jedna! A to bylo vše – zesílení ukončilo svůj účinek a já byl zanechán v naprosto nepoužitelném stavu, a to i v dračí podobě. Mohl bych tak jedině po někom švihnout svým ocasem, nebylo však po kom. Byla to velká škoda. Shiamovi zbývalo ve chvíli úniku 10 % zdraví. Ale kdyby tady zůstal, nebyl bych schopen ho zničit. Jsem příliš slabý drak. Moc slabý i na tento úkol.

Vyhrál jste souboj.

Vaše reputace u elementálů vyššího i nižšího světa se zvýšila o 1 000 bodů. Aktuální úroveň: přátelský. K dosažení další úrovně zbývá 1390 bodů.

Odolnost zvýšena o 1. Dohromady: 139.

Kouzlo Dračí dech uzamčeno.

Jediné, co jsem po posledním zesílení dokázal zvládnout, bylo otevřít oči a rozhlédnout se. Obrovské spálené místo, kde Shiam stál, pošpinilo zelení porostlou tréninkovou zónu šamanů jako ohyzdná jizva. Okolo místa se shromáždil zástup hráčů, ke kterým se přidali učitelé šamanů, Almis, Kalatea a Kornik. Celý zástup spočíval očima na mně a uvažoval, zda jsem živý či nikoli. Podařilo se mi posbírat dostatek sil na to, abych se usmál. Ani jsem netušil, zda se draci mohou vlastně usmát a jestli je vůbec do hry přidaná animace, která by dračí úsměv ostatním zobrazila, ale měl jsem pocit, že jde o to nejlepší možné gesto. Nebyl to dobrý nápad… Oči se mi něčím potáhly, čímž okolní svět ztmavnul a já se odkolébal do něžné a příjemné temnoty, která v mé hlavě konečně umlčela ten neskutečně špatně hrající orchestr.

„Že by byl mrtvý?“ Skrz hukot v uších jsem zaslechl něčí hlas, který mě přivedl zpátky k vědomí.

„Toho se jen tak nedočkáte!“ zavrčel jsem a snažil se otevřít oči a zvednout se, no, na tlapy. Vypadá to, že jsem stále ve své dračí podobě, což znamenalo, že od mého souboje s Shiamem neuběhlo ani dvacet minut.

„Vstávej, nebo ti namrzne ocas.“ Dracův známý hlas mě přinutil k další snaze otevřít oči. Renox, Draco a několik dalších draků na mě hledělo jako na nějakou bizarní hříčku přírody. Vlastně ne, Draco se na mě díval úplně normálně, ale ti ostatní…

„Jak se ti podařilo otevřít portál sem k nám?“ Můj adoptivní otec mi položil tuto otázku, když se mi konečně podařilo ovládnout nohy. Tohle bylo poprvé, co jsem se ocitl v zemi draků ve své dračí podobě. Chlad jindy zalézající za nehty jsem skoro ani necítil.

„Proč se ho vůbec ptáš?“ ozvala se odpověď odněkud zblízka. Ohlédl jsem se a zasmál se – Kornik z masa a kostí a vedle něho stála i Kalatea! „Tahle šupinatá potvora před chvíli spustila čtvrté zesílení, přestože je jen na páté úrovni draka, a nějak se jí během toho podařilo nezemřít,“ dodal goblin. Otočil se na Kalateu, zasmál se a dodal: „Neptala ses náhodou, proč je mým nejoblíbenějším učedníkem? Vytahuje z rukávu taková esa, že nevěřím svým očím. Nezažijete s ním ani chvíli nudy!“

„Čtvrté?“ zeptal se překvapeně Renox. Podíval se na Kornika, pak na mě a následně zpátky na goblina. „Jak se mu to podařilo přežít?“

„To je to, o čem mluvím. Proč se ho pořád vyptáváš? Možná bys ho mohl, já nevím, třeba taky něco naučit. Nebo příště spustí páté zesílení a bude s ním amen. Náš drahý salamandřík se spálí na uhel. Pak se uvnitř zapře a už nikdy drakem nebude. To je to, co chceš?“

„I na pátou úroveň je pořád moc mladý,“ zamumlal Renox. „Jsi si jistý, že to bylo čtvrté zesílení?“

„No tak se nad tím zamysli. Jak by mohl najít cestu sem bez portálu? Jedinou odpovědí je to, že byl na samé hranici vyčerpání. Už ho přestaň trápit a zvyš mu konečně tu úroveň.“ Kornik zmlkl, pak se usmál a dodal: „Vždyť si ji zasloužil.“

Zvýšení úrovně draka.

Aktuální úroveň: 6.

Vaší postavě přibyla nová schopnost: Let probuzeného, nikoli spícího.

Rychlost letu v dračí formě zvýšena o 200 %.

Šestá úroveň draka. No tohle! Úplně z toho skáču radostí a oči se mi zalévají slzami štěstí… Přál bych si, aby každý z nich prošel zesílením a pak ať si zkusí říkat něco v tom smyslu, že jsem ještě příliš mladý a nezkušený. I přesto jsem ale skutečně rád, že jsem získal zrychlení letu. Můžu si dát závody s Plintem a zjistíme, zda jsem rychlejší já nebo on na fénixu.

„Takže tohle je ta legendární Dračí země?“ zeptala se Kalatea a rozhlížela se po horách. „Je tu dost zima.“

„Mýlíš se, dcero Astrumu,“ odvětil Renox. „Dračí země je místo, kam se vydali draci z vašeho kontinentu. Jsme s nimi v kontaktu, ale nevíme, kde přesně se jejich příbytky nachází. Víme jen to, že je jejich země menší a mají tam horko. Draci Malabaru upřednostňují zimu a rozlohu. Naše křídla musí být vždy roztažena. Vítám tě v zemi Vilterax!“

„Moc pěkné,“ zamumlal Kornik jako žárlivý manžel. „Už je čas, abychom šli. Hlava Rady si přeje dát tady panu Zázračnému odměnu,“ pokývl Kornik mým směrem a pak dodal: „Bohužel nevím, kde právě teď je.“

„Jak to myslíš, že nevíš, kde je?“ Údiv mě přiměl zapomenout na bolest celého těla. „Vždyť ty jsi byl určen hlavou Rady, pamatuješ? Mou odměnu mi můžeš předat klidně teď a tady. Stejně se necítím na to, abych někam zrovna teď odcházel.“

„Jsem jen zastupující hlava,“ řekl Kornik a zvedl významně prst, „a všechny své povinnosti jsem už splnil. Vstávej. Nemá smysl se tu jen tak poflakovat! Za chvilku ti samo všechno docvakne.“

„A kdo je teda novou hlavou Rady?“ zeptal jsem se překvapeně. Změnil jsem se zpět do lidské podoby a vyvolal okolo sebe štít ochrany, abych se udržel v teple.

„Co myslíš? Že bychom neměli dostatek Zvěstovatelů? Poslední dobou je jich Malabar plný!“ Kornik se usmál a dotkl se mého ramene. Jakmile jsem jeho dotek ucítil, hory Vilteraxu zmizely.

„Jsme tu,“ ozval se Kornikův spokojený hlas, zatímco si mé oči přivykaly na šero. „Můžete s tím procesem hned začít, já si tady zatím pohovořím se svou sladkou kolegyní z Astrumu.“

Rozhlédl jsem se a trochu jsem se roztřásl. Už zase to hloupé déjà vu. Stojím v písku, obklopují mě kamenné stěny a soudce mám dva metry nad hlavou. Tentokrát tu však nebyl císař se svou armádou rádců. Na druhé straně byla přítomna celá Rada šamanů, kterou vedl… No tak to mě podržte!

„Nejvyšší šamane Mahane!“ zaduněl sálem baryton nové hlavy Rady. „Rada šamanů potvrdila pravdivost tvých obvinění. Od této chvíle prohlašujeme Shiama za našeho úhlavního nepřítele. Odhalili jsme zrádce. Výsledkem této události budou velké změny. Musíme růst a stát se vůči ostatním třídám konkurenceschopnými, abychom znovu nabyli svou dřívější sílu. Jakožto nová hlava Rady si právě tohle vezmu za svůj prvotní a hlavní úkol. A teď už přišel čas na tvou odměnu. Jako hlava Rady šamanů ti předávám tento klobouk! S holí od Almise už budeš mít kompletní bojovou výbavu. Od této chvíle budeš vypadat jako pravý nejvyšší šaman.“

Získán předmět: Šamanský klobouk bezkonkurenční inspirace.

Odolnost: nezničitelný. Popis: + (hráčův level*5) Inteligence, + (hráčův level*2) Odolnost, + (hráčův level*3) obrana proti všem typům útoku. Typ předmětu: vylepšující se. Omezení levelu: žádné.

Reputace u nejvyšších elementálů vyššího i nižšího světa zvýšena o 1 000 bodů. Aktuální úroveň: přátelský. K dosažení další úrovně zbývá 390 bodů.

Reputace u Rady šamanů zvýšena o 1 000 bodů. Aktuální úroveň: přátelský. K dosažení další úrovně zbývá 1 735 bodů.

Paráda! Reputace u nejvyšších elementálů se mi zvýšila dvakrát! Jednou při boji s Shiamem a podruhé teď. Je to vskutku pomalá cesta, ale postupně se už přibližuju té hodnosti Zvěstovatele. Mimochodem Kornik zmínil, že i nová hlava Rady je Zvěstovatelem. To ho vážně povýšili?

„Teď když jsi oděn jako pravý nejvyšší šaman,“ pokračoval Prontho, „přišel čas na tvou hlavní odměnu. Rado, vyslechni mě!“ zakřičel Prontho a rozhlédl se po okolních šamanech. „Je tato osoba hodna našeho požehnání?“

„No jo.“ Kornik odhlédl od orkyně a vstal ze své židle. „Prontho musí jako vždy všechno uspěchat. Pospíchá jako nahý ork za elfkou, ale přesto má pravdu! Před měsícem jsem svého žáka zavrhl a byl jsem si jistý, že nás zradil. V poslední chvíli jsem však ucítil, že jsem udělal chybu. Strávil jsem v zajetí příliš dlouho a logika mi naprosto zatemnila mé pocity. Proto jsem se rozhodl záležitost nechat být a přenechat rozhodování soudu. Zjistil jsem, že jsem chyboval. Mahan prošel vytyčenou cestou až na úplný konec a všem předvedl, jak se má správný šaman chovat. Je hoden našeho požehnání!“

„Jeden Zvěstovatel požehnání navrhl a další ho podpořil. Zajímá ještě po takovéto podpoře někoho názor nejvyšších elementálů?“ Zvuk Almisova hlasu přišel z mé pravé strany a můj první učitel se postavil. „Své rozhodnutí jsem učinil už dávno, když jsem se s tímto chodícím zázrakem setkal a následně mu předal svou hůl. Není důvod, abych opakoval slova Prontha či Kornika. Tento muž je skutečně hoden našeho požehnání.“

Jeden za druhým šamani vstávali ze svých sedadel a potvrzovali mé právo získat jejich požehnání, o kterém, jak musím zahanbeně přiznat, nevím vůbec nic. Že by nějaký další bonus, který zvýší mé statistiky? Už mám jeden od Eluny a teď mě nejspíš čeká další od šamanů. Takový bonus a k tomu ještě nový klobouk se zdá být dostatečnou odměnou za jmenování Prontha hlavou šamanů Malabaru.

„Dospěli jsme k rozhodnutí!“ promluvil Prontho triumfálně a pod klenutým stropem sálu se rozehrála nějaká náladová hudba. Někteří ze šamanů třepali svými tamburínami, jiní klepali dlaněmi do kolen a mé vědomí se nořilo do pronikavého rytmu. Před očima mi začaly probíhat obrazy z minulosti, zatočila se mi hlava, jako bych vdechl příliš mnoho kouře, a začal jsem se cítit slabý. Pravidelný rytmus tamburín mi však nedovoloval se vrátit do normálu.

Obdrželi jste slabší šamanské požehnání.

Popis: všechny statistiky zvýšeny o 10 %.

Všechny mé statistiky? Tak to je vážně podobné požehnání od Eluny! Elizabeth mi zvýšila statistiky o 15 %, zatímco Rada šamanů jen o 10 %. Je to trochu slabší, to ano, ale postačí to. Procházel jsem tabulku se statistikami a už jsem ji chtěl zavřít, když si mé oči všimly něčeho podivného. Zadíval jsem se pozorněji a pochopil jsem, že Elizabethin 15% bonus byl dětskou hrou v porovnání s tím, co mi přidali šamani… Slabší šamanské požehnání zvýšilo nejen mé hlavní statistiky, ale naprosto všechny. Bonus platil na vše včetně odolnosti, charisma, spirituality a… dovednosti! Deset procent zvýšilo dovednost jen o jeden bod, ale to jen pro tuto chvíli, dokud je tato životně důležitá vlastnost mé postavy na nízké úrovni. Pokud mi každý kus Karmadontovy šachovnice přidá jeden bod, pak mi za rok, až budu mít v dovednosti asi 16 bodů, přidá tento bonus dva body! Další otázka zní, co přidává silnější požehnání a jak ho můžu získat?

„Vy si tu teda užíváte,“ zažertovala Kalatea, když jsme se vrátili do tréninkového areálu. Podíval jsem se na hodiny a zjistil, že do devíti zbývá deset minut. Pokud nezarezervuju místo ve Zlaté podkově okamžitě, nebude kde udělat klanovou poradu a Stacey mě uškrtí. Ale s touto orkyní bych si taky rád pohovořil!

„To máš pravdu. Poslouchej, teď musím běžet. Mám v devět setkání a už ho nemůžu přeložit. Můžeme se potkat zase zítra?“

„To nebude nutné. Už jsem zjistila vše, co jsem chtěla. Potřebovala jsem se ujistit, že se drakem stal nějaký opravdový šaman a že to není jen nějaký hráč, který ve hře utopil kopu peněz a koupil si vše, co chtěl. Nechci ti stát v cestě, ale stejně tak nemám v úmyslu ti pomáhat. Pokračovat už musíš sám. Pokud by sis přál přidat se k Řádu draka, naše dveře ti jsou stále otevřené. Požádám Natalii, aby pro tebe dala o řádu dohromady nějaké informace. Pročti si je a pak se rozhodni. Až potom si můžeme pořádně promluvit. Mimochodem, tohle není ‚sbohem‘, ale spíše ‚na shledanou‘. Těším se, jak budu tvůj postup z dálky sledovat. Pokud si dobře vzpomínám, jsi první, komu se podařilo donutit vedení Rady ke změně. Trochu se bojím zeptat, kde jsi takový úkol získal. Hodně štěstí na tvých cestách, Nejvyšší.“

Kalatea mě objala a rozplynula se mi přímo v náručí. To je velmi užitečný trik, který bych se měl co nejdřív naučit. Ale to až později, teď je čas na klanovou poradu!

3. kapitola

Tajemný hrad

„Jste očekáván. Následujte mě, prosím.“                      

Zlatá podkova velmi žárlivě střežila svou reputaci nejexkluzivnějšího podniku Barliony. Dokonce najímali číšníky z řad hráčů, kteří procházeli velmi přísným výběrovým řízením. Vzpřímená chůze, bezúhonnost a neustálé vyhlazování prakticky neexistujících vrásek – od NPC nebyli k rozeznání a stejně jako jejich digitální protějšky se i tito hráči objevovali a mizeli naprosto nenadále. Nemůžu říct, že bych si užíval osm hodin strávených obsluhováním ostatních hráčů, ale tito chlapíci vypadali se svou prací naprosto spokojení. Nejdůležitější bylo se jich neptat, kolik vydělávají. Především proto, aby se tázající potom zbytečně netrýznil. Objevovaly se fámy, že i jen pouzí pomocníci barmanů si ve Zlaté podkově vydělávali hodně přes 100 000 zlatých měsíčně. Všechno zde bylo velmi drahé a slavnostní.

„Zde vás očekávají, pane!“ Číšník odhrnul závěs a ohlásil mě hostům za ním. Anastaria, Plinto, Barsina, Eric, Leite a Clutzer. Šest nových baronů Barliony, celý můj skromný klan, sedělo u stolu a se zájmem mě pozorovalo. Musím uznat, že jsem ve svém novém „kostýmu“ vypadal naprosto odlišně než v mém předchozím koženém oblečení, které pro mě vyrobil Rick. Každý návštěvník Zlaté podkovy byl automaticky převlečen do oděvu, který ladil s prestiží tohoto podniku. Pokud však císař uznal, že hráč vypadá lépe ve svém vlastním oblečení (a doufám, že za 300 000 zlatých je to i můj případ), může se hráč před setkáním s přáteli, kolegy a blízkými vyparádit.

„Vypadá to, jako byste právě vystoupil z obrazu, vaše hrabstvo!“ zavtipkoval Eric a otočil se k talíři ležícímu před ním. Na talíři ležel nějaký zelený sliz, který mi připomněl ovesnou kaši, co jsme dostávali v Pryku, ale trpaslík se s velkým gustem pustil do jídla. Pokud se nepletu, je to jeho druhá návštěva u Podkovy, a proto není na jeho apetitu nic divného. Pokrmy, které vycházely z této kuchyně, byly prvotřídní.

Oproti mně Anastaria přijala oděv nabízený podnikem a místo božské sněhobílé róby, kterou na sobě měla v paláci, halily její tělo jen klasické šaty Zlaté podkovy. Musel jsem to být jen já, kdo při nabídce obleku zmáčkl tlačítko „ne“, a teď jsem vypadal, jako bych do této skupiny ani nepatřil. Kde jsem nechal hlavu?

„No, však víš, jak to v takových podnicích chodí,“ zamumlal jsem zdvořilostní frázi a usadil se na poslední volné místo v čele stolu. Uvědomil jsem si, že jsou všichni zaujatí jídlem a ke smysluplné konverzaci dojde nejdříve ve chvíli, kdy zmizí prázdné talíře. Přivolal jsem si tedy číšníka.

„Máte vybráno?“ Číšník se vedle mě objevil o několik sekund později a tázavě se na mě díval. Přísahám, že jeho příchod připomínal džina z lahve.

„Rád bych si dal odvar z nejvybranějších bylin a steak z krysy,“ objednal jsem si to samé, co jsem si dal posledně. Praxe mě poučila, že je dost nebezpečné v taverně experimentovat, a raději jsem vsadil na jistotu.

„Hned to bude, pane,“ odpověděl číšník a okamžitě zmizel, jako by se teleportoval pryč. Naprosto přesně jako džin!

„Hrabě pojídající steak z krysy,“ pronesl Clutzer, který si nemohl pomoct a okomentoval můj výběr. „Není to trochu pod vaši důstojnost, vaše lordstvo? Nebo se správně říká hrabstvo? No, vždyť je to vlastně skoro jedno. Hlavně nám už řekni, jak ses k tomu dostal! Když jsme na tebe čekali, napadla nás asi stovka možností. Stacey byla jediná, kdo nás v tichosti poslouchal, jako by sama dobře věděla, co se stalo!“

„Taky bych ráda věděla, jak se ti to podařilo,“ promluvila Barsina. „Měla jsem zrovna sezení s jedním potenciálním rekrutem. Z jeho řeči mi bylo jasné, že ho náš klan s hráči menších levelů příliš nezajímá, a pak se najednou objevilo to oznámení! Baronka Barsina. Magdey, tak se ten rekrut jmenoval, se k nám okamžitě přidal. Dokonce slíbil, že přivede pár dalších hráčů. V každém případě bychom neměli mít se získáváním členů problém. Můžeš si mě připočíst jako dalšího posluchače, který dychtivě očekává tvůj napínavý příběh.“

„To tě do toho dobře uvrtali, co na to říct…“ pronesla Anastaria, když jsem dokončil vypravování. Musel jsem svým spoluhráčům povědět všechno. Začal jsem u vyrobení Taviiných slz a končil jsem setkáním s císařem. Anastaria byla první, kdo promluvil. O čem to ale mluví?

Svou poslední myšlenku jsem mohl klidně vyslovit nahlas, protože Anastaria se okamžitě pustila do vysvětlování.

„Právě tě na tři měsíce vyhostili z Anhursu, protože jsi přijal hrad. Dal ti dokonce dva týdny, jako by to byl nějaký dar. Dobrá, z vašich výrazů chápu, že netušíte, o čem mluvím. Tak to vezmeme pěkně od začátku. Když klan dostane hrad, musí v něm následně velitel klanu nebo správce hradu strávit celé tři měsíce. Teprve až po uplynutí této doby se hrad stane skutečným domovským místem klanu. Hrad samozřejmě můžeš opustit, ale nejdéle na jeden den. Hráč má dva týdny, aby se postaral o všechny záležitosti a vydal se do svého nového domova. Naprosto stejně to probíhalo se všemi třemi hrady Fénixu. Pochybuju, že by kvůli nám pravidla měnili.

Takže Mahan může všem úkolům, které zahrnují nějaké cestování, leda zamávat na rozloučenou. Například zničení Geranikovy dýky. No vždyť víte, té, co je vražená do císařova trůnu. Do konce úkolu zbývají asi dva měsíce. Jeskyni, kde je potřebná relikvie ukryta, už objevili a Fénix, Draci i Dědicové ji v tuto chvíli procházejí. Ale to jsem odbočila. Mahan teď bude jednoduše po dobu tří měsíců, mínus dva týdny, figurovat jako vlastník hradu. Na změnu je příliš pozdě a tato funkce stejně nejde nikomu předat.“

„No tak to jsou skvělé zprávy…“ řekl jsem smutně a uvědomil si, co mě příští tři měsíce čeká. Zase další několikaměsíční uvěznění. Kolik takových podobných věcí ještě unesu? Navíc se mi v mysli objevila další pozitivní myšlenka, kterou jsem ihned vyslovil: „A pokud nezabijeme to monstrum, bude mé setrvání v hradu naprosto k ničemu? Odeberou mi hrad i titul a budu muset další tři měsíce tvrdnout v Drangoru?“

„Právě proto si musíš zvolit nějakého kastelána. Hráče, který může zůstat v hradu a pracovat na jeho vylepšení.“

„Pracovat na vylepšení hradu?“

„Urusai je hrad na první úrovni. Tedy aspoň všechny tři hrady, které jsme ve Fénixu dostali, začínaly na jedničce. Hrad nemá žádnou nejvyšší úroveň, stejně jako hráči. Ale na vyšších úrovních je stále těžší a těžší postoupit výš. Možná se pletu, ale myslím si, že nám dali jen nějaké ruiny a dungeon, ve kterém sídlí to monstrum. Pro dosažení druhé úrovně musí být celý hrad přestavěn, aby připomínal svou původní podobu. Na to budeš potřebovat zedníky, sochaře a umělce. A ti budou stát spoustu peněz! Pro třetí úroveň je potřeba dvojnásobně zvětšit aktuální rozlohu pozemku, na kterém je hrad umístěn. Čtvrtá úroveň zahrnuje postavení nových budov, vylepšování stávajících budov a tak dále. Výhodou je dostatek místa na uskladnění materiálu a předmětů. Nevýhodou je suma peněz, kterou ten hrad sežere. Další nevýhodou je možnost, že ti na hrad zaútočí hráči a tvé trezory vyplení. Proto se všichni obecně snaží co nejrychleji úroveň hradu zvyšovat.“

„Na co vlastně všichni potřebují trezory?“ zeptal se Leite překvapeně. „Pokud potřebuje někdo něco uskladnit, může jen začít psát dopis a připojit k němu všechny předměty, které chce.“

„Jasně, to je taky možné,“ souhlasila Anastaria. „Ale nezapomeň, že hráč může k dopisu připojit maximálně 60 předmětů. Takže ty nejhodnotnější předměty si připojíš, ale co se zbytkem? Co když musíš někde skladovat hory materiálu? Na to ti dopis nestačí. Kluci z Korporace nejsou idioti. Dopisy jsou takovou formou skladování předmětů pro hráče, kteří nejsou členy žádného klanu. Není to mnoho, ale svou práci ta možnost zastane. Pro klany je ale jediná možnost hrad. Například Fénix nám za Temný hvozd dluží tuny vzácných surovin. Pokud by Ehkiller požadoval, abychom si všechny suroviny ihned odnesli, kam bychom je asi tak dali? Všechny se do dopisu nevejdou. Dokonce bychom je ani všechny nemohli vzít s sebou! Jediným řešením je hradní trezor. Buď náš vlastní, nebo pronajatý trezor v hradu jiného klanu. Mám několik kontaktů, které tuto službu nabízí. Pokud máš zájem, můžu tě s nimi spojit.“

„V tuto chvíli to nebude potřeba, ale děkuju ti,“ odpověděl jsem. „Dobrá. Myslím, že už víceméně chápu tu záležitost s hradem. Teď už se jen musím rozhodnout, co provedu s tím monstrem.“

„Ty? Co s ním chceš zrovna ty dělat?“ zeptal se Plinto překvapeně. „Jediné, co musíš provést, je poslat mě a Anastarii do sklepení, počkat, pak ještě chvíli počkat a bum! Žádné monstrum už není. Nečekám, že by se u Narlaku usadil nějaký boss na levelu 400. To monstrum bude nanejvýš na levelu 250. Dokázal bych ho zničit s jednou rukou uvázanou za zády, ale nechat si krýt záda dobrou léčitelkou není nikdy k zahození. Obzvlášť takovou léčitelkou, která se sama dokáže podívat té potvoře zpříma do ksichtu a dát jí co proto. Jak to vidím já, leží před námi naprosto jiný problém.“

„Problém?“

„Tři měsíce v takovém zapadákově daleko od Anhursu je strašně dlouhá doba. A taky je to hrozně daleko. Za dva měsíce nás Patriarcha začne zase trénovat. Jistě o ten trénink taky nebudeš chtít přijít, Mahane. To je prostě fakt. A na trénink se musíme navíc dostatečně připravit, proto není vhodné ztratit několik měsíců herní doby. Už ten první trénink mě stál až moc sil. Budeme tě muset celkem brzo opustit, asi za měsíc. Když si vezmeme, že než nás teleportují do hradu, uběhnou dva týdny, budu tam s tebou moci zůstat maximálně deset až patnáct dnů. Déle určitě ne.“

„To je pravda,“ shodla se s lupičem i Anastaria. „Taky s tebou nemůžu být po celou dobu. Mám spoustu věcí na práci, o které se musím starat.“

„Takže to mám chápat tak, že mě opouštíte?“ zeptal jsem se a začal upadat do melancholie. To, co Plinto říkal, bylo logické. Bylo to dokonce neprůstřelně logické. Nebyl jsem však připraven přijmout fakt, že zůstanu bez jeho pomoci.

„Nikdo nikoho neopouští,“ odmítla Anastaria. „Monstrum zabijeme, ale strávit tři měsíce na tak odlehlém místě… Mahane, musíš pochopit, že je to prostě jen hra a dobrovolně se nechat na tři měsíce poslat do exilu není můj šálek čaje.“

„Já s tím mám taky problém,“ vložila se do konverzace i Barsina. „Začala jsem se svým druidským tréninkem a úkol požaduje, abych navštívila v Anhursu několik místních lidí. Nebudu mít čas jet bojovat s monstrem. V tuto chvíli to opravdu není možné. Za měsíc a půl se k tobě připojím a budu ti k ruce. Ačkoli tou dobou už bude pomalu čas na Patriarchův trénink.“

„Takže to máme tři lidi,“ shrnul jsem mrzutě a podíval se na své zaražené kamarády. „Co na to říkáte? Půjdete se mnou aspoň vy?“

„Čtyři lidi,“ vyšlo z Leita a každé jeho slovo bylo téměř neslyšitelné. „Mahane, pokud mám být upřímný, nemám tam co dělat. Běhat po výpravách není nic pro mě. Daleko víc dokážu pro klan udělat tady. Naše finance musí být neustále monitorované, musíme platit účty a investovat. Musíme nakupovat levně a následně s co nejvyšším ziskem prodávat. Pokud si navíc ještě najmeme pracovní skupiny, budu se muset postarat o celé nové odvětví. A na to jednoduše potřebuju čas a… ještě víc času. Nemůžu chodit na výpravy, neměl bych čas se o všecko starat. Když to shrnu, o naše finance je nutné pečovat. Jsem připravený se toho úkolu zhostit a hned se na to vrhnout. Ale nechci být pokladník. Za pokladnici by měl zodpovídat jenom velitel klanu. Tím mám na mysli tebe.“

„Ale ten úkol…“ začal jsem, jen aby mě Leite hned přerušil:

„Žil jsem padesát let bez Barliony a můžeš mi věřit, že bez ní klidně budu žít ještě jednou tak dlouho. Pobíhání okolo a zabíjení potvor není pro mě. Místo toho si uvolním nějaké vedlejší vlastnosti a naučím se obchodování a rétoriku. Zaměřím se na rozšiřování našeho bohatství. Snažím se tím říct, že se naplno pustím do péče o obchodní stránku našeho klanu, pokud s tím budeš souhlasit.“

Leitova slova byla pro mě tak neočekávaná, že jsem musel zabrzdit proud myšlenek a trochu si je srovnat. Myšlenka, že by se hráč dobrovolně vzdal šance zvyšovat levely a místo toho se zaměřil na finanční stránku hry, mi nedávala žádný smysl. A co výpravy? Úkoly? Scénáře? Kořist? Rozhlédl jsem se po tvářích ostatních hráčů a uvědomil si, že Barsina a Anastaria jsou obě na Leitově straně. Ty dvě ženy velmi dobře chápaly, že pro vývoj klanu je životně důležitá osoba, která se zaměří na klanové peníze, a že tato osoba musí mít naprostou důvěru bez jakýchkoli dalších námitek.

„Dobrá!“ Neochotně jsem přijal fakt, že se Leite stane hospodyní. „V tom případě dostaneš na starost i zásoby. Všichni pracovníci, které doufám najmeme, musí pracovat jako roboti. Musí mít i dostatek všech nástrojů, které potřebují k práci, a proviant. Sběrači musí mít dost práce. Jinak bychom je platili jen tak za nic. Když už jsme změnili téma na management klanu, můžeme v něm pokračovat. Anastaria mi pověděla, na čem jste se včera večer shodli. Změnilo se něco od té doby?“

„Tak já začnu,“ pronesla ihned Barsina. „Ještě jsem neprošla všechny zprávy, které jsi mi přeposlal, ale už se mi v nich podařilo najít několik zajímavých nabídek. Jak už jsem zmínila, setkala jsem se s Magdeym, lovcem na 191. levelu. Můj pocit z něj byl takový, že by mohl být kvalitním vedoucím výprav, ale to ještě čas ukáže. Dřív, než jsem se k vám připojila, jsem byla žoldnéřka a prošla jsem s ním několik jeskyní. Ze všech hráčů, se kterými jsem hrála, je tím nejspolehlivějším. Jeho vedení mi stylem připomíná to Anastariino. Jasné rozkazy, nikdy nepanikaří a není puntičkář. Má jeden požadavek. Chtěl by být baron. Ale je ochotný nejdřív prokázat své kvality jako vedoucí výprav. Slíbil, že najde další bojovníky a projde s námi jakoukoli jeskyni jako test svých schopností. Úroveň jeskyně samozřejmě musí korespondovat s levely postav.

Co dál? S nikým jiným než s Magdeym jsem se ještě nesetkala, ale na zítra mám naplánovaných dalších deset schůzek. Mimochodem, potřebovala bych mít možnost do našeho klanu přijmout hráče. V tuto chvíli něco takového můžeš dělat jen ty. Jinak si budeš muset najít čas, abys osobně všem lidem, které přijmu, poslal pozvánku do klanu. S čímž samozřejmě nemám nejmenší problém.“

„Dobrá, už jsem to podle tvé žádosti upravil,“ souhlasil jsem a změnil nastavení klanu.

„Mám svoji vlastní stránku, kterou jsem používala pro inzerování svých žoldnéřských služeb. Momentálně na ni nikdo nezabloudí, ale díky ní nebudeme muset platit žádné poplatky, je totiž už jen moje. Mám jednoho známého, který by mohl navrhnout design stránek našeho klanu. Nebude to ale zadarmo. Jo! Ještě jsem úplně zapomněla na téma výprav! Hlavní otázka, na jakou se mě všichni ptají, a já všem slíbila, že jim na to dneska odpovím, zní: Jakým způsobem se bude rozdělovat kořist a kolik dostanou zaplaceno?“

„Pokud si dobře vzpomínám, nepsaným zvykem vynalezeným bůhví kým bůhví kdy je ten, že polovina zlaťáků z bosse je rozdělena mezi členy výpravy,“ odpověděl jsem na dívčin dotaz. „Všechno ostatní včetně surovin a munice poputuje do klanu. Polovina zlatých je taková posvátná kráva, které se nikdo nesmí dotknout. Na tom bych nic neměnil. Je tu ještě jedna věc. Rád bych viděl, že je naše výprava dobře vyzbrojená, proto než abychom křečkovali kořist v trezorech, velitel výpravy rozhodne, jací hráči dostanou nějakou věc z kořisti, která jim bude do budoucna dobře sloužit. Sepíšeme dohodu, podle níž by hráč, který chce klan opustit, musel obdržené věci z výprav vrátit nebo si je od klanu odkoupit. Klan bude platit za opravy. Hráči si ze začátku zajistí své vlastní elixíry a vylepšení, alespoň do doby, než se nám podaří najít vhodného alchymistu a kouzelníka, který jim vybavení očaruje. Co se týká plateb…“

„S tím můžu pomoct,“ ozval se Plinto. „Byl jsem sice jenom falešným velitelem Temné legie, ale i tak jsem měl přístup k penězům vázaným k určitým hodnostem. Hned ti ten dokument přepošlu. Není třeba tu informaci nějak dál střežit. Ten klan ve své bývalé podobě už stejně neexistuje.“

„Jak se na to tak dívám, možná bych se měl stát bojovníkem,“ pronesl jsem zamyšleně, když jsem se díval, kolik by si mohl na hodnosti pouhého bojovníka Plinto vydělat.

„Promiň, ale to by nešlo. Žádný klan by si tě nemohl dovolit,“ zavtipkovala Barsina, když si prohlížela seznam plateb. „Tohle je výborné. Teď už mám všechno, co potřebuju. Zítra ti pošlu sepsané výsledky náboru.“

„Mám na vás všechny ještě další otázku. Nedávalo by smysl přijmout do klanu všechny možné hráče bez ohledu na level, rasu nebo oblíbený herní styl? Věřím, že mnoho z uchazečů by mělo zájem o mazlíčky, jako máme my. Můžeme je všechny přijmout a teprve postupně je třídit.“

„S tím rozhodně nesouhlasím!“ promluvila okamžitě Anastaria. „Čím víc členů klanu, tím složitější je udržet kontrolu. Jeden člověk se dokáže starat nanejvýš o deset až dvanáct lidí. Držet v klanu spoustu hráčů nemá jakýkoli smysl pro klan ani pro klanovou pokladnici. Právě naopak, všichni hráči budou chtít peníze na opravy.

Úroveň klanu se zvýší jen plněním úkolů nebo procházením jeskyní. Jediným omezením je to, že ve výpravě musí být alespoň osm členů klanu. Kromě toho splněné úkoly přidávají tak strašně málo bodů, že jsem je možná ani neměla zmiňovat. Když už mám slovo, můžu rovnou už říct i to, že jsem mluvila s nějakými pracovníky, ale ani jeden z nich se k našemu klanu nechtěl přidat. Jsme moc malí a neznámí. V žebříčku klanů jsme aktuálně na 35 774. místě, a to z velké části díky Plintovi a mně. Se sběrači je ta situace naprosto stejná. Je pár sběračů na nízkých úrovních, kteří by se k nám přidat chtěli, ale o ty zase nemáme zájem my. Museli bychom jim nejméně tři až čtyři měsíce platit gáži a prakticky nic použitelného bychom nezískali. Cena balíku surovin se v aukci pohybuje od jednoho stříbrného po jeden zlaťák. Ale měsíční plat nás vyjde na dvacet až třicet tisíc zlatých. Jinými slovy z toho nemůžeme vydolovat žádný zisk.

Proto mám návrh, který zahrnuje aukci. Můžeme najít nějakého dražitele a dohodnout se s ním, protože najmout klanového dražitele stojí moře peněz. Externí dražitelé si sice berou 10 % z každé transakce, ale věřte mi, že jejich služby tu cenu víc než vynahradí. Taky navrhuju, abychom si pořídili klanového účetního ve formě imitátora, který bude pomáhat Leitovi s výkazy a výplatami. Pokud začneme najímat hráče, budeme muset začít platit výplaty, vést si účetní bilanci, hlídat si daně a ty pak platit úřadům. Když máme šanci tenhle proces zautomatizovat, neexistuje jediný důvod, proč to neudělat. Jinak hrozí, že v dlouhodobém pohledu zaplatíme daleko víc na pokutách.“

„Souhlasím. Budu čekat na zprávu od tvého dražitele a podepíšu s ním dohodu. Pokud je to už vše, co jsme měli v plánu dnes probrat, můžeme se…“

„To ještě není všechno,“ přerušila mě Anastaria. „Jak už jsem ti řekla, chci rezignovat na svou pozici klanové zástupkyně velitele. Nebudu mít čas ji vykonávat. Místo sebe nominuji dva kandidáty: Clutzera a Barsinu.“

„Předpokládám, že kandidátů se ani nikdo nezeptá, jestli by vůbec chtěli být nominováni, že?“ zavtipkoval Clutzer. „Já bych byl ještě horší zástupce než ty, proto svou kandidaturu stahuju. Není to nic pro mě, promiňte.“

„Barso?“ Všichni ostatní se otočili na naši malou druidku.

„Já nevím.“ Dívka se ze vší té pozornosti začala červenat. „Nikdy jsem zástupcem velitele klanu nebyla. Můžu něco pokazit.“

„Ale není ti to proti srsti?“ vyzvídala Anastaria.

„Ne. Myslím, že je to dost zajímavé. V jednu chvíli jsem chtěla založit svůj vlastní klan. Prošla jsem si všechny dostupné informace a zjišťovala, jak by mohl být takový klan ziskový, ale když se teď ta možnost přede mnou otevřela… trochu se bojím.“

„Dobrá, zeptám se ještě jednou. Barso, chtěla bys být zástupkyní velitele našeho klanu?“ položil jsem jí přímou otázku. Jen ať si všichni myslí, že jsem otravný, ale nechtěl jsem nutit žádného hráče, zvláště pak svobodného hráče, aby si přidělával zbytečné starosti.

„Tak jo!“ vyhrkla druidka a rychle zvedla hlavu, jako by vnitřně dospěla k jakémusi rozhodnutí. „Jsem připravena stát se zástupkyní velitele a udělám všechno pro to, aby mé jmenování přineslo klanu úspěch a vy jste toho nelitovali!“

Ten grandiózní slib z toho udělal tak trochu dramatickou záležitost, ale hlavní problém se podařilo vyřešit a já jsem mohl přesunout Anastarii z pozice zástupce. Ještě neuběhly ani dva měsíce od chvíle, kdy jsem ji zástupkyní ustanovil, a proto nezíská úkol z Karmadontovy šachovnice. Je trochu hloupé být tak paranoidní, ale je lepší si být jistý. Nabídnu Barse hezký plat, navrhnu neprůstřelnou dohodu, která bude chránit klan, kdyby se rozhodla nás po čase opustit – díky, Elenie, za tuhle zkušenost! Celkově udělám všechno proto, abych veškerá rizika co nejvíc snížil. Paranoia je prostě paranoia.

„Mám další otázku,“ pokračovala Anastaria. „Přišla mi dnes ráno žádost o rozhovor. Je tu nějaký klan, který není moc známý, ale natáčí o Barlioně seriál a rádi by si s námi promluvili. Jak si stojíme ohledně reklamy? Když už se snažíme nějak prodrat na světlo, neměli bychom tuhle šanci odmítnout.“

„Domluv to na tenhle týden,“ souhlasil jsem. „Rozhovor nás nezabije a jediná špatná publicita je žádná publicita. Clutzere, Eriku – už jste se rozhodli, jak to bude s vámi a hradem? Půjdete se mnou?“

„Nemůžu ti nechat Clutzera,“ vložila se Stacey znovu do řeči. „Je toho ještě spousta, co ho musím naučit, dokud je ještě čas. A co se týká Erika…“

„Taky musím odmítnout,“ dorazil mě trpaslík. „Chci se zbavit jedné z mých hlavních vlastností – ostrostřelectví – a chci mít dovednost. Tolik jsi mi o ní pověděl, že ji prostě musím zkusit získat. Nejdříve se ale musím setkat s císařem a pak pod dohledem trenéra tvrdě studovat.“

„Na to nepotřebuješ trenéra…“ zamumlal jsem naštvaně.

„Ne, ty ho na to nepotřebuješ. Já ano. Podívej, do dalšího tréninku s Patriarchou nám zbývají jen dva měsíce a tréninkem samotným přijdeme o další měsíc. Pokud během těchto dvou měsíců vůbec nic nezvládnu, nikdy se už té dovednosti nedočkám. Potřebuju čas, abych tomu všemu přišel na kloub.“

„Dobrá, shrňme si to. Anastaria a Clutzer si jdou za vlastními plány. Plinto se bude připravovat na trénink s Patriarchou. Barsina se bude soustředit na zlepšování své postavy. Leite se stane naším finančním guru. Eric se oddá své múze a bude plnit všechny její rozmary. Je to všechno?“

„Já si vezmu na starost členy výpravy,“ dodal Plinto po chvíli přemýšlení. „Pořádně je proženu vším možným, až budou dřít hubou v blátě. Nebude to nic složitého a moje přítomnost v Anhursu tomu může jenom prospět!“

„Já se zaměřím na sběrače a pracovníky,“ dodala Anastaria. „Jsem si jistá, že můžu během měsíce sehnat tak stovku hráčů. Prostě mi jen dej možnost přijímat nové členy do klanu.“

„Mně taky,“ dodal lupič. „Mám pár známých, se kterými se chci ještě setkat a promluvit si.“

„To je všechno moc hezké, ale zapomněli jste snad, že se musíme ještě vypořádat s úkolem od prince?“

„No vždyť na to máme teď dva týdny. První týden strávíme rekrutováním, pak nás Leite přenese na dané místo a dáme se do práce.“

„V tom případě nemůžu dodat nic jiného než bon apetit! Potkáme se tu znovu za čtyři dny. Posílám vám všem pozvánku. Díky.“

Řezal jsem do svého krysího bifteku a nedokázal setřást pocit, že mě všichni klidně opustili. Nechat mě dva až tři měsíce samotného v hradu, který je podle Anastariiných slov spíš zříceninou… Jako by všechna férovost z tohoto světa odešla.

„Dobré ráno, ospalče!“ zazněl z mého amuletu Anastariin radostný hlas. Podle systémového času bylo teprve sedm hodin ráno, a proto jsem nebyl nijak rád (mírně řečeno), že mě budí ranní hovor.

„Praštila ses do hlavy, Stacey?“ zavrčel jsem bez nejmenší špetky nadšení v hlase. „Co je tak akutního, že to nemůže počkat až do oběda?“

„Já klidně můžu do oběda počkat,“ ozvala se Anastariina odpověď a její hlas zněl stále radostně, „ale Ehkiller má teď zrovna čas vzít tě k Triciniánům. Volba je na tobě.“

„K Triciniánům?“

„Nemáš zájem si doplnit výbavu? Pokud jsi ale moc unavený a potřebuješ se ještě vyspat, Ehkillerovi vyřídím, že Mahana příliš zaměstnává spánek. Má velmi důležité sny, kterým se musí věnovat!“

„Kde jste?“ Má ospalost okamžitě zmizela a byla nahrazena další otázkou, kterou jsem se nezdráhal položit: „Kolik mě tahle službička bude stát?“

„Jsme už u Triciniánů. Jistě sem sám trefíš. Ehkiller ti nabízí možnost si ty předměty koupit. Všechno ostatní je na tobě. Tak co?“

„Už běžím! Dejte mi pět minut.“

Na jedné straně každý nový hráč sní o vylepšujících se předmětech. Na druhé straně je to naprostá zbytečnost. Vylepšující se předmět s každým novým levelem zvyšuje své bonusy a dovoluje hráči, aby zapomněl na všechny těžkosti se získáváním nového vybavení. Tedy jen asi do levelu 250, kdy začnou hráči v jeskyních nalézat tak dobrou kořist, že se můžou vylepšujících se předmětů zbavit a začít se specializovat na určitou stránku své postavy. I přesto je level 250 pro mě stále velmi vzdálený, a proto jsem neměl na výběr.

Koupil jsem si kyrys, nárameníky a plášť. Podle bonusu v mých statistikách jsem utracených peněz vůbec nelitoval. Zbývalo se zaměřit jen na mou nedávno zvýšenou profesi a vyrobit si nějaké prsteny. Pak už se můžu utkat s kýmkoli, kdo mi zkříží cestu. V tuto chvíli jsem připomínal jedno z bohatých děcek, které do hry narvaly horentní sumy peněz svých rodičů. Všechno vybavení je jistě moc krásné a tak, ale naneštěstí to v dlouhodobém měřítku vůbec nic neznamená. Ať už je to, jak chce, je důležité, že předměty od Triciniánů se neničily, a tudíž nevyžadovaly žádné opravy, které byly zvlášť pro vybavení na vysokém levelu dražší, než na kolik vyšlo to vybavení nové. Leží před vámi dilema – zaplatit jednou za vybavení vysokou částku a dál se tím nezabývat, nebo měnit vybavení každých pět až osm levelů a celou dobu řešit, zda předmět opravit, či si raději koupit nějaký nový a lepší. Co může člověk dělat, aby na tyto výdaje zapomněl? Kvůli „dlouhodobému pohledu“ mě opustil jeden a půl milionu zlatých.

„Stacey, prosím tě, jak se ti vlastně podařilo u Triciniánů získat takovou spoustu reputace?“ zeptal jsem se, jakmile nás Ehkiller opustil. Pokud by se mě někdo ptal, k jaké příležitosti mi velitel nejlepšího klanu Malabaru osobně pomáhal při nákupech, nevěděl bych, co mám odpovědět. Jediný důvod, který by takovou pozornost mohl podnítit, může být jeho zjištění, že mi slíbený císařův svitek s informacemi ohledně Karmadontovy šachovnice už nemůže dát. Proto se snažil dělat všechno možné, abych přijal nějakou jinou odměnu. Přeci jen jsme uzavřeli dohodu a ta se musí ctít. „Víš, už jsem tady byl několikrát, ale na seznamu frakcí, se kterými jsem se setkal, Triciniány ještě nevidím. Je to snad nějaké fénixácké tajemství, které střeží sedm pečetí?“

„Samozřejmě že ne,“ usmála se dívka. „Není to žádné tajemství. Klany jenom debaty o těhle věcech pokládají za prohřešek proti nepsaným pravidlům. Triciniáni patří k rase Danrei. Nikomu se v Barlioně nepodobají a přebývají pouze v Malabaru. V Anhurské knihovně mají knihu, která popisuje jejich historii. Nejdřív si ji musíš přečíst a teprve pak se za Triciniány vydat s nabídkou, že posbíráš úlomky jejich historie. Tady je odkaz. Danrei s tebou o tom začnou mluvit až ve chvíli, kdy máš tu knihu přečtenou. A samotné úlomky jsou rozeseté po všech možných jeskyních. Jediná možnost, jak je získat, je chodit na výpravy. A právě tady se rodí tajemství, které klany okolo Triciniánů spřádají. Nicméně hlavní podmínkou je, aby si ten, kdo se o Triciniánech doví, šel nejdříve přečíst knihu. Co se týká Triciniánů, je v mém seznamu frakcí, se kterými jsem se setkala, taky veliká nula. Ehkiller zajistil, aby i tohle po mém odchodu z klanu převedl sám na sebe. Ale kdybych za Danrei zašla, umožnili by mi začít znovu od začátku. Rozhodně si tu knihu přečti, bude se ti to hodit.“

Do seznamu frakcí, se kterými jste se setkal, byli přidáni Triciniáni.

Anastariinu radu jsem neodkládal a do knihovny jsem se vydal ihned. Kniha, kterou mi doporučila, se nacházela v nejvzdálenější a zřídka navštěvované sekci. Když jsem knihovníka požádal, aby mi danou knihu přinesl, jednoduše mávl příslušným směrem a poslal mě, ať si ji najdu sám.

Nebyla to žádná tlustá bichle, dohromady měla asi sto stran. Pojednávala o explozi, která zničila domovinu Danrei – rasy s modře zbarvenou pokožkou. Cestovali na jediné vesmírné lodi a dorazili až k Barlioně. Když však přistávali, lodí otřásl výbuch a rozházel po celém kontinentu úlomky triciniánských předmětů. Místo nezvládnutého přistání se nachází na dně Jezera smutku, které někteří obyvatelé mají za vnitrozemské moře. Samotní Triciniáni se zachránili, protože cestovali ve speciálních kapslích, ale zbytek jejich domova byl ztracen. Podstata zvyšování úrovně reputace zahrnovala sbírání těchto úlomků a pomoc Danrei při navrácení části jejich ztracené historie.

Ti vývojáři jsou ale dobrá sebranka! Kdybyste o existenci knihy nic nevěděli, ani by vás nenapadlo ji hledat! A pokud byste ji objevili, je napsána tak nudně, až jednomu přichází na mysl myšlenka, že se nějaký velmi talentovaný spisovatel velice snažil udělat příběh co možná nejnudnější. Triciniáni se v seznamu frakcí navíc objevili až tehdy, kdy jste knihu přečetli od začátku do konce. To je ale prohnaný trik!

„Pane, nemáte náhodou knihu o hradu Urusai?“ zeptal jsem se gnóma knihovníka, když jsem knihu o Triciniánech dočetl. Anastaria mi pověděla, že o hradu zvaném Urusai není nikde žádná zmínka. Jako by vývojáři ten hrad vytvořili jen pro náš klan. Ale takovéto šlechetnosti jsem se zdráhal uvěřit, především kvůli přítomnosti monstra ve sklepeních hradu.

„Urusai?“ zeptal se knihovník překvapeně. „To je dnes už podruhé, co jsem někoho slyšel zmínit tento název. Do dneška jsem ho neslyšel ani jednou!“

„Podruhé?“

„Jedna ze členek vašeho klanu, Anastaria, se brzy ráno zastavila a prohrabávala se všemi možnými zmínkami o hradech. Pomáhal jsem jí prostudovat všechny informace o nespočetných místech a provinciích našeho světa a sebejistě můžu říct, že hrad Urusai prostě neexistuje!“

„Aha,“ pronesl jsem. Staceyina vytrvalost mě docela překvapila. Když si vezmu, že mě vzbudila v sedm ráno, kdy měla čas se zastavit v knihovně? „Existuje nějaký seznam hradů stojících v blízkosti města Narlak?“

„Na tuhle otázku znám odpověď. Okolo Narlaku stojí všeho všudy čtyři hrady. Jeden z nich však už je prakticky celý zničený. Ani jeden se nicméně nenazývá Urusai. Anastaria se ptala na tu samou otázku a všechny krajiny ležící poblíž jsme dopodrobna prozkoumali.“

„Povězte mi, mohou být hrady přejmenovány?“ vystřelil jsem ještě poslední dotaz, který mě napadl. I když pokud tu byla Stacey, jak mi knihovník několikrát připomněl, a nepodařilo se jí cokoli najít, jak by něco mohl zjistit tak hloupý šaman, jako jsem já?

„Stává se to, ale velmi vzácně,“ zazněla překvapivá odpověď. „V celé historii Malabaru k něčemu takovému došlo nanejvýš dvacetkrát. I tuhle možnost jsme prověřili. Ani jeden z hradů, u kterých k přejmenování došlo, se nikdy nenazýval Urusai.“

Tak to je výborné. Můj hrad je něco jako obrácená fata morgána. Nikdo ho nevidí, přesto existuje! Myšlenka, že by mi císař přidělil neexistující pozemek… Počkat!

„Dobrá, můžete mi říct, zda existuje hrad Drangor?“

„Přijde mi, že jste si s Anastarií celkem podobní,“ usmál se knihovník. „Zeptala se na tutéž otázku ve chvíli, kdy už se zvedala k odchodu. Z toho důvodu jsme museli vše znovu prohledat. Tento hrad vskutku existuje. Je postaven poblíž Sintany, trpasličího hlavního města. Je to hrad na první úrovni, který v tuto chvíli náleží císařství. Byla však přijata rezoluce, že se předá svobodným občanům. Pokud tomu dobře rozumím, máte se stát jeho budoucím majitelem?“

„To je pravda. Přesto mě však nejvíce zajímá hrad Urusai. Řekněme, že byl hrad přejmenován. V kolika hradech na první úrovni se usadila monstra?“

„Žádný takový hrad v Malabaru není.“ Knihovník se upřímně usmál. „Ale věřte mi, i tuto možnost jsme dopodrobna prozkoumali! Poradil bych vám, abyste si nejdříve promluvil s členy vašeho klanu, než mě začnete zdržovat od důležitých záležitostí.“

Stále vedle, pořád zima a nepřihořívá. Jak jsem mohl o Stacey vlastně pochybovat? Pravděpodobnost, že už celou knihovnu i s knihovníkem obrátila vzhůru nohama, je takřka 100 %. Ale já tu přesto ztrácím čas dalšími zbytečnými dotazy, jako bych byl nějakým mistrným detektivem.

„A není třeba nějaký hrad Urusai v Kartossu? Možná…“ spustil jsem, ale při pohledu na nelibý knihovníkův výraz jsem radši ztichl.

„Mladý pane!“ pronesl knihovník a upravil si brýle. „Mám příliš málo času, než abych se mohl účastnit hry ‚najděme hrad‘. Znovu opakuji: v celém Malabaru není žádný hrad zvaný Urusai! Pokud mě teď omluvíte, čekají na mě další záležitosti. V případě, že vás ohledně toho hradu napadnou ještě nějaké další otázky, zeptejte se členky vašeho klanu! Ona o tom ví daleko víc než já. Na shledanou.“

Knihovník vyskočil zpoza stolu, nabral si plnou náruč knih a jistým krokem vyrazil kamsi do hlubin knihovny. Okamžitě se objevil asistent a posadil se na knihovníkovo místo. Asistentem byl hráč, který se rozhodl naučit jeden z jazyků užívaných ve hře. Hráč snažící se naučit a používat jiný než běžný jazyk musel strávit měsíc prací v knihovně, kde zastupoval svého mistra v době jeho nepřítomnosti, vracel knihy zpátky do polic a pro zájemce knihy nacházel. Když vezmeme v úvahu počet NPC a hráčů, kteří každý den knihovnu navštívili, byla to velká spousta práce. Ani teď to nebylo jiné. Letmo procházel seznamem návštěvníků a tázavě se na mě díval v očekávání, že si od něj vyžádám nějakou knihu. Byl to kouzelník na levelu 75 z klanu Lvi Normandie. Zavrtěl jsem hlavou, abych naznačil, že nic nepotřebuju, a vydal jsem se k východu. O hradu Urusai jsem se v knihovně nedověděl nic. Ale to nevadí, znám ještě jedno místo, kde by mi mohlo přát štěstí!

„Jak vám mohu pomoci?“ Prakticky jsem se ještě ani neocitl v paláci a hned se vedle mě objevil sloužící oblečený v barevném slavnostním ohozu. Ještě jednou jsem se ujistil, že mám přístup do císařovy pracovny. Co kdyby mě tam nikdo nechtěl pustit a dveře od pracovny byly zamčeny? S úctou jsem se uklonil a řekl:

„Rád bych si pohovořil s princeznou, abych jí mohl vyjádřit dík za její pomoc.“

„Máte dohodnutou schůzku?“

„To ne, ale…“ trochu mě zarazila skutečnost, že schůzka s Tishou vyžaduje stejnou proceduru jako setkání se samotným císařem. Že by můj pokles atraktivity u její osoby měl až takový dopad? To je škoda.

„V tom případě se obávám, že vám nemohu pomoci. Princezna je v tuto chvíli zaneprázdněná. S ohledem na vaší reputaci u její osoby vám můžu setkání dohodnout na čtvrtou hodinu odpolední za devět dní. Přejete si, abych v tento čas schůzku zařídil?“

„Mohl byste jí jen říct, že se s ní Mahan přeje sejít?“ zkusil jsem to ještě jednou a snažil se skrýt emoce. „Jsem si jistý, že velmi ráda uslyší, že jsem přišel!“

„Chápu. Schůzku plánovat nebudu. Je mi líto, ale s touto záležitostí vám nemohu pomoci. Princezna je příliš zaneprázdněna. Přál byste si místo toho navštívit zahradu?“ Sluha se ptal jen ze slušnosti, protože jistě dobře věděl, kam všude můžu bez postihu jít. Mám přístup k více než polovině paláce a pomalým šouráním jsem klidně mohl procházet všemi otevřenými pokoji. Důležitou věcí však bylo, že budou tyto místnosti otevřené a nemusím se k nim dostat skrz zakázaná místa. Například jedním z prvních míst, kam hráči získali přístup, byl trůnní sál, který byl však umístěn uprostřed paláce. Aby se k němu mohl hráč dostat, musel by projít přijímací místností, administrativní místností, čekárnou a několika dalšími tajemnými pokoji, ke kterým dostane hráč přístup až následně. Hráči mohli volně brouzdat palácovou zahradou a užívat si její krásu, nebo se mohli skočit podívat do císařského muzea a obdivovat zázraky ze všech koutů Malabaru. Ale jen hrstka hráčů se mohla procházet palácem, jako by jim patřil.

„Myslím, že se tam půjdu na chvíli projít,“ přijal jsem sluhovo pozvání a chytil se ho jako jediného stébla, které jsem dostal k dispozici. Bylo to velmi vzácné, ale rozhodně možné, že se obyvatelé paláce šli projít do zahrady. Mohli jste tam potkat heroldy, rádce a dokonce i samotného císaře. Poslední jmenovaný se procházkám v zahradě nijak nebránil a často promlouval s hráči, které v zahradě potkal. Jsem si jistý, že Tisha se do této části paláce taky ráda podívá, když byla vychována na vesnici. Kdo ví, třeba budu mít štěstí.

„Hrabě,“ proneslo starší NPC a chvíli mi trvalo uvědomit si, že tím má na mysli mě. „Můžu se k vám připojit?“

V zahradě jsem už strávil asi tři hodiny, aniž by se princezna objevila. Začínal jsem si myslet, že mi není přáno zjistit o mém hradu něco víc dřív, než jej na vlastní oči spatřím. K mému překvapení je dnes zahrada téměř liduprázdná, jako by se NPC i hráči rozhodli, že si od příjemného zeleného prostředí dají na chvíli pauzu. Starší muž, který mě oslovil, byl jediným dalším návštěvníkem zahrady.

„Posaďte se,“ odpověděl jsem a pokynul na neobsazenou část lavičky. „Odpusťte mi, ale nejsem zvyklý být oslovován svým titulem, a proto bych vás chtěl požádat, abyste mi říkal jednoduše Mahane.“

„V tom případě se já jmenuji Krantius,“ usmál se nebo možná jen udělal grimasu můj nový společník, když usedal vedle mě. Pochopil jsem, že toto NPC mi nenabídne žádný dlouhý monolog, a proto jsem se ihned podíval na jeho vlastnosti. Je lepší vědět, s kým jednáte.

Krantius Urvalix, vévoda Kartossu.

Level 420, vaše atraktivita: 22.

Na moment mi došla řeč. Tohle byl Trediolův otec z masa a kostí!

„Vypadáte, jako byste spatřil ducha,“ pronesl Krantius, jehož výraz nebyla žádná grimasa, nýbrž opravdový úsměv, a dal mi chvíli, abych se vzpamatoval.

„Často se mi nestává, že bych dostal příležitost pohovořit si s kartosským vévodou,“ odpověděl jsem upřímně. „Abych byl přesný, právě teď se mi to přihodilo poprvé.“

„Každý musí někde začít. Slyšel jsem zvěsti o skutečných důvodech, proč můj syn zčistajasna změnil svůj názor na založení rodiny, a rád bych vám vyjádřil otcovskou vděčnost. Císař… hmm… líbí se mi ten výraz, který jste před chvíli použil – „abych byl přesný“. Takže abych byl přesný, císař, zdroj těchto zvěstí, mi řekl, že jste za to už obdržel císařskou odměnu. Nevidím důvod vám nabízet něco navíc. Mezi námi aristokraty, můžete mi říct, co taková císařská odměna zahrnuje? Pokud si dobře vzpomínám, ještě v dobách, kdy byl Naahti kartosským mistrem, měl pověst… řekněme, že nebyl příliš štědrý. Uvědomuji si, že je můj dotaz netaktní a vaše případné mlčení pochopím. I přesto jsem však velmi zvědavý.“

Hurá, sláva, trojité salto vzad a ještě jednou sláva! Nejsem si jistý, jak se mi podařilo udržet se, nepadnout Krantiovi do náruče a nezahrnout ho všemi otázkami, které se mi hrnuly do hlavy. Pokud NPC na podobně vysokém levelu začne konverzaci o odměně, pak není pochyb, že nejde pouze o zvědavost. Ne, buď má pro mě nějaké informace, což miluju, nebo má pro mě nějaký úkol, což taky miluju a nedokážu říct, kterou z těch dvou možnosti miluju víc. Jenže najednou to začalo vypadat, že se mi moc nepodařilo emoce ukrýt, jelikož Krantius, který si můj výraz špatně vyložil, se vztyčil a řekl:

„Hrabě, omluvte mou neomalenost, prosím! Má otázka byla velmi nevhodná a jsem připraven vám složit formální omluvu. Dovolte mi, abych se vzdálil. Pokud je nějak zasažena vaše čest…“

No tak to teda ne! Ten chlápek nikam nejde!

„Můj drahý vévodo,“ vyskočil jsem na nohy a chytil Krantia za loket, čímž jsem jeho omluvy přerušil. „Jaké omluvy? Jaké odpuštění? To já prosím o vaše odpuštění za způsob, jakým jsem na vaši jednoduchou otázku zareagoval. Věřte mi, že na naši konverzaci to nemá vůbec žádný vliv. Odměna sama o sobě není nijak tajná, ba ani tajemná. Právě naopak je odměna tím, okolo čeho se tajemství rozprostírá.“

„Promiňte,“ zamračil se Krantius, ale k odchodu se neměl. „Nejsem si jistý, že vaší poslední větě rozumím. Jak může odměnu halit tajemství, když sama odměna nijak tajemná není?“

„No, nevyjádřil jsem se úplně přesně, jen prosím pochopte, že jsem se vás snažil přimět, abyste se mnou ještě chvíli zůstal. Posaďte se,“ ukázal jsem na lavičku, ze které jsem před chvilkou vyskočil. „Udělám vše, abych vám to vysvětlil.“

„Musím říci, že mě fascinujete, hrabě.“ Jakmile vévoda znovu dosedl na lavičku, jeho zamračený pohled zmizel. „Jsem ještě daleko zvědavější, než jsem byl před chvílí.“

„Výborně,“ odpověděl jsem a posadil se vedle něj. „Skutečnost, že mi císař věnoval hrad a titul hraběte, není, jak sám můžete vidět, žádným tajemstvím. Samotný hrad však vyvolává tak podivné otázky, že nemám nejmenší představu, jak bych je mohl vyřešit.“

Vévodovi jsem pověděl vše, co se mi až do této chvíle podařilo o hradu Urusai zjistit. Lépe řečeno vysvětlil jsem mu, že se mi nepodařilo zjistit vůbec nic. K hradu nevedou žádné odkazy, neexistují ani žádné zmínky. Jako by ten hrad během chvíle vyrostl z ničeho.

„Kdy barbaři poprvé zaútočili na území trpaslíků?“ položil Krantius překvapivou otázku. Co na tom záleží?

„Asi před měsícem jsem obdržel úkol, dle kterého jsem měl zjistit, proč na trpaslíky vlastně zaútočili. Řekl bych, že trpaslíci nájezdníkům nejméně měsíc vzdorovali sami s nadějí, že nebudou potřebovat od nikoho pomoc a vlastními silami se s nimi vypořádají.“

„A průzkumníci vyslaní k hradu se nevrátili, že?“ pokračoval velvyslanec s otázkami, jako by si pomalu začal něco uvědomovat. Že bych se vážně dostal k vláknu, které mi pomůže rozmotat klubko tajemství opředené okolo hradu Urusai?

„V tom máte pravdu. Císař mi řekl, že z třiceti vyslaných průzkumníků se nevrátil ani jeden.“

„Teď už je mi to naprosto jasné.“ Vévodova tvář se změnila na klidnou a odtažitou masku. Hleděl někam do dáli a pochopil jsem, že promluvil na někoho jiného: „Ctění heroldi! Žádám o slyšení u císaře! Záležitost je velmi závažná. V sázce je kartosská čest!“

„Přeháníš, Krantie,“ ozval se po chvíli bolestivě známý hlas. Naahti, císař Malabaru a bývalý kartosský mistr, nás poctil svou přítomností. „Kartosská čest je nedotknutelná. Temný lord mě tehdy v Temném hvozdu podpořil.“

„Vaše excelence velmi dobře ví, že na trůn Altamedy se nikdo nemůže posadit!“ pokračoval neohroženě vévoda a tvrdým pohledem pozoroval císařův samolibý výraz. Z mého pohledu byla celá situace natolik vtipná, že jsem si nemohl pomoci a usmál jsem se. K mé lítosti to bohužel neušlo jejich pozornosti.

„Mahane, za tvé činy jsem vděčný, ale dovol mi zničit tvé představy. Nemáš žádný důvod k úsměvu či radosti. Císařova odměna je monstrozitou!“

„Krantie!“ ozvalo se zvolání dalšího známého hlasu. Temný lord!

„Nevím, proč se rozhodli změnit jméno hradu na Urusai. Zbytek světa ho zná pod názvem Altameda – hrad fantomů, kartosské prokletí! Před mnoha milénii se hradní pán rozhodl zradit svého vládce a byl proklet. Temný lord té doby byl velmi krutým vládcem, který nadevše pohrdal zrádci. Proto na ten hrad padla hrozná kletba: každý z jeho obyvatel se proměnil ve fantoma a samotný hrad ztratil právo stát nejen na kartosské půdě, ale na jakékoli půdě. Z důvodu tohoto hrůzného prokletí se Altameda každých šest měsíců stěhuje z místa na místo, což znemožňuje obyvatelům hradu, aby žili své životy v klidu, protože, jak je dobře známo, duch potřebuje celý rok, aby se spojil s místem, na kterém straší. A právě tato Altameda ti byla věnována! Hrad plný fantomů! Takže ano, tento dar můžeš pokládat za monstrum samotné a navíc si myslím, že je velmi nefér, aby před tebou císař skrýval celou pravdu.“

„Vévoda bohužel vždy miloval pravdu a k naší smůle je to taky jeden z mála lidí, kteří jsou s historií Altamedy obeznámeni,“ pronesl Temný lord smutně. „Mahane, Krantius má pravdu. Císař vymyslel název Urusai, jelikož Altameda v kartosském jazyce doslova znamená „hrad fantomů“. Bezejmenný hrad. Hrad, který přišel o své jméno. Po tři milénia měnil svou polohu hluboko ve Volných pláních. Pak se však, aniž bychom věděli proč, objevil v Malabaru a vytlačil barbary z jejich území. Samozřejmě můžeme nějakou dobu hrad přehlížet a za tři měsíce se Altameda přesune na jiné místo. Přál bych si však dát fantomům šanci. Šanci na vzkříšení.

Krantius ti neřekl vše. Do hradu může vstoupit jen jeho právoplatný majitel. Proto ti byl dán titul hraběte. Pro všechny ostatní bude tento hrad nepřístupný. Mimoto hrad nikdy nepřiměl k útěku osoby žijící v jeho blízkosti. To může znamenat jediné… Kromě duchů v hradu přebývá ještě něco dalšího. Něco natolik mocného, že se tomu daří ignorovat kletbu. Nevíme, co by to mohlo být. Temný hvozd a vše, co se v něm událo, mně i mému otci dosvědčil, že jsi schopný podívat se na problém z různých úhlů, a proto jsme se rozhodli ti dát šanci. Šanci zjistit pravdu o Altamedě a osvobodit mé bývalé poddané z jejich kletby. Přeci jen už dávno splatili dluh za hříchy svého pána.“

„Proč jste mi to však neřekli hned?“ vyšlo ze mě, když jsem se vzpamatoval z šoku. „Proč jste vymýšleli název Urusai?“

„Jelikož tohle ještě stále není celé,“ pronesl zasmušilý císař. „O minulosti hradu Altamedy vím naprosto vše, a proto není důvod předpokládat, že bych poslal dobré vyzvědače na jistou smrt. Jak už jsem řekl, tato situace je daleko komplikovanější, než by se na první pohled mohlo zdát. Hrad fantomů se nejen objevil v mé zemi, ale navíc se objevil přímo na Glarnisu, jednom z hradů okolo Narlaku a svou vahou Glarnis zničil. A to i se všemi osobami, které byly v tu chvíli uvnitř. Jen třem zraněným, částečně zmrzačeným rolníkům, kteří byli v době zničení zrovna mimo Glarnis, se podařilo dorazit k hlídce. Před smrtí z nich vyšlo jediné slovo, jež připomínalo modlitbu: Urusai. Pak se jejich těla na místě rozložila, jako by si je přivlastnila nějaká černá hniloba.

Právě tehdy jsme se rozhodli, že Altameda po zničení našeho hradu dostane nové jméno – Urusai. Jsi svobodným občanem, kterému se podařilo vrátit z Šedých plání bez značky smrti. Do tvého klanu patří dva z největších válečníků našeho kontinentu – Plinto a Anastaria. Ti tě ochrání před fantomy v okolí hradu, ale do Altamedy samotné můžeš vstoupit jen ty. Taková jsou pravidla hradu fantomů a my je nemůžeme změnit. Teď už víš vše.“

Císař umlkl a já jsem na sobě ucítil tázavý pohled tří párů očí. Naahti, Temný lord i vévoda ode mne něco očekávali. Neměl jsem představu, co to má být, než jsem si všiml nového oznámení, které se přede mnou objevilo:

Aktualizace úkolu Nevyhnutelné zlo.

Pravé jméno hradu zní: Altameda, hrad fantomů. Přejete si v úkolu pokračovat?

Pod tímto oznámením se objevila dvě tlačítka: přijmout a odmítnout. Ukazuje se, že úkoly mohou být neustále měněny a aktualizovány, jako by samotní vývojáři neměli tušení, kudy se má příběh dále rozvíjet. Teď si vymysleli další krok a dali mi to najevo změnou úkolu. Nebo bylo vše naplánováno dopředu, když se objevila možnost, že bych se potkal s vévodou? Teď už je mi jasné, proč mě oslovil jako první! Takže se ode mě očekává, že si poradím s celou tlupou duchů úplně sám? To je vážně moc hezké…

„Kromě mě nikdo do hradu nemůže vstoupit?“ zeptal jsem se, abych se ujistil. Pořád jsem ještě odolával pocitu zmáčknout tlačítko „přijmout“. Pokud bych odmítl, žádný trest by mě nečekal. Náš klan by získal hrad poblíž Sintany ihned nebo za tři měsíce. Zmáčknutím tlačítka „odmítnout“ nic neriskuju. Ale (vždycky existuje nějaké „ale“) moje vnitřní zoo by mi do konce mých dnů neodpustila odmítnutí příležitosti Altamedu získat nebo alespoň zjistit, co tam na nás vývojáři připravili. Když už nic jiného, jsem zvědavý. Sakra. Musím říct, že možnost „přijmout“ byla jediná, která mi vyhovovala, ačkoli s sebou přinášela pravděpodobnost mnoha smrtí.

„To není tak přesné,“ řekl po chvíli přemýšlení císař. „Do hradu může vstoupit jen majitel. Může však být více než jeden majitel. Ujišťuji tě, že pokud bys měl choť, mohla by do Altamedy vstoupit i ona. Měla by stejná práva jako majitel. Je škoda, že nemáš nevěstu. Podle malabarského práva se hrabě nemůže oženit narychlo. Nestačí týden, ba ani měsíc. Nejdřív musí proběhnout zasnoubení, poté se musí šest měsíců počkat a teprve tehdy může k svatbě dojít. Takže mi nezbývá než připustit, že v tuto chvíli do hradu můžeš vstoupit opravdu jedině ty.“

„V tom případě nemám moc na výběr,“ uchechtl jsem se a zmáčkl tlačítko „přijmout“.

„Urusai, Altameda, Hrad fantomů… kolik jmen může jedno místo mít? Přijdu na pravý název toho hradu, ať už bude cena jakákoli!“

4. kapitola

Příprava na cestu

„Brácho, koukni na tu krásu! Ne, myslím to fakt úplně vážně! Nedokážu si představit, kolik práce muselo vytvoření takové věci vyžadovat! Necítím z ní vůbec žádná kouzla!“                      

Draco se točil nad jedním z anhurských křišťálových mostů a velkýma očima na něj hleděl. Já jsem se usmíval a našel jsem si chvilku, abych ho poškrábal za krkem. Ještě jsem neviděl svůj totem v tak vzrušeném stavu. Pokud má opravdu rád nádherné věci, měl bych ho vzít do paláce. Jestli něco v Anhursu stojí za vidění, je to právě palác.

Když jsem palác opustil, neměl jsem nejmenší chuť obeznámit svůj klan s budoucím bojem o hrad. Dobře jsem věděl, že Anastaria by do rána přišla s několika vhodnými možnostmi, jak úkol dokončit, ale i přesto jsem se rozhodl nekazit si zbytek dne. Vyvolal jsem Draca a dal mu příležitost proletět se po Anhursu. Já jsem jen tak bezcílně brouzdal ulicemi a užíval si pohledů na město. Musím uznat, že architekt, který město vytvořil, odvedl vážně skvělou práci. Fasáda každé budovy, tedy kromě té, která „zdobila“ Zlatou podkovu, byla vytvořena pro zkrášlení celého města. Viděl jsem okolo sebe klenby, balustrády, karyatidy, sochy a křišťálové mosty. Draco přelétal od jednoho mistrovského kousku k druhému, z úst NPC dětí se ozývaly vzrušené výkřiky a oči hráčů vyzařovaly velkou závist.

„Do-dobrý den!“ přišla ke mně nějaká hráčka – Rastilana Krásná. Elfka na levelu 24 z klanu Nezničitelných.

„Ahoj,“ odpověděl jsem zmateně a nebyl jsem si jistý, co by po mně mohla chtít.

„Mo-mohla bych si ho vyfotit? D-draka…“ vyšlo z Rastilany, která se několikrát pohledem otočila k malé skupince hráčů stojící opodál.

„Draco, pojď sem. Čeká tě nějaká práce,“ zakřičel jsem a snažil se zakrýt svůj úsměv. Podle několika malých jizev na Rastilinině tváři mi bylo jasné, že ještě není plnoletá. Jedním ze základních pravidel Barliony bylo to, že hráči mladší osmnácti let nemohli upravovat vzhled svých postav. Asi před deseti lety psychologové zjistili, že získáním bezchybného vzhledu herní postavy dochází k negativnímu ovlivnění člověka v reálném světě. Taková osoba by se časem naučila nenávidět své vyhublé tělo, neforemné nohy nebo příliš veliký nos. Pokud si dobře vzpomínám, bylo přijato pravidlo, dle kterého neplnoletí hráči vypadali ve hře přesně tak jako ve skutečnosti. Právě proto bylo téměř jasné, že Rastilana ještě není dospělá. Pochybuji, že by si dospělá žena zvolila možnost nezakrýt podobné skvrnky na kráse vlastní herní postavy.

„Co je?“ zeptal se Draco a teprve potom spatřil dívku. „Omluvte mě! Dobrý den!“

„Tato půvabná dáma by se s námi chtěla vyfotit. Tobě to nebude vadit, že ne?“

„Mně? To si děláš srandu? Jak se mám natočit?“ odpověděl můj totem, který byl stále okouzlen krásami tohoto města. „Hej, už vím! Pojďme oba zapózovat jako draci. S Rastilanou na krku pak můžeš obletět celé město. To by bylo ještě zajímavější než jen jeden obrázek!“

„To je dobrý nápad! Co na to říkáš? Chtěla by ses proletět?“ položil jsem otázku dívce, která se zdála být ostychem přikovaná k zemi.

„Já… máma… zeptám se,“ zakoktala se elfka, jejíž tvář se střídavě červenala a bělela.

„Předpokládám, že to znamená ano,“ shrnul Draco. „Brácho, přeměň se na draka!“

Pozor! Vstoupil jste do osobního prostoru nedospělého hráče. Na základě odstavce 1372 Zákona o Barlioně byl rodičům hráče odeslán povolovací formulář. Vyčkejte na jejich rozhodnutí.

Rozhodnutí bylo přijato. Máte umožněno s touto postavou po dobu 60 minut spolupracovat.

Omezení: Nesmíte opustit Anhurs.

Teď jsem byl na řadě já, abych se zasekl na místě. Podobný text jsem ještě nikdy neviděl. Možná jsem se měl zastavit a celou situaci si znovu promyslet, ale má mysl už započala změnu do dračí podoby a toužila se proletět.

„Och!“ Elfka si nemohla pomoci a vzrušeně vydechla, když jsem se proměnil na draka. Posadil jsem se na zem a nabídl jsem Rastilaně místo na svém krku. Doufal jsem, že se na mně dívenka nebude kroutit, jako to dělal Clutzer, když se chtěl co nejdřív vrátit na pevnou zem. Jinak bych mohl mít problém udržet ji za letu v bezpečí na svých zádech.

„Rychle za ním! No tak, leťte rychleji! Vždyť nám utíká!“ zakřičela Rastilana s prstem napřaženým k vzdalujícímu se Dracovi a nadobro zapomněla na své koktání. Podrážkami mě nadšeně popoháněla k rychlejšímu letu jako nějakého poníka v zoo, kde dětem nabízí projížďku, a celá se do letu ponořila. Kousnul jsem se do rtu, složil pracky a vyrazil jsem vzhůru za svým totemem, až jsem na jezdkyni naprosto zapomněl. Nejdřív se mi elfka držela okolo krku. Bála se, aby nespadla. Ale čím víc si na let zvykala, stávala se odvážnější a začala mě prosit, ať letíme i dopředu a ne jen nahoru a dolů. Aspoň trošku… Draco, který kličkoval před námi, neustále na dívku vyplazoval jazyk, jako by se jí posmíval, že je před ní. Zároveň se dívčin strach rozplýval a měnil se v dychtivost. S každou další minutou jsem letěl rychleji a rychleji, dokud mi nebylo nad slunce jasné, že Rastilana skutečně nespadne. Naopak její oči vyzařovaly touhu řítit se vpřed ještě rychleji.

„To by stačilo. V dračí podobě už o moc déle nevydržím,“ oznámil jsem dívce a vrátil se k zemi. Po dosednutí jsem dívku opatrně přesunul z krku zpátky na zem a pak se proměnil do lidské podoby. „Nebylo to lepší než si jen vyfotit normální fotku?“

Místo odpovědi se mi Rastilana vrhla okolo krku a s nelíčenou vděčností mě objala.

„Děkuji vám, pane Mahane,“ ozval se další ženský hlas. Jiná elfka, tato však dosáhla 114. levelu. Jelikož patřila ke stejnému klanu jako dívka, která se mě stále držela, mohl jsem správně předpokládat, že mi poděkovala nějaká dívčina příbuzná.

„To nic nebylo,“ velkomyslně jsem odpověděl a odvolal Draca, jelikož nadešel jeho čas.

„Lano, pojď sem.“ Žena na 114. levelu si před Rastilanou poklekla. Až teď jsem si všiml, jak malá má jezdkyně je. „Běž za svou sestrou. Hrozně se těší, až jí povíš, jaké to je lítat na drakovi. Nechceš přece nechat svou sestru čekat, že ne?“

„Dobře, mamko! Kati!“ Dívčin jekot proletěl celým Anhursem. Rastilana odběhla a přitom křičela: „Neuvěříš, na čem jsem se právě svezla!“

„Ne že to nic nebylo. Bylo to velmi důležité,“ pronesla Nargalina, která svou dceru pozorovala milujícím pohledem a pak se obrátila zpátky ke mně. „Jste první, komu dovolila se jí za několik měsíců dotknout, i když je to jen ve hře. Asi před rokem, když jí bylo devět, se stala hrozná věc, která jí přivodila hlubokou úzkost. Doktoři mi radili, abych ji za pomoci hry socializovala, a díky tomu Korporace Laně umožnila, aby se připojila do hry, ačkoli jí ještě není čtrnáct. Nejde ani tak o to, aby si hrála, ale aby se znovu stala lidskou bytostí.

Strávila ve hře celý rok, aniž by promluvila byť jediné slovo. A to až do chvíle, kdy Korporace oznámila objevení nového císařství. Ten drak zobrazený ve filmech ji natolik zasáhl, že poprvé za několik měsíců něco řekla – ‚drak‘. Od té doby jsou pro ni draci vším – knihy, filmy, pohádky, obrázky… Nečekaly jsme, že se s vámi potkáme, a už vůbec jsme si nepředstavovaly, že byste byl tak šlechetný. Nemám moc peněz, ale i tak bych vám ráda…“

„Počkat!“ přerušil jsem ženu ve chvíli, kdy jsem pochopil, o čem mluví. „Rozhodně se nebudeme bavit o penězích! Nevím, na jak dlouho ještě v Anhursu zůstanu, ale rád vaši dceru ještě jednou zítra ráno povozím. Jsem ubytovaný v hotelu Křídla Galahartu. Pokud tam třeba okolo deváté ráno Lanu potkám, rád ji ještě jednou svezu. Vždyť se nám ani jednou nepovedlo Draca předehnat. Platí?“

„Díky!“ Oči té ženy se zalily slzami. Objala mě a přitiskla své rty na mou tvář. Pak se však otočila a odspěchala za svými dcerami. Pokud jsem dobře viděl, Lana své sestře něco popisovala, pomáhala si rozmáchlými gesty a podařilo se mi několikrát zaslechnout slovo „drak“. Dobrá. Nejdůležitější je, že se jí podařilo vystoupit ze své ulity.

Toho večera, když jsem se z klenotnické dílny vrátil do hotelu, jsem padl unaveně na postel. Třiadvacet zlatých prstenů, každý přidávající +31 bodů k inteligenci, se nevyrobilo samo. Vyšel jsem ze cviku. Potřeboval jsem se oprostit od toho problému s růstem klanu a opravdu se zaměřit na výrobu. Otevřel jsem si seznam aktivních členů klanu a zjistil, že ve hře zůstali jen hráči, kteří z nejrůznějších „náboženských“ důvodů nemohli hru opustit, tedy Eric, Leite a Clutzer. Zbytek spoluhráčů se ze hry odpojil, a nemohl si tak vyslechnout můj příběh o Altamedě. O nic nejde. Zítřek přinese nový den (a nové pokrmy). Musel jsem si jen zapamatovat, abych si nastavil budík na 8:30. Musel jsem přece splnit své dračí závazky domácího mazlíčka.

Zatímco jsem upadal do říše snů, objevila se mi v hlavě otázka, která mi nedopřála odpočinku. Co mohlo tak silně uvěznit duši toho dítěte, že i jindy nekompromisní Korporace umožnila desetileté dívce připojit se do Barliony? Že by ten problém zahrnoval muže? To je nepravděpodobné, jelikož ke mně přišla sama a začala konverzaci. Možná strach? To by bylo věrohodnější, ale pochybuji. Podivná situace. Bylo štěstí, že si všimla Draca. Když jsem byl ve své dračí podobě, necítil jsem z dívky žádnou úzkost či váhavost, právě naopak. To však byla nablízku dvěma drakům. Co se stane, až vyrazím na další výpravy a ona zůstane se svou rodinou? Mám s ní lítat každý den? To by pro mě samozřejmě nebylo nic složitého, ale nejsem přece sociální pracovník. Ten problém musím vyřešit nějak jinak.

Vtom jsem vylétl z postele, jako by mě něco štíplo. To je ono! Vyřešit to jinak! Mé vzrušení bylo natolik silné, že jsem začal nervózně pochodovat z jednoho rohu pokoje do druhého. Tehdy v Beatwicku jsem pro Rváče vyrobil sošku psa. Ta soška v ten nejdůležitější moment ožila a to důležité NPC ochránila. Když je Lana tak posedlá draky, proč jí nevyrobit něco podobného?

Posadil jsem se ke stolu, vytáhl klenotnické nářadí a kus malachitu. Bude to dlouhá noc. Rád tě zase vidím, designový móde.

„Tohle je pro tebe,“ oslovila mě Lana, když jsem příštího rána vyšel z hotelu. Přiběhla ke mně a držela růžový papír. „Draku, mohla by se má sestra svézt taky?“

„Mohla, ale musíte se střídat,“ odpověděl jsem a rozbaloval růžový papír, který se ukázal být blahopřáním. Když jsem si pročítal, co je v něm napsáno, musel jsem se smát: „Šťastného Valentýna tomu nejlepšímu ze všech draků, které znám!“ Trošku neohrabaný styl písma naznačoval, že zpráva byla napsána v Barlioně, a to rukou. Blahopřání však samo o sobě říkalo, že se dívka vrací do normálu.

„Taky mám pro tebe malý dárek, zlatíčko,“ řekl jsem, když jsem přijal objetí od obou dívek i jejich matky. „Na, tohle je pro tebe.“

Dřepnul jsem si před malou dívku a podal jí malachitového draka – sošku, kterou jsem přes noc vyřezal.

„Ten je nádherný!“ zakvičela Lana. Draka si ode mě vzala, rozběhla se po náměstí a před sebou za vydatného křiku mávala soškou zprava doleva: „Mám draka! Já mám draka!“

„Omluvte mě, ale musím…“ promluvila matka, která se chtěla rozběhnout za svou dcerou, jejíž křik už pomalu začínal slábnout.

„Utíkejte,“ odpověděl jsem s úsměvem. „Ještě ji napadne se někde schovat a budeme si muset zavolat heroldy, aby nám pomohli najít malou holku.“

Hledám partu na splnění úkolu ohledně doručení nějakých květin! Potřebuji hráče s létajícím zvířetem!

Hledám elfa druida, aby mi pomohl s vyrobením dárku! Zaplatím 300 zlatých.

Hledám několik hráčů pro zvyšování reputace u Amorků. Mám několik dopisů, které je potřeba doručit.

Když jsem byl zanechán o samotě, otevřel jsem městský chat a znovu jsem se usmál. Valentýnský scénář je v plném proudu! Jádro tohoto scénáře bylo docela jednoduché: Do Barliony se z reality přenesl den svatého Valentýna a s sebou přinesl červená srdíčka, okvětní lístky, růžové rty a fialová slůvka, která deklarovala věčnou lásku. Každý rok se města Barliony zapojila do scénáře nazvaného „Spojená srdce“, ve kterém hráči posílali opačnému pohlaví nejrůznější zprávy. Nemusely to být jen zamilované zprávy, mohlo to být cokoli od „Miluji tě!“ až po „Hezký sestřih!“. Na obsahu zprávy vlastně až tak nezáleželo, jen se musel hodit k duchu tohoto festivalu. Každý napsaný a odeslaný dopis zvyšuje hráčovu reputaci u Amorků. Malí okřídlení andílci se ve městech objevovali právě jen tohoto dne, aby láskyplně dohlíželi na probíhající povyk. Logicky byly upraveny ceny v papírnictvích. Korporace chtěla vydělat na všem, kde jí to alespoň trochu prošlo, a to zahrnovalo i nabízení prostředků k tomu, aby si hráči mohli sdělit své city.

Dopisy napsané hráči (a několika NPC) musí být doručeny adresátům. Právě pro tento den byly k radosti mnoha hráčů vytvořeny nové úkoly. Nešlo v nich o peníze, jen o reputaci. Musím uznat, že Amorci nabízeli velmi hezké mazlíčky. Pro jejich chlupatá koťata a králíčky byli hráči ochotni strávit celý den plněním hloupých úkolů a čmáráním svých pocitů na drahé papíry. Co na to říct? Je to prostě den svatého Valentýna… Že bych taky nějaký dopis napsal? Dám ho do obálky, nechám některého z hráčů ho doručit Anastarii a získám nějakou reputaci.

„Mahane, máte chvilku?“ zeptala se jedna NPC žena s širokým úsměvem. Vypadala asi na dvacet, ne-li ještě mladší, ale působila mile. Ve vlasech se jí třepotala červená stužka a její šaty byly klasickým oděvem, který nosili normální obyvatelé Anhursu.

„Nikam nepospíchám,“ odpověděl jsem, když mi došlo, že budu doručovat dopis.

„To je od vás moc hezké!“ Dívka tleskla dlaněmi o sebe a šťastně pokračovala: „Dnešní den je velkým svátkem a já prostě nemám čas, abych tento dopis doručila. Chci jednomu velmi hezkému, poctivému, svalnatému a vlastně naprosto perfektnímu muži vyznat z celé své duše lásku. Mohl byste mi s tím pomoci?“

Dostupný úkol: Doručení milostného psaníčka.

Popis: Doručte psaní Dominiky El její lásce.

Typ úkolu: scénář Spojená srdce. Odměna: +100 bodů reputace u Amorků. Trest za odmítnutí či nesplnění úkolu: žádný.

„Dejte mi to,“ odpověděl jsem smějící se dívce a přijal úkol. Deset minut mě přeci nezabije a získám k tomu trochu reputace. Než se nadějete, budu mít své vlastní huňaté koťátko, které dám Anastarii. Může se o něj hezky starat. „Kam to mám zanést?“

„Do města jménem Krispa,“ odpověděla dívka, která se na mě stále dívala s širokým úsměvem na tváři. „Je to trochu dál, to je pravda, ale pár týdnů by mělo stačit!“

Pár týdnů? Okamžitě se před mýma očima otevřela mapa Malabaru, která mě přinutila utrousit několik nereprodukovatelných slov. Slečna stojící přede mnou po těchto slovech zčervenala. Ale to není legrace! Tato dohoda byla natolik prohnilá, že páchla jako prohnilý steak z nějakého obrovského a už tak dost prohnilého zvířete! Nebyla to jen kdovíjaká past. Byla to ta největší past v dějinách pastí! Tohle… Docházela mi slova, kterými bych mohl vyjádřit zoufalství, které se mě právě teď zmocnilo. Krispa ležela na samotné hranici s Kartossem. Město bylo vlastně pohraniční strážnicí. Bál jsem se jen pomyslet na to, kolik peněz budu muset utratit, abych se mohl teleportovat tam i zpět. Splnění tohoto úkolu mě přijde hodně draho.

„Velice vám děkuji! Když jsem zmínila adresu dopisu, všichni ostatní svobodní občané mi okamžitě odmítli pomoci,“ pokračovala dívka a vůbec si nevšímala stavu, do kterého mě dostala. Jelikož jsem se nehýbal a ani jsem nic neříkal, nejspíše předpokládala, že dohoda platí. To dává smysl. „Frist je strážným umístěným do Krispy. Nebudete mít nejmenší problém ho tam nalézt. Řekněte mu prosím, že je jeho milované Dominice po něm velmi smutno a těší se na návrat svého hrdiny! Moc děkuji!“

Dívka rychle přistoupila, políbila mě na tvář a odběhla takovou rychlostí, jako by byla odkvetlou pampeliškou, na kterou foukl vítr. Puf, a byla pryč. Krispa… Ještě jednou jsem otevřel mapu a smutně si propočítával vzdálenost. Za jednu cestu zaplatím asi tak deset tisíc zlatých a to jen v případě, že se mi podaří s kouzelníkem usmlouvat cenu. To je ale krásný sociální úkol! Mou odměnou bude mrzkých sto bodů reputace u frakce, na které mi vůbec nezáleží. To vše za cenu dvaceti tisíc zlatých, když do toho započítám i zpáteční cestu. Začal jsem uvažovat nad odmítnutím tohoto úkolu.

Mapu jsem nechal otevřenou a vedle ní jsem si ještě otevřel seznam úkolů. Zvolil jsem ten, který mi právě přibyl, a ve chvíli, kdy jsem už už mačkal tlačítko Smazat, všiml jsem si něčeho podivného. Asi dva dny jízdy od Krispy se nacházela malá tečka označená „Značka 1“. Tohle bylo místo, kam mi Renox, můj dračí otec, poradil, abych se vydal sám. Dobrá, dobrá. Takže mám naivně věřit, že za mnou Dominika přišla jen tak zčistajasna, aniž by v tom měl prsty někdo další? Jinými slovy jsem právě obdržel jemnou připomínku, že mám tuto jeskyni navštívit. A navíc do ní mám jít sám. No, uvidíme, co s tím udělám.

„Barso, jak jsme na tom s náborem nových hráčů?“ zavolal jsem dívce, aniž bych se někam pohnul.

„Máme připravených 23 nových hráčů. Tři tanky, tři léčitele a sedmnáct bojovníků. Všechny doporučil Magdey, tudíž jsem je nijak detailně neprověřovala. Věřím mu. Další kandidáty zatím nemám. Právě jsem odmítla hráče, kterého zajímala jen možnost mít svého vlastního mazlíčka. S hrou jako takovou neměl absolutně žádné zkušenosti, ale to mu nebránilo v tom mít o sobě velmi přehnané představy. Ptáš se, protože máš něco připraveného, nebo tě jen zajímá, jak jsme na tom?“

„Dvacet tři hráčů. Můžeš mi říct jejich průměrný level?“

„Všichni jsou okolo levelu 170. Teda kromě jednoho z Magdeyových známých. Je to válečník na levelu 42, který by však měl být velmi zkušený. Náš velitel výprav má o něm velmi vysoké mínění. Říkal, že Quiphat, tak se ten válečník jmenuje, se nám osvědčí. Pokud jsem to dobře pochopila, je to jeden z Magdeyových bývalých důstojníků nebo blízkých přátel. Změnil postavu a začal od začátku. Zatím se mu podařilo dosáhnout na level 42. Plánovala jsem je tento večer všechny přivést do klanu. Nemáš nic proti hráči na tak nízkém levelu, že ne?“

„Proč bych proti němu měl něco mít? Pokud náš velitel výprav zaručuje, že je připraven, nemám důvod mu nevěřit. V kolik hodin je chceš přijmout?“

„Okolo šesté hodiny herního času.“

„Výborně! Těším se na další vývoj.“

Zavěsil jsem a vytočil jiný kontakt.

„Stacey, jaké jsou naše plány na večer?“

„Plány?“ ozvala se překvapená odpověď, která se ukázala být oslím můstkem pro trochu uštěpačné pokračování: „Chceš mě snad dneska večer někam vytáhnout?“

„A proč ne? Vždyť jsi atraktivní dívka s mnoha přednostmi. Proč bych tě neměl někam pozvat?“

„Co myslíš těmi přednostmi? Snažíš se naznačit, že jsem tlustá?“ V jejím hlasu jsem ucítil ocelový podtón. Nenechal jsem se však jen tak ošálit.

„Ale prosím tě, Anastario, takové hrátky ti vůbec nesluší. Ve zkratce tě prostě zvu, aby sis se mnou dnes v Malabaru vyšla. Nemůžu tě jen tak pozvat na rande?“

„Takže je to dokonce i rande, jo?“ Z jejích slov na mě sršel sarkasmus. Pokud by stála vedle mě, měl bych co dělat, abych se udržel a neuškrtil ji.

„Barsina bude v šest hodin přijímat nové hráče do klanu. Rád bych to viděl. Co třeba v sedm?“

„Jak se mám obléknout?“

„Úplně normálně. Prostě se jen půjdeme projít, pokud proti tomu nic nemáš. Je přece volno.“

„Pokud jsi zapomněl, dnes je Valentýn.“

„Tak v sedm na hlavním náměstí,“ zopakoval jsem a na její poslední větu neodpověděl.

Nápad vzít Stacey s sebou do Krispy se mi objevil v hlavě naprosto nečekaně. Už nějakou dobu jsem s ní chtěl strávit nějaký čas o samotě, ale od chvíle, co se přidala k našemu klanu, se neobjevila vhodná příležitost. Pořád ode mne nebo od ní někdo potřeboval radu či pomoc. Teď jsme však spolu mohli letět až na kraj Malabaru a navštívit jedno vzdálené město. Abych řekl pravdu, byl to celkem hloupý nápad. Zarezervovat stůl u Zlaté podkovy by bylo daleko jednodušší, ale už se mi nechtělo pořád vysedávat. Těšil jsem se na čerstvý vzduch. Být zavřený mezi čtyřmi zdmi s číšníkem džinem mě už nebavilo.

„Magdey, přeješ si připojit se k Legendám Barliony za podmínek, na kterých jsme se domluvili?“ zeptala se Barsina našeho budoucího velitele výprav. Muž s havraními vlasy a středoasijskými rysy stál vzpřímeně a vychutnával si Barsininu úzkost. Dnes prochází má malá druidka svým vlastním poprvé – poprvé přijímá nové členy do našeho klanu. Magdeymu se musí přičíst ke cti, že z něj nevyšlo žádné sarkastické či posměšné slovo, které by dívku ještě více znervóznilo. Jeho úsměv připomínal úsměv starého známého, nebo dokonce i staršího strýčka, který pozoruje první krůčky mladé příbuzné.

Obřad přijímání nových členů do klanu se ukázal být dosti dramatickým. Předpokládal jsem, že se Barsina s každým členem už dopředu potká, podepíšou dohodu, pošle pozvánku a přiřadí jim v klanu roli, ale neprobíhalo to tak. Shromáždila všech 23 hráčů a s každým novým členem postupně vše probrala, zatímco ostatní čekali, až na ně dojde řada. Vypadalo to, jako by tito hráči očekávali neskutečnou čest, kterou přijetí do Legend mělo být. Přišlo mi to velmi úsměvné, jelikož se náš klan v hodnocení klanů nedokázal probojovat ani mezi prvních deset tisíc.

Upravil jsem klanové nastavení, aby se novým členům objevili jejich mazlíčci hned, jakmile se přidají ke klanu. Sledoval jsem, jak se ponuré tváře hráčů mění na rozjařené výrazy, když se před nimi objevili malí lidé, elfové, gnómové a trpaslíci. Nejvíce se mi líbil mazlíček Quiphata, válečníka na nízkém levelu. Objevil se před ním šašek ve veselých barvách, který jezdil na jednokolce a snažil se vybalancovat pochodeň, kruh a velkou kouli. Byl to natolik zábavný kousek, že jsem neudržel vážnou tvář a zasmál se. Tady to máte, náš vlastní klanový šašek! Pokud se někdo chtěl dobře na náš účet pobavit, naskytla se mu výborná příležitost.

„Připravena?“ zeptal jsem se Anastarie, když přijímání nových členů dospělo k závěru. Dnes jsme se rozrostli o 47 nových hráčů: 23 nájezdníků a 24 sběračů a výrobců. To na první den není vůbec špatné. Musím si pak všechno podrobně pročíst.

Získán klanový úspěch!

Klan kopáčů, úroveň 1.

Členové klanu nakopali tisíc kusů rudy.

Příjem získaných surovin zvýšen o 1 %.

Několik chvil mi trvalo, než jsem pochopil, co se stalo, a přemýšlel jsem, čím jsme si ten úspěch zasloužili. Pak mi to však došlo. Naši sběrači se rovnou pustili do práce. V porovnání s bonusem za První zabití je takové zvýšení jen druhořadá záležitost. Proč se v tom tak šťourám? Někteří hráči do dolu ještě ani nedorazili. Ačkoli náš klan vlastně část těch surovin nakopal na Ochráncově mýtině v Temném hvozdu. Ale o to teď vlastně vůbec nejde. Počkáme a uvidíme, jak to půjde dál. Dřevorubci a herbalisti se jistě ke kopáčům brzy připojí.

„Ano,“ odpověděla mi Anastaria dychtivě a prohlížela si mě zaujatým a tajnůstkářským pohledem. Bál jsem se jen pomyslet na to, jaké představy o místě, kde se naše rande odehraje, se jí můžou honit hlavou.

„V tom případě až po tobě.“ Nabídl jsem Anastarii rámě a aktivoval portál, který jsem předtím od kouzelníka pořídil za 12 tisíc zlatých.

„Jak galantní,“ okomentovala mé jednání Stacey a rámě přijala. Do azurového portálu jsme vstoupili společně. Doufal jsem, že mě nezabije, až zjistí, co leží na druhé straně.

„Lidi! Přišla Anastaria! Sejměte ji!“ Jakmile jsme se objevili na náměstí pohraničního městečka, místní chat explodoval. Rozhlédl jsem se a zjistil, že se mi to tu vůbec nelíbí. Ne snad kvůli tomu, že se chat zaplnil zprávami v kartosštině. Ne kvůli rychlému reflexu, díky kterému Stacey v mžiku vytaženým mečem odvrátila letící dýku. A dokonce ani kvůli strážným, kteří normálně měli stát na stráži u vstupu do starostovy rezidence, ale v tuto chvíli leželi na zemi s jedním bodem zdraví a naříkali, zatímco se asi tucet hráčů snažil probít hlavním vstupem do starostovy budovy. Důležitá NPC nelze zabít, je možné je jen srazit na zem a nechat jejich život viset na vlásku. Časem musí boj skončit a léčitelé raněné vyléčí. Ne, víc než cokoli jiného se mi nelíbila ta znepokojující zpráva, která mi visela před očima:

Město Krispa je pod útokem svobodných občanů Kartossu!

Čeká nás skutečně pořádné rande.

„Posílení!“ zakřičela Stacey a štítem zablokovala útok válečníka na levelu 183 a čtyřmi rychlými údery mečem ho zabila. Náměstí bylo docela prázdné. Kromě ležících strážných, obchodníků a hráčů dobývajících se do budovy radnice nestála na náměstí živá duše. Vypadá to, že zbytek Kartossanů se vydal drancovat město, jelikož náměstí už mnoho příležitostí k drancování nenabízelo.

„Starostův dům je přímo před námi,“ zakřičela na mě Stacey přes rameno. „Odříznu jim cestu. Zůstaň za mnou!“

„Dobře!“ zakřičel jsem na ni odpověď a přičinlivě plnil její rozkazy. Teoreticky by se muži neměli schovávat za slabší pohlaví, ale já jsem s tím momentálně žádný problém neměl. Když jsem vzal v potaz naše levely, zkušenosti a vybavení, Stacey nebyla tím slabším pohlavím. Právě teď byla spíš střelou z kanónu, která ničila vše, co jí stálo v cestě, a zrovna mířila na útočiště několika hráčů.

Skupina obklopující vchod do starostovy budovy lahodila oku – několik zombií, upíři, tmavokrvci a dokonce i ogr. Ani přítomnost nejrůznějších ras však neuchránila skupinu Kartossanů před zničením. Místo toho, aby dívce ustoupili z cesty a slušně místo ní zaklepali na dveře, rozhodli se na Stacey zaútočit. Z celé jejich skupiny měl nejzkušenější hráč mrzký 192. level. Není se co divit, že vyčištění starostova vstupu zabralo necelou minutu. Já jsem musel jen stát opodál a sbírat kořist, která se skládala ze zlaťáků a předmětů. Teď, když hráči mohli hrát i za Kartoss, se pravidla o zabrání měst nejspíš změnila, ale dříve to fungovalo tak, že po raněných NPC zůstal jako kořist nějaký předmět a k němu i bonusový váček zlaťáků. Byl v tom však háček. Pokud útočící hráč umřel do tří hodin od útoku na město, všechna kořist, kterou během útoku získal, z něj vypadla na zem. Nechtěl jsem dát dalším Kartossanům šanci, aby si přilepšovali, a raději jsem to posbíral všechno sám.

„Potřebujeme pomoc!“ zařvala Anastaria, když se dostala ke dveřím. „Pusťte nás dovnitř. Útočí na nás!“

„Identifikujte se!“ ozval se vystrašený hlas z druhé strany dveří.

„Anastaria, paladinka Malabaru, a Mahan, nejvyšší šaman Malabaru! Náměstí je teď bez protivníků, ale každou chvíli se objeví další. Pomůžeme vám zorganizovat uvnitř obranu!“

„Pojďte dál, ale pospěšte si!“ Slyšeli jsme hluk, jako by někdo odsouval hromadu nábytku, a dveře se s vrzáním otevřely, jen aby odhalily směšně vypadajícího starostu. Kdo by čekal, že v Krispě – jednom z měst provincie Lestran – bude dělat starostu vystrašený zelený goblin? Nebýt jeho uší, vypadal by téměř na vlas stejně jako Kornik. Uši měl však veliké jako myšák Micky. Jeho tělo nepřipomínalo humanoidní tvar, ale spíše se tvarem přibližovalo kouli. Dosud jsem v této hře neviděl tak obtloustlého goblina.

„Kde jsou strážní?“ zeptala se okamžitě Anastaria a pomáhala starostovi prádelníkem zapřít dveře.

„Válí se po náměstí! Sejmuli je hned v prvních vteřinách boje! Útok vedou dva lupiči. Scialo a Siegried, svobodní občané na levelu 244 a 237. V tuto chvíli je ve městě 1 346 Kartossanů a všichni míří na…“ spustil goblin, ale pak se zasekl, zesinal a pokračoval jen šeptem: „… na náměstí. Krispa je ztracena!“

Anastaria se na mě otočila a chvíli studovala můj zmatený výraz. Pak se zeptala: „Mahane, odpověz mi popravdě – věděl jsi, co se tu děje?“

„Jak jsem to mohl vědět? Dneska jsem dostal úkol, abych sem doručil milostné psaníčko. To je vše! Netušil jsem, co za vřavu tady probíhá. Stacey, přísahám, že jsem to nevěděl.“

„Dobrá, zapomeň na to. Nečekala jsem zrovna takovéhle rande, ale nedá se nic dělat. Máš portál?“

„Ano, zpátky do Anhursu.“

„Aktivuj ho. Radnice proti útoku 1 500 hráčů nevydrží ani hodinu. Prostě se sem probijí i přes zdi.“

„Proč ale radnici neobsadili rovnou? Jak je možné, že ignorovali tak strategicky významnou pozici?“

„Protože nechtěli přijít o kořist! Jakmile zajmou radnici, všichni strážní a obchodníci se změní – už jim nebudou moci ublížit. Myšlenka za tímhle nastavením je taková, že po obsazení radnice se už město nemá jak dál bránit. Proto zabili všechny kromě starosty a vydali se drancovat zbytek města. Ale teď, když se dozvěděli, že jsme tu my…“

„Máš proti nim nějakou šanci? Sebe v tomto boji ani nezmiňuju, proti takové přesile nic nezmůžu, ale ještě jsem neviděl nějaký větší boj jednoho hráče na vysokém levelu proti spoustě hráčů na nízkém levelu. Slyšel jsem pověsti, že jakýkoli hráč nad level 300 dokáže sám zničit armádu stovek hráčů. Je to pravda?“

„Jo, s jednou rukou svázanou za zády a tak, že jo? Podívej, záporné bonusy a kouzla ochromení ignorují rozdíl levelů, proto každý chytrý jedinec stojící proti takovéhle armádě přijme jedinou možnou strategii – vzít nohy na ramena! Nečekali nás tu, a proto si nepřipravili žádnou obranu. Moment překvapení stál na naší straně. Ale teď už dobře ví, že jsem tu, a zaměří se v první řadě na mě. Moje obrana nevydrží proti takhle soustředěnému útoku několika stovek hráčů nijak dlouho. Nejsem tank. Kdyby jich bylo míň, zkusila bych to. Ale patnáct stovek je až moc. Navíc někteří z nich mají levely nad 200.“

„Znamená to, že mě opustíte a necháte město na pospas těmto drancujícím bastardům?“ zajíkal se místní tlouštík, jehož oči se již naplnily hořkými slzami. Já jsem se mezitím zoufale snažil vymyslet nějaký plán. Nechtěl jsem z města utéct, ale ve dvou tu nic nezmůžeme. Já jsem měl navíc zakázáno začít s útokem na jiné hráče. Stacey měla pravdu ohledně soustředění jejich útoku. I přes rozdíl levelů by si s ní ti bastardi během několika chvil poradili. Boj mezi hráči se často točil okolo zaměření útoku na jednoho konkrétního hráče. Tak se mohla celá skupina útočníků soustředit na jeden cíl a během několika málo útoků jej mohli zničit a přejít na další cíl. Pokud nejste tank, neexistuje žádná šance takhle soustředěný útok přežít, ani kdybyste měli o 300 levelů víc. Počet útoků by rozdíl levelů naprosto vymazal.

„Na kolenou vás prosím, velcí hrdinové,“ pokračoval goblin, kterému se po tvářích kutálely slzy, „zachraňte mé město!“

Dostupný úkol: Ubraňte Krispu.

Popis: Město Krispa je pod útokem hráčů Kartossu. Vyčistěte město od uchvatitelů.

Typ úkolu: klanový, vzácný. Odměna: +24 000 bodů reputace u provincie Lestran, +500 reputace u Malabarského císařství. Trest za nesplnění nebo odmítnutí úkolu: žádný.

Rozhodnutí mi nezabralo příliš dlouhou dobu. Přesvědčil mě především typ úkolu. Co to je nějakých třináct stovek hráčů? Vůbec nic.

„Magdey! Svolávám mimořádnou výpravu! Leite, nakup nějaké portály do Krispy, ale ujisti se, aby vedly do radnice a nikoli na hlavní náměstí. Barso, zkus sehnat ještě další hráče a naber je do skupiny. Ať všichni z nich mají alespoň dvě stě levelů. Máte deset minut. Budu na vás čekat v Krispě. Je tu asi 1300 hráčů z Kartossu a od starosty jsme dostali úkol, abychom je odsud vykopali. Hněte kostrou – odměnou je reputace velebený u této provincie! Jistě vám nemusím říkat, co za odměny nás čeká!“

„Už mě to rande pomalu začíná bavit,“ usmála se Stacey, jakmile jsem úkol přijal. Úkol se nejspíše objevil i ostatním hráčům našeho klanu, protože se klanový chat téměř okamžitě zaplnil živým hovorem. „Čekala jsem, že navrhneš, abychom bojovali. Ale dvacet lidí nebude stačit. Navrhuji, abychom zavolali i Fénix. Ehkiller neodmítne šanci dát na prdel nějakým Kartossanům. Pokud proti tomu nic nemáš, zavolám jim a do dvaceti minut tu budou.“

„Jsi prostě zlatá, Stacey,“ extaticky jsem vykřikl, neudržel jsem se a políbil ji. Možná jsem jednal příliš impulsivně, ale výsledek podpořil mou sebedůvěru. A místo toho, aby Stacey stála jako nějaká ledová královna, polibek mi opětovala. „Zavolej jim! Potřebujeme všechnu pomoc, kterou můžeme získat!“ Chtěl jsem jí říct ještě něco hezkého a něžného, ale právě v tu chvíli dveřmi radnice otřásl silný zásah. Okamžitě se nad nimi objevil ukazatel odolnosti a naznačoval nám, že dveře ty bastardy na druhé straně zadrží jen na pár minut a poté se do budovy bez problému proderou.

„Plinto! Mám pro tebe speciální úkol! Nečekej na ostatní a teleportuj se na náměstí Krispy ihned! Je plné protivníků, dávej si pozor. Potřebujeme, abys od nás alespoň nějakou část nepřátel odlákal. Jsi jediný, komu se to může podařit, protože jsi imunní proti ochromení. Máme asi tak tři minuty, než zničí dveře.“

„Já tam můžu být s ostatními během minuty,“ ozval se Magdey. „Tři tankové s léčiteli udrží vchod daleko lépe než nějaké staré chatrné dveře! Potřebujeme jen teleportační svitek!“

„Leite, rychle ho Magdeymu předej! Do minuty tu chci mít celou skupinu!“

„Už jsem na cestě. Tohle píšu za běhu ze schodů. Magdey, seřaď lidi na náměstí a hned jsem u vás.“

„Plinto, tvůj úkol stále platí! Potřebuji, abys nějakou část těch sviní od nás odvedl.“

„Jaké mají levely?“ zeptal se lupič.

„Dva velitelé na levelech 244 a 237. Zbytek nemá ani 200. Je jich méně než 1 500,“ napsala Anastaria. „Nemají žádné speciální bonusy ani ochranu. Svou postavu mám nastavenou na léčení, a i přesto jsem čtyřmi ranami zničila hráče na levelu 192 a několik 170tek dvěma až třemi zásahy. Dveře jsou na 50 % odolnosti. Už nevydrží ani minutu. Sama zvládnu nepřítele zadržet tak na 30 sekund, déle určitě ne… Pospěšte si!“

„Navrhuji, abychom koupili svitek na blokování teleportace. Jakmile se tam dostaneme, zamezíme jim možnost přemístění pryč z města,“ přidal svůj nápad Magdey. „I kdyby nás porazili, čeká ty bastardy pěkné překvápko.“

„Leite?“

„Deset sekund! Svitky jsem už koupil. Právě teď aktivuji portál.“

„Jak to vypadá u tebe, Barso?“

„Skoro nikdo tu teď není, nebo se schovávají někde u země a jsou neslyšní jako hadi v trávě. S takovou tu skupinu během deseti minut dohromady nedám.“

„Stacey, nějaké novinky ohledně Fénixu?“ zeptal jsem se dívky, která měla v mezičase možnost zavolat Ehkillerovi.

„Skupina 200 lidí, každý z nich alespoň na levelu 180, bude u bran města za pět minut. Není důvod, aby se teleportovali přímo sem. Ani by se sem nevešli a ti bastardi by postupně vybíhající Fénixáky jednoduše zabíjeli. I kdybychom se museli stáhnout, práci za nás dokončí.“

„Jakým způsobem získají ten úkol?“

„Killer se sem za pár minut s několika bodyguardy přenese. Musíme prostě radnici udržet.“

„Jasan… Hodně štěstí vám všem,“ dopsal jsem do chatu. „Aspoň nebudeme utíkat bez boje!“

„Jak to jde? Stihli jsme to právě včas!“ Doslova o několik sekund později mě pozdravil Magdey, který vystoupil z portálu. Rychle se rozhlédl a ihned začal vydávat rozkazy: „Nayel, Litan a Ualeb – popadněte štíty a zablokujte vchod. Léčitelé – zaměřte se na tanky. Pojď nám taky pomoct, Anastario. Útočníci na dálku – palte dle libosti!“

Ve chvíli, kdy naši tři tanci zaujali bojové postavení, dveře s hlasitým výbuchem zmizely a Kartossané se vřítili do domu. Podařilo se jim však udělat jen tři kroky, když narazili na novou zeď tvořenou štíty našich tanků. První Kartossané zemřeli takřka okamžitě. Magdey a jeho bojovníci rozhodně nezaháleli.

„Plinto, jsi na řadě!“ poslal jsem o minutu později do chatu rozkaz. Malými okny radnice jsem viděl ven na náměstí, které bylo plné nepřátel. Uvědomili si, že bude daleko jednodušší zničit tři tanky, než se snažit do radnice probít přes zeď, a zaútočili na nás koordinovaněji. Byl jsem nucen uznat, že proti nám nestála skupina dětí.

„Nayel padl! Eriku, zaujmi jeho místo! Kněží, udržujte tanky naživu!“ Kartossané se nedokázali jedním mocným útokem prodrat skrz všechny tři tanky, a proto poodstoupili a nechali útočníky střílet na naše tanky z bezpečné vzdálenosti. „Anastario, jsme tu jak v pasti. Z dálky nás rozšmelcují na kusy. Navrhuji, abychom se rozběhli vpřed a zemřeli s válečnou písní na rtech!“

„Zadržte!“ zareagovala okamžitě dívka. „Tanci, čtyři kroky zpět do vchodu. Připravte se. Magdey, ti bastardi nebudou mít jinou možnost než se s námi utkat tváří v tvář. Všichni zaměřujte své útoky na jeden konkrétní cíl a jejich tanky ignorujte. Prioritou jsou léčitelé a následně bojovníci.“

„Jsem na místě. Vidím vás! Spouštím operaci Vlak do nikam‘!“ přišla do chatu zpráva od Plinta. Okamžitě ji následovala exploze na druhé straně náměstí. Celé město ztichlo. Hráči se otočili na bílý kouř stoupající z místa, odkud se exploze ozvala, když v tu chvíli se z kouře pyšně vynořil lupič točící svými legendárními dýkami a s krvežíznivým úsměvem odhalujícím zuby. Přehlédl zástup stojící před ním a ušklíbl se.

„Tak, milé děti,“ pronesl v plynné kartosštině, „zahrajeme si na vraždu?“ S těmito slovy náš lupič spustil svou schopnost zrychlení a roh náměstí se změnil ve vír smrti, ve kterém Kartossané zastali úlohu velmi podobnou té, jakou mají hlávky zelí v drtičce. I z dálky jsem viděl, že Plintovi na zabití hráče stačí jediný úder a díky rychlosti jeho otoček se k němu nemohl dostat žádný bojovník. Připomínal velmi zajímavý větrný mlýn.

„Teď uteč pryč, Plinto!“ rozkázal jsem lupičovi, když se jeho zdraví snížilo na polovinu. Znovu jsem musel přičíst Kartossanům ke cti, že jim trvalo jen třicet sekund na novou situaci zareagovat, přeskupit se a začít na lupiče sypat šípy a kouzla. „Doveď je k hlavní bráně! Právě tam míří posily!“

„Eriku, vyměníme se!“ zařval vedle mě Nayel. Vzkříšený tank doslova odstrčil mého důstojníka a zabral jeho místo.

Náměstím otřásla další exploze. Přes dým jsem nic neviděl, ale Plinto v něm Kartossanům unikl. Místní chat se naplnil panickými výkřiky:

„Kam zmizel?“

„Odběhl k branám! Všichni za ním!“

„Scialova skupina zůstane u radnice! Všichni ostatní běžte za Plintem! Sto tisíc tomu, kdo mu zasadí smrtelnou ránu!“ Tuto poslední zprávu napsal Siegried, jeden ze dvou velitelů jejich výpravy.

Náměstím se rozlehl křik a pískot. Přibližně polovina hráčů se otočila a rozběhla k městské bráně.

„Zdravíčko!“ Otevírání portálu, ze kterého do radnice vstoupil Ehkiller s dalšími dvaceti hráči, doprovázela tlumená rána. „Musíte nám prominout, ostatní naši hráči na vysokém levelu jsou zrovna zaneprázdněni výpravou do jeskyně a nemohli přijít. Dovolte nám nabídnout vám pomocnou ruku,“ promluvil Ehkiller ke starostovi, aby neztratil ani sekundu. Zkontroloval jsem levely nově příchozích válečníků a celé tělo se mi zachvělo. Z dvaceti Fénixáků měli dva hráči level 277 a jeden dokonce 302! Teprve teď začne pořádný boj!

„Zdem už zbývá jen 10 % odolnosti,“ ozval se Anastariin hlas. „Pokud nevyběhneme teď, prohrajeme. Musíme to risknout! Kdokoli, kdo může, se zaměří na odstraňování záporných bonusů a na léčení. Zasáhnou nás ohromné útoky! Killere, soustřeď se na ničení jejich léčitelů! Legendy, vpřéééd!“

„Lidi! U brány jsou malabarští! Pobijte je!“

Výborně! Zbytek hráčů Fénixu se objevil přesně v tu nejlepší chvíli. Teď bylo hlavní zajistit, aby ta nejlepší chvíle nebyla taky chvílí poslední.

Až dosud jsem vlastně Anastarii nikdy neviděl bojovat. V Beatwicku i v Temném hvozdu zastávala úlohu hlavního léčitele a útoky přenechávala ostatní hráčům na vysokém levelu. Teď však stačil jen její level na to, aby se protivníkům roztřásla kolena. Stacey se změnila v nenahraditelného válečníka. Vrazila do řady Kartossanů tak silně, jak by to nedokázali ani tři hráči Fénixu najednou. Čepel její zbraně se blýskala hned tu a hned tam po obou stranách štítu, kterým se chránila před útoky kouzly, a nepřátele ničila rychle a efektivně. Pohled na zabijáckou valkýru svištící náměstím Krispy byl podmanivý.

Znovu jsem však musel uznat připravenost Kartossanů, kteří se této výzvy nezalekli. Pět set hráčů, všichni nepřátelé, kteří na náměstí zbyli, zformovalo prakticky neproniknutelnou obranu a všichni se zaměřovali na naše válečníky podobně, jako jsme to dělali i my. Za chvíli jsem si všiml, že se jeden hráč z Fénixu nechal příliš unést a okamžitě se změnil v ducha. Stejný konec čekal i dalšího válečníka, na kterého zaútočilo naráz sedm nepřátel. Protivníci mu znehybnili ruce i nohy a on se mohl jen bezmocně svalit na zem, kde už taky zůstal. Kartossané utrpěli značné ztráty, ale bylo jich strašně moc. Zjistil jsem, že stovka hráčů na levelu 190 měla daleko vyšší sílu než jeden či dva hráči na levelu 300. No… Začínalo to vypadat, že obrana starostovy radnice byla přeci jen předem prohraná a bylo na čase si přiznat, že nezvládneme vyčistit město.

„Pro všechny na náměstí: přesně za pět sekund padněte hubou na zem!“ Do chatu přišla překvapivá zpráva od Stacey a následoval ji odpočet: „5, 4, 3…“

Nevím proč, ale místo toho, abych sebou praštil na zem jako ostatní, jsem se v poslední chvíli přeměnil na draka. Holčičky, které jsem ráno povozil, mi nechaly volných ještě pět minut dračí formy, kterou jsem se teď rozhodl naplno využít. Podařilo se mi udělat směrem ke Stacey jen několik kroků, přičemž okolo prolétaly šípy, když jsem si všiml, že náměstí zachvátilo hrozivé ticho. Kartossani zmrzli na místě a zombie stojící přede mnou zůstala stát s otevřenou pusou, jako by před ní stál sám Temný lord, který k ní kráčel ve své legendární zbroji a s 300 levely náskoku. Rozhlédl jsem se a rychle pochopil, co tu podivnou změnu vyvolalo. Anastaria stála uprostřed náměstí ve své podobě sirény, paže měla zvednuté a zpívala nádhernou píseň. Podíval jsem se znovu na zombii, zkontroloval její vlastnosti a všiml si stavu „okouzlený“, který blokoval po dobu 120 sekund jakýkoli pohyb.

„Mahane…“ ozval se Staceyin chraptivý a napjatý hlas. „Vezmi zbytek a… Já už nemůžu… Ostatním řekni… Můžete to zvládnout…“

Vyšlo z ní rychlé zaskučení a Anastaria se svalila na dlažební kostky, jako by někdo z jejího těla naráz vyrval všechny kosti.

„Magdey! Killere! Máte dvě minuty, abyste všechny nepřátele zničili!“ zařval jsem na celé náměstí. Zamával jsem křídly a během pár sekund jsem byl u Stacey. Energie 0, zdraví 20 % a rychle klesalo, záporné bonusy – příliš mnoho, než abych je spočítal. „Léčitelé! Rychle sem a zaberte!“

„Mahane, nemůžeme ji léčit! Kouzla na ni nebudou působit, dokud se nevrátí zpátky do lidské podoby!“ zasípala Barsa, ale snažila se ze všech sil Anastarii vyléčit.

„Proč jen stojíte okolo, lidi? Čas běží!“ dal jsem se znovu do křiku a snažil se zaměřit pozornost ostatních na láskou zasažené Kartossany. Dokonce i Eric, který už utržil několik zranění, když pomáhal ostatním tankům, se do nepřátel pustil.

Znovu jsem se podíval na Stacey a mezi zuby procedil nadávku. Energie 0, zdraví 18 %. Když si navíc ještě vezmu, že Anastariiny smyslové filtry byly nastaveny na 30 %, jistě se v tuto chvíli necítí zrovna nejlépe. Měl bych jí ulevit a pomoct jí zemřít? To určitě ne!

„Starosto,“ zakřičel jsem na goblinovu hlavu, která vykukovala z radnice. „Ihned potřebuji mapu Krispy!“

„Ale jak…“ začal goblin koktat. Mně však bylo naprosto jedno, kdo přede mnou v tu chvíli stál. Mohl by to být i samotný císař.

„OKAMŽITĚ MI PŘINESTE TU MAPU!“ Řev, který ze mě vyšel, byl nejspíš slyšet po celém městě.

Použil jste schopnost: Hromový křik.

Energie všech členů výpravy se zvedla o 20 bodů a všechny hlavní statistiky o 20 %.

Doba trvání: 5 minut.

Starosta zmizel v radnici, jako by na tom záležel jeho život. Během necelých deseti sekund jsem se stal majitelem nejen detailní mapy města, ale i okolních regionů. V tuto chvíli mě však blízké doly, lesy ani plantáže nezajímaly. Hledal jsem jen jedno místo – Elunin chrám. Pokud existuje někdo, kdo by mohl Anastarii pomoci, budou to bohyniny kněžky. Dokonce ani můj Hromový křik neměl na Staceyinu energii žádný vliv. Dívka zůstávala v mých prackách ležet jako měkká panenka. Musím zjistit, co se v takové chvíli stane s hráčem. Ztratí nad postavou kontrolu, nebo se úplně od postavy odpojí? Bylo by to vhodné vědět, kdyby se v budoucnu stalo něco podobného.

Když jsem k chrámu přiletěl, zjistil jsem, že dnešek není mým dnem. Podle pravidel útoku na město mohli útočníci vyrabovat jen jednu třetinu. Pokud je město obsazeno včetně radnice, pak se vyrabovatelná část zvýší na celou polovinu města. Ukázalo se, že jsem díky svému „štěstí“ přiletěl právě do míst, kde už rabování proběhlo. Z oken chrámu šlehaly veliké plameny, střecha se zřítila a kněžky ležely rozházené okolo. Nebyly by schopné mi pomoci, i kdybych jim pomohl vstát. Naděje, že bych tu mohl pro Stacey nalézt pomoc ve formě nějakého poručíka paladinů, mě s halasným smíchem opustila. Vypadalo to, že smrt je nevyhnutelná.

„Padli jsme do Malabarské léčky! Jsme obklíčeni!“

„Co tu sakra dělá Fénix?“

Chat se rozzářil beznadějným a zmateným křikem. Vypadalo to, jako by Kartossané zapomněli, proč vlastně do Krispy přišli. Divili se, odkud se tu všichni ti nepřátelé vzali, a zajímalo je jen, kudy se dostanou zpátky domů.

Anastarii jsem položil na chrámové schody a přeměnil jsem se zpátky do lidské podoby. Léčitelům jsem stoprocentně nevěřil a snažil se na ni sám vyvolat elementála léčení. Nic. Elementálové se objevili, ale na sirénu, jejíž zdraví se pohybovalo okolo 5 %, neměli žádný účinek. Zbývala mi asi jen minuta, než budu muset počkat 6 hodin, abych svou dívku znovu spatřil.

Svou dívku?

No teda…

„Draco, přijď za mnou! Potřebuji tvou pomoc!“

„Ahoj, brácho? Co se stalo? Chceš zase závodit?“ spustil totem, který se objevil vedle mě.

„Mají draci nějaké léčivé schopnosti?“ přerušil jsem ho svou otázkou.

„Víš, že ani nevím?“ pronesl Draco zamyšleně. Přestal okolo mě poletovat, sedl si a podepřel si hlavu ocasem. „Myslím, že ano, ale… Koho potřebuješ vyléčit?“

„Ji,“ ukázal jsem na sirénu.

„Nepřítele? No tak je to samozřejmě tvá volba, ale nejdříve bych zkusil kněze. Třeba to zvládne.“

„Není čas něco zkoušet. Musíme okamžitě jednat! Já nemám žádné léčivé schopnosti, které bych na ni teď mohl použít. Řekni mi, ty nějaké máš?“

„Už jsem ti říkal, nevím! Když si narazím packu, prostě si na ni zafučím oheň a je zase v pořádku.“

„Takže tě může uzdravit normální ohnivý dech?“ shrnul jsem jeho odpověď překvapeně.

„Ne normální. Nejdřív musím svůj krk trochu natočit a nevydechnout z plic, ale jakoby z bránice.“

„Udělej to!“

„Cože? Jakože jen tak hned? Co když můj dech působí na sirény nějak jinak?“

„Tak ji zabiješ a pošleš do Šedých plání. Až se z nich vrátí, jistě z tebe nebude mít moc velkou radost.“

„Ha, ha, ha,“ řekl Draco. „Řekni mi, proč vlastně…“

„Draco, siréně zbývají 2 % zdraví. Buď teď, nebo nikdy! Udělej to!“

„Jak si přeješ. Ale varuju tě. Jestli se něco stane, budeš se mě muset zastat!“

„Mahane, zastav to! Stop! Už zase žiju!“

„Přeměň se do lidské podoby. Musíme tě vyléčit,“ žádal jsem dívku a zároveň signalizoval Dracovi, aby přestal. Léčení drakem se ukázalo být velmi zajímavým procesem. Na jednu stranu siréna začala hořet – doslova hořela. Na druhou stranu se jí však místo klesání zdraví zvyšovalo. A na, no… na třetí stranu, se Stacey vrátil její cit, takže trochu té bolesti ucítila. Jen jsem doufal, že nás teď nezabije.

„Něco takového už nikdy nedělej,“ řekla výhružně a vstala. „Z té bolesti jsem málem dostala záchvat! Není nijak příjemné cítit, jak ti celé tělo ožírají plameny, víš.“

„Aspoň jsi naživu, Stacey,“ pronesl jsem šťastně a Draca jsem rychle schoval.

„Na level 343 jsem dosáhla nedávno, mám pořád jen velmi málo nasbíraných zkušeností. Navíc jsi stál vedle mě, a kdyby po mně zůstal na zemi nějaký legendární předmět, mohl bys mi ho u sebe schovat. Tak mi, ty blázne, řekni, proč jsem si tou bolestí musela projít? Kvůli třetině zkušeností, kterých mám stejně jen málo?“

„Ale Stacey, já myslel…“ odpověděl jsem šokovaně. Takovou „vděčnost“ jsem skutečně nečekal.

„Sakra, Mahane! Neskutečně to bolelo! Díky, žes mi umožnil přežít, ale prosím, příště už něco takového nedělej!“

„Promiň,“ zamumlal jsem, ale pak jsem se zase probral a navrhnul: „Máš chuť pokračovat v našem dýchánku? Plinto s Fénixáky nepřátelům pořádně zatápějí. O polovinu Kartossanů je už postaráno. Druhou polovinu právě teď nahánějí po městě. Přidáme se k nim?“

„Aha.“ Podle Staceyiných očí jsem pochopil, že se pročítá kanálem zpráv. „Dobrá, pojďme za nimi. Právě je tak akorát čas, abychom si s těmi začátečníky trochu pohráli.“

Zničení zbytku nepřátel nám zabralo asi půl hodiny. Teoreticky se boj mezi dvěma stranami s podobnými levely nedá nazvat destrukcí, obzvlášť když na straně s o něco nižšími levely bojovalo nejméně dvakrát tolik hráčů, nicméně jen pět minut po našem příchodu bylo jasné, že Kartossané na tomto světě už dlouho nevydrží. Kombinované síly Plinta a Anastarie z jedné strany a silné skupiny Fénixu ze strany druhé, neustálá podpora léčitelů a soustředěné útoky bojovníků… Nebojovali jsme samozřejmě proti dětem, ale proti našemu týmu neměli žádnou šanci, a to ani přes svou početní výhodu.

„Léčitelé, oživte NPC!“ začala Anastaria rozdávat další rozkazy hned ve chvíli, kdy poslední kartosský hráč padl. „Barso, vezmi si k sobě léčitele od Killera a projděte město zprava. Já si vezmu naše léčitele od Magdeyho a půjdu zleva. Killere a Magdey, budete nás chránit. Kdo ví, kolik se těch bastardů může ve stínech ještě skrývat. Vezmeme si na pomoc strážné. Můžou začít procházet domy. Pojďme na to!“

„Všem hráčům! Hledám místního strážného jménem Frist. Pokud na něj narazíte, pošlete ho prosím k radnici. Magdey, řekni několika lidem, aby začali sbírat kořist, která po Kartossanech zbyla. Ať ji celou donesou taktéž k radnici.“

Starostův dům se změnil v naprostý chaos. Průvan z rozbitých dveří roznesl všude možně papíry ze starostova stolu. Jakmile starosta spatřil mě a Ehkillera, okamžitě k nám přiběhl a provolával nám nehynoucí lásku a přátelství. Oznámil nám, že se ve městě stále ukrývá 73 občanů Kartossu. Zadal jsem jednomu hráči, aby do chatu napsal všechny souřadnice, kde se guerilloví útočníci ukrývají. Já sám jsem se posadil do židle, která nějakým zázrakem přežila, a unaveně jsem zavřel oči. Něco mi našeptávalo, že Anastaria se mnou na další rande už nepůjde.

Jakmile bylo postaráno o zbytek Kartossanů, reputace našeho klanu u provincie Lestran vystřelila až na maximum. Teď sem budu muset poslat Leiteho, aby tu mezi námi začal budovat finanční mosty. Věřím, že Lestran nabídne spoustu užitečných surovin, a my takovou nabídku rozhodně neodmítneme. Je škoda, že se budeme muset rozdělit s Fénixem, ale neměl jsem v té záležitosti na výběr. Dvě stovky hráčů na vysokém levelu sami během pěti minut prostě neseženeme. Ehkiller to dokázal a za to si zaslouží větší část odměny. Starostu jsme ujistili o našem dlouhodobém přátelství, můj finanční guru dostal úkoly a já jsem pokračoval v odpočinku. Musím tu vše co nejrychleji dokončit a vydat se do jeskyně. Doufám, že tam na mě nebudou čekat nějaké nepříjemnosti.

„Hledal jste mě?“ Asi o pět minut později ke mně přistoupil hezky vypadající strážný, který ve mně vzbuzoval závist i respekt. Pokud by byl Frist reálným mužem, byl by u opačného pohlaví ve velké oblibě. Přede mnou stál silný, pohledný a sebevědomý muž, za jehož zády by se kdokoli mohl za jakékoli situace bez problémů schovat a cítit se v naprostém bezpečí. Osoby, jako je on, všichni milují. Zajímalo by mě, která z jeho vlastností je nejsilnější. Jistě to nebude charisma – takový dojem na mě neudělal.

„Hledal,“ odpověděl jsem a nabídl mu obálku. „Mám pro vás psaní. To je hlavní důvod, proč jsme sem vlastně přiletěli. Až budete své milované odepisovat, hezky jí za to poděkujte. Ta dívka mě mimochodem požádala, abych vám vyřídil, že se jí po vás stýská a těší se na váš brzký návrat.“

Frist se na mě tázavě podíval, pak však otevřel obálku, pročetl si dopis, zamračil se a zmateně řekl:

„Dominika? Ale… to není možné! Vždyť dobře ví, že mám ženu, kterou jsem požádal o ruku. Dominika pro mě byla jako sestra a ne jako partnerka. Je mi líto, že jste musel cestovat takovou dálku, jen abyste se vrátil s prázdnýma rukama. Na tento dopis však nemůžu odpovědět ve stejném duchu. Můžete jí vyřídit, co jsem vám řekl.“

Úkol Doručení milostného psaníčka splněn.

+100 bodů reputace u Amorků.

5. kapitola

První dračí jeskyně

Několik chvil jsem Frista pozoroval a uvažoval, zda ho mám zabít hned nebo až za chvíli. Přiletěl jsem do tohoto města, utratil horu peněz, udělal si na kartosské straně spoustu nepřátel a to jen kvůli mrzkým sto bodům reputace u Amorků? Jaký to mělo všechno smysl?sdot

„Pokud nemáte nějaké další otázky, budu se muset vrátit,“ oznámil mi Frist, dlouhými kroky odešel a ponechal mě samotného u kopky kořisti, která nabývala na rozměrech.

„A je hotovo,“ oznámil mi o dalších dvacet minut později Magdey. „2047 předmětů vybavení, 321 zbraní a 93 tisíc zlatých. Průměrný level předmětů je nad 170, ale je tam i jeden legendární plášť hbitosti pro hráče na levelu 220. Co s tím vším vybavením budeme dělat?“

„Pane starosto?“ oslovil jsem goblina, který se po Ehkillerově boku vrátil zpět do radnice a z vchodové haly zmateně koukal dovnitř. Kořist byla nasbírána a uložena v samostatné místnosti, kterou zaplňovala od podlahy až ke stropu. Podle pravidel náležela nám a Fénixu, ale přesto… Co když je tu v platnosti nějaké pravidlo, podle kterého musíme vše vrátit? Bylo by vhodnější to vyřešit rovnou a nehádat se později s heroldem, že má kořist správně náležet nám. „Tyto věci jsme posbírali…“

„Takže patří vám,“ přerušil mě goblin. „Sebrali jste je z nepřátel, kteří napadli mé město, nikoli z mých vojáků. Všechny předměty a peníze patří vám. Mám na vás jen obrovskou prosbu. Odneste si to co nejrychleji. Vždyť ta hromada zabírá celou mou ložnici! Čí nápad to vlastně byl, aby se všechno to harampádí nakupilo zrovna v tomto pokoji?“

„Můj, ale…“

„No tak si to vezměte!“ zopakoval starosta svůj příkaz. „Čím dříve to bude pryč, tím lépe.“

„Navrhuji, abys využil služeb třídicího imitátora.“ přišel ke mně Ehkiller a rozhlížel se po přeplněné ložnici. „Dohadovat se o každém předmětu by nám mohlo zabrat hodně času.“

„Hmm, hmm,“ zamručel jsem místo odpovědi a snažil se udržet svou chamtivost na uzdě. Jak mám vysvětlit své vnitřní zelené potvoře, že mi nepatří vše, co před námi leží? Tuto novinu by nikdy nepřežila!

„Ačkoli mám možná ještě lepší návrh,“ pokračoval naráz Ehkiller. „Mahane, co říkáš na nápad, že bychom poupravili jednu z našich předchozích dohod?“

„Tu, kterou jsi nebyl schopný splnit?“ Okamžitě jsem si uvědomil, kam svými slovy Ehkiller míří.

„Přesně tu,“ usmál se. „Musím uznat, že jsem tvou spřízněnost s Hadojedem nečekal. Když jsem zjistil, že už máš svitek u sebe, byl jsem ztracen. Věděl jsem, že nezačneš do světa vytrubovat, jak je Fénix nespolehlivý a nedá se mu věřit. I přesto však doufám, že naše partnerství pokračuje, ale dohoda je dohoda a musí se splnit. Proto navrhuji, aby sis všechnu kořist nechal.“

„Ha, a tím vyřešíš dva problémy naráz: vyhneš se nepříjemnostem z nesplnění naší dohody a zároveň přesuneš pozornost Kartossanů, kteří by rádi získali své věci zpátky, na náš klan.“

„Nezapomeň na možnost zisku, kterou jejich pozornost přináší. Jistě by ten zisk nebyl nijak malý.“

„A zároveň by mi přibylo několik vášnivých nepřátel, i když z nepřátelské frakce.“

„Takže o tu nabídku nemáš zájem?“

„Jasně že mám. Ale tvá nabídka v žádném případě nemá hodnotu jedinečného Karmadontova svitku!“

„Leží ti snad na srdci ještě něco dalšího?“

„Ano. Můj klan si nechá všechnu kořist z dnešní bitvy a navíc budu mít možnost ještě třikrát k podobné situaci přivolat bojovníky Fénixu. Tou situací mám na mysli boj proti hráčům či NPC. To znamená boj s jakýmikoli hráči, včetně, což dodávám jen pro upřesnění, boje proti vašim lidem. Navíc bude kořist z těchto budoucích bitev patřit jen našemu klanu. Podle mě by tato dohoda mohla být s jedinečným svitkem srovnatelná.“

„Můžeš přivolat mé členy jedenkrát,“ pustil se Ehkiller ihned do vyjednávání. „S dalšími podmínkami nemám problém, ale nenechám své bojovníky bojovat proti sobě navzájem. To rozhodně nepůjde. Pokud přijmeš, tři stovky hráčů Fénixu na nejméně dvoustém levelu ti bude okamžitě k dispozici. Musíš nám dát však vědět alespoň dvacet minut předem.“

„Ehkillere, já tě skoro nepoznávám,“ rozhodil jsem dramaticky rukama. „To by Fénix opravdu odmítl pomoci svému partnerovi, jak jsi to sám nazval, když by se ocitl ve velkých nesnázích? Vždyť ani neberu v potaz zkušenost a levely, které tímto tví bojovníci získají. Je to jen normální pomoc, kterou jsi poskytl i Anastarii, když o ni požádala. A navíc, při takové pomoci může Fénix získat množství bonusů, jako bylo například zvýšení reputace na úroveň velebený u místní provincie. Naopak jakoukoli zápornou změnu reputace bych bral sám na sebe. To bychom měli v dohodě výslovně zmínit. Tři kořisti z těchto společných bojů jsou vhodnou cenou za jeden svitek.

A co se týká boje proti vašim vlastním členům… Podívej, představím si takovou situaci, kdy se ocitnu v boji proti nějakým neznámým nepřátelům. Uvědomím si, že budu potřebovat vaši pomoc, přivolám vaše hráče a zčistajasna se ukáže, že několik nepřátel patří do klanu Fénix. Můžeš mi zaručit, že žádný hráč klanu Fénix se nebude účastnit léčky proti mému klanu? Nemám samozřejmě na mysli vedení, to je jasné. Ale vždyť máte tak ohromný počet bojovníků a nových rekrutů… A co pak? Naše dohoda by vyletěla oknem a musel bych za ochranu zaplatit. To by nefungovalo. Do dohody napišme, že tví bojovníci nebudou použiti při útoku proti klanu Fénix či jeho majetku. Souhlasím s tvým názorem. Pokud však budu napaden nebo budu nucen něco bránit, pak přivolaní bojovníci budou muset bojovat i proti vlastním lidem. No tak, Ehkillere, je to přece jen hra a pochybuju, že se můžeš zaručit za každého.“

„V tom případě tu dohodu lehce poupravme.“ Ehkiller po chvíli zamyšlení kývl. „Nejdříve ze všeho navrhuji malou změnu. Budeš mít k dispozici pouze dvě možnosti si nás přivolat. To je, myslím, vhodný kompromis. Za druhé, mí bojovníci nebudou použiti k útoku na majetek klanu Fénix ani k nevyprovokovanému útoku na náš klan. Mé bojovníky můžeš využít k obraně majetku svého klanu. Za třetí, všechna záporná reputace půjde jen na tvůj vrub, ale pozitivní reputaci si rozdělíme. Co na to říkáš?“

„Naprosto s tvým návrhem souhlasím,“ řekl jsem a jako symbol stvrzení jsem mu podal ruku.

„V tom případě tu dohodu ještě trochu osladím. Celý následující měsíc ti nechám Krispu k dispozici. Fénix ti tu nebude překážet, ačkoli je naše reputace u provincie taktéž na úrovni velebený.“

„Je velmi příjemné s tebou spolupracovat,“ usmál jsem se na čaroděje, načež jsme se posadili, abychom dohodu řádně sepsali. Měsíční monopol v této provincii, i když ležela tak daleko od Anhursu, měl sám o sobě velikou cenu.

„Magdey, prober se předměty a rozhodni, které z nich budou pro naše bojovníky vhodné. Leite, potřebuji tě co nejrychleji zde. Od starosty musíme získat co největší přístup k surovinám, ještě než změní své nastavení. Mysli na to, že celou provincii máme na měsíc jen pro sebe, teprve potom se tu ukáže i Fénix. Musíme ten čas naplno využít!“

„Už jsem na cestě…“

„Barso, zařiď nějaké jeskyně pro Magdeyho kluky. Potřebujeme zvýšit úroveň klanu.“

„Dobrá.“

„Legendy! Všem vám náleží můj dík za tuto skvělou výpravu. Jsem vám vděčný za vaši pomoc a za reputaci, kterou jsme u Lestranské provincie získali! Veškeré peníze, které jsme dnes nasbírali, se rozdělí jako odměna za účast v boji. Imitátoři každému přidělí jeho část a obdržíte ji při další výplatě. Teď už máte volno.“

„Naše rande dospělo ke konci?“ zeptala se Anastaria, když se město začalo vracet do svých normálních kolejí.

„Nevyšlo to úplně přesně tak, jak jsem to plánoval, ale ano.“ Usmál jsem se na Anastarii, ale ta zůstala vážná. „Stalo se něco?“

„Nějací přátelé mě pozvali do restaurace. Vždyť je nakonec ten svátek. Musím uznat, že jsem na překvapivějším rande ještě nebyla. Pokud jsem si všimla, psaní jsi už tomu strážnému předal, že?“

„Jo,“ zamumlal jsem a pochopil, že je Stacey už na odchodu. Ač bylo velmi nepříjemné to připustit, nechtěl jsem, aby odešla, ale ani jsem nedokázal přijít na nějakou vhodnou výmluvu, která by dívku u mě ještě udržela.

„V tom případě se potkáme pozítří a můžeme jít navštívit měniče.“

Když mě dívka objala, začala se přímo v mých rukou rozpouštět jako sněhová vločka. Nejdříve se její postava stala průhlednou a následně se rozplývala do okolního vzduchu, což značilo, že se odpojuje ze hry do reality.

„Počkej! Ještě jedna věc!“ zakřičel jsem, než se stihla úplně odpojit. Sakra, vždyť se chovám jako nešťastný milenec… „Nechci to odkládat na později!“

„Copak?“ Dívčině postavě se vrátila barva i pevnost a tázavě se na mě dívala.

„Jde o to, že…“ začal jsem, ale odmlčel jsem se. Nenapadalo mě nic, co bych Stacey měl říct, ale něco říct přece musím!

„Mahane?“ zeptala se Stacey s úsměvem a zvedla jedno obočí.

„Poslouchej, nevím, co říct, abys tu zůstala se mnou, ale vážně nechci, abys šla pryč. Chápu, že máš v realitě něco v plánu, ale… Stacey, chtěla by ses se mnou ještě projít po Krispě?“

„Máš připravenou ještě nějakou další výpravu?“ zeptala se Anastaria a užívala si mou bezmoc.

„To ne, ale…“

„Opravdu už musím jít, Mahane. Slíbila jsem, že tam budu. Ale zítra během dne nebo večer, ještě přesně nevím kdy, ti budu naprosto k dispozici, platí? A ještě jedna věc…“ Anastaria se zamyslela, několik sekund se na mě dívala a pak řekla: „Moc se mi líbilo, jak ses v radnici vyjádřil. A proto…“

Dvěma krátkými kroky ke mně přistoupila. Prohrábla si ofinu, rychle mě cvrnkla do nosu a pak, když jsem byl jejím činem zmaten, přitiskla své rty na mé a ukázala mi, jak může mé vědomí vystoupat až do nebes.

Připadalo mi, že náš polibek trval celou věčnost, než jsem si uvědomil, že se mi dívčina postava rozplynula přímo v  náruči. Zbyl po ní jen hukot v mých uších a chvění v kolenou z právě prožité radosti. Plinto souhlasně pokyvoval hlavou, zatímco několik hráčů Fénixu stálo se zapnutými kamerami opodál. Zdá se, že zítra bude o našem polibku vědět celý Malabar.

Zpráva pro hráče! Byla objevena nová lokace: Jeskyně draka Modrého plamene.

Šance na nalezení cenného předmětu v kořisti z normálních protivníků zvýšena o 49,999 %. Získané zkušenosti zvýšeny o 20 %.

Objevila se první dračí jeskyně…

„Zajímalo by mě, jestli se Renox nespletl, když mi navrhl, abych do ní šel sám,“ zamumlal jsem si pod vousy a nakoukl do dlouhé chodby, která mizela v záři přede mnou. Rozptýlené a blýskající se kameny odrážely po celé délce chodby slabé světlo, ale i přesto jsem neviděl dál než na 30 metrů. Jako bych se zase ocitl v Dolmě!

Když jsem se přenesl na souřadnice ukázané na mapě, čekal jsem cokoli kromě strmé skály, ze které na mě hleděla malá jeskyně, jejíž vstup byl pokryt stříbřitým povlakem. Z designérského pohledu mohli do okolí přidat alespoň hrad, různá obydlí či monstra a zvířata. Okolo však nebylo vůbec nic. Jen obří hora, les a… Několik minut jsem stál před vstupem a pozoroval kraj lesa, jako by se na mě z něj měla vyřítit skupina nepřátel. Nic takového se však nestalo, a tak jsem se konečně otočil k jeskyni. V Dolmě, kde drželi vězně, běhaly poblíž jeskyně alespoň krysy. Tady však nebylo zhola nic.

Uvědomil jsem si, že postáváním na jednom místě jenom plýtvám čas, a vstoupil jsem do hlubin chodby. Musím vzít Renoxe za slovo. Když řekl, že celou jeskyni zvládnu překonat sám, pak to tak udělám.

Podařilo se mi ujít asi padesát metrů, když jsem si uvědomil, že nemůžu ani o krok dál. V žádném případě. Pokud bych pokračoval, přišel bych o vše, co mám a co jsem nasbíral, stejně jako o všechno, co… Ale počkat! Proč se mi v hlavě objevují tak nesmyslné myšlenky?

„Draco, pojď sem!“

„Ahoj! Budeme zase někoho léčit?“ zeptal se mě totem, ale okamžitě se zahleděl hlouběji do chodby. „Hej! Co je to za místo? Vypadá povědomě, skoro jako doma, ale nedokážu ho přesně zařadit… Půjdu se podívat dopředu, jo?“

„Pojďme spolu,“ souhlasil jsem a zvedl se. „Budu tě následovat.“ Je to k neuvěření. Panický záchvat mě donutil se zastavit. Ale jakmile se objevil Draco, panika a bezmoc zmizely, jako bych je ani nikdy necítil. Jeskyní jsme teď však procházeli ve dvou. Že by mi Renox lhal?

Urazili jsme bez nejmenších problémů dalších padesát metrů, když se Draco najednou zastavil.

„To by stačilo, už mám dost… Dál raději nepůjdem. Stejně tu není nic k vidění, jen stěny, země, strop. Všechno je to nudné a fádní!“

„Draco, jsi v pořádku?“ zeptal jsem se ho překvapeně, jelikož mu nebylo vůbec podobné, aby zničehonic vycouval z dobrodružství. Že by na něj jeskyně taky nějak působila?

„No jasně! Jsem v pohodě! Jen jsem už toho viděl až až,“ odpověděl můj totem a snažil se mi schovat za záda.

„Draco!“

„Nemůžu pokračovat dál, brácho.“ Totem se při odpovědi díval do země. „Jako by mi skupina černých koček drásala duši. Je to strašně děsivé, nemůžu ani pořádně myslet. Bojím se, že kdybych udělal další krok, nějaká hrůza by mě roztrhla vejpůl. Ne… ne ani hrůza, ale… no, ani nevím, jak to nazvat.“

Je jasné, že ať už tato místa obývá jakýkoli zlý duch, ovlivňuje i jeho. I přesto mě však mé vlastní obavy opustily, jakmile se Draco vydal dopředu. Co kdybychom si zase prohodili místa?

„Pojď za mnou,“ řekl jsem, protože jsem chtěl tu teorii otestovat, a protlačil jsem se okolo Draca dopředu. No teda. Můj totem by rozhodně nemohl být balerína!

„Jak se cítíš?“ zeptal jsem se po několika dalších metrech. Osobně jsem kráčel bez nejmenších problémů a mohl jsem pokračovat v klidu dál, ale nechtěl jsem nechávat Draca v chodbě samotného.

„Víš, od chvíle, kdy jdeš první, se cítím o moc líp. Jako by mi z ramen spadla ohromná tíha.“

„Pojďme se zase vyměnit,“ řekl jsem po padesáti metrech, když se znovu objevily pocity deprese, paniky, strachu a bezmoci. „Teď už je to jasné, každý z nás půjde 50 metrů jako první a časem ho zasáhne vlna paniky. Koncentrované paniky. Budeme se střídat a uvidíme, co se bude dít dál. Nechápu, jakým způsobem jsem měl touto jeskyní projít sám. Myslím, že na mě Renox něco nachystal.“

„Renox?“ Draco se zastavil a zvědavě se na mě podíval. „Kdo to je? Jméno mi zní povědomě, podobně jako tohle místo, ale… Brácho, kdo je to Renox? Něco mi říká, že jde o někoho velmi důležitého!“

„Důležitého?“ zopakoval jsem a přemýšlel, jak mu na to odpovědět. Na jednu stranu se Draco brzo dozví pravdu. Musí dosáhnout dvoustého levelu. Na druhou stranu jsem si nebyl jistý, zda mohu svému totemu vše o dracích říct. Ačkoli, proč ne? „Uděláme to takhle: půjdeme dál chodbou, než narazíme na místo, kde bychom si mohli v klidu popovídat. Tam ti pak povím spoustu zajímavých věcí o Renoxovi a o tom, jak se stalo, že jsi mým totemem. Teď ti řeknu jenom to, že Renox je tvůj otec. Jeho celé jméno zní, Eluno dej mi sílu, abych si na něj vzpomněl, Aarenoxitolikus a shodou okolností je to i…

Váš totem získal level.

Váš totem získal level.

Váš totem získal level.

Vašemu totemu přibyla nová schopnost: Zaburácení.

Všichni nepřátelé v okolí 40 metrů budou po dobu jedné minuty ochromeni. Doba do dalšího možného použití schopnosti: 50 minut.

Doba, kterou může váš totem v Barlioně strávit, se zvýšila na 5 hodin denně.

„Můj otec! No jasně! Teď už si vzpomínám! Obrovský zelený drak! Brácho! Ty nejsi jenom můj spřízněný bratr, ale i pokrevní bratr! Můj… náš otec je velitelem všech draků!“ mumlal Draco vzrušeně a nehnul se z místa. V tu chvíli se level mého totemu zvýšil o tři, čímž dosáhl na 51. a získal svou první bojovou schopnost. Musím uznat, že jsem byl tímto postupem ohromen. V hlavě mi svitla myšlenka, že rozhovorům o jeho původu se nesmím vyhýbat, ale naopak na ně při každé příležitosti zavést řeč. Dracovi musím o jeho původu povědět naprosto vše.

„Draco, projdeme tuhle chodbu a pak si promluvíme,“ snažil jsem se vrátit myšlenky svého totemu zpátky do pracovního režimu. „Ještě úplně nerozumím podstatě téhle jeskyně a může se jednoduše ukázat, že je náš průchod touhle divnou chodbou omezen nějakým časovým limitem. Promluvíme si, až budeme mít jistotu, že nám nic nedýchá za krk.“

„Dobře,“ souhlasil s mou úvahou totem. „V tom případě je řada na mně. Jdu první.“

Po dalších třiceti změnách nám začalo být jasné, že něco děláme špatně. Chodba ani trochu nevypadala, že by se blížil její konec, a jednoduše nás vedla hlouběji pod horu. Napadlo nás i to, že chodba vlastně nikam nemíří a my jen stojíme na místě. Několikrát jsme Draco i já vyzkoušeli ignorovat pocity a jít dál za hranici 50 metrů. Na 60 metrech jsem však musel Draca zadržet, protože se najednou otočil ke mně a s vyvalenýma očima se pokusil utéct. Když byla řada na mně, abych pokořil padesátimetrovou hranici, podařilo se mi dojít až na 73 metrů a pak jsem se zhroutil a dalších pět minut jsem nemohl vstát. Nicméně jsem pochopil to nejdůležitější – něco děláme špatně.

„Já tomu prostě nerozumím!“ vyšlo ze mě a sedl jsem si na kamennou podlahu. „Co se děje?“

„Bratře, mohl bys mi přesně zopakovat, co Reno… teda, co ti náš otec řekl?“ zeptal se můj totem, stoupl si přede mě a tím mi pomohl zbavit se pocitu paniky.

„Řekl: ‚Podívej se na tyto dvě mapy. Označují místa, kde se nachází starověké poklady draků. My je už nepotřebujeme, ale ty bys pro ně mohl najít využití. Na první místo s sebou můžeš přivést někoho dalšího, ale do druhého musíš vstoupit jen ty sám.‘ To je vše! Nic jiného mi neřekl… Počkat! Bože, jsem to ale idiot!“

„Co tím myslíš?“ zeptal se překvapeně Draco.

„Přesně to, co jsem řekl! Ustup, ať tě nezašlápnu! Pokud mají být tyhle starověké poklady dračí, pak bych se měl nejspíše proměnit v draka! Jak to, že mě to nenapadlo už dávno?“

„Funguje to, brácho! Podívej se na tohle,“ vykřikl Draco a prackou ukazoval za má záda. Otočil jsem se a spatřil masivní vyřezávané dřevěné dveře, které postupně klesaly ze stropu k zemi. Pomalu, jako by se ujišťovaly, že jsou v okolí jen samí draci, se dveře zhmotnily v našem světě. S každým dalším uplynulým momentem dveře, které by se daly snadno nazvat i branou, získávaly jasnější obrysy a objevovaly se detaily, které oči na první pohled nezaznamenaly: barokní ornamenty ve tvaru dvou draků letících jeden k druhému a masivní kruhy, které vypadaly, jako by byly vyrobeny z tlustého kovaného lana. Neviděl jsem žádné zámky ani petlice, což mi naznačovalo, že se můžu beze strachu podívat dovnitř a nic mi nebude bránit.

„Co na to říkáš, kámo? Půjdeme se podívat, co pro nás naši předkové přichystali? Sezame, otevři se!“ pronesl jsem a s lehkým zavrčením jsem se zvedl na přední tlapy. Přišel jsem ke dveřím. Posadil jsem se na ocas, uchopil oba kruhy do tlap a zatáhl směrem k sobě. Připadalo mi, že bych měl spíš táhnout a netlačit. Bylo na čase, abychom zjistili, co v této jeskyni draci Modrého ohně ukryli.

„Zdravím tě, draku!“ ozval se tichý hlas, který však rezonoval celým mým tělem a otřásal i zdmi. Přímo za dveřmi, kterými jsem prošel, ležela zapadlá síň, jejíž zdi byly pokryty rudými stuhami táhnoucím se od stropu až k zemi. Po celé síni na zemi ležely hory zlata, vybavení, tlustých knih a dalších cenností. Můj osobní zvěřinec, který poslední dobou spíš klimbal, naráz otevřel všechny své oči, rozhlížel se po síni, vyskočil na zadní nohy a vystrčil jazyk. Chamtivá žába už v představách začala svými malými packami shrabovat všechny poklady do bezedných kapes a přesně sčítala jejich hodnotu. Mezitím hrabivý křeček sepisoval oznámení, podle nějž by mi jeho blahorodí nikdy neodpustilo, kdybych tu nechal byť jediný drahokam.

Že by byl Renox za navrácení svého syna vážně tak vděčný, aby mě poslal sem? Pro hráče, jako jsem já, byla taková pokladnice něco jako pohádka! „Vstoupil jsi do vnitřního svatostánku draků – do pokladnice. Po tisíce let ji draci Modrého plamene plnili. Po celé zemi sbírali drahocenné umělecké předměty a jedinečné artefakty. Zlato a drahé kamení jsou pouhým prachem ve srovnání s Božským kloboukem Centaria nebo Mečem Laa. Vše může být tvé, pokud projdeš zkouškou, která tě čeká. Jsi připraven?“

Zkouška? Vnitřní zvěřinec okamžitě ztratil zájem a uložil se na předem neurčenou dobu ke spánku. Opravdu jsem byl tak naivní a myslel si, že by mi vývojáři předali celou tuhle jeskyni? Vsadil bych se, že někde poblíž sedí vývojář a mne si ruce, jak se mu podařilo do své pasti chytit hlupáka, jako jsem já. Pokud by se mi nějakým zázrakem podařilo se odtud dostat byť s jediným měďákem nebo nějakou cetkou, šlo by o naprosto bezprecedentní úspěch. Ačkoli… počkat! Proč jsem najednou takový pesimista? Vždyť jsem prošel zkouškou pro šamany a uspěl jsem i v Geranikově testu. Proč bych neměl projít i dračí zkouškou?

„Jsem připraven,“ zakřičel jsem na tajemný hlas, když můj totem začal kroužit nad předměty a se zájmem si je prohlížel. Právě v tu chvíli se přede mnou objevila projekce malé dívenky, která mohla být asi sedm nebo osm let stará.

„Bylo, nebylo. V jedné bohem opuštěné vesnici na území Malabaru se narodila dívka, která se od jiných dívek ničím nelišila. Když dívenka dosáhla šestého roku, na její vesnici zaútočil drak. Dnes už je naprosto jedno, zda drak byl nebo nebyl v právu. Záleží jen na tom, že drak celou vesnici spálil a kromě jediné osoby zabil všechny její obyvatele. Přežila jen ta malá dívka, kterou rodiče ukryli do sklepa a tím ji před dračím ohněm uchránili.

O dva roky později ta dívka útočníka zničila. Zabila ho s pomocí kouzel, ačkoli draci jsou vůči téměř všem kouzlům imunní. Byla to msta. Prolitá krev za prolitou krev, oko za oko. Draci se za smrt jednoho z nich nechtěli dále mstít, ačkoli se stalo nemyslitelné – jedna osoba nižší rasy vztáhla ruku na draka. Pálení vesnic nebylo mezi draky nijak trestáno, šlo však o něco nemyslitelného. Jaký má smysl ničit ty, kteří se nemohou bránit, když mezitím od východu útočí sirény? Proto draci celou záležitost nechali plavat.

I přesto během dalších šesti let dívka zabila pětatřicet draků. Draci si až příliš pozdě uvědomili, že v samotném Malabaru roste monstrum. Proto po celém Malabaru vypukly hrozné boje. Všichni draci proti jedné maličké osobě. Po ztrátě dalších sto padesáti bratrů draci z boje strachy utekli a své mrtvé nechávali za sebou. Neuvěřitelné, ale tak se to stalo. Čím víc nás tam bylo, tím se dívka stávala silnější. Dožila se na tomto světě pouze sedmadvaceti let, načež celá shořela. Její nenávist vůči drakům ji zevnitř spálila a nedovolila jí najít si své místo pod sluncem.

A proto tě posílám do historie. Pohroma, jak ji draci později nazvali, právě zabila svého prvního nepřítele. Msta byla dokonána. Máš dovoleno naprosto vše. Můžeš ji zabít a tím zachránit dalších 342 draků, které během svého krátkého života zničila. Můžeš ji nechat být a historie nabere svůj přirozený řád. Můžeš se zachovat, jak budeš chtít. Ale nezapomeň! Tvoje volba určí výsledek zkoušky!“

Před očima se mi zablesklo a objevil jsem se úplně sám – bez Draca – v jehličnatém lese. Mezi obrovskými borovicemi, které se natahovaly až k mrakům, seděla na zemi zakrvácená dívka a opírala se o velké tělo zabitého draka. Zpod svraštěného obočí na mě pohlédly její oči.

„Přišel ses pomstít vrahovi?“ zeptala se Pohroma chraplavým a vůbec ne dětským hlasem. Krvavé skvrnky v kosém slunečním svitu podtrhovaly každé její slovo. Až teď jsem si všiml vystouplých žeber, nepřirozeně pokroucených nohou a ožehnuté ruky, která jí jako černý pahýl visela z ramene. Boj s drakem ji přišel velmi draho.

Zdraví Pohromy kolísalo na 2 % a já jsem zareagoval instinktivně. Proměnil jsem se z dračí do normální lidské podoby a začal jsem ji léčit. Osmiletou dívku přece můžu zabít kdykoli později, ačkoli jsem se při té představě otřásl. Teď se naopak musím soustředit na léčení. Přestože je to jen hra a navíc se nacházím v její minulosti, nedokážu se dívat, jak dítě (i když jen virtuální) umírá. Nejsem morálně dostatečně připraven, abych mohl být takové události svědkem.

„Ty jsi dokonce měnič,“ vyšlo z dívky, když se její zdraví i vzhled vrátily do původního stavu. V Barlioně platilo, že krev ani zranění se neukazovaly, jelikož by to mohlo traumatizovat psychický stav hráčů. Pokud se někde objevila krev, bylo to v konkrétním scénáři, kde měla za úkol umocnit atmosféru. Zrovna v tomto scénáři jsem se musel před dívkou objevit v lidské podobě, jelikož nevím, jak v dračí podobě lidi vyléčit. Kdyby byl Draco se mnou, mohl bych jej požádat, aby dívku vyléčil on, ačkoli si nemyslím, že by si to příliš užila. Myšlenka, že by vývojáři měli připravený plán pro variantu, že bych dítě nezachránil, mi ani nepřišla na mysl. Jen naprostý psychopat by v této situaci zareagoval jinak než já.

„Mé jméno je Mahan,“ představil jsem se dívce. „Jak mám říkat tobě?“

„Přeješ si znát mé jméno, abys ho později mohl napsat na můj náhrobní kámen?“ odvětilo zázračné dítě a na ruku, kterou jsem jí nabízel, aby mohla vstát, ani nepohlédla. Slova této dívky v sobě neměla nic z toho, jak mluví děti. Pohled jejích očí je dravý, naštvaný a s výrazem osmiletých dívek nemá nic společného. Její vzhled připomínal, ač je to k nevíře, zoceleného trestance, který strávil většinu svého života rozbíjením kamenů. Z jejího nitra jsem cítil pouze zlobu, zášť a naprostou beznaděj (nejvíce mě znejistil právě ten poslední pocit). Toto NPC dítě si bylo jisté, že jsem ho přišel zabít, a bylo na to dokonce i připraveno. Kam to všechno směřuje?

„Jsi v jednom kuse a uzdravená,“ pokračoval jsem přes dívčin jasně nepřátelský postoj. „Můžeš kamkoli i kdykoli odejít.“

„Chceš ještě déle pozorovat mé utrpení?“ zavrčela dívka a zůstala sedět na zemi.

„Ty jsi ale divná.“ I přes tíhu situace jsem si nedokázal pomoci a usmál jsem se. Získával jsem až moc protichůdných informací. Oči vidí jednu věc, ale uši slyší něco naprosto odlišného. „Chci tě zabít – špatně, vyléčím tě – špatně, pustím tě na svobodu – špatně. Proč se na chvíli nezamyslíš, která z právě vyjmenovaných možností je opravdu ta špatná? Já se následně zachovám dle tvého výběru.“

„Umřít je špatné,“ řeklo po chvíli zamyšlení malé monstrum ležící přede mnou. „Ale čím víc draků dokážu zabít, tím lepší bude v Barlioně život!“

„Co ti draci provedli? Uznávám, že zničení tvé vesnice, což provedl tady tenhle, bylo opravdu hrozné, ale zbytek draků z toho přece nelze vinit. Například já jsem drak. Uzdravil jsem tě. Nemůžu tě nakrmit, protože jsem si s sebou nevzal nic k jídlu. Mohl bych tě však vzít na záda a doletět s tebou k nějaké lidské osadě, abys nemusela bloudit sama po lese. Taky bys mě nejradši zabila?“

„Jo!“ zabručela dívka a znovu se na mě dívala zpod obočí. „Pro draky není v Barlioně místo. Všichni jste zlí! Vůbec se nestaráte, jestli útočíte na osadu, vesnici, město nebo na celou zemi! Myslíte si, že jste nedotknutelní, a když se lidé snaží bránit, sletí se vás celé hejno a zničíte v nejbližším okolí úplně všechno! Čím míň vás v Barlioně bude, tím líp!“

„Kde jsi na tohle přišla?“ Pořád jsem se usmíval, ale něco mě na slovech té dívky zarazilo. Přiznat si, že patříte k rase zabijáků, není vůbec nic příjemného. Raději jsem si draky představoval jako velkolepé a moudré tvory.

„To nejsou názory. Všechno jsem to na vlastní oči viděla! Tenhle bastard,“ dloubla naštvaně loktem do mrtvoly, o kterou se opírala, čímž dala najevo svůj vztah k mé rase, „kromě mé vesnice vypálil další tři osady a jedno město. A nebyl sám. Čtyři draci si rozdělili kraj na přibližně stejně veliké části a hráli hru, kdo dokáže za deset minut zabít co nejvíc lidí. Stála jsem na kopci kousek od města a pozorovala jsem, jak dští oheň na lidi i zvířata. Zevnitř mě to spalovalo, řvala jsem a brečela, ale draci se prostě jen tak bavili! Hlavní drak, ten zelený, celou situaci pozoroval a upozorňoval je na jejich chyby: ten násep jsi přeletěl moc rychle, neotočil jsi hlavu doprava, tímto útokem jsi měl podpálit daleko větší plochu. Jsme pro ně jen mravenci! Draci musí být zničeni!“

„Hlavní drak? Kdo to je?“ překvapeně jsem zopakoval její slova. Zelený velitel draků? Divné… Historii mé rasy skoro vůbec neznám. Tuto neznalost bych měl rychle doplnit.

„Každý obyvatel Barliony přece ví, kdo je to Aarenoxitolikus,“ řekla dívka a svými slovy mě naprosto vykolejila. Renox? „Pokud kdokoli nepronese jeho jméno alespoň jednou týdně, staví se za tou osobou draci a potrestají ho. Každých pět let je na všechny obyvatele seslána kletba, která je nutí to zelené monstrum oslavovat! Není nutné se přetvařovat, že je to pro tebe novinka! Jediní, kteří jim dokážou vzdorovat, jsou sirény a kyklopové!“

Říct, že mě dívčina slova šokovala, by bylo naprosté podcenění emoce, která mnou procházela. Moudrý Renox, můj herní otec, měl být hlavním tyranem tohoto světa? Nohy se mi začaly podlamovat v kolenou. Raději jsem si sedl na zem a začal přemýšlet. Vzpomínky na mé prožitky ve hře mi před očima proletěly jako blesk. První setkání s Renoxem, jeho vtípky s Kornikem, mé dračí narození. Ani jednou mi Renox nedal důvod pochybovat o jeho inteligenci a objektivnosti. Dokonce nezaútočil, ani když se objevil, aby učinil přítrž Geranikovi, a místo toho se zaměřil na jeho emoce. A teď se ukazuje (vůbec o tom nepochybuji), že Renox trénoval své bojovníky na lidech a nutil je srovnat se zemí celá města.

Ale počkat! Sodoma a Gomora byly přece taky zničené a nikdo proti tomu nic nenamítal! Co když si ti lidé, kteří v těch městech žili, nezasloužili dál žít? Je nepravděpodobné, že by mi dívka na tuto otázku odpověděla. Musím zajít za svým otcem a zeptat se ho na to sám. Neměl jsem tušení, jak bych tuto konverzaci měl začít.

„Ahoj Renoxi, tak jsem slyšel, že jsi vrah…“ Hmm. To je ale vážně hezká zkouška. Co ode mě draci vůbec chtějí? Co musím provést, aby to odpovídalo scénáři? Pokud bych byl opravdovým drakem, bylo by mou povinností dívku zabít, aby nenadělala víc škody. Tři sta mrtvých draků je, když vezmeme v potaz velmi nízkou porodnost, příliš vysoký počet, než aby se dal jen tak ignorovat. Ale… asi nejsem tak úplně správný drak, když nepociťuju vůči těm zabijákům žádnou lítost. Ten, který přede mnou teď leží, si svou smrt naprosto zasloužil. Čtyři, kteří spalovali obydlí, bezesporu taky, aspoň tedy v případě, že se neobjeví nějaké polehčující okolnosti, jako například fantomové, kteří ovládli všechny obyvatele města, nebo nějaká hrozná nákaza, která hrozila napadnout celý zbytek Barliony.

„Ještě jednou to zopakuju. Jsi volná a můžeš odejít, kamkoli se ti zlíbí,“ připomněl jsem dívce, když jsem se rozhodl, jak se zachovám. Ať se stane, co se má stát. Nechci proti minulosti bojovat. „Zapamatuj si však jedno: Ne všichni draci jsou tací, jak je popisuješ. Zabití každého z nich jen proto, že umí létat a místo kůže mají šupiny, není správné. Můžu ti ještě nějak pomoci?“

„Mohl bys chcípnout!“

„Všichni jednou zemřeme. Někteří z nás dříve a jiní později.“

„Draci znají jen ničení! Na nic jiného nejste dobří! Víte jen to, jak vládnout a zničit každého, kdo se vám nepokloní. Celou vaši rasu nenávidím!“

„Děláš chybu. Láska k ničení není dána do vínku jen drakům. Vzpomeň si i na jiné rasy, třeba i na lidi! Proč by chtěli zničit Karmadontovu šachovnici?“

„Karmadont? To má být nějaký další drak? Draci neumí nic hezkého vyrobit. Jen zbraně a brnění. Nic jiného draci nikdy nevyrobili!“

„Karmadont je lidský císař,“ odpověděl jsem zamyšleně. Pokud o něm dívka nic neví, znamená to, že jsem byl poslán do tak daleké minulosti, že jsem se obával jen pomyslet na to, kdy nebo kde to vlastně jsem. „Vyrobil tyto šachové figurky, které se teď snažím obnovit.“ Vytáhl jsem ze svého batohu figurky a položil je na zem před dívku, která se stále opírala o mrtvého protivníka.

„Ty jsou nádherné!“ vykřikla dívka, když si orky a trpaslíky prohlížela. Tón jejího výkřiku byl úplně jiný, dětský a plný emocí, které mé nitro plnily blahem. Asi o minutu později však figurky odložila a vrátila se zpět ke svému rozhodnému, vážnému a dospělému tónu: „Jsi drak! To znamená, že jsi je nevyrobil. Vsadím se, že jsi je někomu ukradl! Draci něco tak krásného vyrobit nedokážou! Oni dokážou jen něco zničit!“

„Opravdu?“ Zvedl jsem tázavě obočí a pochopil, co musím udělat. „Podívej se třeba na tuhle figurku – to je Grichin,“ přiblížil jsem se k dívce, která se okamžitě silněji opřela o dračí tělo, jako bych ji šel zabít. „Je slavný díky svým činům…“

Postupně jsem jí ukázal všechny figurky, pověděl jí příběh každé z nich, a proč se vlastně hrdinové šachovými figurkami stali. Nejdříve se dívka nejistě, jako by nechápala, co se to děje, pohybovala dál od mrtvého protivníka a šachové figurky zaujatě, možná i fascinovaně, pozorovala.

„To byli ale úžasní hrdinové!“ vyhrkla, když jsem jí povyprávěl vše o orcích, tak emotivně, jako by i ona byla orkem a já jí připomínal skutky hrdinů jejího klanu.

„Neskutečně šikovní řemeslníci!“ dodala s podobnými emocemi, když jsem jí povyprávěl příběhy trpaslíků. Vůbec se mě nebála, seděla přímo proti mně a naslouchala mému vyprávění.

„Poslyš, slyšela jsi někdy příběh o dvou bojových ogrech?“

„Ne,“ odpověděla Pohroma a zavrtěla hlavou. Nebýt jejího oděvu, na který léčivá kouzla neměla žádný účinek, nic by mi nenapovídalo, že je zabijákem draků. Velké modré oči doslova vyžadovaly další pohádku, dva milé copánky stahovaly její vlasy do dvou pramenů… Osoba sedící přede mnou byla tou nejnormálnější osmiletou dívku, jakou si vývojáři mohli vymyslet.

„To je škoda. Já totiž nevím, proč je Karmadont do své šachovnice přidal. Ale mám nápad. Můžeme vymyslet nějaký příběh sami!“

„Je to dovolené?“ zeptala se překvapeně.

„To nevím,“ odpověděl jsem popravdě, „ale můžeme to vyzkoušet! Takže… Kdysi žili dva ogři…“

„Kluk a holka,“ přerušila mě okamžitě Pohroma a oči upírala k zemi. „Ať je to kluk a holka!“

„Dobře. Dva malí ogři kdysi vyrazili na procházku do lesa, když v tom je náhle…“

„Vzali do zajetí!“ vložila se dívka znovu do vyprávění.

„Ano, zajali je nepřátelé, kteří chtěli zničit celý klan ogrů.“

„Rorgu! Do lesa přece nesmíme! Je to tu strašně nebezpečné!“ řekla malá dívka, jejíž tesáky nebyly ještě úplně vyvinuté, což ukazovalo, že nebyla ani deset let stará.

„Nebuď tak nudná, Gragzo! Jsme ogři!“ odpověděl jí bratr, který byl starší jen proto, že se narodil o minutu dříve.

„Dávej pozor! Pokud táta zjistí, že jsme z kaňonu odešli, nebudeme si moct po tom jeho výprasku týden ani sednout.“

„Tak už toho nech! Nikdo zelenáče v našem okolí už celý týden neviděl. V lese se teď nemáme vůbec čeho bát. No tak pojď. Slyšel jsem o jednom palouku, kde rostou strašně dobré bobule. Měla jsi vidět, jak si průzkumníci olizovali pysky, když o nich tátovi říkali.“

„To si odskáčeme, vím to,“ povzdechla si dívka, ale i přesto svého bratra následovala. Palouk byl od kaňonu docela daleko, a proto museli pospíchat…

„Neříkal jsem ti to? Ty bobule jsou prostě skvělý!“ zamumlal slastně Rorg a vhodil si další hrst do úst.

„Jo. Moh dobhé!“ odpověděla jeho sestra s plnou pusou. Nikdy ještě tak sladké bobule neochutnala.

Dnešek se zdál být perfektním dnem, když v tu chvíli…

„Skupino alfa! Zjistěte, zda je poblíž nějaký dospělý. Pokud ano, zabijte ho! Šamani, vraťte mýtinu do původní podoby. Třeba si pro ty maliny dojdou ještě další bestie. Skupino beta – chyťte ty dva výrostky a přineste je k výslechu. Pohněte sebou!“

Právě v tu chvíli si Rorg uvědomil, že tyto chutné maliny nebyly ničím víc než chuťovou iluzí vytvořenou několika orky šamany. Nepřátelé! Děti se snažily utéct, ale náhlá ospalost je doslova srazila na zem. Připadalo jim to jako chvilka, než se jejich oči zrádně zavřely a mladí ogři usnuli…

„Zeptám se vás ještě jednou!“ řval do jeho tváře jeden ork. „Jak se vám podařilo obejít stráže? No?“

Výslech už dospěl do své druhé hodiny. Rorg zůstával tvrdohlavě zticha a chápal, že kdyby jim prozradil vstup do kaňonu, celý jeho kmen by byl smeten ze zemského povrchu. Dávno, předávno kouzelníci zapečetili vchod speciálním kouzlem, které bylo postupem času zapomenuto, a proto orkové, kteří místnímu kraji vládli, nemohli se svými sousedy ogry vůbec nic dělat. Šamani se jen nechápavě škrábali na hlavě a nedokázali pečeť prolomit.

„Pokud neodpovíš, zabijeme ji,“ zavrčel kat a odhrnul závěs. Za ním stála Gragza, která byla stejně jako Rorg přivázaná ke kmenu zaraženému do země.

Dětem stačil jen jeden pohled k pochopení, že nepřichází v úvahu, aby umožnili orkům dostat se k jejich milované matce, k malé sestře, která se teprve naučila batolit, a k dědovi, který jim ukázal, jak správně držet oštěp. I kdyby měli být jeden před druhým týraní. Lepší když to budou jen oni než celý jejich klan.

„Jak si přejete,“ usmál se ork krvavým úsměvem a sáhl po ostrém nástroji. „Poslechneme si, jak piští malá prasátka…“

„Zemřeli, ale svůj lid nezradili,“ vykreslila konec dívka a zívla. Ač jsem se snažil, jak jsem chtěl, nepodařilo se mi vyhnout se tomu nejhoršímu konci, ke kterému náš příběh mohl dospět. Posmutnělá dívka obě ogřata svou poslední větou zabila. Plánoval jsem vyprávět, jak jejich rodiče proti orkům za záchranu obou dětí bojovali, ale…

„Ano, zabili je. Od té chvíle všichni ogři ctí památku dvou dětí, které odmítly zradit svou krev a položily za ni život,“ dokončil jsem příběh a užasle jsem se podíval na Pohromu, která mírumilovně dřímala. Došla ke krvavému konci příběhu, položila si hlavu na mé koleno a usnula. Vypadalo to, jako by se jí zdál nějaký hezký sen, protože se jí po tváři rozlil úsměv, jakého by v případě, že by se jí zdála nějaká noční můra, nebyla schopna. Možná se jí zdálo, že je znovu se svou rodinou, jako by k nim nikdy žádný drak nepřiletěl… Kdo ví.

Bál jsem se pohnout, abych dítě ze spánku nevyrušil, a proto jsem z batohu vytáhl chryzoberyl i klenotnické nářadí a vstoupil do designového módu. Proč nezkusit vyrobit dva bojové ogry, což jsou vlastně malé děti, které neposlechly své rodiče a následně překonaly veškerou bolest? Dvě ogří mláďata, která svou smrtí zajistila přežití jejich rodu. Skutečně to byla pohádka, která si zasloužila skončit na šachovnici.

Před očima se mi okamžitě objevily projekce dvou malých ogrů. Ogři mají normálně zamračený výraz, ale tito dva se smáli, jako by si užívali života. Připadalo mi, že se právě najedli výborných malin a svět se zdál být bez mráčku. Nemusel jsem postavy příliš upravovat, na figurky se skvěle hodily. Do designového módu jsem přidal chryzoberyl a na chvíli jsem se zarazil, protože jsem případným pohybem nechtěl dívku vzbudit. Po chvíli jsem obě projekce propojil. Očekával jsem, že mi výroba jedné figurky zabere několik dní, jak už to tak bývá, a dívka bude tou dobou už dávno pryč. Vždyť jsem přece drak.

Gratulujeme! Právě jste postoupil na cestě k opětovnému vyrobení Legendární šachovnice císaře Karmadonta, zakladatele Malabarské říše. Moudře a spravedlivě nabízel císař svým nepřátelům, že se pře rozhodnou na šachovnici a ne na bojišti. Každý typ figurek byl vyroben z jiného kamene. Pěšáci: orkové válečníci z malachitu (vyrobil: Mahan) a trpaslíci válečníci z lazuritu (vyrobil: Mahan). Věže: bojoví ogři z chryzoberylu a obři z tanzanitu. Jezdci: váleční ještěři z turmalínu a váleční oři z ametystu. Střelci: trollové lučištníci ze smaragdu a elfové lučištníci z akvamarínu. Královny: ork šaman z olivínu a člověk arcimág elementů ze safíru. Králové: náčelník Klanu bílých vlků, ork ze zeleného diamantu a císař Malabarské říše, člověk z modrého diamantu. Šachovnice: černé onyxy a bílé opály zasazené do rámu z bílého a žlutého zlata. Číslice a písmena na šachovnici: platina.

Po smrti císaře byla šachovnice zničena. Teď už záleží jen na vašich schopnostech, zda Barliona znovu spatří tento zázrak světa – Legendární šachovnici císaře Karmadonta.

Vyrobil jste bojové ogry z chryzoberylu z Legendární šachovnice císaře Karmadonta. Dokud máte figurky u sebe, každou minutou se vám doplní 1 % Zdraví, Many a Energie navíc.

+30 bodů atraktivity u všech NPC mladších 18 let.

Zvýšení vlastností:

+1 Dovednost. Dohromady 9.

+5 hlavní profese Klenotnictví. Dohromady 114.

Vyrobil jste legendární předmět. Vaše reputace u dosud objevených frakcí se zvýšila o 500 bodů.

„Ty nejsi drak,“ ozval se vedle mě dětský hlas. Otočil jsem se a všiml si, že si mě Pohroma pozorně prohlíží. „Mé jméno je Gerda. Tak mi říkala máma.“

„Ahoj, Gerdo. Je hezké se s tebou poznat. Jak už jsem ti prozradil, jmenuji se Mahan. Jsem drak.“

„Draci se nemůžou změnit na lidi!“ řekla Gerda tak rozhodně, až to vypadalo, že je na tuto rasu odbornicí. „Proto nejsi drak. Nemusíš mi věšet bulíky na nos!“

„Dobrá, a co když udělám tohle?“ Zvedl jsem se na nohy a změnil podobu. Uslyšel jsem trochu potlačený výkřik, Gerda padla na zem a začala po ní škrábat nohama, aby se ode mne odplazila co nejdál. Na její dětské tváři se zračilo tak opravdové zděšení, že jsem se okamžitě vrátil zpět do lidské podoby a zavrtěl hlavou. K dítěti jsem se raději nepřibližoval. „Tak to vidíš. Když jsem v lidské podobě, nebojíš se mě. Když se proměním do své pravé podoby, jsi vyděšená.“

„Byl jsi to vážně ty?“ zeptala se Gerda nerozhodně, aspoň ale přestala couvat.

„Zopakuji ti to ještě jednou. Ne všichni draci jsou zlí a všichni lidé nejsou hodní. Podívej, změním se znovu v draka a ty se zkusíš nebát. Domluveno?“

„Zku-zkusím to,“ ozvalo se od dívky, která měla slzy na krajíčku. Nejvíc mě těšilo, že dospělácký hlas, který mě tolik rozhodil, když jsme se poprvé setkali, nadobro zmizel. V tuhle chvíli přede mnou stálo normální malé dítě, které se prostě bálo draků. To je vlastně normální.

„Och!“ vyjekla Gerda, když jsem se znovu změnil v draka, tentokrát však neupadla na zem a ani se nesnažila utéct. „Ř-ř-řekni něc-něco! P-prosím!“ žádala dívka a z rozčilení začala koktat.

„Jsem to pořád já, jen v jiné podobě,“ ujistil jsem ji. „Můžeš ke mně přijít a strčit do mě prstem. Chtěla by ses na mně proletět? Mohli bychom poletovat jako ptáci!“ vzpomněl jsem si na nedávnou příhodu s Lanou.

„Můžeme letět?“ Oči děvčátka se zaleskly a udělala o krok blíž. „Jako ptáci?“

„Přísahám na Elunu. Jsem drak Mahan a pokud se budeš chtít svézt, udělám všechno, abych tě v pořádku vrátil na zem. Jestli se začneš bát, okamžitě přistaneme. Nechť je Eluna mým svědkem – nechci ti nijak ublížit.“

Nevím, jakou logiku vývojáři vetknuli do uvažování tohoto NPC, ale existovala velká možnost, že by si dívka o mně mohla myslet něco špatného, jako například: „Nabízí mi svezení, aby mě mohl shodit nebo tak hrozně vyděsit, až se mi zastaví srdce. Takoví přece draci jsou!“ Teprve až ve chvíli, kdy se okolo mě objevila zlatá aura napovídající, že bohyně slyšela a potvrdila má slova, udělala dívka směrem ke mně další nejistý krok. A pak druhý. A třetí…

Sice se třásla jako osika, ale nakonec ke mně s bázlivě skloněnou hlavou přišla. Nervózně přešlapovala z nohy na nohu. Zůstal jsem potichu. Nechtěl jsem ji nijak tlačit ke konečnému rozhodnutí a čekal jsem, k jaké z možností dojde. Buď nad dívkou vyhraje hněv vůči drakům, nebo její touha lítat mezi mraky.

„Jak si mám ale na tebe vylézt?“ zeptala se po několika okamžicích a lehce roztřesenou rukou se dotkla mé tlapy. Přitiskl jsem se tělem na zem a nechal ji, aby se mi usadila na krku. Pak jsem opatrně, abych ji náhodou neshodil, vzlétl vzhůru.

Dong!

„Zkoušku jsi nesplnil!“ provolal nafoukaný hlas. Jakmile jsem se dotknul země a umožnil dívce trpící slabou závratí ucítit pod nohama zemi, problesklo mi před očima světlo a já jsem se vrátil zpátky do ohromné síně naplněné poklady. „Nejsi hoden titulu drak Modrého plamene! Stejně jako tvůj otec v pozdějších letech postrádáš páteř, jsi dobromyslný a spoléháš se jen na pocity a vědomí. Věrnost své rase a logiku jsi vyhodil oknem. Jakožto syn draka, který kdysi tento řád založil, máš nárok odnést si jeho brnění a k němu jeden jediný předmět! Následně ti dveře této pokladnice zůstanou navěky zavřeny!“

Dostupný úkol: Upřímný rozhovor.

Popis: Navštivte Vilterax a promluvte si s velitelem draků o časech, kdy se draci hřáli na výsluní.

Typ úkolu: unikátní, rasový. Odměna za splnění: proměnná. Trest za nesplnění nebo odmítnutí úkolu: žádný.

Renoxovo brnění a ještě nějaký předmět navíc? Když vezmu v potaz, že Draco je můj totem, dva předměty? Místo toho aby se mé nenechavé malé tlapy zmocnily celé pokladnice, se mám spokojit se dvěma předměty? Jak jsem měl tu hloupou zkoušku splnit, abych v ní uspěl? Měl jsem tu holku zabít? Jaký by to mělo smysl? Už přestala draky nenávidět a díky tomu by měl zbytek mé rasy přežít. Byla chyba ji přesvědčovat? A proč tolik zdůrazňoval slova, že nejsem hoden titulu drak Modrého plamene? Já že jsem bezpáteřní? Snůška hloupých žvástů. Hluboko v srdci cítím, že mi Renox dluží velmi nepříjemný rozhovor.

Získán předmět: Dračí brnění.

Popis: Dračí brnění je spojeno s vaší dračí formou a nelze ho odebrat či s ním v lidské podobě jakkoli manipulovat. Nositel této sady získá bonus -40 % obdrženého zranění a 30% zrychlení letu. Typ brnění: unikátní, rasové. Požadavky: úroveň draka 5 a více.

Dobrá, dostal jsem brnění. Ve skutečnosti mě vývojáři nechali dosáhnout páté dračí úrovně a zároveň mi umožnili nasadit si brnění, které je pro tuto úroveň odpovídající. Nemůžu si ho sundat ani ho za nic vyměnit. Z tohoto pohledu jsem s výsledkem spokojený. Avšak z jiného úhlu, sakra, z kteréhokoli dalšího úhlu pohledu budu muset opustit tuto pokladnici nedotčenou. Nějaký předmět tu jistě nikomu chybět nebude.

Hlas zůstal potichu. Proto jsem se začal procházet mezi hromadami předmětů a snažil se nevnímat zlato. Naprosto přesně jsem cítil, že ten konkrétní předmět bude zlatý. Nikdo mě jistě nenechá odejít, když budu za jeden předmět“ označovat celou náruč věcí. Musím si vybrat něco, u čeho si budu jistý, že se hodí nejen teď, ale i později, až dosáhnu na vyšší levely. Jedinou odpovědí na tento problém je předmět s dovedností.

„Můžu ty věci trochu přerovnat?“ zeptal jsem se, když jsem si uvědomil, že bych v této síni mohl strávit hodně dlouhou dobu. „Rád bych na jednu hromadu přenesl předměty s bonusem k dovednosti, abych se mohl správně rozhodnout a nemusel probírat každý prsten nebo náhrdelník. Je to dovoleno?“

„Vyber si sám!“ ozvala se odpověď, v jejímž hlasu jsem zachytil tón radosti nad mým dilematem.

No sakra. Tento týpek je ještě ke všemu blbec. Stačil jeden pohled na vzácný hrudní pancíř, z jehož vlastností mi srdce vynechalo jeden úder, abych pochopil, že mě čeká několik velmi nepříjemných hodin přehrabávání. Brnění Inteligence, které jsem uviděl, se hodilo pro hráče od levelu 330, takže například Stacey by jím nepohrdla. Za tak vzácný dar bych jistě dostal další polibek, ale i přesto jsem hledal spíš něco, co bych mohl využít já sám. Jak mám v těch hromadách najít předměty s dovedností? Vážně si musím každý předmět prohlédnout?

„Brácho, podívej se na moji novou zbroj,“ objevil se vedle mě Draco v blyštivém dračím brnění. Podle jeho vlastností dostal úplně to samé jako já a díky němu bude o 40 % složitější můj totem zabít. To je velmi dobrá zpráva! „Slyšel jsem dobře, že hledáš předměty s dovedností?“ zeptal se Draco, když jsem se začínal nořit do deprese. „Zatímco jsi dělal ten test, většinu věcí jsem prohlédl a s dovedností našel jen jednu jedinou. Úplně úžasnou! Ani nevím, jak bych ti ji nejlíp popsal. Musíš ji vidět na vlastní oči! Poleť za mnou!“

Proměnil jsem se do dračí podoby a překvapeně zjistil, že mi už dávno uplynul všechen čas, který jsem mohl dnes v dračí podobě strávit. Podle pravidel jsem se už vůbec přeměnit neměl, ale i přesto jsem se za svým totemem rozletěl.

„Tady,“ zazubil se potěšeně Draco a tlapou ukázal na malý zdroj světla, který byl přikrytý jakousi látkou. Když jsme přiletěli blíž, zjistil jsem, že světelným zdrojem je ve skutečnosti kovářské kladivo, které bylo velmi podobné tomu mému ze sady nářadí pro kováře. Když jsem látku odhrnul, musel jsem uhnout pohledem. Světlo vycházející z kladiva zářilo v relativním přítmí síně jako slunce. Když si oči na jasné světlo přivykly a přestaly bolet, prohlédl jsem si vlastnosti kladiva a ztuhl jsem.

Gladir Borhga Zlatorukého.

Popis: V Černém Bachoru se Borhg Zlatoruký setkal s bytostí, která ho obdařila svou moudrostí a pomohla mu ukovat toto kladivo. Sedm mistrů Podhůrního království použilo Gladir k vytvoření legendárního Zářivého brnění, pýchy trpaslíků.

+5 Dovednost. Typ předmětu: legendární.

„První ze synů si zvolil,“ pronesl hlas. Vzduch okolo mě se začal točit a já jsem si připadal jako v malém tornádu. „Brána do této pokladnice ti bude od této chvíle navždy uzavřena. Teď má druhý syn zakladatele možnost zvolit si předmět. Ten, který neměl žít, ale byl oživen ve formě totemu…“

„Kdo že neměl žít?“ zeptal se překvapeně Draco a přestal nade mnou kroužit.

„Co víte o vyhnanství draků?“ zeptal se naráz hlas, jako by si chtěl promluvit. Když vezmu v potaz jeho předešlý tón, velmi mě překvapil.

„Nešlo o žádné vyhnanství.“ Byla řada na mně, abych překvapeně zareagoval. „Draci opustili tento svět, jelikož už splnili všechny své povinnosti ochránců.“

„Draci nikdy nebyli ochránci tohoto světa,“ odporoval hlas. „Všechny rasy, které ve starověkých časech zaplavily Malabar, byly otroky draků, kteří se vznášeli po obloze. Není možné být ochráncem vlastních otroků… Mohli být jedině jejich pány a právě tak se draci chovali. Členy ostatních ras zabíjeli jako ovce. Páni nepotřebují nepoddajné poddané…

Tento svět byl předurčen stát se světem, kde by draci představovali božstvo, ale pak zasáhla Eluna. Nikdo neví, co se mezi ní a Aarenoxitolikusem stalo, ale on se naráz změnil v otroka, jaké do té chvíle bez problému vraždil. Stal se slabým, citlivým, ohleduplným… Během několika staletí shromáždil jemu podobné draky a nesilnější klan tohoto světa navždy zmizel a nechal vše za sebou. Eluna jim zakázala návrat a zároveň započal lov na zbylé jedince, kteří na tomto světě zůstali. Během dvou tisíciletí byli vyhubeni téměř všichni draci.“

„Téměř?“ zeptal jsem se. Za poslední chvíle jsem z překvapení ještě nevyšel. „To znamená, že někde v Barlioně pořád žije drak?“

„A ne jen jeden! Nežijí jen na našem kontinentu, ale i ve zbytku světa. Zmrzli a změnili se, ale stejně jako v dávných časech zůstávají věrni ideálům draků Modrého plamene! Na rozdíl od jejich vyhnaných bratrů!“

„Co s tím má co dělat vyhnanství? Draci odešli a to je prostě fakt! Dokonce ani ve vaší verzi žádná zmínka o vyhnanství neexistuje. Renox odešel sám a přibral s sebou draky, kteří si zvolili cestu rozumu. Nikdo je nevyhnal.“

„Byl vyhnán svou vlastní rasou! Jakmile se drak podvolí a nechá se ovládat city, ztrácí právo žít a Renox, jak mu říkáš, tohle velice dobře věděl. Možná to věděl lépe než všichni ostatní. Právě on totiž s tímto zákonem přišel a mnoho tisíciletí ho důsledně dodržoval. Renox se do tohoto světa nemůže vrátit, ale začal ho ovlivňovat změnami vzpomínek jedinců. Zaměnil vzpomínky na draky jako na kruté vládce za vzpomínky, které draky vykreslovaly jako ochránce tohoto světa.

Rasy, které žijí jen krátce, mají tendenci velmi rychle zapomínat, a to i na vlastní ponížení či triumfy, ačkoli k tomu druhému nikdy vlastně nedošlo. Už po dvou generacích všichni věřili, že draci byli vlastně ochránci a na zotročení své rasy naprosto zapomněli. Dokonce i elfové smazali ze svých kronik zmínky o dracích jako krutovládcích a zůstaly tam jen krátké zprávy o samotné dračí existenci. Renox má největší vinu na pádu dračí rasy a jeho dva synové, jeden adoptovaný a jeden znovuzrozený, si troufají předstoupit a žádat odměnu!“

„Proč bych neměl žít?“ zopakoval svou otázku Draco.

„Zeptej se svého otce! Prozradí ti mnoho zajímavostí, třeba i jak jsi zemřel.“

„Zemřel při boji s ledovými obry!“ vykřikl jsem, když jsem si vybavil hovor s Renoxem.

„Nemám v úmyslu odpadlíka jakkoli chválit či očerňovat. Pravdu ti může říct jedině on. Pravdu o vyhnanství a roli jeho syna v ní!“ odpověděl hlas a naši rozmluvu ukončil.

To jsme to dopracovali…

Vše, co jsem do této chvíle o dracích věděl, byla jen jejich moudrost, starostlivost o nižší rasy a že to byli ještěři poletující vzduchem, kteří se z nějakého důvodu ocitli ve válce se sirénami, kyklopy a pokud se nemýlím ještě i s titány. Mé první setkání s Renoxem tyto informace potvrdilo. Zeleňák se zdál být nejen moudrým, ale i velmi štědrým drakem. Pro hráče, jako jsem já, je dar dvou jeskyní, z nichž jedna obsahuje poklady nasbírané za mnoho generací, darem vskutku královským. A to i přesto, že jsem první jeskyni nedokázal kvůli nesplněnému testu dokončit.

Něco mi říká, že bych ten test vlastně ani splnit nemohl. Vývojáři by nikdy neudělali tu chybu, že by vězni dali klíč ke svobodě. Za prodej jen poloviny věcí uskladněných v této síni bych si mohl koupit svobodu nejen pro sebe, ale i pro všechny své důstojníky. Řekl bych, že tato jeskyně byla jednoduše nastavena jako nesplnitelná a její jediný cíl bylo obléci mě do pořádného dračího brnění. Díky mé konstruktivní práci s jednou holkou mi byl dopřán bonus ve formě Gladiru a ještě jednoho dosud nevybraného předmětu. Nicméně ani v opileckém omámení by mě nenapadlo, že draci byli malabarští tyrani a že pod jejich nadvládou ostatní rasy trpěly.

Kdo by řekl, že spatřit v minulosti draka bylo hodně zlé znamení? Nejsem si jistý, zda bych měl video, které jsem nahrál, ukázat Anastarii. Nemám nejmenší chuť zveřejňovat právě tuto pravdivou zprávu o minulosti. Jen ať si dál všichni myslí, že draci byli ochránci. Kromě toho se Renox vážně pokusil Geraniku zastavit, když ten nedaleko Beatwicku ochromil všechny hráče … Tak jako tak si budu muset s tím zelenáčem nejdříve promluvit a až potom si udělám na vše názor.

„Jakmile si tvůj totem vybere předmět, brána k této pokladnici se vám navždy zavře. Nilirgnisi, zvol si!“ vrátil se hlas do svého předešlého tónu.

Nilirgnis?

Váš totem získal level.

Váš totem získal level.

Váš totem získal level.

„Ni-lir-gnis…“ opakoval můj totem na levelu 54 pomalu, slabiku za slabikou, své jméno. Za poslední hodinu se Draco zvětšil a od nosu ke špičce ocasu už měřil celé tři metry. Vůbec nepřipomínal malou ještěrku, kterou jsem před několika měsíci získal. Válel po jazyku své jméno, které se hodilo spíše k elfovi než k drakovi, a zamyšleně mě přitom pozoroval. Vlastně se spíše díval skrze mě. Ještě nikdy jsem neviděl svůj totem s tak zamyšleným výrazem. Připadalo mi, že jeho starý imitátor se měnil na nového imitátora. Imitátora, který byl schopný se vypořádat s nově nabytými informacemi. Vylepšený drak.

„Bratře, já…,“ začal Draco, vlastně Nilirgnis. Ale ne, budu mu dál říkat Draco. Mocně vydechl, jako by sbíral odvahu, a nakonec z něj vyšlo: „Říkej mi Draco, jako doteď, jo? Věřím, že mé jméno opravdu zní Nilirgnis. To je mé skutečné jméno, ale… daleko víc se mi líbí to, co jsi pro mě vymyslel. Jsem Draco, totem draka! Teda pokud ti to tak vyhovuje…“

„Jasně že mi to vyhovuje,“ odpověděl jsem. „Pro mě vždycky budeš Draco! Mimochodem, mluvil jsi o nějakém skvělém předmětu, který jsi objevil. Ukážeš mi ho?“

„Jasně! Skoro jsem zapomněl! Poleť. Nikdy jsem nic takového ještě neviděl. Dokonce i v téhle pokladnici se blýská jako diamant v žumpě. Proč ti o tom všem jenom povídám? Poleť a uvidíš! Jdeme pro něj!“

Hleděl jsem na předmět, okolo kterého se Draco točil, a snažil jsem se zadržet smích. Vy vývojáři jste vážně vtipálci! Takhle odvážný krok jsem nečekal. Ležela přede mnou kovová, stříbřitá koule, která svými proporcemi připomínala míč na basketbal. Na jejím povrchu nebyl žádný otvor, rýha ani prasklina. Prostě velká kovová věc připomínající balón. Totem měl pravdu, v pokladnici naplněné zbraněmi, vybavením a zlatem tahle věc skutečně vypadala jedinečně.

„Zvolil sis,“ pronesl hlas hlídající pokladnici a Draco i já jsme se vznesli do vzduchu. Pod stropem se objevil portál a tornádo, které se utvořilo kolem, nás k němu táhlo. I přesto jsem však zůstal hledět na vlastnosti nového předmětu, který se mi objevil v batohu, a cestu pryč z dračí jeskyně jsem vůbec nevnímal. Předmět, který si Draco vybral, byl prostě úžasný:

Krastil z Shalaaru.

Popis: Rastukalovi, který v Rurně odprkočil huznu, se podařilo odsklít pravonky Kurlexu. Jen a pouze Hmrs’kuluk-gant si může Krastil z Shalaaru přivlastnit.

Třída předmětu: jedinečný.

Doufal jsem, že to ve skutečnosti alespoň něco znamená, protože v opačném případě…

6. kapitola

Rituál krve

Svit slunce sotva, barvu nachu v líci,                      

plačící Zoře slední sbohem dal,

„Mne třikrát krásnější! Nad všecky muže.“

Tím vlhkou ruku jeho do své vzala,

„ty první květe země!“ dí v své řeči.

Rač, vzácný dive, s koně sestoupit

a k sedlu připnout jeho hrdou hlavu,

den letní bude hodinou se zdát.

Venuše před ním láskou chorá stála,

ty, jehož bělost holubice, růže.

Tak zuřivá jí touha sílu dává,

že s koně dolů rvát jej neustává.

Tvým žitím cíl dán každému jest tvoru,

jak drzý ženich jeho ruku ždála.

Dí v líbání, řeč tratíc v sladké mdlobě.2

Několikrát dokola jsem si přečetl hádanku ogrů, ale nepochopil jsem, jakou má Shakespearova nadčasová báseň o Venuši a Adonisovi spojitost s Karmadontovou šachovnicí. Nejenže byly verše přeházené, ale ani ve správné posloupnosti mi nepřinesly výsledek, který bych mohl nějak využít. A vážně se mi líbilo, že prvních osm veršů bylo u jednoho ogra a druhých osm zase u druhého. Navíc chyběla jakákoli možnost někam zadat odpověď. Jako by snad odpověď ani neexistovala!

„Ahoj, Mahane. To jsem já!“ V podvečer mi zazvonil amulet, na který mi volala Anastaria. „Máš na večer nějaké plány?“

„Mám. Jedno děvče mi slíbilo, že se mnou půjde na rande. Zrovna čekám na její pozvánku.“

„Zapomeň na ni, stejně je blbá a jde pozdě. Radši si tě ukradnu pro sebe. Co říkáš na projížďku po jednom z kanálů romantického nočního Anhursu?“

„Kdy a kde?“

„Když nedokážete udržet jazyk za zuby, opusťte knihovnu!“ zamumlal prošedivělý hlídač šamanské knihy. „Lidé sem chodí získat vědomosti, ne tlachat!“

„Čí je ten hrozivý hlas v pozadí? Jsi vůbec v Anhursu?“

„Jasně, jsem u šamanů.“

„Za pět minut se potkáme u vašeho vchodu. Dám ti pořádnou lekci, jak správně nachystat večerní rande! Budu tě čekat.“

Když se Anastaria odpojila, vstal jsem z jediného křesla a protáhl se. Téměř celý den jsem zabil nasáváním informací z knihy a zvýšil si tím spiritualitu na 72. Pořád mi ještě zbývala čtvrtina knihy, a proto jsem si byl jistý, že ji dokážu zvýšit ještě o něco víc. Nemám ale tušení, jak budu spiritualitu zvyšovat potom. Že by můj postupný šamanský růst byl závislý výhradně na kombinování elementálů? Protože to by taky mohlo trvat věčně…

„Máš celý večer v plánu držet tichou hodinku?“ zeptala se Anastaria, když jsme se usadili v jedné gondole, která se řídila sama od sebe.

„Tichou hodinku?“ zeptal jsem se překvapeně. Ještě i teď jsem byl zahlcen dojmy z celodenního čtení. Dosud jsem se nesetkal s tak složitým a zároveň fascinujícím jazykem. Podstata myšlenky byla občas v textu tak zamotaná, že jsem tu samou část musel číst znovu a znovu, abych pochopil, co tím chtěl autor vlastně říct. Dalo by se to přirovnat k hrozně otravným vyskakujícím oznámením nejrůznějších virů. Začínal jsem mít pocit, že na knížce pracoval víc než jeden autor.

„Včera nějaký hráč vyrobil ogry z Karmadontovy šachovnice. Nevíš náhodou, kdo by to tak mohl být? Našemu klanu by se hodil někdo takhle šikovný…“

„Jo tak o tohle ti jde,“ usmál jsem se. Vytáhl jsem figurky z batohu a nabídl je Stacey. „Jak se ti líbí ta hádanka?“

„Hmm,“ zamumlala dívka a krás večerního hlavního města si vůbec nevšímala. Dal bych krk za to, že v tuto chvíli pro ni na světě krom těch dvou figurek neexistovalo vůbec nic. „No… a kam máš napsat odpověď?“

„Ty už jsi to vyřešila?“ Když jsem uslyšel Staceyina slova, dostal jsem málem infarkt. To tu hádanku vážně zvládla vyřešit během několika „hmm“ a „no“? To přece není možné! Jak by nějaká osoba mohla být dokonalá nejen vzhledem, ale i vnitřním nadáním?

„To ne, ale kdybych na ni přišla, kam ji zadám?“ rozptýlila mé představy Stacey. Takže nakonec je opravdu jenom člověk! Vrátila mi figurky a dodala: „Dej mi den a na tu hádanku přijdu! Ale, Mahane, řekni mi jednu věc. Jak se jmenuješ?“

„Jak se jmenuju?“

„No pořád ti musím říkat jen tvým herním jménem a to je tak… Prostě vůbec se mi nelíbí, když mi lidi říkají Anastario. Stacey, Anastázie a pro několik vyvolených Stace… To je moje opravdové jméno a moc se mi líbí, proto jsem si zvykla ostatní hráče oslovovat také jejich reálným jménem a ne nějakým vymyšleným, které si při zakládání účtu zvolili. Nebo bys byl raději, kdyby to zůstalo tajemstvím?“

„Ale vůbec ne. Jen se mě nikdo na moje jméno nezeptal. Jmenuju se Daniel, jednoduše Dan.“

„Paráda! Tak mi teda, Dane, řekni, jestli máš ještě něco takhle zajímavého.“

„Cože?“

„No nic, podívám se sama.“ Stacey se ke mně nahnula a vsunula ruku do toho nejcennějšího, co si každý hráč hlídá jako oko v hlavě. Do mého batohu! Sakra! Chtěl jsem změnit nastavení přístupu, ale nikdy jsem se k tomu nedostal… Co už, nemá cenu brečet nad rozlitým mlékem. Stacey stejně netrpí kleptomanií.

„Dany, nechtěl bys mi říct, jak se ti podařilo získat předmět, za který by ti král trpaslíků věnoval půlku království?“ zeptala se Stacey, vytáhla Borhgův Gladir a mávala jím nad hlavou jako nějakou pochodní. Gladir zářil jako slunce, ničil postupující soumrak a změnil podvečer na poledne slunečného dne. Díky němu jsme si mohli do detailu prohlédnout výzdobu naší gondoly a zdiva, které ohraničovalo kanál. Nedokázal jsem se udržet a zapnul nahrávání. Naše okolí bylo vskutku překrásné.

„To by stačilo, zase to schovej,“ řekla dívka, když se dostatečně nabažila. Předmět mi vrátila, aniž by se ode mě dozvěděla, odkud jsem ten malý zázrak získal. Možná si ten rozhovor jen nechávala na později. Kromě Gladiru jsem přece u sebe měl ještě… „Skoro se bojím zeptat, co je tohle zač,“ pronesla Stacey, když z mého batohu vytáhla Krastil z Shalaaru. Zatočila koulí v rukou a pak, když nerozpoznala, k čemu by mohla být dobrá, ji hned vrátila zpět. „Tak už mi to všechno povyprávíš, nebo si budeš hrát na rebela a donutíš mě, abych vůči tobě použila výslechové metody? Musím tě předem varovat, ráda využívám dost sadistické prostředky!“ Stacey poslední slova zašeptala svým horkým dechem přímo do mého ucha.

„Víš, ani by mi nevadilo stát se na chvíli rebelem,“ odpověděl jsem a snažil se zůstat v klidu. Krásná dívka sedí pár centimetrů ode mě, a pokud udělám byť jeden nervózní krok, může tato čarovná chvíle zmizet a já se probudím ve své hotelové posteli zase sám. Je neskutečné uvěřit nejen tomu, že Anastaria sedí vedle mě – mladé ženy jsou přece jenom společenštější – ale dokonce ani nemá v plánu odejít.

„No dobrá,“ zapředla má mučitelka, vytáhla svitek a celou loď pokryla kupole neviditelnosti. „V tom případě začneme s výslechem.“

Můžu říct jen jednu věc. Jako rebel nestojím za nic.

„Altameda…“ řekla Anastaria zamyšleně, zatímco hleděla do stropu nevěstince. „Pořád jsem ještě trochu otrávená, že jsi mi to neřekl hned…“

„Stacey, už jsem ti přece vysvětlil, co se stalo.“ Ležel jsem vedle ní, oči jsem měl upřené na ten samý bod jako ona, ale před očima se mi odehrávalo něco naprosto jiného. Jednorožci se vzpínali, motýli poletovali, květiny kvetly a duha se třpytila. Cítil jsem se skvěle…

„Já vím… Ale víš… Co myslíš, že jsem celé dnešní ráno dělala, místo abych skočila zpátky do hry? Hledala jsem alespoň nějakou zmínku o Urusai. Ne jen o hradu, ale o čemkoli.“

„Jak to šlo?“

„Našla jsem jen jednu věc. Urusai je jedním z prastarých démonů v mytologii Nag. Je o něm známa jediná informace: je děsivý. Jinak jsem nenašla vůbec nic.“

„To znamená, že…“

„Přesně tak. Tenhle démon se usadil v našem hradu a čeká, kdo za ním přijde. Je hrozná škoda, že jsme dostali ty tituly. Mohli jsme se oženit a vstoupit do Altamedy spolu. Jak to tak vypadá, musíš se toho zhostit sám… ale na to sis už asi zvykl.“ Znenadání se ke mně otočila a změnila téma: „Dane, pověz mi, čeká na tebe v reálu nějaká paní Mahanová, která smutně odškrtává v kalendáři každý další den? Ráda bych věděla, jestli tě od někoho odděluju.“

„Žádné oddělování není potřeba. Jsem samostatná nedělitelná jednotka. Co se týká paní Mahanové, bohužel jsem neměl to štěstí a za třicet let jsem ji ještě nepotkal. Vlastně tam venku nemám vůbec nikoho.“

„Co tví rodiče?“

„Už je to sedm let, co zemřeli. Imitátoři byli do dopravy zavedeni teprve před pěti lety… vlastně teď už to bude šest let. Do té doby lidé řídili sami a mí rodiče…“

„To je mi líto, neměla jsem tušení…“

„To je v pořádku. Stacey, mám na tebe podobnou otázku. Jsi moje děvče, nebo jsou dnešní události děsivé tajemství, které se musí uzamknout na sedm zámků, aby se to – Eluno odpusť – pan hmm…, pan Anastarij nedozvěděl? Zrovna mě napadlo, že neznám tvoje příjmení.“

„To zná málokdo. Jmenuju se Anastázie Zvíková a ráda budu tvoje přítelkyně. To zní trochu jako nějaký slib…“

„Ale na mou otázku jsi ještě neodpověděla.“

„Nejsem si jistá, jak na ni odpovědět. Oficiálně jsem nezadaná. TO ale jednomu člověk unebrání, aby mě nebral jako svoji nevěstu.“

„Nevěstu?“ zopakoval jsem a její zpověď ještě více zdramatizoval.

„Ano… Celkem jsem měla tři partnery. Nejznámější z nich je Hellfire. No nedívej se na mě tak! Když s mužem trávíš delší dobu, je jen otázkou času, kdy se ti zalíbí. Chodili jsme spolu skoro čtyři roky, než jsem pochopila, že Hella prostě nezměním. Hellfire a slovo kompromis jsou pojmy, které se vůbec neprotínají. Do jeho světa to slovo nepatří. A proto jsme se rozešli, přesněji řečeno jsem mu dala kopačky. Ale nemyslím si, že by mě Hell nechal jít. Pořád si myslí, že k sobě patříme. Posílá mi dárky a pozvánky k setkání ve hře i ve skutečnosti. V jednu chvíli jsem chtěla z Fénixu odejít, ale… táta mě zastavil.“

„Táta?“ zopakoval jsem a snažil se udržet neutrální výraz. I přes náš aktuální vztah jsem nechtěl dát najevo, že tu informaci už znám.

„No ano, Ehkiller, velitel Fénixu. Pochybuju, že bych bez něj v téhle hře čehokoli dosáhla. Od první chvíle mě bral na klanové porady. Naučil mě a následně mě i donutil, abych myslela sama za sebe… Právě on trval na tom, že si udělám dva vysokoškolské tituly a budu pracovat na třetím. Byl to on, kdo ze mě udělal velitele analytického týmu Fénixu, i když jsem před sedmi lety, když jsem s nimi začala pracovat, udělala tolik logických chyb a přešlapů, že se za ně stydím pokaždé, když si na ně vzpomenu. On ze mě udělal tu Anastarii, kterou Barliona zná, a za to jsem mu vděčná.“

„A jak je tedy možné, že o tebe přišel a přešla jsi ke mně?“

„Myslíš, že měl na výběr? Už dávno jsme se spolu dohodli, že pokud budu chtít, můžu kdykoli odejít. V případě, že bych se chtěla vrátit, ve Fénixu pro mě bude vždycky místo. Mimochodem, víš, proč se klan jmenuje právě Fénix? Budeš třetí člověk, co o tom ví. Fénix se jmenoval náš pes, který s námi žil třicet let a umřel jen několik dní předtím, než Barlionu spustili. Táta toho starého pejska tak miloval, že po něm pojmenoval náš klan. Všichni nám říkají smažená kuřata, ale my dva se jen usmíváme a vzpomínáme na Fénixe. Kuřata měl vážně moc rád…“

Další tři hodiny jsme strávili povídáním. Udělali jsme si takovou osobní dovolenou, protože jsme ignorovali všechny zprávy v chatovém kanálu klanu i příchozí poštu. Jeden druhého jsme se ptali na vše, co nás napadlo. Od zážitků ve škole až po to, co jsme si navzájem o sobě mysleli, když mě Anastaria s Hellfirem poprvé poblíž Beatwicku potkali. Leželi jsme v objetí a hráli hru na pravdu. Nikdy jsem si nemyslel, že by ta hra mohla být zajímavá, dokud jsem ji nehrál s člověkem, kterého jsem měl rád a záleželo mi na něm. Nedokážu říct, co je zábavnější – naslouchat, nebo vyprávět. Obojí bylo velmi příjemné.

Ráno druhého dne mě našlo v klenotnické dílně. Do cesty ke kmenu měničů, ke kterým patřil Slate, zbývaly ještě dva dny. Barsu s Anastarií zaměstnával nábor nových členů do klanu, Plinto nutil dělat bojovníky něco velmi nepříjemného (v klanovém chatu se často objevovaly nářky a stížnosti na jeho rozkazy), Eric se setkal s císařem a v tuto chvíli byl naplno ponořen do zvyšování kovářství… Nevěděl jsem, čím se právě teď zabývají Leite s Clutzerem, ale jsem si jistý, že nesedí s rukama v klíně. Proto jsem využil svých práv velitele klanu, všeho jsem nechal, nachystal si klenotnické nářadí, ke kterému jsem přidal i svůj zbrusu nový Gladir, a dal jsem se do práce. Po noci se Stacey jsem byl tak naplněn emocemi, že se NPC barman, který pracoval v hotelu, zajímal, proč zčistajasna celý zářím.

Designový mód mě přivítal svým obvyklým šerem. Předměty, na kterých jsem nedávno pracoval, byly rozřazeny do několika skupin. Dráty, prsteny, řetízky, náhrdelníky, amulety a další věci zabíraly skoro celou pracovní plochu a nabízely se, abych je vyrobil znovu. Každý typ předmětu byl dále rozdělen na vzácné, epické a neobvyklé věci, abych to, co chci znovu vyrobit, co nejjednodušeji našel. Další kategorie zahrnovala všechny hráče, které jsem vyobrazil na prokletých šachových figurkách. Hledělo na mě všech 32 tváří, přičemž necelá polovina už v Malabaru nebyla.

Polička s jedinečnými předměty, které jsem už znovu vyrobit nemohl, visela přímo přede mnou a skvěly se na ní legendární šachové figurky, Kameamia, Driallův prsten a prokleté šachové figurky. I když šlo jenom o náhledy, předměty přitahovaly mou pozornost a bylo těžké je ignorovat. Napadlo mě pro ně vtipné jméno – dobroty. Byl jsem moc rád, že mi tyto virtuální obrázky nikdo nemohl ukrást, a vzpomněl jsem si na draka Šmaka, který se opájel svým pokladem stejně jako já teď svými bývalými výrobky. Musím se sebou něco dělat. Jinak by se mohl objevit nějaký špinavý hobit a designový mód mi sebrat. To by bylo zlé.

Anastarii už se inspirovalo několik mých návrhů, proto se před mýma očima okamžitě objevily dvě její podoby. Jednu jsem použil na výrobu prokletých šachových figurek, kde se na okolní svět dívala s povýšeným výrazem a druhá podoba stála vzorem pro amulet novicky – milý, bílý a něžný. Právě tu druhou podobu jsem teď zamýšlel využít.

Neměl jsem v hlavě žádný cíl, a proto jsem se odevzdal do náruče inspirace a klenotnického imitátora. Vše, co jsem vytvořil doteď, nebylo vlastně ničím, jelikož jsem to vyráběl kvůli úkolům či podle návodu od vývojářů. Teď jsem však chtěl vyrobit něco opravdu neslýchaného, co by přesně vyjádřilo pocity, které jsem cítil k té nejkrásnější dívce, jakou jsem kdy v životě potkal.

Nejdřív ze všeho potřebuji nějaký podklad. Proplétající se větve stromů a listy, které vypadají jako… Ne, to není ono. Že by květiny? Jo! Vysoké spletené květiny. Girlanda! Zkusím růže… Ne, růže se nehodí. Bodláky? Ano! Kdysi dávno byl bodlák znakem našeho klanu a já jsem si ho velice oblíbil. Teď mi poslouží k jinému účelu. Složité květy, dlouhé tenké stonky, které girlandu obtočí, a tu a tam modrá barva, aby se v ní zrcadlila obloha… Co by mohlo být hezčího? Bodlák se mi objevil přímo před očima, jako by na mě snad čekal.

Téměř okamžitě nastaly první problémy. Snažil jsem se girlandu zamotat a vytvarovat, ale neměl jsem úplně přesnou představu, jak květiny proplést. Nebylo složité vymyslet si bodláků víc, ale spojit je v jeden objekt mi přišlo neřešitelné. V takových chvílích přijde drát velmi vhod! Prostě ho stočím, okolo něj vytvaruju květiny a srovnám je tak, aby květy následovaly jeden za druhým a nepřekrývaly se. Hmm… Výsledná girlanda připomínala spíše srdce než kruh či ovál. Že by do návrhu promluvily mé podvědomé city k Anastarii? Je to možné, měl jsem to vymyšlené sice trochu jinak, ale s tímhle jsem byl taky spokojený.

Rozhodl jsem se ozdobit okraj srdce tlustým propleteným drátem. Nachystal jsem si i držátko na řetízek a zbývala mi už jen ta nejtěžší a nejpracnější část. Přidělat na květinové srdce dívčin obrázek.

Bílá, nadýchaná a krásná Anastaria. Jakmile jsem se zaměřil na její vzhled, začínal se obrázek přetvářet ve známou podobu Eluniných kněžek. Teprve na desátý pokus se mi podařilo vzhled upravit, ale nevypadalo to vůbec hezky. Rozhodl jsem se obrázek nejdříve k přívěšku přidat a teprve pak ho upravit.

Tento nápad vůbec nevyšel. Do květinového srdce jsem umístil dívčinu podobenku a zamračil se. Vypadalo to nehezky, falešně a banálně. Stacey to na pozadí modrých květů bodláku vůbec neslušelo. ‚Slon v porcelánu‘ není úplně vhodný obrat, ale dost odpovídal mému pohledu na věc. Není dobré zobrazovat na herním předmětu podobu jediného hráče, takový předmět musí totiž být s tím hráčem navždy spojen. Už už jsem se rozhodoval, že vymyslím něco jiného, když v tu mě napadla spásná myšlenka! Můžu to udělat jinak!

Podoba Anastarie se vrátila na své původní místo a já jsem se vrátil ke girlandě. Je to sice trochu politováníhodné, ale prostě jsem to přestřelil; střed srdce bude prázdný a právě tam půjdou postavy. Nervózně jsem se kousal do rtu při pomyšlení na ničení něčeho, co dalo takovou práci připravit, ale střední část se mi nakonec podařilo docela rychle vyříznout. Zbyl mi jen květinový okraj, na kterém naštěstí stále zůstávalo dost bodláků. Do vnitřní, nyní volné části jsem začal malovat dvě postavy – Anastarii a sebe. Není to ode mě zrovna skromné, ale hodí se to…

K mému velkému překvapení se neobjevily problémy s Anastariiným vzhledem, ale s tím mým. Sám sebe jsem viděl jen párkrát a přitom jsem se vůbec nezaměřoval na detaily. Délká mých křídel, tvar hlavy, uší… Sirénu jsem zvládl po paměti, ale na obrázek draka jsem musel využít představivost.

Když si propletené postavy sirény a draka našly místo uprostřed květinového srdce, byl medailonek hotov. Zbývaly už jen maličkosti, jako přidat do designového módu materiál, ze kterého medailonek vyrobím. Na lem použiju bronz, v batohu mám ještě několik ingotů. Na bodláky lazurity, kterých mi zbývalo docela dost. A na vyobrazení draka a sirény…

Nejvyšší elementálové mě „potrestali“ tím, že mi předali Ying-Yang. Kámen musím u sebe nosit až do konce svých dnů nebo do doby, kdy pro něj naleznu správné využití… Ještě jednou jsem se podíval na postavy draka se sirénou a pochopil, jak protiklady tohoto kamene správně využít. Bylo by těžké vymyslet větší protiklad, než je drak a siréna.

Vyrobil jste předmět: Montelet, medailon protikladů.

Popis: V dávných dobách proti sobě draci a sirény bojovali jako nepřátelé na život a na smrt. Stalo se však, že drak Julianox potkal sirénu Romeolix. Zahořel v nich cit do té doby nevídaný, ale díky němu překonali na cestě k vzájemnému štěstí všechny překážky. Pokud máte tento předmět nasazen či v batohu, získáváte +15 bodů Atraktivity u všech NPC a 5% zvýšení všech hlavních statistik postavy. Předmět může být nošen jako ozdoba a nezabírá žádné místo pro vybavení.

Třída předmětu: jedinečný. Omezení: předmět je vyroben z kamene Ying-Yang.

Vyrobil jste jedinečný předmět. Reputace u všech frakcí, které jste dosud potkal, zvýšena o 500 bodů.

+5 Klenotnictví. Dohromady: 119.

+1 Dovednost. Dohromady: 10.

Dílnou se ozval zvuk otevíraného portálu a pár kroků ode mě z něj vyšla Anastaria.

„Díky, Hadojede,“ pronesla směrem ke zdi, u které nikdo nebyl. Aspoň z mého pohledu bylo místo u zdi naprosto prázdné. O chvilku později však zeď ožila a já jsem uviděl jednoho ze svých starých známých – kobolda Hadojeda, level 147, zabiják. Bože, jakou rychlostí to leveluje? Jen před několika měsíci, když jsme se potkali ve Farsteadu, měl do stovky dost daleko. „Proč jsi tu ale ty a ne jeden z tvých lidí?“

„V našem klanu jsme si všichni rovni,“ ozvala se koboldova odpověď. „Velitel klanu má stejné povinnosti jako zbytek vojáků. Jinak by postupně přicházel o zkušenosti a schopnosti. Tady mám hotovo. Předávám ti ho živého a zdravého. Během mé hlídky nedošlo k žádnému incidentu, o kterém by stálo za to mluvit. Subjekt byl úplně v klidu.“

„Hodně štěstí,“ pronesla Anastaria ke koboldovým zádům. Divné, pokud si dobře pamatuji, byl ten kluk velkým Anastariiným fanouškem a teď se v její společnosti chová tak klidně… jako by už potkal tu jedinečnou a nenahraditelnou ženu, která by se stala jeho ideálem. Ale co mohlo vést Stacey k tomu, aby mi najala bodyguarda?“

„Ahoj,“ usmál jsem se na dívku, která stála vedle stále otevřeného portálu.

„Už jsi skončil?“ zeptala se mě klidně, ale i přesto mě její slova zasáhla silou blesku. Nebyl v nich ani náznak emocí či zájmu, zda jsem vyrobil něco nového. Dívka se mi dívala přímo do očí a v jejím pohledu jsem neviděl ani ten nejmenší náznak radosti. Právě naopak, četl jsem v nich výtku. „Sbal si věci, už na nás čekají.“

„Asi se na chvíli vzdálím,“ pronesl klenotnický mistr, který si zčistajasna vzpomněl na nějakou další činnost, které by bylo vhodné se věnovat ve vedlejším pokoji. V místnosti jsem zůstal se Stacey sám.

„Co se děje, Stacey? Já vím, na chvilku jsem vypadl z hry, ale to ještě neznamená, že bych potřeboval bodyguarda, a rozhodně si nezasloužím tvoji nevoli.“

„Nezasloužíš?“ napůl zazpívala Anastaria a naklonila hlavu na stranu. „Ty si nemyslíš, že šestidenní nepřítomnost ducha je dostatečný důvod, abych se o tebe začala bát?“

„COŽE?“ vykřikl jsem překvapeně. Otevřel jsem kalendář a nechápavě zíral na datum dnešního dne. Pokud si dobře vzpomínám, který den jsem k práci usedl, pak opravdu uběhlo šest dnů. Setkání klanu, které jsem prošvihl, na mě blikalo z kalendáře. Vlastně to už bylo druhé setkání, které jsem svolal a nedostavil se na něj. Že by se z toho pomalu stávala tradice? Ale jak?

„Dane, co ti mám ještě říct? Ano, najala jsem strážce, a když už jsem byla v tom, tak i informátora, abych se dozvěděla, kdy se vrátíš.“ Podle jejího obviňujícího tónu Stacey pomalu tála. „Třetího dne byla fóra plná zpráv, že se velitel Legend Barliony rozbil. Prý jsi imitátor a ne normální hráč.“

„Vždyť jsou jak babky na trhu,“ odpověděl jsem nejistě a snažil se přijít na to, jak jsem mohl ztratit šest dnů. Z mého pohledu zabrala výroba maximálně pár hodin a mezitím v Barlioně uběhl skoro celý týden! Náš klan zrovna teď nemá času nazbyt a já se na tolik dní odmlčím. „Vyráběl jsem pro tebe dárek…“

„Dárek?“

„Tady,“ nabídl jsem dívce čerstvě vyrobený medailon. „Nevím, co se normálně v takových chvílí říká… Je tvůj!“

Následné dění bylo naprosto nečekané. Jakmile však Anastaria vzala medailonek do ruky, došlo v klenotnické dílně k erupci jasného světla. Zavál kolem nás zlatý vítr a vše okolo se rozzářilo, jako by někdo právě vyrobil jedinečný předmět. Náhlý závan rozhodil stoly, nástroje i materiály, shodil police, ze stropu dílny vytrhl lustr a nemilosrdně jej vyhodil ven oknem. Po podlaze se kutálelo pár jeho zbytků, které se ukázaly být kusy svic.

„Co to tu děl… Co to, sakra?“ ozval se gnómův hlas, kterého do místnosti přitáhly zvuky rozbíjeného skla. Jakmile však otevřel dveře, byl okamžitě zatlačen zpátky obrovským letícím brusným kotoučem. Zabouchly se za ním dveře a na ně napadaly i židle a stoly.

Po několika minutách zůstaly v oku tornáda, které ničilo vybavení dílny na prach, jen dvě osoby – Anastaria a já. Okolo nás poletovaly jako duchové nejrůznější předměty. Vichřice, která v tuto chvíli už vyrvala i střechu, se dvojice dívající se z očí do očí ani nedotkla. Když se s hrozným rámusem pod našima nohama vytrhala ze země podlaha a odletěla za střechou, zůstali jsme stát ve vzduchu. Přistoupil jsem blíž. Jako by to Stacey vycítila, v ten samý okamžik udělala i ona krok ke mně. Okolo nás poletovaly hroudy hlíny. Podlaha už byla dávno pryč, ale zdi se překvapivě pořád držely. Dveře, kterými klenotník nakoukl, se vyrvaly z pantů a já jsem si všiml, že ve vedlejším pokoji probíhá podobná situace, ačkoli střecha i podlaha stála na svém místě. Gnóma jsem však nikde neviděl. Buď se mu podařilo utéct, nebo se schovává za tou obrovskou skříní, což byl poslední kus nábytku, který zůstal v celku.

„Tohle je pro tebe, lásko,“ řekl jsem a chytil Anastarii za ruce. Pozoroval jsem její oříškové oči a bylo mi jedno, že na mě ještě před pár sekundami byla hrozně naštvaná nebo že by v záchvatu vzteku mohla můj dar odmítnout. V tuto chvíli na tom vůbec nezáleželo. Poprvé ve svém životě jsem upřímně vyjádřil ženě své city a nebál jsem se její reakce.

„Díky, lásko,“ pronesla Stacey a ať už to zní jakkoli banálně či červeně, ponořili jsme se do sladkého světa polibku.

Trval navěky… Přitiskl jsem Anastarii k sobě, zavřel štěstím oči a vznesli jsme se do oblak. Hlava se mi točila, jako by Anastaria znovu použila svou schopnost zvýšit pro své okolí svůj půvab, ačkoli by na mě vlastně neměla fungovat. Mou myslí poletovaly podivné obrázky draků, sirén, amorků a srdcí. Po chvíli nás vichřice dostihla. Byla trochu chladná, ale neobtěžovala nás. Dnes jsem pochopil, co znamená výraz „v sedmém nebi“, ačkoli jsem se osobně nacházel tak v pětačtyřicátém. Dokonce ani noc, kterou jsme spolu strávili, mi nepřinesla tolik radosti jako tento polibek.

„Je tu zima!“ zašeptala mi po chvíli do ucha Anastaria, silněji se ke mně přitiskla a objala mě. Zakryl jsem ji křídly a ocasem, abych ji ochránil před štiplavým větrem. Počkat! Křídla? Ocas? Zima?

„Můj synu! Ty sis dovolil přivést do našeho světa sirénu?“ zahřměl Renoxův hlas, odrážel se od hor, jejichž špičky pokrýval sníh, spouštěl laviny a já jsem si uvědomil, co se v pětačtyřicátém nebi skrývá. Vilterax! Domovina malabarských draků!

„Zničte ji!“ poručil můj virtuální otec a hejno draků, které kroužilo několik stovek metrů daleko, se rozletělo směrem k nám.

„Neopovažujte se jí dotknout!“ Vyčaroval jsem na Anastarii zlatý štít, aby ji uchránil před chladem, a vznesl jsem se do vzduchu, abych ji mohl bránit před možnými útočníky. Draci zpomalili, zamávali křídly a podívali se na velikého zeleného Renoxe. Stalo se něco neslýchaného. Drak se postavil na obranu svého odvěkého nepřítele. „Anastarii miluji a nepřeji si, aby jí bylo jakkoli ublíženo!“

Má slova několik draků natolik překvapila, že zapomněli máchat křídly a začali padat jako obrovské kameny k zasněžené zemi. Jeden z draků však neúnavně letěl dál a za chvíli se objevil po mém boku. Draco! Předvedl piruetku a elegantně poletoval vedle mě.

„Kryju ti záda, brácho!“ ujistil mě můj totem a výhružně ježil šupiny na krku. „Milenci, kteří přiměli k rozkvětu Ying-Yang, si zaslouží na své strastiplné cestě k radosti pomoc! Vyslyš mě, otče!“ zařval Draco na Renoxe. „Díky nim rozkvetl Ying-Yang!“

„Všichni zpátky!“ Horami zaduněly další laviny a Renox ztěžka dosedl na zem. „Jsi si jistý, synu?“

„Lze o tom snad pochybovat? Podívej se sám!“ řekl Draco spokojeným hlasem a ukázal nejdřív na můj a následně na Anastariin krk. Uvědomil jsem si, že bez zrcadla se na svůj krk nepodívám, tak flexibilní nejsem. Podíval jsem se na Anastariin.

Můj medailon se změnil a zvětšil, aby jí v podobě sirény lépe seděl na krku. Drak se sirénou byli na pozadí z bodláků propleteni ve vášnivém tanci. Vezmu-li v potaz, že při výrobě jsem obě postavy nechal jen tak stát vedle sebe, byl jsem si jistý, že tohle už není můj medailon. To však nebyl jediný rozdíl… Podle všech návodů a manuálů byl Ying-Yang dvoubarevný kámen. Barvy bez zastavení protékaly jedna druhou, byly však stále jen dvě. Ale teď…

Co by se stalo, kdybyste popadli duhu a změnili pořadí jejích barev? Stále by byla nádherná, ale bylo by na ní něco divného. Co by se však přihodilo, kdyby se barvy duhy neustále pohybovaly, jako by i ony byly přinuceny k věčnému tanci? Přesně to teď viselo Anastarii na krku. Pohlcen touto novinkou jsem otevřel vlastnosti medailonu a uvědomil si, že byly možná ještě o něco víc ohromující než samotný medailon:

Ženský aspekt Monteletu, medailonu protikladů.

Popis: V dávných dobách proti sobě draci a sirény bojovali jako nepřátelé… Pokud máte tento předmět nasazen či v batohu, získáváte +15 bodů Atraktivity u všech NPC a 5% zvýšení všech hlavních statistik postavy. Předmět může být nošen jako ozdoba a nezabírá žádné místo pro vybavení. Když se tento předmět nachází méně než sto metrů od svého mužského protějšku, dojde ke zvýšení vlastností o dalších 15 %. Majitelé medailonu se k sobě mohou vzájemně jedenkrát denně přemístit. Majitelé medailonu mohou vzájemně telepaticky komunikovat.

Třída předmětu: jedinečný. Omezení: tento předmět nelze předat jinému hráči. Předmět je vyroben z kamene Ying-Yang.

Takže to nebyly jen povídačky, „zaslechl“ jsem Anastarii promluvit. Dane, řekni něco!

Jaké povídačky? zakřičel jsem a v hlavě si představoval Anastariinu podobu. Nemám nejmenší tušení, o čem to Stacey mluví. Její hlas jsem uslyšel hned vedle svého ucha, ale zároveň i někde uvnitř hlavy. Přitom jsem si byl jistý, že si se mnou má představivost nehraje. Ona ke mně opravdu mluvila.

Nekřič tak! Technologie kapslí bez problému telepatii umožňuje, ale Korporace ji odmítá využít a odkazuje na vnitřní nařízení a omezení. Vypadá to, že je dnešek naším šťastným dnem! Neskutečně šťastným! No toto! Zkontroluj svou energii!

Proč, je s ní něco v nepořádku? stihl jsem se ještě zeptat, než se mi před očima objevilo dlouho zapomenuté upozornění:

Úroveň energie: 30. Zadrž, ty vzteklý šamane!

„To je škoda,“ pronesla Stacey už svým normálním hlasem. „Vidím, že telepatii můžeme využívat jen v naléhavých případech, když jsme daleko od sebe nebo je potřeba něco rychle probrat. Mých 400 bodů energie vystačí asi na tři minuty rozhovoru a pak si budu muset odpočinout. Zkusím dneska najít o tomhle ‚amuletu‘ další informace. Strašně ráda bych vyzkoušela možnost přenesení jednoho k druhému, ale to může ještě počkat. Zrovna teď…“

„Vy dva jste na nás už zapomněli?“ zavrčel Renox zdvořile a přišel k nám. „Siréna ve Vilteraxu… Nikdy jsem si nemyslel, že bych se toho dne dočkal. A kdo jiný ji sem mohl přivést, než sám můj syn! Nevím, zda být šťastný, že se mu podařilo nechat rozkvést Ying-Yang, nebo truchlit, protože se zamiloval do sirény.“

„Dovol mi jednu otázku, ó veliký vládce nebes.“ Anastaria se Renoxovi podřízeně uklonila a z nějakého důvodu sklonila svou hlavu k pravé straně. Tím nastavila velkému drakovi svůj krk, i když byl díky podobě sirény chráněný šupinami. „Co máš na mysli tím, že se nám podařilo nechat rozkvést Ying-Yang? Co jsem já s vaším synem udělala, že kámen získal barvu duhy?“

„Pozorujte a učte se, synové mí!“ pronesl Renox spokojeně a na dívku pohlédl úplně jinak než předtím. „Není divu, že je to siréna – pravidla oslovení nadřízených zná lépe než někteří draci!“

Draco se výtce jen usmál a vyletěl vysoko do oblak. Renox let svého syna chvíli pozoroval, ale pak se otočil zpátky k nám:

„Kámen Ying-Yang byl stvořen Eversquetorem, nejstarším synem Stvořitele Barliony, jako pomůcka při hledání partnera. Kámen se nikdy nemýlil. Pokud jeden ze zamilované dvojice předal druhému kámen Ying-Yang a ten rozkvetl do barev duhy, znamenalo to, že sami bohové tomuto spojení požehnali. Nikdo nedokáže zpřetrhat pouto, které tyto milence pojí. Po Eversquetorově smrti však kámen ztratil část své moci. V rukou milenců rozkvete, ale nejdříve se musí jeden druhému zcela otevřít. Musí věřit jeden druhému jako sami sobě a najít v partnerovi část sebe sama. Tu část, která ze dvou různých organismů vytvoří jeden celek.

Ying-Yang už nerozkvetl po několik tisíciletí, proto se Eluna uchýlila k malému triku. Přiměla přírodu, aby oslavovala pokaždé, když se setkají dva milenci a jeden z nich má u sebe Ying-Yang. Čím lepší je mezi těmi dvěma spojení, tím silněji svět okolo nich toto spojení „slaví“. Říká se, že někdy jsou jejich city natolik silné, že příroda okolo nich nejenže slaví, ale ponoří se do takového chaosu, jako když se přerostlé štěně zapomene a začne řádit. Nevnímá své okolí, někdo může přijít i k úrazu, nebo je místo, kde k takovému spojení dojde, srovnáno se zemí. Ale nemusíte se ničeho bát. K něčemu podobnému v Barlioně došlo zatím jen dvakrát. Po tomto Elunině chytrém plánu kameny začaly rozkvétat stále častěji a spojovaly milující se srdce. Pokud si však dobře vzpomínám, ještě nikdy se nestalo, aby kámen rozkvetl pro dva svobodné občany. To je poprvé!“

Drak přistoupil až k nám. Hodnou chvíli se upřeným pohledem díval na Anastarii, pak se však otočil ke mně a pronesl:

„Synu! Jsem hrdý, že jsi našel část sebe sama, i když je ta část ukryta v nepříteli. Od této chvíle až do doby, kdy vás rozdělí smrt, ji ochraňuj, jako bys chránil sám sebe!“ Drak se otočil na sirénu, která stála vedle mě, a zavrčel: „Nepříteli! Kdybychom se potkali dříve, s radostí bych tě zničil, ale část sama sebe jsi našla v mém synovi. Od této chvíle až do doby, kdy vás rozdělí smrt, buď tomuto draku vhodnou partnerkou!“

Přejete si vyslovit manželský slib?

Pozor! Tato činnost nepřenáší žádné právní důsledky do reálného světa!

Stačil mi jeden pohled na Anastarii a pochopil jsem, že stejné oznámení přišlo i jí. Improvizovaná virtuální svatba! To je něco, co jsem ani v nejmenším neočekával! Celý svůj dospělý život jsem od něčeho podobného vždy utíkal a bál se odpovědnosti. V Barlioně se však veškerý můj strach ztělesnil do podoby jedné krásné, milé a laskavé dívky.

Ano! Bez rozmyslu jsem stiskl tlačítko nabízené odpovědi. Jak bych mohl takovou možnost odmítnout? Nikdy! Před námi se okamžitě objevily naše svatební sliby, z čehož jsem poznal, že i Stacey tlačítko „ne“ ignorovala.

„Anastario! Já, nejvyšší šaman a drak Mahan, ti slibuji věčnou lásku v radosti i smutku…“

„Mahane! Já, generálka i poručice paladinů a siréna Anastaria, ti slibuji lásku v radosti i smutku…“

Slova z nás vyšla ve stejnou chvíli, jako bychom to nacvičovali. Jakmile si i poslední slovo našlo cestu ven z našich rtů, amulety visící nám na krku se navzájem přitáhly jako dva obrovské magnety. Neznámé síle jsem odolával, ale po chvíli zesílila natolik, že mě k dívce jednoduše dotáhla. Dokázal jsem jen roztáhnout tlapy a nabídnout Anastarii, která letěla směrem ke mně tažená svým vlastním amuletem, své objetí.

V momentě, kdy se naše amulety dotkly, jsem na sekundu oslepl z jasného záblesku, jako by se mi před očima objevilo nové slunce. Když se mi zrak navrátil, uvědomil jsem si, že stojíme uprostřed obrovského kráteru, který kdysi býval klenotnickou dílnou. Já i Anastaria jsme byli změněni do lidské podoby a každému z nás se na krku pohupoval stejný amulet. Podíval jsem se na Stacey a nedokázal se nezasmát. Ať už se to někomu líbí nebo ne, stála přede mnou baronka Anastaria, žena Mahana. Ve vlastnostech mé postavy se zase skvělo jméno hrabě Mahan, manžel Anastarie. No, to by bylo…

„Rychle do portálu, než si nás všimnou strážní,“ zašeptala Anastaria a okamžitě portál aktivovala.

„Mahane!“ Jekot klenotnického mistra byl slyšet nejspíš po celém Anhursu. „Tys znič…“

Nečekal jsem dost dlouho na to, abych si vyslechl, co se mi podařilo zničit, a skočil jsem do portálu za Stacey. Doufal jsem jen, že nás přesune někam daleko od Anhursu.

To se rozhodně podařilo… Bohužel jsme se ocitli přímo na místě, kde jako by se všechno připravovalo na nadcházející bitvu.

„Už ses konečně probudil?“ zeptal se Magdey a prohlédl si mě od hlavy až k patě. „Mahane, nemáme moc času. Budu se tě rychle ptát a potřebuji od tebe slyšet co nejrychlejší odpovědi. Jsi vybavený na léčení?“

„Ne,“ odpověděl jsem okamžitě a všiml si vážných pohledů na tvářích ostatních členů klanu.

„Nemáš náhodou nějaké tajné schopnosti, které by byly schopny léčit spousty lidí najednou, nebo naopak spoustu lidí zranit?“

„Opět ne,“ tento výslech mě začínal mást. O co jde?

„Dobře… Nastudoval jsem si šamanský strom schopností. Na levelu 51 nám příliš nepomůžeš. Snaž se stát uprostřed a čaruj Léčivé studánky.“

„Můžeš mi říct, co se děje? Pokud jsi opravdu studoval šamanské schopnosti, měl bys vědět, že naše schopnosti se dají zkombinovat a síla vyvolání záleží na elementálech. Nejsem si jistý, proč vytahuješ právě 51. level, ale má úroveň vyvolávání je 9.“

„Počkat,“ přerušil mou litanii Magdey a zeptal se: „Devátá úroveň? Na levelu 93?“

„Koho zajímá nějaký level? Ačkoli nemám léčení, jako léčitel nebudu o nic horší než Barsa.“

„Skvěle! V tom případě se můžeš připojit k druhé skupině, kterou vede Plinto.“

„Čas nadešel,“ napůl promluvil, napůl zaječel obrovský zarostlý muž a teprve v té chvíli jsem si všiml, že se nacházíme na opravdu podivném místě. Obrovskou mýtinu, kdysi zelenou, teď však rozšlapanou, obklopovaly vysoké stromy. Jak mě mapa milostivě informovala, stál jsem uprostřed Skalistého lesa.

Uprostřed mýtiny jsem spatřil veliké, kulaté a dřevěné pódium, kolem kterého bylo v kruhu postaveno několik řad židlí. Celé uskupení připomínalo něco jako amfiteátr. Okolo kraje mýtiny byly rozesety velké stany – napočítal jsem jich asi dvanáct – a nad každým z nich vlály vlajky roztodivných barev. Okolo velikých stanů stály ještě stany o něco menší. Připadalo mi, že se dvanáct válčících klanů rozhodlo vyhlásit dočasný mír a společně sledovat nějakou show. Proč válčících klanů? Do nejbližšího stanového ležení jsem viděl, jako by vyrostlo na mé dlani, a nemohl jsem si nevšimnout nejen narychlo vykopaného zákopu, který svými ostrými a ven směřujícími bodci připomínal ježka, ale i ozbrojených skupin strážných, kteří bedlivě pozorovali nejbližší okolí, zda se neblíží nějací nepřátelé.

Můj klan byl součástí třináctého ležení. Nad naším hlavním stanem se však netřepotala žádná vlajka. Vlastně jsme neměli ani ten hlavní stan, jen prázdné místo. Nikdo se asi neodvážil bez přítomnosti velitele stan vztyčit.

„Jste připraveni dokázat, že jste získali obřadní štít?“ zařval obr znovu.

„Jsme připraveni!“ zakřičel v odpověď nějaký starý muž.

„V tom případě nechť do ringu vstoupí válečníci Stříbrné ruky! Klany už to čekání hrozně unavuje.“

„Jdeme!“ zařval místo starého muže Magdey a sebevědomě zamířil k amfiteátru. Hmm… Nikoli Anastaria či Plinto, ale Magdey! Že by těch šest dní, které jsem zmeškal, bylo pro můj klan tak produktivních? Všichni ostatní následovali velitele výpravy, včetně Erika i Clutzera. Váhal jsem a přesně nechápal, co se ode mě čeká. Mám zůstat stát, nebo jít s nimi? Rozhodl jsem se počkat a po chvíli jsem na rameni ucítil Plintovo přátelské poplácání.

„Šéfe, co se děje? Nečekal jsi od nás takovou bojechtivost? Pojďme, řeknu ti, o co jde. Ty se prostě jen postavíš doprostřed mé tlupy – rovnou si zobraz všechny naše tabulky, ať na ně dobře vidíš – a budeš nás léčit a čarovat na nás bonusy. Protivníků si nevšímej, na ty se zaměříme my.“

„A co tu vlastně děláte?“ zeptal jsem se, když jsme dorazili asi do půli cesty mezi naším tábořištěm a arénou.

„Princův úkol byl už splněn – obřadní štít předán. Ale pak se úkol zničehonic aktualizoval a nabídl nám možnost bojovat. Promluvili jsme si o tom a úkol přijali. Podívej se na popis úkolu, měl by se změnit i u tebe…“

Doprovázení prince.

Popis: Vrátil jste obřadní štít měničům klanu Stříbrné ruky, ale některé další klany měničů se odmítají podřídit rozhodnutí Rady měničů. Prokažte, že je štít skutečný, tím, že budete bojovat proti sedmi klanům měničů v Aréně.

Odměna za splnění: proměnná. Trest za nesplnění nebo odmítnutí úkolu: proměnný.

„Dočetl jsi?“ usmál se Plinto, když si všiml mého výrazu. „Stojí proti nám sedm klanů a dalších pět nás podporuje. Musíme se udržet nejméně po čtyři kola a odměna nás nemine. Magdey a Stacey připravili strategii, která by měla vykompenzovat ztrátu levelů, kterou během plnění úkolu utrpíme. Ty prostě stůj uprostřed a snaž se léčit všechny okolo. Nic složitého.“

„Proč ztrácíme levely?“

„To si necháme na později, jo? Jakmile skončí první bitva, můžeme to probrat.“

„Dobrá…“ Stacey? oslovil jsem dívku telepaticky.

Plinto by ti měl všechno říct. Něco ti není jasné?

Ale jo, jenže…

Dane, neplýtvej energií, budeš ji potřebovat. Promluvíme si později, už tak máme zpoždění, protože jsem pro tebe musela letět.

Když jsme se přiblížili k aréně, měl jsem možnost si lépe prohlédnout VIP sekci. Obrovská lóže byla vyzdobena kožešinami, štíty, prapory a látkami nejrůznějších barev. Uprostřed lóže stála dvě masivní křesla. Jedno z nich bylo prázdné, ale v druhém seděl obr. Obrovský muž, který nám přišel říci, že máme vstoupit do arény, byl proti místnímu náčelníku miniaturní. Nemám tušení, jak vysoký ten obr mohl být – tipoval bych minimálně čtyři metry – ale takového mastodonta jsem ještě neviděl. Jeho olbřímí paže v sobě ukrývaly zvířecí sílu a co do rozměrů se mohly rovnat s mým hrudníkem. Jeho tlapy vypadaly širší než já! Hrudník toho chlapa by se dal použít místo beranidla a krví podlité oči, schované pod širokým obočím, propichovaly hrozivým pohledem celé okolí. Mašina na zabíjení s levelem 350…

„Ten chlápek nevypadá špatně!“ objevil se vedle mě Magdey a stejně jako já si i on prohlížel náčelníka. „Pokud přežijeme do čtvrtého kola, bude jen náš!“

„Co tím myslíš, náš?“ zeptal jsem se překvapeně. „Ten krokodýl dvakrát schramstne a je po nás, než se nadějeme!“

„Jo, to je možné,“ souhlasil se mnou Magdey. „Ale aby k tomu mohlo dojít, alespoň jeden z nás musí přežít do čtvrtého kola. Teprve pak si může dát ten velikán svou svačinku. To je toho. Poslyš, promiň mi ten ostrý tón před chvílí. Na zdvořilosti nebyl čas.“

V pozadí hlasatel vykřikoval něco o tom, jak klan Stříbrné ruky ztratil svůj obřadní štít a byl vyhnán z Rady. Klan však svou relikvii nalezl a přeje si opět získat právo na klanový prapor.

„Hele, přípravou různých strategií jsme strávili poslední tři dny a vymysleli jsme způsoby, jak bojovat. Udělej pro mě něco a všímej si, co dělají ostatní léčitelé v čele s Barsou, pokud chceš tedy vydržet co nejdéle.“

„Jasan,“ souhlasil jsem. „Ještě něco dalšího?“

„Nenech je na sebe zaútočit,“ zamračil se Magdey, které si má slova vysvětlil jako sarkasmus. „Jedeme v tom všichni spolu. Rituál krve je zápas o čtyřech kolech. V prvním bojujeme proti stejnému počtu měničů. 62 proti 62 bojovníkům. V druhém kole zbytek nás bojuje proti doplněnému počtu měničů. Nezapomínej, že jich bude stejný počet jako v předchozím kole. Třetí kolo je stejné. Čtvrté kolo se odehraje proti tamtomu bossovi. Cílem je, aby alespoň jeden z nás přežil až do úplného konce. V aréně nemůžeš zemřít. Jakmile se ti zdraví sníží na jediný bod, budeš přenesen ven a vyléčen. Pak už se ale do arény nemůžeš vrátit. Teoreticky nic neriskujeme, kromě toho, že pokud padneme, bude nám navždy do Skalistého lesa zapovězen přístup.“

„Chápu. Pověz mi, je složení našich nepřátel totož…“

„Vstupte do arény!“ přerušil mou otázku hlasatel a brány, které nám bránily v postupu, se s hlasitým lomozem zvedly. „Rituál krve začíná!“

Rozezněly se bubny. Nejdřív pomalu, postupně však tempo zrychlovalo, až se zvuky spojily v jednolitý řev. Místa okolo arény se postupně zaplňovala a já jsem poprvé spatřil měničku. Zachytil jsem pohled hezké dívky sedící několik metrů ode mě, podle jejího amuletu se měnila v medvěda, usmál jsem se na ni a ona mi úsměv oplatila. Ženská část místní populace byla k nerozeznání od normálních lidí. Pokud jste se nepodívali na jejich vlastnosti, vůbec by vás nenapadlo, že by se mohly přeměnit na medvěda či vagrena.

Vstoupil jste do Arény. Z důvodu omezení úkolu je level vaší postavy snížen na 51. Všechno vaše vybavení, statistiky a schopnosti byly náležitě upraveny. Dokud jste v Aréně, nemůžete použít následující schopnosti: vyvolání elementála zpomalení (vyžaduje level 75), vyvolání elementála…

Dlouhý seznam elementálů, které jsem nesměl během pobytu v aréně vyvolat, zabral celý můj výhled, proto jsem jimi rychle proletěl a žasl nad jejich různorodostí. Zjistil jsem, že během boje nemůžu být vzkříšen ani svitkem ani knězem, a zbytek textu už jsem ani nečetl. Vzal jsem si k srdci tu nejdůležitější informaci – stále můžu léčit a útočit. Vše ostatní bylo podružné. Na to jsem tu měl Plinta a Magdeyho.

„Vy, kteří chcete ostatním dokázat, že klan Stříbrné ruky má právo zasednout v Radě mezi ostatní klany,“ otočil se k nám hlasatel, „jste připraveni?“

„Jsme!“ zakřičela okamžitě Anastaria.

„Vy, kteří jste přišli klanu Stříbrné ruky předvést, že jejich místo je mimo Radu, jste připraveni?“

„Jsme!“ ozvaly se hrdelní hlasy 62 měničů. Naši nepřátelé vešli do arény na opačné straně a všem se na čelech leskla čelenka s číslicí 1. Pokud jsem to pochopil správně, budeme bojovat proti členům všech sedmi klanů, kteří stáli proti uznání místa v Radě pro klan Stříbrné ruky.

„Bojujte!“ zavelel náčelník chraplavým hlasem a naším směrem se rozletěla chlupatá lavina medvědů a vagrenů. Jejich mordy se zkřivily do zlomyslných úšklebků.

Začala první bitva o čest klanu Stříbrné ruky.

Podle plánu jsem zaujal místo uprostřed hráčů naší skupiny, na jejíž okraj se postavili tanci nebo jiní dobře obrnění bojovníci – válečníci a nemrtví rytíři, případně rychlí a hbití hráči jako Plinto nebo Clutzer. Jejich úkolem bylo jednoduše neumožnit protivníkům dostat se k léčitelům a bojovníkům na dálku. Anastaria a Magdey veleli každý své vlastní skupině a určovali cíle útoků, které se následně ocitaly pod soustředěnou palbou tuctu bojovníků. Měniči si navzájem překáželi, když se k nám chtěli prodrat. Vzájemně do sebe strkali a hryzali, bojovali mezi sebou o místo, a proto nám nedělali příliš velké problémy. Jejich armáda byla proti nám příliš neorganizovaná. Na první vlně mě zaujalo jen to, jak rychle jsme utvořili kruh, a jejich klín, který se téměř okamžitě rozplynul. Legendy Barliony přemohly medvědy 62-0 asi za pět minut a poslaly všechny své protivníky na zasloužený odpočinek.

„První kolo je u konce!“ vyhlásil hlasatel, když byl z arény přenesen poslední měnič. „Bojovníci Stříbrné ruky dokázali, že je jejich zájem skutečný a nemají v úmyslu couvnout. Vy, kteří máte zájem klan Stříbrné ruky potrestat a ukázat mu jeho pravé místo mimo Radu, jste připraveni k boji?“ zopakoval starý muž v roli hlasatele svou otázku k měničům s čelenkami, na kterých bylo napsáno číslo 2. Ti se seřadili na opačné straně arény.

„Jsme připraveni!“ zavrčeli unisono naši nepřátelé a s mávnutím pracky jejich náčelníka začalo druhé kolo.

„Stejný postup jako minule,“ zavelel Magdey, když se na naše tanky přiřítila vlna „dvojek“. „Počkejte na mé znamení, zaměřte se na…“

Ihned začalo být jasné, že následující situaci můj velitel výpravy neočekával. Mezi měniči byli i čarodějové.

„Kněží! Vyčarujte ochrannou kupoli!“ zařvala v panice Barsina, jakmile se nám nad hlavami zhmotnil déšť ledových krup a rampouchů ostrých jako kopí a začal padat na zem. Naši situaci ještě ztížil fakt, že mezi ledovým deštěm a zemí stáli členové naší výpravy… „Mahane, začni rychle léčit! Někdo se musí zaměřit na čaroděje!“

„Odkud se vzali?“ objevila se v chatu zpráva od Magdeyho. „Včera jsem to kontroloval a mezi měniči nebyl ani jeden čaroděj!“

„Taky jsem žádného neviděla,“ souhlasila Stacey. V tu chvíli jsem pochopil, že naše strategie byla postavena na myšlence, že měniči bojovali jen jako bojovníci na blízko a v jejich repertoáru nebyly žádné útoky ze zálohy. Proto jsme se spojili v jeden veliký kruh, který byl teď ničen nejrůznějšími nepříjemnými kouzly.

Boj druhé vlny se od té první nemohl více lišit. Nepřátelé se zastavili několik desítek metrů před námi a dopředu vyslali jen obrovité medvědy, kteří, jak jsem předpokládal, zastávali úlohu tanků a dostali za úkol, aby na sebe přilákali co nejvíce našich útoků.

„Nemůžu trefit jejich játra! Ani je nevidím!“ zařval jeden z našich lovců odpověď na Magdeyho určený cíl. Kromě toho, že nám obrovští medvědi bránili ve výhledu, znemožňovali nám i mířit na určená místa.

„Čarodějové, vykouzlete parádní ledovou show!“ rozkázala Anastaria. „Všichni bojovníci udělají deset opatrných kroků směrem k měničům! Tanci, připravte se na postup vpřed. Může to trochu rozhodit naše řady a nepřátele toho budou chtít využít. Léčitelé! Proč někteří z nás nejsou vyléčeni? Všechny neustále uzdravujte! Až řeknu tři, uděláme deset kroků vpřed! Jedna! Dva! Tři!“

Ukázalo se, že synchronizovaný postup vpřed větší skupiny lidí vyžaduje nějaký trénink. Například je potřeba natrénovat to, že se zástup musí vyhnout léčitelům, kteří se snaží udržet zdraví celé skupiny na přijatelné míře. Navíc nesmíte zakopnout a padnout pod nohy svých vlastních spoluhráčů. Při pátém kroku jeden z našich hráčů zakopnul, upadl na záda tanka kráčejícího před ním a shodil ho. Tím se naše přední řada začala tříštit. Ledový déšť ustal a vyrazila na nás útočná skupina měničů. Vzdálenost mezi námi jsme zkrátili sami a teď…

„Uzavřít kruh!“ podařilo se Anastarii zařvat těsně před tím, než byla naše skupina rozdělena na dvě části. Ohromný tank přeběhl nad ležícím tankem a naší řadou proletěl jako bourací kladivo tenkou zdí. Nevšímal si hráčů a rozrážel všechny bez rozdílu. Tento medvědí útok vlastně nikomu nic neudělal, jen poshazoval hráče na zem a ubral jim trochu zdraví, které bylo okamžitě vyléčeno léčiteli, ale medvěda následovali další nepřátelé, kteří už používali svou rychlost, zuby a ostré drápy. Během několika sekund byl náš kruh roztrhnutý na dvě poloviny a v tu chvíli začala ta opravdu nepříjemná část.

Prvními z nás, kteří si šli odpočinout mimo arénu, se stali ležící tank a lupič, který do tanka vrazil a shodil ho. Tihle kluci skončili doslova ušlapaní a neměli šanci se zvednout. Následovali je lovec, dva čarodějové, nemrtvý rytíř a další tank, který chránil opačnou stranu našeho kruhu. Měniči jednoduše srazili a udupali všechny hráče, kteří se jim dostali pod tlapy. Nebylo možné jejich rychle padající zdraví léčit. Dokonce i Stacey při pohledu na šednoucí tabulky hráčů skřípala zuby. Paladinové mohou svou bublinu používat až od levelu 100, proto nemohla některého z hráčů na deset sekund ochránit. Už sedm z nás padlo.

„Přeskupit! Hráči v koženém a plátovém brnění se přesunou na okraj. Utvořte menší kruhy! Léčitelé, pořádně zaberte! Tanci, snažte se dostat nepřítele dál od hráčů v kožené zbroji!“

„Plinto! Před tebou je deset čarodějů! Vezmi s sebou Clutzera a seřežte je! Lorgasi, pomoz jim! Eriku, přeber na sebe tu potvoru, co na mě útočí! Mahane a Barso, přesuňte se do středu a všechny uzdravujte! Vypomozte i druhé polovině. Bojovníci, zaměřte se na dané cíle!“

I přes naše rozdělení do dvou skupin si velitel výpravy hodlal zasloužit svou mzdu. Na nepřátelích se objevily značky, vzduch houstl rozkazy a bonusy, které nám zvyšovaly statistiky. Z objektivního hlediska se nestalo nic tak moc závažného. Prostě jsme se dostali pod menší tlak a já jsem musel vyvolávat elementály tak rychle, že jsem téměř ani nestíhal dokončit vyvolání toho předchozího a už jsem začínal vyvolávat dalšího. Takovou rychlost boje jsem si vůbec neužíval, ale ani tak to nestačilo, když měniči zaměřili své útoky na lupiče a čaroděje. Bylo nesmírně těžké léčit hráče, kterého měl ve své moci medvěd.

„Druhé kolo je u konce!“ zakřičel hlasatel o deset minut později. „Klan Stříbrné ruky prokázal, že si umí stát za svým. Znovu se ptám – jste vy, kteří chcete našim bratrům odepřít zákonné místo v našich řadách, připraveni?“ zařval hlasatel směrem k měničům s číslem 3 na čelenkách. Ti přistoupili ke kraji arény.

„Všichni si doplňte manu!“ rozkázala Anastaria, jakmile hlasatel začal svůj další proslov. Druhé kolo si vybralo dost vysokou cenu. Ztratili jsme dohromady devět hráčů. Nebylo možné je při boji vyléčit. Jakmile jsme zaútočili na jejich čaroděje, měniče popadla zuřivost. Tři z nich se rozběhli na čaroděje a následně na lupiče a vyhostili je z arény.

„Jsme připraveni!“ zakřičela třetí skupina a do arény vstoupili hrdinové. Dvaapadesát hrdinů a deset normálních měničů, kteří se ani neobtěžovali změnit se do svých zvířecích podob. Drželi v rukou hole, utvořili jednu velkou skupinu a začali na sebe sesílat pozitivní bonusy. To teda ne! Nejenže čelíme hrdinům, ale v řadách našich nepřátel byli i léčitelé, kteří je ještě více zesilovali? To nebylo v plánu!

Účel hrdinských NPC, jak si je vývojáři představovali, ležel v otestování připravenosti hráčů. Proč kvůli zkušenostem zabíjet sto krav, když máte možnost zabít jednoho hrdinného býka a získat za zlomek času tu samou odměnu? Hráči nikdy na takovéto nepřátele neútočili sami a už vůbec ne, pokud byl jejich level velmi blízko levelu hrdinského NPC. Objevilo se nepsané pravidlo, podle kterého hráči utvořili pětičlennou skupinu, ve které měl své místo tank i léčitel. Útoky hrdinského NPC působily tak obrovská zranění, že by smrti neunikl ani hráč s o dvacet levelů vyšší postavou. Vývojářům se musí uznat, že podobná NPC bylo možné potkat pouze v jeskyních nebo speciálních lokacích, do kterých se samotný hráč zpravidla nevydá. Tedy pokud je střízlivý a příčetný…

„No tak, děcka, zatancujem si!“ oznámil nám Magdey. „Hrdinové nejsou jen obyčejné stvůry. Jejich imitátoři jsou nejméně o úroveň lepší, mají vyšší statistiky a o dost silnější útok! Léčitelé, veškeré léčení musí jít do tanků! Neztrácejte čas, na výběr toho nejefektivnějšího kouzla nebude prostor!“

Padesát tři hráčů proti šedesáti dvěma měničům. Nebylo by to tak hrozné, kdyby proti nám nestálo padesát dva hrdinů. To je příliš…

„Připravte se!“ zakřičela Anastaria, když naším směrem vyrazila třetí vlna. „Zaměřujte se na označené cíle!“

Dokonce i já jsem ucítil náraz hrdinů. Přestože jsem stál uprostřed našeho improvizovaného kruhu, rázová vlna dorazila až ke mně, ačkoli musela projít třemi řadami hráčů přede mnou. Nedokázal jsem si ani představit, jak ohromnou ránu museli cítit na svých štítech tanci. A především Eric, který měl vypnuté smyslové filtry…

„Vzduch!“ uslyšel jsem zakřičet Barsinu trochu přiškrceným hlasem, ale Magdey ji přerušil:

„Ochrannou kopuli a pomalu ustupovat!“

„To nejsou čarodějové! Tihle…“ bylo vše, co ze sebe stihla Anastaria dostat, když první NPC hrdina přistál uprostřed naší skupiny. Měniči nehodlali riskovat své kůže a bušit tankům na štíty. Místo toho začali jeden druhého přehazovat do našeho kruhu přes hlavy tanků jako obrovské střely z houfnice. Kdo by po něčem takovém bral imitátory jen jako vývojářské skripty?

První měnič v medvědí formě dopadl přímo mezi mě a Barsinu, čímž nás odhodil na opačné strany. Nebýt hráčů stojících vedle nás, letěli bychom dost daleko. Zásah jeho tlapy mě ochromil. Nad hlavou měničského hrdiny se objevil nápis „závrať“ a počítadlo, které se z číslice 3 okamžitě změnilo na 2. Takže dopad hrdinu taky něco stál. Musíme toho využít!

Šaman má tři ruce…

Elementál zkamenění se odemknul na levelu 40. V seznamu zakázaných vyvolání jsem ho neviděl, ale i přesto mě vedl spíše instinkt než vědomí a logika. Elementála jsem na svého nepřítele vypustil jako psa za liškou.

„Skvělá práce, Mahane!“ Podle Barsininy reakce můj čin její pozornosti neušel. Měnič zamrznul přímo nad ní a tvář mu pohltil hrozivý výraz zrovna ve chvíli, kdy chtěl poslat mou léčitelku mimo arénu. Jedině přes mou mrtvolu!

„Barso, vezmi si na starost celou skupinu!“ zakřičel jsem místo odpovědi. „Stacey! Můžeš se změnit v sirénu a stejně jako v Krispě všechny zmrazit?“

„Ne! Ta schopnost je dostupná až od levelu 150! Dane, rychle zase leč! Už zabili další tři lidi!“

Anastaria měla pravdu. Zdraví hráčů zobrazené v jejich tabulkách rychle klesalo. Tři – ne, teď už čtyři tabulky hráčů zešedly a tito hráči z arény zmizeli. Netušil jsem, jaké ztráty utrpěli měniči, ale podle stabilně se měnících značek cílů bych řekl, že i oni dostávají zabrat. Nechtěl jsem věřit, že by měniči byli natolik hbití, že by dokázali okolo našich hráčů pobíhat, aniž by útočníci dokázali nějaké z nich zasáhnout. To by byla pro moji morálku až příliš těžká rána.

Sakra! Nejen, že jsem Staceyinu myšlenku ucítil, ona prošla každou částečkou mého vědomí. Vzhlédl jsem od neustálého léčení, podíval se na tabulky a spadla mi brada. I přes neustávající práci našich léčitelů se situace změnila z kritické na katastrofickou. Polovina naší skupiny byla venku z arény a zdraví zbytku hráčů se drželo jen na vlásku. Já se svými 30 % jsem měl zdraví ze všech nejvíc… No nic, Dany, já jsem hotová… Zkus to přežít…

COŽE?

Podíval jsem se na místo, kde stála Anastaria, a bezmocně jsem zavrčel. Obklopovalo ji pět hrdinů. Dívčin poslední úder mečem poslal jednoho z nich pryč z arény, ale ihned nato klesla k zemi a zmizela. Naše skupina přišla o dalšího léčitele. Navíc o jednoho z těch nejlepších…

„Mahane, jak jsi na tom s manou?“ zavrčela Barsina chraplavě, když vyčarovala další léčivý déšť. Hráči okolo druidky vytvořili štít z těl, aby se žádný nepřítel nemohl dostat až k ní.

„Docela zle,“ vyšlo ze mě, zatímco jsem několika hráčům dopřál o něco delší pobyt v aréně. Bylo zbytečné vyvolávat elementály léčení na víc hráčů zároveň. Tihle elementálové léčili pomalu. Musel jsem se postupně zaměřit na každého hráče zvlášť. Díky své úrovni elementálů jsem jedním vyvoláním dokázal vyléčit necelou polovinu hráčova zdraví.

„V tom případě jsme hotoví,“ zazněl radostný tón, který značně kontrastoval s okolní situací. Plinto! „No… kdybych je mohl tak na minutku zmrazit, podařilo by se mi možná… Ale ne, nemá cenu debatovat, musíme jednat! Jen do nich!“

Na minutu? Kde bych mohl získat minutu? Podobná skupina hráčů, která chránila Barsu, obklopila i mě. Mezi mou osobní stráží byl dokonce i Eric, proto jsem neměl čas nad něčím příliš dlouho přemýšlet. Buď jsem mohl léčit, nebo navždy zapomenout na Skalistý les. Nebo…

„Draco, pojď za mnou!“

„Letím.“

Přivolal jste svůj totem. Level totemu snížen na 51.

„Co to? Co se tu děje? Au! To bolelo!“ vykřiknul Draco, jakmile se vedle mě objevil. Okamžitě dostal zásah ohnivou koulí, což mi připomnělo, že kromě hrdinů bojujeme i proti několika čarodějům, kteří opodál nestáli jen s rukama v kapsách.

„Draco, rychle použij Zaburácení. Okamžitě!“

„Ale to bolí!“ zavyl Draco, když ho zasáhly další tři ohnivé koule. Jako odpověď se ozval hrozivý dračí řev.

„Tady ho máš, brácho! Ale jsem už napůl…“

Z důvodu vyčerpání se vyvolání vašeho totemu zkrátilo. Totem můžete vyvolat znovu za 6 hodin.

„Všichni co jsou ještě naživu! Máte minutu!“ zařval jsem a musel se znovu nadechnout. Celou minutu jsem měl možnost si doplnit manu. Bez many už tu vůbec nic nezmůžu.

Patnáct hráčů, mezi nimiž zbývali pouze dva léčitelé a jeden tank, se vrhlo na zbytek hrdinů. Ačkoli si nejsem jistý, jestli se vůbec dá použít slovo „zbytek“. Z 52 hrdinů měničů, kteří vstoupili do arény, jich stále ještě žila přibližně polovina.

„Plinto, zaměř se na hrdiny!“ zakřičel jsem znovu. „Zabij léčitele a kouzelníky! Ti jsou prioritou číslo jedna!“

„Slyším a poslouchám, můj pane! Quiphate, rychle se mnou!“ ozvala se lupičova odpověď a oba hráči proběhli okolo mě. Válečník, chráněnec Magdeyho, který už byl mimo arénu, běžel Plintovi v patách. Když si vezmu, že měl nasazenou plátovou zbroj a od začátku stál v první linii s ostatními tanky, přesně už chápu, proč velitel naší výpravy doporučil přijmout tohoto hráče na nízkém levelu. V boji Quiphat platil za tři lidi.

„Utvořte kruh!“ Jelikož oba naši velitelé byli mrtví, neměl jsem na výběr a musel jsem popadnout otěže já sám. „Plinto, Quiphate! Běžte pryč od čarodějů, už nám zbývá jen pět sekund! Kruh!“

„Během minuty se Barse a mně podařilo plně vyléčit naše spolubojovníky. Bojovníci dokázali zabít deset hrdinů a polovinu čarodějů. Kromě toho už měničům nezbývali žádní léčitelé. Tím dobré zprávy končily. Náš největší problém tkvěl v tancích. Jako poslední tank nám zbyl Eric, který měl ještě ke všemu vypnuté smyslové filtry a všechny tvrdé útoky cítil na svém těle. Zdaleka jsme však ještě nebyli ve výhodě.

Dane, slyšíš mě? ozval se mi v hlavě Anastariin hlas.

Myslím, že ano.

Skvělé! Potřebuji tvou ničím nerušenou pozornost! Ze sedmnácti zbývajících hrdinů jsou nebezpeční jen čtyři – ti právě chránili jejich léčitele. Zbytek nepřátel nemá ani polovinu zdraví a měli byste je bez problému zabít. Řekni Erikovi, aby je na sebe nabral a táhl je za sebou po okraji arény. Musíte nepřátele za Erikem neustále vším možným zpomalovat – nesmí se dostat až k tankovi a zároveň se nesmí zaměřit na Barsu. Plinta a Barsu pošli hned na čaroděje. Ty je potřeba co nejrychleji zničit. Jakmile s nimi budete hotovi –

Kvůli pravidlům pro boj v Aréně je jakýkoli kontakt s okolním světem zakázán. Telepatie bude během konání turnaje zablokována.

„Eriku, přitáhni na sebe označené nepřátele a pak s nimi pobíhej okolo arény. Plinto, ty…“ Označit konkrétní nepřátele mi zabralo jen několik sekund a nad hlavami měničů se objevily známé značky. Vydal jsem i zbytek rozkazů. „Všichni ostatní se zaměří v jednu chvíli na jednoho nepřítele. Quiphate, ty nás musíš chránit jako tank! Jdeme na to!“

Měniči jako by mé rozkazy předvídali. Přestali vyčkávat a naopak na nás plnou silou zaútočili. Och, jak já miluju boj s NPC a nesnáším inteligentní protivníky. Ačkoli imitátoři v našich protivnících jsou oproti normálním potvorám o dost vylepšení, stále nejsou ničím víc než omezeným vývojářským skriptem, kterého se musí logicky držet. Většina nadprůměrných hráčů by se už vrhla do středu naší skupiny a tanky by při tom bez problému ignorovala. Zkuste si na takového hráče použít schopnost tanků na přilákání pozornosti. Na potvoru to funguje. Proti hráčům jste však právě přišli o cenné vteřiny, aniž byste jim jakkoli ublížili. Můžete to ještě několikrát jen pro jistotu zopakovat a mezitím přijdete o všechny končetiny. S lovcem ani s šamanem jsem boj proti ostatním hráčů neměl rád. Tato část hry pro mě byla… jak to říct? Asi až příliš reálná. I přesto se do Barliony dennodenně připojovali hráči, kteří by bez zabití jiného hráče nemohli existovat. Tisíc lidí a tisíc chutí, znáte to.

Šaman má tři ruce…

Elementál zpomalení na hrdinu, elementál léčení na Quiphata, elementál léčení na Quiphata, elementál zpomalení na hrdinu, elementál zesílení na Quiphata, štít na Quiphata, elementál léčení na Quiphata, elementál zpomalení na hrdinu, elementál…

Pokud mi během druhé vlny přišlo, že jsem pracoval na plný výkon, pak o této hře fakt ještě nic moc nevím. V předchozí vlně jsem tak tak stíhal vyvolat jednoho elementála a ihned jsem musel vyvolat dalšího. Teď jsem snad vyvolával dva elementály současně. Doplněná zásoba many se pomalu, ale jistě vyprazdňovala. Neustále se ozýval křik a otázky, ale já jsem neměl čas vzhlédnout od tabulek hráčů. Zrovna teď Lantir ztratil polovinu zdraví, asi do něj narazil hrdina. Tady máš elementála léčení. Quiphatovo zdraví kleslo během jediné sekundy ze 100 % na 10 %! Dva elementálové pro Quiphata. Jinde zase Mahana někdo uhodil do hlavy a je na pět sekund ochromený… Elementál… počkat! Mahan, to jsem já! A sakra…

Jen nějakých pět sekund ochromení a za tu dobu jsme přišli o další tři bojovníky. Plinto se k mágům ještě neprodral a právě teď bojoval se dvěma hrdiny. Barsa se ze všech sil snažila zabránit předčasnému Plintovu odchodu z arény. Pracovala stejně tvrdě jako já. Eric…

„Mahane!“ ozval se od mého důstojníka divý řev, který mě přiměl otevřít oči a rozhlédnout se okolo. Bylo by daleko lepší, kdybych to neudělal… Přímo na mě se valila ohnivá zeď! Čarodějům měničů se podařilo vykouzlit ohnivý kruh, jenž měl v průměru asi tři metry a pouhý jeho dotyk hráčům ubral polovinu zdraví. Neměl jsem šanci se skrčit nebo se jinak útoku uhnout. Kruh byl už příliš blízko a já cítil jeho žár. Čekala mě bolest… spoustu bolesti!

„Doražte je!“ zazněl znovu Erikův hlas a náš tank do mě narazil a odhodil mě o několik metrů dál. Tabulka jeho postavy zešedla a trpaslík byl přenesen z arény pryč. Bál jsem se jen pomyslet, jakou bolestí si můj důstojník musel při této záchranné akci projít, a to do toho počítám i jeho úroveň odolnosti. I krátký zážitek toho, jak člověka zaživa spaluje oheň, musí být extrémně nepříjemný.

„Čarodějové jsou mrtví!“ zakřičel chvíli poté Plinto. Poprvé po dlouhé době jsem v jeho hlase neslyšel žádný posměch či vtípek. Ne že by nám to snad situaci zjednodušilo, ale jen myšlenka, že i „ocelový“ Plinto začínal být unavený, byla jakousi cenou útěchy. Všichni jsme lidé, jsme obyčejní lidé. Nezbývá nám, než to těm imitátorům dokázat…

„Všichni zpátky do kruhu!“ rozkázal jsem okamžitě a odmávl zprávu, že jsem vyčerpal všechnu manu. Energie jsem měl stále dost, a proto se mi mana v následujících chvílích doplní. Jen potřebuju někde získat ty následující chvíle. „Barso! Poběž zpátky k nám! Plinto, popadni ji!“

Malou druidku pohltila zloba. Přišlo mi, že už vůbec nevnímala, co se okolo ní děje. Prostě jen dál a dál léčila. A po chvíli nás zbývalo už jen sedm…

Dva zranění medvědi po ní ze dvou stran máchli svými ostrými drápy. Dívka vydechla, vyskočila vzhůru a na zem už nedopadla. Její tělo zmizelo ještě za letu. Léčitelé jsou po tancích druzí, kdo představuje velkou hrozbu, proto potvory vždy útočí na hráče, kteří nepřestávají léčit. Jelikož už jsme neměli žádné další tanky, budu dalším cílem hrdinů právě já. Kromě Quiphata už mě neměl kdo bránit. Zbývali jsme jen já, Clutzer, Plinto, Quiphat, nekromant, lovec a čaroděj, které jsem ještě moc neznal. Sedm proti… deseti, ale pěti nepřátelům už zbývalo méně než 10 % zdraví.

„Miřte jen a pouze na označené nepřátele! Quiphate, budeš naším tankem! Zasáhneme je tam, kde to bude nejvíc bolet!“

Mana se mi doplňovala bolestivě pomalu. Kterýkoli jiný den by mi mých 220 bodů energie záviděl každý průměrný hráč, ale při boji to prostě nestačilo. Nejdřív padnul Clutzer – nedokázal rychle odblokovat útok a bolestivě se prohnul v zádech (toho člověka, který rozhodl, že nám vypnou smyslové filtry, bych nejradši zabil). Měnič tuto příležitost využil ve svůj prospěch. Pomstili jsme ho zabitím tří hrdinů, ale ztratili jsme lovce, který mě chránil vlastním tělem. Zatímco hrdinové nechápali, jak jsem dokázal přežít, Plinto se zbavil dalších dvou z nich. Vyvolal jsem na Plinta elementála léčení a z bezmoci jsem skoro křičel. Dalších patnáct sekund budu k ničemu. Stále jsme museli čelit pěti nepříliš zraněným hrdinům, jejichž zdraví se pohybovalo od 30 do 70 procent. Shakespeare kdysi napsal: „Mana! Mana! Království za trochu many!“ Jak příhodně tato fráze právě teď zněla!

Smrt našeho nekromanta a čaroděje jsme vyměnili za zabití jednoho dalšího hrdiny, naštěstí však toho, který měl nejvíc bodů zdraví. Quiphatovo zdraví se drželo povážlivě nízko, jelikož odolával útokům dvěma hrdinů, ale Plinto téměř neměl co na práci – bojoval jen s jedním. Nepřátelé se však konečně dostali až k mé cenné kůži. Byl to sice jen jeden nepřítel, ale i přesto jsem si mohl „vychutnat“ celou škálu bolesti nezmírněné smyslovými filtry. Drápy sice vypadají neohrabaně, ale dokážou vyvolat pocit, jako by se člověk topil v ohni.

Ačkoli se na medvěda Plinto s Quiphatem zaměřili téměř okamžitě, chvíli jim zabralo, než ho zvládli z arény vyhostit. Za tu dobu mi sežral asi 80 % zdraví. Kdybych se nestihl mezi jeho útoky jednou vyléčit, už bych seděl vedle Anastarie a sledoval válečníkovo a lupičovo soužení. Když jsme však zůstali tři na tři, poprvé jsem během této třetí vlny ucítil, že bychom mohli zvítězit. Nebyl to jen pocit, byl jsem si jistý, že zvítězíme, protože po zabití dalšího medvěda jsme všichni tři postoupili na vyšší level! Pohled na mé statistiky mě přiměl se zazubit. Ani jsem si toho nevšiml, ale dosáhl jsem na 59. level. Během patnáctiminutové bitvy jsem vyšplhal o osm levelů. Vlastně nejen já, ale my všichni. To není vůbec špatné! Zbývalo jen zjistit, zda si budu moci tyto levely nechat, nebo o ně po odchodu z arény přijdu.

„Třetí kolo je u konce!“ ohlásil o minutu později hlasatel, když jsme zabili i zbytek hrdinů. Omámený, jako bych snad ani nevěřil svému štěstí, jsem se rozhlédnul okolo a můj pohled se setkal s Anastariiným. Dívka se zasmála, zvedla na mě oba palce, ale pak si ukázala na uši a zavrtěla hlavou. Zbytek našich hráčů oslavoval a něco křičel, ale my neslyšeli ani hlásek. Aréna zůstávala neprostupná a obecenstvo bylo vidět jen během přestávek v boji. Pokrčil jsem rameny, stejným způsobem jsem jí naznačil, že ani já nic neslyším, a smutně jsem se usmál. My tři jsme měli bojovat proti náčelníkovi. Bez opravdového tanka…

„Klan Stříbrné ruky si zasloužil své místo v Radě!“

„POTVRZENO!“ Zničehonic se zem zatřásla, jako by došlo k zemětřesení. Otočil jsem se směrem k tábořišti Stříbrné ruky a spatřil, jak se z lesa pomalu noří ochránce, který krátce máchl větvemi, až se okolo nich roztočily liány a uprostřed našeho tábořiště vyrostl ze země obrovský stan, korunovaný hrdou rudozlatou vlajkou. „PROTOŽE DO RADY BYLI PŘIJATI NOVÍ ČLENOVÉ, VYHLAŠUJI BOJ O TITUL NÁČELNÍKA KLANŮ! DOSAVADNÍ NÁČELNÍK MUSÍ SVÉ PRÁVO NA TRŮN OBHÁJIT!“

„Hele, Mahane, jestli nás teď sejme a my přijdeme o levely, zabiju tě,“ zašklebil se Plinto a stoupl si napravo ode mě. „Získat osm levelů jen tak! Kdybych se na palouku objevil zase se svými 343 levely, dostanu infarkt! Ponořil bych se do hrozné deprese a jediný lék by bylo srovnat tenhle les se zemí, i kdyby to mělo trvat věčnost!“

„Je náčelník připraven hájit své právo na trůn?“ ozval se hlasatelův hlas a připomínal, že se blíží začátek závěrečného boje.

Obrovský náčelník měničů vyskočil ze svého trůnu a pružnými kroky vystoupil na pódium. Jakmile na něj vkročil, jeho level se snížil o polovinu na 175. Neměl jsem nejmenší ponětí, jak máme s tímto protivníkem bojovat, když jsme jen na 59. levelu. Náčelník si přeživší z naší výpravy změřil pohrdavým pohledem a zařval: „Nebudu své právo náčelníka měničů hájit bojem se svobodnými občany! Nikdo mě nemůže přinutit se snížit na úroveň těch mikrobů! Může mě vyzvat jen ten, kdo je hoden se o trůn měničů ucházet! Nikdo takový tu však není! Zákony měničů jsou neporušitelné!“

„MÁ PRAVDU!“ zaduněl vzduchem hlas ochránce. „SVOBODNÝ OBČAN NEMŮŽE SEDĚT NA TRŮNU SKALISTÉHO LESA, A PROTO MUSÍ BÝT RITUÁL KRVE ROZHODNUT V…“

„Jsem já vhodným protivníkem?“ zaslechl jsem podivně známý hlas, který donutil všechny hlavy otočit se směrem ke vzdálenější části arény. Obklopen nějakým podivným bílým mrakem či dokonce přímo mlhou tam stál Slate a byl průhledný jako duch.

„Ty? Ty jsi mrtvý!“ zařval náčelník chraplavým hlasem a zalykal se zlostí.

„Smrt nemůže stát v cestě spravedlnosti!“ odpověděl princ Malabaru a přicházel k nám. „Rituál krve mě přenesl z Šedých plání a nesu značku smrti! Tím, že jsi mě podvedl, bratře, přivodil jsi měničům spoustu starostí. Přišel čas, aby ses za své činy zodpovídal!“

Takže náčelník je nejen Slatovým bratrem, ale také bývalým členem klanu Stříbrné ruky? Ale jak?

„Pod mým velením se měniči stali silou, se kterou je třeba počítat!“ zařval náčelník a změnil se v impozantního medvěda. „Kdo jsi, že jsi mě sem přišel z něčeho vinit? Pomohl jsem naší rase přežít!“

„Díky, Mahane!“ promluvil Slate ke mně a ignoroval proměnu svého bratra. „Díky tobě a všem tvým bojovníkům, kteří se postavili za náš klan a umožnili mi – ačkoli jen na jednu bitvu – opustit Šedé pláně. Až se z nich vrátím, na tvou pomoc si vzpomenu.“

Úkol Doprovázení prince splněn.

„Teď jdi. Udělal jsi vše, co bylo v tvých silách. Osud našeho lidu nyní leží v mých rukou.“

S neskutečným řevem se na nás rozběhl rozzuřený medvěd. Aktuální náčelník odstartoval boj, aniž by čekal na hlasatelovo vyzvání.

Prohrál jste a byl jste přesunut z Arény pryč.

Dozvěděl jsem se nečekanou novinku, že hráč na 59. levelu nezmůže skoro nic proti zuřivému medvědovi, a ihned jsem byl z arény odejit. Teď už jsem rozuměl záměru vývojářů. Hráči po přijetí úkolu museli přežít jen tři kola bitvy. Na čtvrté kolo přišel sám princ, odehrál se souboj mezi dvěma bratry, spravedlnost zvítězí a princ Malabaru převezme své právoplatné místo – trůn měničů Skalistého lesa. Vzhledem k tomu, že nikde jinde v Malabaru měniči nežijí, stane se ze Slata i náčelník všech měničů. Tím se z něj stane vhodný manžel pro Tishu.

Nemusel jsem souboj dvou měničů pozorovat. Dobře jsem věděl, jak dopadne. Nejdříve náčelník několikrát srazí Slata na zem, načež exulant posbírá zbytek sil a grandiózním stylem souboj ukončí, ačkoli bude sám těžce raněn. V tu chvíli přiběhne otec, obejme svého syna a všichni budou šťastně žít až do smrti a očekávat konečný návrat Slata z Šedých plání.

Získal jste úspěch!

Stovka není žádná hranice.

Máte 450 nepřidělených bodů.

To by bylo. Bitva je u konce a nám se vrátily levely. Je škoda, že levely navíc jsme získali jen my tři, ale i tak jsem sám sebe poplácal po rameni. Za lovce se mi stovky nepodařilo dosáhnout ani za dva roky hraní, zatímco s šamanem jsem za necelý rok na levelu 101. Samozřejmě je nutné vzít v úvahu rychlý postup v Beatwicku, Temném hvozdu i těch osm levelů teď, které jsem získal skoro náhodou. Nicméně fakt je fakt. Další věc je, že už si musím nějak přerozdělit volné body. Během té šílené bitvy mi inteligence poskočila jen o pár bodů, a proto není další důvod si body k rozdělení dál křečkovat. Je čas se zlepšit, a to co nejrychleji.

Kromě toho sem nesmím zapomenout poslat Leita. Měl by zjistit, zda nám z lesa nekápnou nějaké užitečné suroviny. Za chvíli se na to Slata zeptám…

„Jsi slabý, bratře!“ zazněl náčelníkův veselý hlas, který mě donutil zvednout hlavu od rozdělování bodů a podívat se do arény. Duch Slata ležel na zemi a jeho krk byl otočen v nepřirozeném úhlu. Nad ním se tyčil náčelník měničů a zadní tlapu měl položenou na padlém protivníkovi. „Vrať se do Šedých plání a nezapomeň – Skalistý les už tě do svých řad nikdy nepřijme! Nejsi vyhoštěn jen fyzicky. Právě jsem vyhostil i tvou duši! Od této chvíle se staneš normální osobou, slabou a bezmocnou jako zbytek toho klanu! Je mou pravomocí náčelníka, který obhájil svůj titul, přivolat ochránce, aby stvrdil mé rozhodnutí!“

„A co se týká vás, slabých jedinců,“ promluvil náčelník k nám, „jste ze Skalistého lesa vyhoštěni také! Navždy! Uznávám klan Stříbrné ruky a mému otci se vrátí jeho místo v Radě, ale vás už nechci ve svém lese nikdy vidět! Pokud kohokoli z vás spatří měnič, bude vědět, že jste nepřátelé! Máte třicet minut, abyste les opustili. Pokud tak neučiníte, pošlu vás do Šedých plání já sám!“

-24 000 bodů reputace u Měničů.

Aktuální úroveň: nenávist.

„Takže žádná párty nebude?“ napsal do chatu Plinto. Lupič pokračoval několika dalšími bonmoty, které jsem však už nevnímal, protože se přede mnou objevila nová zpráva, kterou jsem nějak nechápal:

Aktualizován seznam frakcí. Přidána nová frakce: Princezna Malabaru.

+12 000 bodů reputace u Malabarského císaře.

Aktuální úroveň: vážený. K dosažení další úrovně zbývá 12 000 bodů. Promluvte si s princeznou.

„To není možné!“ zamumlal jsem. „Vždyť přece prohrál!“

2 SHAKESPEARE, William. Venuše a Adonis. Přel. K. Bednář. 2. vydání. Praha: Supraphon, 1976. 120s.

7. kapitola

Narlak

„No, musím říct, že do tak vzdálených míst jsem ještě nikdy necestoval,“ zafilozofoval Plinto a zavřel mapu. „Podle mě vývojáři nedokázali najít místo, které by bylo od Anhursu ještě dál, a proto hrad prdli právě sem. Pokud by císař měl tu moc poctít Volné pláně svými hrady, vsadím krk, že bychom cestovali na tu nejvzdálenější hranici.“                      

„Nedržkuj. Nikdo z nás nemá dobrou náladu a ty to jenom zhoršuješ,“ zamumlal jsem a zavřel svou mapu. I když jsem si přál věřit něčemu jinému, s Plintem jsem docela souhlasil. Žádné město není od Anhursu dál než Narlak.

„Císař mě požádal, abych vám připomněl, že na to, abyste se stal plnohodnotným majitelem hradu, máte jen tři měsíce,“ oznámil mi herold jasným hlasem, otevřel portál a zmizel. Zůstali jsme s mým klanem sami. Ačkoli naši situaci bych samotou nazývat neměl. Asi sto kroků od nás stály brány Narlaku a k mému naprostému překvapení do nich vbíhali hráči, zatímco jiní vybíhali ven. Město se zdálo být velmi populární. Až k nám doléhaly výkřiky prodejců, pozvánky do party a další městský ruch. Narlak žil vlastním životem a vůbec si nás nevšímal.

„Odkud ti borci letí?“ vyšlo ze mě, když nad námi proletělo asi dvacet gryfů s hráči na zádech. Hráči na nízkých levelech pobíhající městem byli jedna věc, ale majitelé těchto létajících krav přidávali městu na úrovni.

„Narlak je jediným městem, skrz které se hráči z jiných kontinentů dostanou do Malabaru, aniž by se museli teleportovat,“ odpověděla ihned Anastaria. „Vzhledem k tomu, že mezikontinentální teleport stojí asi tři miliony zlatých, nevidím nic divného na tom, že radši stráví několik měsíců plavbou na lodi. Loď je zdarma a cestou se může přihodit spousta zajímavých dobrodružství. Hlavně pokud na loď zaútočí piráti nebo mořské potvory. Vždyť je to přece hra.“

„No nic, poflakování by už stačilo. Dáme se do práce. Magdey,“ oslovil jsem našeho velitele výprav, „čekají na tebe tři jeskyně. Jakmile uznáš za vhodné, dej se do toho. Nezapomeň mi dát vědět, než se pustíš do posledního bosse jeskyně Krvavá kosa. Co se týká vás dvou,“ podíval jsem se na Plinta a Anastarii, „čím dřív vyřešíme problém s registrací, tím rychleji se k Altamedě dostaneme.“

Jakmile jsme se vrátili od měničů, vzal jsem si Anastarii stranou a přiměl ji mi dopodrobna povyprávět vše o dění ve Skalistém lese. Jak je možné, že Legendy bojovaly za klan Stříbrné ruky? Proč mi uzmula můj (na toto slovo jsem dal velký důraz) obřadní štít? A jak je možné, že nikdo nepředvídal čaroděje a léčitele v druhé a třetí vlně nepřátel?

Otázky se ze mě lily jako z protržené hráze. Dalo by se říct, že jsem je vychrlil. Kromě toho jsem s vážnou tváří očekával přesné a konkrétní odpovědi. Stacey tedy neměla jinou možnost než mi vše říct. Ona se však místo toho mírně usmála, přitiskla se ke mně a řekla: „Velice ti děkuji za to úžasné vítězství.“ Načež se naše rty spojily ve vášnivém polibku. Před mýma očima probíhaly nějaké zprávy o používání kouzla lásky, ale… Probral jsem se až v nevěstinci. Ležel jsem na zádech a jednou rukou objímal spící Stacey. Musel to být opravdu plodný rozhovor…

Dong! Obdržel jste oznámení od NPC. Přejete si ho přečíst?

Zdravím velitele klanu Legendy Barliony, který dodal bojovníky na obranu cti mého klanu. Jmenuji se Classius – jsem Slatův otec. Celou noc mi trvalo pochopit, jak velkou laskavost jste mému synovi zařídili tím, že jste mu umožnili být se svou milou. Je těžké přijmout, že už ho nikdy neuvidím. Od této chvíle mají lidé zákaz do Skalistého lesa vstupovat, ale jsem velice šťasten, že našel své štěstí s tou, kterou miluje. Děkuji Vám a děkuji i Vašim bojovníkům.

Nemyslete si, že se tímto způsobem chci vyhnout odpovědnosti za předání nepravých informací. Dokud byl náš klan součástí Rady, žádní kouzelníci ani léčitelé mezi měniči nebyli. Kdo by si pomyslel, že od chvíle naší nepřítomnosti měniči doplní své řady právě jimi? Rád bych nějak ulevil svému svědomí, abych mohl s čistým srdcem začít váš klan nenávidět (jak mi můj náčelník přikázal). Přijměte tedy ode mě tento předmět. Věřím, že bude dostačující splátkou za pomoc a radost, kterou jste mému ztracenému synovi poskytli.

Od této chvíle jsou vaši lidé nepřáteli měničů.

Classius – velitel klanu Stříbrná ruka

Získán předmět: Hrací karta (Kárové eso). Třída předmětu: unikátní sada.

Pohlédl jsem na kartu ve své ruce, která byla k nerozeznání od normálních karet a na jejím líci se blýskalo kárové eso. Unikátní sada… Pokud se nemýlím, každý z 52 bojovníků, kteří přišli na pomoc měničům, obdržel podobnou odměnu. Řekl bych, že pokud bychom dali dohromady celý balík karet… měl by nám otevřít další úkol! Dobrá práce, vývojáři! Vzali jste nabídku úkolu, rozdělili ho na 52 částí a každou část předali jinému hráči. Pokud chcete úkol získat, musíte všechny karty posbírat. Pokud se byť jeden hráč vzpříčí a odmítne kartu předat, můžete na celý úkol zapomenout.

„Vstávat a cvičit, Stacey!“

„Co?“ zamumlala ospalá dívka. Hráči nebyli za spánek v Barlioně nijak penalizováni, ale bylo zvykem udržovat nepsané pravidlo, že v ten samý čas hráč spal i v realitě.

„Zkontroluj si poštu, měla bys tam mít zprávu od měniče. Rád bych věděl, co ti poslal jako odměnu.“

„Máš o něco zájem?“ zamumlala Anastaria, otevřela oči a natáhla se ke své poštovní schránce. „Normálně je to obráceně. Funguje to přece tak, že ostatní mají eminentní zájem o věci, které máš ty, a přemýšlí, jak se k nim dostat.“

„Jsi jedna z těch lidí?“

„Proč bych nebyla? Prostě jsem se jen dostala dál než ostatní. Nepotřebuju jen nějakou tvou část. Radši budu mít celý jedinečný předmět jen pro sebe.“

„No… nemůžu říct, že by mě doteď někdo srovnával s předmětem.“

„Nevztekej se… Dostala jsem srdcové eso. Mimochodem, ten dopis je šablona rozeslaná všem účastníkům, takže bys už měl na svou otázku znát odpověď. Co jsi dostal ty?“

„Kárové eso.“

„Dobrá… bylo nás tam 52 a oba dva jsme obdrželi jedinečnou kartu. Už jsi rozeslal členům klanu zprávu?“

„Ještě ne. Nejdřív jsem se chtěl ujistit.“

„Všem účastníkům kampaně ve Skalistém lese. Naše úspěšné splnění úkolu každému z nás přineslo unikátní hrací kartu. Pokud je všechny poskládáme dohromady, získáme celý balíček karet, který by nám měl zpřístupnit nějaký úkol. Všechny žádám, aby mi svou kartičku poslali.“

„Já bych ti nic neposlala,“ ušklíbla se hned Anastaria a předala mi srdcové eso. „Proč ti posílat něco, co bych mohla jednoduše prodat?“

„Proto jsem taky nezmínil nic o tom, že budu karty vykupovat. Kdokoli si řekne o peníze, nezůstane následně v klanu příliš dlouho. Navrhuji, abychom pro celý klan získali nějaký jedinečný úkol, a pokud se někdo rozhodne z toho vytřískat rychlý peníz, milerád od něj kartu koupím a následně ho z klanu vykopnu.“

„Souhlasím. Karta vlastně sama o sobě nepřináší vlastníkovi nic jiného než informaci, že může být někomu jinému hodně užitečná. A ne jen tak někomu, může být užitečná konkrétně našemu klanu. Snažit se hloupě zbohatnout na něčem takovém…“

A tak nás opustili tři hráči. Z nových bojovníků si jich o peníze za kartu řeklo sedm a požadovali 20 000 až 100 000 zlatých. S každým z nich jsem promluvil a vysvětlil, že v našem klanu to takhle nefunguje. Čtyři z nich přijali mou myšlenku za svou, ale tři si dál stáli za svým názorem. Podle nich je karta odměnou za jejich pomoc klanu při plnění úkolu a nechtěli ji jen tak odevzdat. Všechny mé pokusy o vysvětlení, že bez našeho klanu by se k tomu úkolu nikdy nedostali, vyšly vniveč a rozbily se o zeď nepochopení. Rozloučil jsem se tedy se třemi hráči a 250 000 zlatými.

Hlavně jsem byl rád, že mě Magdey v mém rozhodnutí otestovat loajalitu členů klanu naplno podpořil. I on sám si s trojicí hráčů promluvil, ale dostalo se mu totožných odpovědí jako mně. Nikdo ze tří hráčů nechtěl kartu předat zadarmo. No, nemá cenu se nad tím víc pozastavovat – pokud někdo z nich peníze potřeboval tak nutně, nebylo v mých silách jim je odepřít.

Přejete si karty složit do balíčku?

Ano!

Vytvořen předmět: Balíček karet.

Popis: Díky kartám si po těžké práci můžete užít tichou hru solitéru.

Třída předmětu: jedinečný.

A to je jako všechno?

„Haha… hahahahaha!“ vybuchla Anastaria smíchy, když spatřila výsledek mého snažení. „Dane, v Korporaci musí být někdo, kdo tě vážně nemá vůbec rád! To je gól!“

„Přišel jsem vám ohlásit, že nastal čas, kdy se musíte vydat na cestu k hradu.“ Vedle nás se objevil herold a nedal mi ani šanci, abych Stacey nějak duchaplně odpověděl. „Budete přivedeni k hlavním branám Narlaku – přístavního města a hlavního města tamní provincie. Ve městě se musíte zaregistrovat jako bojovníci, kteří přišli bojovat proti fantomům obývajícím hrad. Teprve poté získáte právo projít ochranným kordonem, který se okolo hradu táhne. Pokud bych vás přenesl přímo k hradu, strážci by vás mohli pokládat za fantomy a mohli by na vás zaútočit. Následujte mě, prosím.“

Rázem jsem si uvědomil pravdivost Staceyiny poznámky. Nejen, že jsem utratil 250 tisíc zlatých za normální krabičku karet, kromě toho jsem ještě mířil k hradu stojícímu na konci světa. Je těžké si představit, jak by se to ještě mohlo zhoršit…

Stojí za to uznat, že mám dost slabou představivost… Ale k tomu poznání se dostanu až později.

„Stacey? Co tu děláš?“ Překvapené zvolání mnou trhlo. Hráčův hlas jsem odněkud znal, ale nedokázal jsem přesně určit odkud.

„Done! Ráda tě vidím!“ usmála se Anastaria. Těsně nad námi proletěl stín a vedle nás na zemi přistála známá tvář. Donotpunnik byl zástupcem velitele Azurových draků, asistentem Undigita a, jak jej Anastaria ráda popisovala, druhým nejlepším mozkem Malabaru (první místo si samozřejmě nechávala pro sebe).

„Ahoj vespolek!“ pozdravil nás, nechal gryfa zmizet a jeho uzdu si vložil do batohu. „Vidím, že se rozrůstáte,“ pokývl Don směrem k odcházející výpravě. „Chvályhodný začátek. Plinto! Neprostupná zeď! Konečně se ti podařilo uzmout si pro sebe pozici hráče na nejvyšším levelu?“

„Ještě ne,“ usmál se lupič. „S Hellem zatím máme stejný level. O nic nejde. Čeká nás jeden pěkný a šťavnatý hrad. Tam se určitě dobře pobavím.“

„Takže ten bezejmenný hrad, který vám císař slíbil, je vážně Urusai? Přišli jste sem kvůli tomu zázraku, vy nejurozenější ze všech klanů? Podařilo se vám už barbary rozehnat?“

„Plinto, pokud proti tomu nic nemáš, nech raději mluvit mě a Mahana.“ V klanovém chatu se objevila zpráva od Stacey. „Nerada bych Donovi darovala jakékoli informace.“

„Varovali jste ho, aby radši nic neříkal?“ ušklíbl se hned Donotpunnik. „Nemáte se čeho bát. Na hrad zálusk nemáme. Už tak je tam moc fantomů, se kterými se musíme vypořádat. Beru to tak, že už víte o těch potvorách na levelu 300, které okolo hradu poskakují. Neviditelné, zlé, neskutečně silné a kromě toho se objevují každých 24 hodin, jako by šlo o důležitá NPC. Uvědomte si, že tuto informaci jsem vám dal naprosto zdarma. Na rozdíl od jiných…“

„Hmm,“ zamyslel jsem se nahlas a v duchu nadával tvůrcům filmů, kteří se rozhodli do nich zahrnout i celý císařův projev zmiňující úkol s barbary. „Nerozumím jen jednomu. My si tu jdeme prohlédnout náš nový majetek a přemýšlíme, proč se kolem něj stahuje tolik hráčů. Ale co dělá hráč jako ty na 314. levelu daleko od hlavního města a mimo všechny hlavní atrakce? Mimochodem, i ty jsi hezky povýšil. Pokud si dobře pamatuju, v Temném hvozdu jsi měl jen 303 levelů, že?“

„Ale, proč ta starost? Já se tu jen tak procházím, co jiného bych tu mohl dělat? Vzduch je tu tak nádherně čistý a ať už se vám to bude líbit nebo ne, toto místo si vás prostě získá! V hlavním městě může místní přírodě konkurovat jedině palácová zahrada! No nic… Bylo hezké vás znovu vidět, ale bohužel se musím věnovat nějakým záležitostem. Jestli budete potřebovat pomoc, nebojte se mi napsat.“

„Samozřejmě! Měj se hezky,“ odpověděla Stacey a dívala se za odcházejícím nemrtvým rytířem, který mířil k městským branám. Létání bylo nad některými většími městy zakázáno.

„Azuroví draci čmuchají okolo Altamedy, jako by tam byl nějaký předmět, který může pomoci císařovi,“ vyslovila své domněnky Anastaria, jakmile Donotpunnik vstoupil do města. „Budou se nás ze všech sil snažit udržet mimo hrad… Plinto, mám pro tebe jeden úkol. My se půjdeme zaregistrovat a ty se koukni k Altamedě. Potřebuji vědět, co se okolo hradu děje. Já s Mahanem se budeme několik dní poflakovat po městě a k hradu nebudeme nijak spěchat. Jestli se Azuráci rozhodli nás od hradu odstřihnout…“ Anastaria se odmlčela a pak jen polohlasně dodala: „Zrovna ty jsme tu rozhodně nepotřebovali.“

„Zadejte důvod vaší návštěvy města,“ pronesl registrační úředník s dlouhými tenkými vousy, které připomínaly Dalího. I přes jeho působivý vzhled jsem si nemohl pomoct a zamračil se. Ještě nikdy jsem neslyšel, že by se někdo v Barlioně vyptával na důvod hráčovy návštěvy dané lokace. Odkdy se tato byrokracie objevila i ve virtuálním světě? Dokonce nám ani neumožnili přístup ke starostovi. Zbyl na nás jen jeho asistent.

„Převzít náš zákonný majetek,“ odpověděla okamžitě Anastaria a telepaticky dodala: Dane, tohle je normální. Nikdo nemůže opustit kontinent bez registrace. Je to jedno z pravidel hry.

„Zákonný majetek?“ Úředník byl natolik překvapený, že se jeho vousy rozvrtěly jako červi. „Okolo Narlaku není ani jeden hrad, který by měl být připraven pro předání svobodným občanům!“

„Teď už ano.“ Když už Anastaria konverzaci začala, neměl jsem jediný problém nechat na ní i další průběh. „Hrad Urusai, který nedávno zničil hrad Glarnis. Mahan a já se staneme právoplatnými majiteli hradu, jakmile zničíme monstrum, které ho v tuto chvíli obývá. Taková je vůle císaře a jsem připravena stvrdit svá slova přivoláním herolda!“

„Nacházíte se na pohraničním území, baronko. Heroldi tu nemají žádnou pravomoc,“ zavrčel úředník a úporným přemýšlením se mu křivil obličej. „Řekněme, že vám věřím a jste skutečnými majiteli. Řekněme, že vám dokonce umožním projít bezpečnostním kordonem. Je to jen předpoklad, nic víc. Mohl bych tedy vidět dokumenty potvrzující vaše tvrzení?“

„Císař nám dal rozkaz. To snad nestačí?“ zeptal jsem se překvapeně. Nemohl jsem uvěřit tomu, jak se k nám úředník chová. Vypadal jako normální člověk, tedy kromě těch vousů, ale chová se jako normální goblin! Čím to je?

„Ještě jednou… To co mi tu vykládáte, jsou pouze a jen slova, která nemůžete podložit žádným dokumentem. Na jakém základu bych vám měl vydat bezpečnostní doklad pro naše strážné? Už tak tu máme až moc pobudů! Prosím, odejděte, nebo budu donucen přivolat městskou stráž!“

Stacey?

Zůstaň klidný, Dane. Už jen to, že nás herold přenesl jen k branám města a ne přímo sem, nám něco o statutu tohoto místa napovídá. Nějak jsem to přehlédla. Podívej, potřebuji si promyslet, co se tu děje. Navrhuji, abychom poklidně odešli a vyřídili to jindy.

Nicméně samolibě se šklebící úředník, Anastariina konsternovanost, špatný den a nad tohle všechno připomínka, abychom to vyřídili, až si to Stacey rozmyslí… Domek z karet právě spadl. Jak si ten malý ničema, který ještě nedosáhl ani na level 150, dovoluje se takto ke mně chovat? Něco takového je v Barlioně neslýchané!

„Jak se opovažuješ říkat hraběti, co by měl udělat?“ zavrčel jsem a přistoupil až k úředníkovi. „Jak se opovažuješ vstoupit mezi mě a můj hrad? Jak se opovažuješ protivit se rozhodnutí císaře a Temného lorda? Jejich autorita pro tebe nic neznamená? Přivolejme tedy toho, kdo tu autoritu má! Neuhýbej pohledem!“

„Pa-pa-pardon, om-om-omluvte m-mě, ale podle…“ spustily vousy svůj další protest, ale já už jsem byl daleko za hranicí vzteku.

„DRŽ ZOBÁK, NIČEMO! JAK SE OPOVAŽUJEŠ URAZIT ŠLECHTICE? KDO VEDE TUTO KANCELÁŘ? DOŽADUJI SE UZNÁNÍ SVÝCH PRÁV!“

„ZAHRÁVÁŠ SI S OHNĚM, ŠAMANE!“ Stěny radnice se zatřásly. Vzhledem k tomu, že tímhle stylem umí promluvit jen ochránce, bylo mi jasné, kdo je v Narlaku šéf. Ale proč? Vždyť jsme ještě pořád na území císařství.

„JÁ JSEM TADY V PRÁVU! NIKDO MI NEMŮŽE ODMÍTNOUT PŘÍSTUP K MÉMU ZÁKONNÉMU MAJETKU! URUSAI NENÍ V NARLAKU! HRAD NÁLEŽÍ CÍSAŘSTVÍ A JÁ JSEM PŘIPRAVEN PŘIVOLAT CÍSAŘE I TEMNÉHO LORDA, ABY POTVRDILI MÉ PRÁVO!“

„TENTO ČLOVĚK,“ zahřměl hlas a nad úředníkem se objevila ohnivá koule, „JE VINEN A BUDE POTRESTÁN! VAŠE BEZPEČNOSTNÍ DOKLADY UMOŽŇUJÍCÍ PRŮCHOD K URUSAI VÁM BUDOU VYDÁNY! STVRZUJI VAŠE PRÁVO!“

+3 Charisma. Dohromady: 75.

Odmávnul jsem oznámení a všiml si, že se na úředníkově stole objevily tři zelené disky. Díky nim máme já, Anastaria i Plinto volný průchod k hradu. Registrační úředník se ve svém opulentním křesle zhroutil a jeho vousy zplihly, jako by z nich vyprchala veškerá vitalita. Oči NPC zeskelnatěly. Ochránce s trestem neotálel.

„POSTUPUJ OPATRNĚ, ŠAMANE! NE VŠECHNY PROBLÉMY LZE VYŘEŠIT BURÁCENÍM!“ ozvalo se zdmi ochráncovo varování, které mi dalo najevo, že náš rozhovor skončil.

„Hrabě, přejděte prosím do mé kanceláře,“ pronesl hluboký hlas. „Rád bych si s vámi promluvil. Nezapomeňte na své bezpečnostní propustky.“

„Pane starosto,“ pronesl jsem a kývl směrem k NPC, které se před námi objevilo. Jeho striktní uniforma, hrdé držení hlavy a pevný postoj mi daly najevo, že starosta býval členem armády. Nulová nadváha a přepychové licousy odpovídaly mé vnitřní představě kavaleristy. Chyběla mu jen šavle, boty, ostruhy a kůň.

„Baronko,“ oslovil starosta Anastarii, „bylo by pro mě ctí, pokud byste se k našemu rozhovoru přidala i vy. Navíc bych vás chtěl požádat o velkou laskavost. Řekněte prosím svému lupiči, který se právě teď snaží prolézt oknem v druhém patře, že jsou jeho snahy marné. Celá budova je chráněna kouzly.“

„Plinto, přestaň si hrát na nindžu. Už na tebe přišli,“ napsala okamžitě do chatu Stacey, která k mému naprostému překvapení zůstala celou dobu potichu. Dokonce ani nijak nezareagovala na to, když jsem spatra sekýroval úředníka. Jistě si o tom něco vyslechnu později.

Starosta se otočil a vydal se směrem k masivním otevřeným dveřím. Předpokládal jsem, že radnice v Narlaku používala stejné rozložení pokojů jako jiná malabarská města, proto podle mě starosta zamířil do své kanceláře a měli bychom ho následovat.

„Omluvte prosím mého úředníka,“ pronesl starosta unaveně a klesl do dřevěného křesla. Porovnáním vybavení úředníkovy a starostovy kanceláře byste mohli nabýt mylného dojmu, kdo je tu vlastně šéfem. Nejvyšší zástupce města měl svůj pokoj vybavený stroze a velmi jednoduše. Vše bylo prosté a mělo své konkrétní určení. Nespatřil jsem žádnou zbytečnou sošku, obrazy, plyšové židle ani žádné drobnosti. Dokonce i ve své pracovně starosta zůstával starým vojákem. „Dovolte mi, abych se představil. Mé jméno je Frantir, starosta tohoto města.“

To už by stačilo. Už nevydržím být dál zticha! Dany, co se to k čertu děje? rozezněla se mi v hlavě Anastariina otázka. Víš, v jakém případě se NPC hráčům představují?

Hmm, no… Když chtějí udělit trest nebo nabídnout úkol. Nevypadá to, že by nás čekal nějaký trest, takže…

No to sakra že ne! Ty jo, nevěděl jsem, že Anastaria dokáže takhle klít. To se stává jen v těch nejkrajnějších případech. Když se objeví náznak něčeho opravdu vzácného! Jak to sakra děláš? Mám pocit, že jakmile se k nějakému NPC přiblížíš, snaží se udělat všechno pro to, aby se s tebou mohlo podělit o své nejvzácnější úkoly! A přesto u tebe nevidím žádné speciální vlastnosti, které by to mohly způsobovat!

Charisma a dovednost. Přísně vzato nemají tyhle dvě vlastnosti nic společného, ale tuším, že šance na získání speciálních úkolů, což je zmíněno v popisu charisma, se díky dovednosti násobí.

Úroveň Energie: 30. Zadrž, ty vzteklý šamane!

„Frantire, byl byste tak laskav a vyplnil naši informační propast o místních událostech? V tuto chvíli jsme oba dva skutečně popletení,“ začala Anastaria starostu „dojit“.

„Velmi trefně řečeno, baronko. Posaďte se, prosím. Tento rozhovor nám může chvíli zabrat. Jak víte, Narlak je ve skutečnosti jediným spojovacím bodem Malabaru i Kartossu s Astrumem, naším sousedním kontinentem. Právě z toho důvodu nespadáme pod jurisdikci císaře ani Temného lorda. V Narlaku vládne pouze městská rada. Pozice starosty, ať už je to přiznání jakkoli smutné, je pouze nástrojem pro uvádění rozhodnutí rady v činnost. Ačkoli tohle vlastně není tak úplně pravda. V Narlaku je jedno místo, které patří čistě a jen císařství – guvernérova rezidence. Guvernér vládne provincii a já, jak už jsem říkal, vykonávám přání Rady bezejmenných, jak se oficiálně městská rada nazývá. Právě tato rada v rukou pevně drží otěže našeho města.“

„Rada bezejmenných?“ zopakovala Anastaria a zároveň mi i promluvila v hlavě: Víš, místo prohledávání knihovny kvůli informacím o Urusai nebo Altamedě jsme si raději měli zjistit víc o Narlaku…

„Je naším zvykem, že ti, kteří našemu městu vládnou, nepoužívají svá jména a nikdy nezveřejňují, že se rady účastní. Dokonce i v zákonech města je výslovně napsáno, že v případě, kdy se jméno některého z radních dostane na veřejnost, ztratí dotyčný v radě své místo. Právě proto všichni předstírají, že naše vládce neznají, a ti skuteční vládci se tváří, že s radou nemají vůbec nic společného. Ačkoli se prohánějí po městě v luxusních kočárech a pořádají znamenité bály.“

„Ale jakou s tím má spojitost váš úředník? Choval se, jako by mu to tu patř…“

„Neprobírejme ty, které je lepší nechat na pokoji,“ řekl rychle Frantir a nedovolil mi dokončit myšlenku. „Každý tvor má svou slabou stránku a jsou časy, kdy se s tím musíme vyrovnat.“

„Mohl byste mi vysvětlit, proč se vlád… hmm. Proč se nám rada města snaží zatarasit přístup k hradu?“

„Glarnis – hrad, na který Urusai dopadl – patří do jurisdikce Narlaku, nepatří pod provincii. Právě z tohoto důvodu nad ním rada, když zjistila pravou povahu toho hradu, převzala kontrolu.“

„Jeho pravou povahu?“

„Nevím, jak vám to vysvětlit… V hradu se objevují fantomové, mnoho fantomů. A ti se snaží zničit vše živé, co jim přijde do cesty. Když se však od hradu vzdálí na více než dvě stě metrů, narazí na neviditelnou bariéru, která fantomům ubere polovinu zdraví a navíc je zatíží velkou spoustou záporných bonusů a zpomalovacích kouzel. Jako by se ta monstra nesměla zatoulat od hradu příliš daleko. Není to ani tak bariéra, jako spíš asi dvacet metrů široká zóna. Když se skrz ni pohybují, něco fantomy zraňuje. Jako by na ně to prokletí seslala sama Eluna. I přesto je však ta zóna nedokáže zabít. Proto jsme okolo hradu postavili bezpečnostní kordon. Úkolem gardy je dorazit všechny fantomy, kteří se zónou prodírají.“

„To ale není odpověď na mou otázku, proč nesmíme k hradu,“ přenesl jsem téma hovoru zpátky. „Ve skutečnosti bychom cestou k hradu velmi rádi fantomy zničili a umožnili vašim vojákům, aby si odpočinuli.“

„Manželova otázka byla spíš řečnická,“ zasáhla Anastaria. „Dovolte mi ji trochu upřesnit. Bezpečnostní kordon stojí uvnitř té zóny?“

„Ano,“ přikývl starosta, podivně se usmíval a tajemně dodal: „ale dokončete myšlenku.“

„No, mně vše připadá dostatečně jasné.“ Anastaria se na mě neméně tajemně usmála. „Zbývá jen vyřešit několik dalších záležitostí, které by však neměly mít na celý případ žádný velký vliv. Za prvé, o kolik se zvýšil průměrný level strážců? Za druhé, co pro město Azuroví draci udělali, aby zajistili, že se k hradu nikdo nedostane? Za třetí, co je na té zóně pro svobodné občany tak lákavého? Také se ptám spíš jen tak pro formu a na celkový obraz toho, co se tu děje, moje otázky nemají nijak velký vliv. Podstatu věci už chápu.“

„Na první otázku – deset. Na druhou vám nemůžu odpovědět, je to tajné. A na třetí: v zóně je množství získaných zkušeností čtyřicet pětkrát větší než normálně.“

Myslím, že Stacey trochu přeháněla s tím, že podstatu chápe. Já osobně jsem z narážek a náznaků poletujících rychle po pokoji pochytil jen velmi málo informací. Připadal jsem si, že se účastním plánování nějakého spiknutí. Pokud, jak zmiňoval císař, má hrad tak mocné vlastnosti, že vyhnal barbary z jejich území, proč ta likvidace? Jak to, že se do Urusai vydalo třicet zvědů a ani jeden se nevrátil? Nebo proč se ti sedláci, kterým se od hradu podařilo utéct, zaživa rozpadli? Té logice jsem zatím vůbec nepřišel na kloub.

„Díky za informace.“ Anastaria vstala z židle. „Pokud tomu dobře rozumím, bylo by nejlepší, kdybychom Narlak ihned opustili.“

„Nic takového jsem neřekl.“ Ze svého křesla vstal i starosta a tím mě přiměl udělat totéž. „Nicméně jsou Azuroví draci s městem opravdu zadobře a mohlo by se stát, že strážní přehlédnou nějaká malá nedorozumění od členů tohoto klanu. Naše kobky nejsou velmi příjemné a nerad bych vás tam… No, myslím, že si rozumíme, že?“

„Správně,“ přikývla Anastaria a vytáhla mě z kanceláře. „Plinto, změna plánu. Do Altamedy jdeme rovnou a všichni naráz.“

„Hmm… no… jen mě musíte nejdřív dostat z vězení,“ objevila se lupičova odpověď uzavřená do hranatých závorek. „Trochu jsem se s tím oknem přepočítal.“

„Stacey, možná bys nás chtěla zasvětit do mysteriózního tajemství, které tak dobře chápeš, ne?“ začal jsem na dívku dotírat, jakmile jsme odletěli od bran města. Plinto letěl na svém rychlém fénixovi a Stacey na svém rychlém drakovi – což jsem já.

„Vydrž chvilku, procházím si fóra. Až se něco dozvím, všechno vám řeknu.“

„No jo, jí se nemá cenu ptát,“ zašklebil se Plinto. „Madam má plnou hlavu výčitek ohledně toho, že si o téhle lokaci nezjistila všecko předem. Chyť mě, jestli na to máš!“ zakřičel poslední větu lupič a jeho fénix vystřelil vpřed.

„No jasně, tebe tak budu honit…“ zamumlal jsem, ale přece jen jsem začal o něco rychleji máchat křídly. Plinto je srandovní chlapík. Sedí si na ptáku a vše mu přijde hrozně zábavné. Mezitím se tu já topím v potu a snažím se udržet Stacey ve vzduchu. Z dálky to může vypadat, že je pro mě létání jednoduché, skoro jako druhá přirozenost, ale mně to tak teda nepřipadá…

„Přistaň u tamtoho stromu,“ požádala Anastaria, když se vrátila do hry. Právě jsme prolétali nad hustým lesem a strom, na který dívka ukazovala, značil hranici mezi lesem a krásným údolím. Údolí vypadalo idylicky. Zelené pastviny, žádné kopce ani strže, spousta cest, u kterých stála obydlí rolníků, zoraná pole a jako obrovská kaňka na kráse se několik kilometrů od údolí tyčil hrad – Urusai.

I z takové dálky hrad svému okolí naznačoval, že s ním není vše v pořádku. Okolo hradních věží se točily temné kotouče mlhy, čímž celý hrad kryly před slunečními paprsky. Poblikávající bledé bytosti byly nejspíše těmi slavnými fantomy. A okolo hradu se nacházela kružnice jasného světla viditelná z veliké dálky. V kružnici se občas zablesklo. Hráči měli asi plné ruce práce s „pomocí“ obyvatelům hradu. Hrad samotný však vůbec zříceninu nepřipomínal. Právě naopak vypadal jako pořádná pevnost s vysokými hradbami a různými budovami. Na věžích dokonce vlály nějaké černé vlajky. Nebyla tu ale jenom pozitiva. Například chyběl hradní příkop, hrad stál trochu nakřivo, protože na Glarnis nedosedl rovnoměrně, a k tomu všemu hráči bojující proti fantomům jistě pořádně poškodili vnější hradby. Moje hradby.

„Situace se má tak,“ začala Stacey, jakmile jsme přistáli, „že v okolí hradu pobíhá četná skupina zabijáků hráčů. Vsadím cokoli, že si je najali Azuroví draci, aby se ujistili, že se k hradu nikdo nepřiblíží a nepřežije tak dlouho, aby o tom mohl vyprávět. Předpokládám, že ti zabijáci podepsali dohodu o nezveřejňování informací, proto na fóru není žádná zmínka o 45 násobku získaných zkušeností.“

„Přestaň popisovat naši situaci a konečně mi vysvětli, o čem jste se to bavili se starostou!“

„Starosta je oficiálním zástupcem města. Nesmí vyjadřovat svůj osobní pohled na situaci, především pokud by tím poškodil město či jeho finance. Ale je jasné, že Azuroví draci na tento hrad narazili, když hledali nějaký způsob, jak zničit Geranikovu dýku. Rychle si spočítali výhody zabíjení fantomů a sbratřili se s bezejmennými vládci Narlaku. Nejspíš se jim to povedlo starým dobrým úplatkem. Své místo má i v Barlioně. Jelikož klan Fénix už objevil jeskyni, kde se svatý předmět nachází, Undigit zanechal snahy dostat se do hradu a své členy poslal trávit všechen čas levelováním. Don se dostal už na 314. level… Jde jim to dost rychle. Co dalšího ti mám ještě vysvětlovat? Myslím, že nejdříve bychom měli… PLINTO!“

Anastaria provedla jakýsi pohyb, padla na mě, jako by chránila dítě, a přitlačila mě k zemi. Odhodil jsem oznámení, že mám dovoleno na ni zaútočit, protože mě přitom trochu zranila. Nastražil jsem uši, protože před očima jsem měl jen dívčinu tabulku a její kyrys.

Staceyina tabulka čtyřikrát zablikala, jako by po ní někdo házel šipky, a její zdraví rázem kleslo na 10 %. Hned se ale zase uzdravila, čímž mi nedala šanci jí nějak pomoci. Několik dalších chvilek jsem strávil přitlačený k zemi pod bojovnicí, která byla najednou hrozně těžká, jako by její celá postava byla vyrobená z oceli. Jsem to ale hrdina, co?

„Čtyři padli a dva utekli. Honit je nebudu. Vypadneme odsud. Není tu proč bojovat a nechci přijít o Mahana. Díky němu mám svou gáži!“

„Jsi naživu tam dole?“ zeptala se dívka, vstala ze mě a dostal jsem příležitost se nadechnout. „Promiň, ale to byla jediná možnost, jak tě udržet živého a zdravého.“

„Proč? Co by mi mohli udělat? Vždyť už jsem se dostal přes sto levelů! A u tebe by neškodilo, kdybys trochu shodila. Vždyť jsi mě málem rozplácla!“

„Víš, šest hráčů na levelu 230, kteří se specializují na zabíjení ostatních hráčů, se vůbec nestará, že se ti už podařilo vystoupat na stý level. Vůbec je to nezajímá. Jejich cílem je tě zabít. Za to jsou placeni. Všem vám posílám pozvánku do party. Z nějakého důvodu mě to doteď nenapadlo provést… Bohužel si nás už označili. Navrhuju, abychom následujících osm hodin počkali někde v ústraní. Poleťme třeba k oceánu. Tam nás určitě hledat nebudou.“

„Nevím jak ty, ale mně to létání už stačilo,“ zareptal jsem. „Stejně mi zbývá už jen pět minut letu.“

„Musíme se odsud prostě nějak dostat. Všichni už vědí, že jsme tu. Aha, došlo mi něco od Donotpunnika…“

Stacey vytáhla poštovní schránku a na několik sekund se do zprávy začetla. Po chvíli vyprskla smíchy.

„Donotpunnik nás prosí o prominutí a žádá, abychom se na několik týdnů nepřibližovali k hradu. Nejlépe několik měsíců. A prý by bylo pro nás nejlepší, kdybychom odtud odletěli, dokud jsme živí. Je mu to prý velice líto, ale Undigit je nucen vyhlásit Legendám Barliony válku.“

„Nechápu, proč poslal ten dopis tobě a ne mně, veliteli klanu?“

„Poslal ti ten samý dopis, já jsem v kopii. Ale u Dona mám nastaveno okamžité oznámení jeho zpráv a ty u něj máš standardní prodlevu. Jakmile ti přijde, můžeš si ho přečíst a zasmějeme se tomu společně. Druhý nejlepší klan Malabaru vyhlašuje válku klanu na 30 000. místě. Dnes to bude na fórech vřít. Chudák Barsa se s tím bude muset vypořádat. Hráči se nikdy nepřipraví o možnost vysmát se těm, kteří chtějí létat příliš vysoko. Mimochodem, má rada zní, abys Donovi ihned po přijetí jeho zprávy odpověděl s nabídkou přijmout ho do našeho klanu.“

„Cože?“ Její návrh mě šokoval.

„Don otevřeně vyjádřil lítost a jasně napsal, že nám předává Undigitova slova. Nezapomínej, že má pravomoc sám vyhlásit jménem svého klanu válku komukoli jinému. Myslím si, že mu není příliš po chuti s námi bojovat, ale nemůže proti tomu nic dělat. Nabídni mu stejný plat, jaký má u Azuráků, pokud tedy nepřekračuje řekněme pět milionů, a vysvětli mu, že ho nikdy nebudeš žádat o porušení jeho dohody o nezveřejnění informací. Pošli mu odkaz na Oko černé vdovy a řekni mu o některých vzácných scénářích, které máme k dispozici. Don už nějaký čas o změně klanu mluví, tak proč to nezkusit?“

„Proč zrovna pět?“

„Tolik jsi zaplatil Plintovi, takže se to dá využít jako dobrý referenční bod,“ pokrčila rameny Anastaria. „Na celkové částce zase tolik nezáleží. Jistě to sám dobře víš. Nemusím ti vyjmenovávat, v čem by nám Don mohl být užitečný – to si dokážeš představit. Navíc se blíží klanový turnaj, což nám hraje do karet.“

„Myslíš, že bude souhlasit?“ vyjádřil jsem své pochyby.

„Prostě to vyzkoušíme. Co tím dopisem riskuješ? Vůbec nic. Pokud to však vyjde, přivedeš do klanu hodně inteligentního hráče na vysokém levelu a hlavně dobrého člověka. Navíc je to tank. Zamysli se nad tím… No nic, vydáme se na cestu, dneska rozhodně nemám v plánu umírat.“

Získán klanový úspěch!

Kudlanky nábožné proti…

Klan Legendy Barliony dokončil jeskyni Nirriana.

Odměna za splnění: 100 000 zlatých, +7 500 000 klanových bodů. Tuto jeskyni můžete opětovně navštívit po uplynutí sedmi dnů.

A tady to máte… Magdey a kluci už prošli první místní jeskyní. Dobrá práce! Sice jim to dokončení jeskyně zabralo skoro celý den, ale i přesto jsem byl s výsledkem spokojený. S takovýmto přírůstkem klanových bodů se na druhou úroveň klanu dostaneme po dokončení další jeskyně. Díky druhé úrovni nám bude z potvor padat o 10 % víc zlatých. Malá změna, ale malá změna k lepšímu je vždycky vítaná.

„Dane, můžu se podívat na ty karty?“ zeptala se Anastaria, jakmile jsme dosedli vedle nevelkého útesu. Plinto má skutečně úžasného fénixe. Letěli jsme na něm ve dvou a on si váhy navíc vůbec nevšímal. Anastariin gryf párkrát zamával křídly, ale my jsme ho neskutečnou rychlostí obletěli, nadletěli i podletěli… Plinto mi předvedl všechno, čeho je jeho fénix schopen, a já jsem byl nucen uznat, že mě čeká ještě spousta práce. Nešlo ani tolik o rychlost jako o pocit volnosti při letu. Pro fénixe byla obloha domácím hřištěm a mohl manévrovat způsoby, o kterých jsem ani neslyšel.

„Dívej se jinam,“ řekl jsem jí a natáhl se do batohu. Dívka však seděla vedle mě a do mého batohu se beze studu podívala sama. Sama karty vytáhla a začala je prohlížet. Ne, s jejím přístupem do batohu prostě musím něco udělat! Pozoroval jsem dívku, jak si do detailu prohlíží každou z karet, a udělal jsem to, co jsem chtěl udělat už ode dne, kdy jsme se potkali. Přístup k její postavě mám už nějaký čas, ale dřív jsem neměl tak vhodnou příležitost. Konečně se podívám na Anastariino vybavení.

No teda!

Helmice – epická pro level 295, náhrdelník – legendární pro level 299, nárameníky – epické pro level 295, boty… Hmm. Byla oblečena do epických nebo legendárních předmětů. Její zbraň se však skvěla nade vše vybavení. Legendární Gleyvandir – meč, kterému nebylo rovno. I samotný popis meče byl tak nedešifrovatelný, že k jeho pochopení byste si museli šlehnout něčeho velmi silného. Ale dobrá, povahu jejího vybavení už znám. Pojďme dál. Setkala se s třiaosmdesáti frakcemi, z čehož sedm jich v seznamu žhnulo rudě červenou barvou: nenávist. Za vlastnosti si Stacey vybrala: léčení, víru, moudrost a charisma. To není vůbec špatná směska pro hráčku, která spoléhá na klerické schopnosti. Když jsem si prošel její statistiky, mohl jsem jen zanadávat. Musím se co nejrychleji dostat na level 343! A cestou posbírat všechna požehnání, kterých se dostalo i Stacey. Dokonce i sám císař se uráčil její postavu o 20 % zesílit!

„Stacey, ty máš na svojí mapě taky několik bodů. Řekneš mi, co označují?“

„Už jsem si říkala, kdy se začneš v mé postavě hrabat,“ usmála se dívka a karty mi vrátila. „Chceš si zahrát žolíky?“

„Jo. Ale neodpověděla jsi mi.“

„Plinto, přidáš se?“ zeptala se Stacey lupiče a mou otázku ignorovala. Nebo spíš naznačovala, že mi na ni nehodlá odpovědět. No to určitě!

„Rozdej mi!“

Stacey, zeptám se tě ještě jednou – co jsou zač ty značky na tvé mapě? Pokud jsem zásady telepatie pochopil správně, musí v každém případě mou otázku uslyšet.

Jsi připravený mě vykoupit z císařovy věznice? zeptala se Anastaria krypticky. Deset milionů zlatých. Takový je trest za vyzrazení té informace. Pokud to zvládneš zaplatit, nemám problém a všechno ti hned vysypu. Pokud ne, musíš mě pochopit, Dane. Sama ti řeknu všechno, co můžu. Nemám problém ti vyzradit něco, k čemu se váže nějaký větší trest. Ale deset milionů je za ukojení tvé zvědavosti trochu moc, promiň. Můžu ti říct jedno. Jsou to menší scénáře jako tvé dračí jeskyně, které jsou ušité na míru mně. Tak rozdáš už, nebo ne?

„Počkej, musím nejdřív zamíchat,“ řekl jsem a kopnul hromádku. „Že bychom si zahráli raději poker?“

„Hold‘em,“ přikývla ihned Anastaria.

„Texas,“ doplnil ji Plinto. „Malý blind je za jeden zlaťák. Může být?“

„Rozdáme a uvidíme, kdo začne jako dealer.“ Zamíchal jsem balíček karet. Sám jsem si vytáhl kluka, Plinto osmičku a Anastaria, jak jinak, krále.

„Plaťte,“ řekl Plinto, nadšeně si zamnul ruce a vhodil do banku zlaťák. Vlastně to nebyl ani bank. Imitátoři pro nás připravili značky, které ukazovaly, kdo kolik vsadil. Nám tento systém stačil. Stejně jsme s sebou neměli stůl, na který bychom zlaťáky házeli. „Stacey…“

„Omluvte toto vyrušení,“ ozval se heroldův hlas před tím, než se první karta, která letěla mým směrem, dotkla země. „Chci vám jen připomenout, že podmínečně propuštění svobodní občané mají zakázáno hrát hazardní hry. V případě, že budete i nadále pokračovat, budete potrestán. Vezměte to, prosím, na vědomí.“

„V tom případě skládám,“ byl jsem přinucen říct a smutně jsem se podíval na ležící karty. „Díky za varování, herolde,“ dodal jsem, ale císařův posel už zmizel ve svém portálu. Stacey posbírala karty, podala mi je a řekla:

„Takže… zakázali ti hrát karty. Zajímalo by mě, proč ti je tedy dávali? Myslela jsem si, že jakmile si zahrajeme nějakou karetní hru, ke které jsou potřeba všechny karty balíčku, objeví se třeba nějaká do té chvíle uzamčená vlastnost karet. Ale teď… co to má vlastně být? Něco jako Pandořina skříňka? Otevři ji a šoupnou tě zpátky do dolu! Ale vážou se k tomu i nějaká pozitiva.“

„Pozitiva?“

„Teď máme jistotu, že nás bedlivě sledují. Nevím, zda sama Korporace, nebo jen imitátoři. Nechtějí, aby ses rozdaných karet byť jen dotkl, jelikož i to by se dalo posoudit jako účast v hazardní hře. Právě proto se tu objevil v pravý čas herold, aby tě zastavil. Dali ti někdy na srozuměnou, že nesmíš hrát hazardní hry?“

„Ano, kdysi to říkali,“ odpověděl jsem a vzpomněl si na den, kdy jsem vskočil do reality a Korporace mi oficiálně sdělila, co můžu a nesmím ve hře dělat. Pamatuju si to, jako by to bylo včera. Například nesmím v nevěstinci strávit víc než 24 hodin týdně.

„V tom případě nám z toho vychází jen jedna věc. Mahane, někdo se velmi snaží, aby ses nevrátil zpátky do dolu. Musíme jen přijít na důvod. Šachovnice, oko, naši mazlíčci a ten hrad… Musíme se pořádně zamyslet.“

Oko? Stále častěji slýchávám Anastarii mluvit o Oku černé vdovy. Navrhla mi, abych ho ukázal Donotpunnikovi, a teď oko vnímá jako důvod, proč mě administrátoři tak bedlivě sledují. Přitom kdysi říkala, že to Oko příliš cenné není – prostě jen další scénář na zabití bosse. Přijde mi, že si Stacey sama odporuje, a to se mi vůbec nelíbí… Měl bych se jí na to přímo zeptat?

Oko černé vdovy.

Popis: Před sto tisíci lety, dávno před tím, než se v Barlioně objevili lidé, vládli světu krutí a náladoví Pavoučí páni, kteří svou mocí ovládli zbytek ras. Po obrovské potopě Pavoučí páni zmizeli a ostatní rasy se snažily zapomenout na tisíce let strávených v jejich područí. Ale v hloubi Volných plání stále existuje kult uctívačů těchto pánů a patriarchové tohoto kultu sní o přivedení Pavoučích pánů zpět a uvržení našeho světa do bolesti a strachu. Zastavte tento kult, než bude příliš pozdě. K získání dalších instrukcí navštivte císaře Malabaru.

Typ úkolu: legendární. Omezení levelu: pouze hráči na levelu 100 a vyšším. Omezení skupiny: nejméně dvacet hráčů. Odměna: skryto.

Sakra, tolik textu… Legendární úkol od císaře. Počkat! Sto tisíci lety? Ale co draci? Nebyli v té době zhoubou Malabaru právě oni?

Jsi ještě s námi, Dane? zeptala se telepaticky Anastaria. Asi se obávala, jestli jsem se znovu „nezasekl“.

Stacey, pověz mi, proč je Oko tak důležité?“

Už jsem ti to řekla.

Stacey, řekni mi pravdu, prosím.

Táta mě zabije…

Stacey.

Počkáme, až se Plinto odpojí ze hry. Ten rozhovor je na dlouho a já nemám tolik energie.

Alespoň pár slov.

To Oko vytvoří další klíč k hrobce. Karmadont šachovnici vyrobil, proto nemohl hrobky dosáhnout jen s ní… K hrobce ho přivedl předmět velmi podobný tomuto.

„A je v Barlioně rozesetých víc podobných předmětů?“ zeptal jsem se nahlas a schoval Oko zpět.

„Účastnila jsem se tří výprav do jeskyně, ale nikdy jsme nedošli dál než do poloviny každé z nich. Aktivováním ukrývání a zrychlení se Plintovi podařilo chvíli před tím, než výprava Temné legie dostala na prdel, doběhnout dál než komukoli jinému. Tehdy taky dostal toho svého fénixe. Byla to císařova odměna za jeho snahu. Jakékoli oko, dráp, tesák či jiná část těla tarantule umožní další pokus jeskyni projít. Cena za chyby byla opravdu vysoká. Ten úkol ještě aktivovat nemůžeš. Magdey a kluci se musí spolu sehrát a získat více levelů. V té jeskyni mají nepřátelé vždy o tři levely více než hráč, který má z celé výpravy nejvyšší level. Proto vám já ani Plinto nemůžeme pomoct. Všichni ostatní by skončili rozdrcení na prach.“

„Jinými slovy jsou všechny tyto předměty nějak spojené s tarantulemi, jo?“

„Přesně. Trápí tě něco?“

„Příběh v popisu předmětu mluví o tom, že před sto tisíci lety vládly celému světu tarantule. To mi nedává smysl. Dozvěděl jsem se, že tou dobou vládli světu draci a byli postrachem Barliony.“

„Zkus se na to zeptat Patriarchy. Ten by měl znát pravdu. Otázka je, jestli ti ji bude chtít říct. Plinto, mohl by ses zeptat svého otce?“

„Ne,“ odpověděl lupič a vleže na zemi se protáhl. „Říkal, že bude mít teď dva měsíce plné ruce práce s přípravami na náš další trénink. Teď se s nikým bavit nebude. Můžeme se ho zeptat, až začne druhé kolo tréninku. Stejně nám ta informace nebude další měsíc až dva k ničemu. Nechám vás dva, abyste si tu navzájem cukrovali, a skočím si do reality. Osm hodin nedělat vůbec nic je nuda.“

„Stacey, chci slyšet celý příběh, který se Oka týká. O co jde?“ zeptal jsem se, když Plinto zmizel.

„Dobrá… Podívej, nápad dostat se do hrobky Stvořitele koluje po Barlioně nejméně devět let. Ve skutečnosti je to jeden z těch dlouhodobých projektů, ke kterému se nikdo nechce uvázat. Nejblíže se zatím dostala Nebeská říše. Stačí jim vyrobit už jen jeden předmět a dveře budou moci otevřít. Ty jsi těsně za nimi. Máš vyrobené tři předměty. K otevření dveří hrobky potřebuješ tři další a nezapomeň, že také musíš zjistit, kde se ta hrobka vlastně nachází – hádanku ogrů jsi pořád ještě nevyřešil.

Třetí místo patří dvěma hráčům. Jeden z nich je v Astrumu a druhý je neznámý. Ví se o něm jediné – hraje na Caltuahu. Každý z těchto dvou hráčů vyrobil dva legendární předměty ze sad, které vedou k otevření Stvořitelovy hrobky. Každého z nich můžeme brát jako soupeře. Každému z vás zbývá na splnění úkolu osmnáct měsíců. Pokud si dobře vzpomínám, ty jsi třetí, kdo se o to na našem kontinentu pokusil.“

„To chápu, jistě jsou i daleko lepší výrobci, než jsem já. Ale pořád jsi mi nevysvětlila, co je zač to Oko.“

„Během čtyř let se žádný z výrobců ani nepřiblížil tomu vyrobit celou sadu. Původně bylo časové rozmezí jen šest měsíců. Následně bylo prodlouženo na rok a v tuto chvíli je to rok a půl. Nicméně hráči stále nedokážou úkol od vývojářů splnit. Proto přišli s tím nápadem o tarantulích. Nevím, jak je protlačili do herního příběhu, ani jak se jejich historie váže k drakům, ale já osobně jsem získala tesák, ucho a disk černé vdovy. U každého z předmětů byl popis velmi podobný tomu, který máš ty na Oku.

Můj strýc jich má ve svém klanu ještě víc. Však mají na svém účtu taky řádku Prvních zabití… Myšlenka za těmito předměty je jednoduchá: Kdo na první pokus projde jeskyní, získá klíč k hrobce barlionského Stvořitele. Výsledky jsem ti už řekla. Fénix se nikdy nedostal dál než k Šedým pláním, Plintovi se podařilo dostat dál, ale třetí boss byl nad jeho síly. Díky tomu ale víme, že v té jeskyni přebývají alespoň čtyři bossové a jsou o několik levelů silnější než nejsilnější hráč celé výpravy. To už jsem říkala.“

„A to jsi mi poprvé, když jsi Oko viděla, chtěla tvrdit, že se k němu neváže nic důležitého,“ ušklíbl jsem se.

„Ty jsi divný! Co jiného jsem ti asi tak měla říct? Vždyť jsi tehdy pro mě nebyl nikdo. Ani jsem si nepamatovala, jak se jmenuješ. Ale teď… Ano, otec mi důrazně zakázal s tebou o Oku mluvit a předávat ti o něm nějaké informace. Doufal, že si ho od tebe v nějakou vhodnou chvíli koupí, ale… Já prostě do našeho vztahu nechci tahat klam. Pokud budu muset něco tajit, prostě ti řeknu: ‚Můj drahý, promiň, ale tohle tajemství není moje, a proto ti ho nemůžu říct.‘ Tohle ale žádné tajemství není. O tarantulích je spousta informací veřejně dostupných.“

„Mohla bys mi je poslat?“ zeptal jsem se. „Strašně rád bych se dozvěděl o historii své rasy víc.“

„Dobrá, udělala jsem si velmi detailní rešerši. Dám ti ji k přečtení. Už jsem ukojila tvou zvědavost, drahý?“

„Skoro,“ usmál jsem se. „Pověz mi, znáš obsah tohoto svitku?“ Vytáhl jsem svitek obsahující informace o Karmadontově šachovnici a nabídl jí ho. „Rád bych si poslechl tvůj názor na celou věc.“

Poslední překážka, než začnu Anastarii naprosto věřit, se vynořila z hlubin a přenesla se do našich propojených vědomí. Mám v ruce poslední kousek skládačky jako konečnou zkoušku toho, jestli se do mého klanu přidala jen kvůli úkolu a ne kvůli… hmm… kvůli našim dvěma klanům. Červík pochybností mi prostě nedovolil jí bezmezně věřit. Je to skutečně podivná potvůrka. Nevěří nikomu, dokonce ani mně samotnému.

„To je ale zajímavý text.“ Anastaria si svitek rychle pročetla a pak mi ho zamyšleně vrátila. „Takže je ještě nějaká třetí část, že? Pro výrobce.“

„Ano, je.“ Nesnažil jsem se skrývat něco očividného.

„No, to je paráda. Úplně vidím, co si asi teď myslíš o mém vstupu do tvého klanu. Ať je císař mým svědkem, tenhle svitek jsem nikdy neviděla a jeho text jsem nečetla,“ pronesla zničehonic a okolo ní se rozzářilo bílé světlo. Její slova potvrdil sám císař. „To by mělo být efektivnější, než kdybych ti sáhodlouze dokazovala, že opravdu nejsem volavka. Můj otec mi ten svitek nikdy neukázal… To je ale konspirátor! Jen počkej, pěkně si s ním promluvím. Uvidí, co se stane, když přede mnou bude něco takového skrývat. Promiň, Dane, jsem trochu rozrušená, ale věřila jsem, že jsme s otcem jeden k druhému naprosto otevření. A teď tohle…“

Červík podezření si pohrdavě odfrkl, nazval Stacey nepublikovatelnými slovy a uložil se ve své díře zpátky ke spánku. Zatímco já jsem poprvé za mnoho let v reálu i ve virtuální realitě objal dívku, kterou jsem miloval, a cítil jeden jediný pocit – nezměrnou radost.

8. kapitola

Příchod k Altamedě

„Hrad leží přímo před námi!“ zakřičel radostně Plinto, jako by se nemohl dočkat, až se vrhne do bitevní vřavy. K hradu nám chyběl ještě kilometr, ale situace byla už dost ponurá. Hrad obklopovalo obrovské a pohybující se bitevní pole. Navíc se bitva neodehrávala ve světelném kruhu, ale přímo před branami hradu! Podle bílého chvějícího se proudu vycházejícího z hradní brány měla Barliona fantomů na rozdávání.sdot

„Přistaneme poblíž světelné zóny!“ připomněla nám pro všechny případy Anastaria.

„Už po nás střílejí!“ křiknul lupič a v rychlosti svého fénixe naklonil, aby se vyhnul letícímu šípu. NPC by nikdy samo nezaútočilo, pokud by si svůj útok nedokázalo nějak logicky zdůvodnit. Znamená to, že už na nás útočí hráči. Buď Azuroví draci, nebo jejich najatí žoldáci. Vlastně na tom ani nezáleželo. Hlavní je, že jsme ve válce a už na nás někdo útočí.

Jak mi Stacey navrhla, napsal jsem včera večer Donotpunnikovi a pozval ho do našeho klanu. On však okamžitě odmítl. Nemrtvý rytíř se k našemu klanu nepřidá, ani kdybych penězi dorovnal hodnotu jeho dohody s Azuráky. Ještě jednou mě varoval, abychom se nepřibližovali k hradu, jinak by nás jeho lidé naháněli až do doby, než by tomu heroldi učinili přítrž. Dobrá, rozhodnutí bylo na něm a on si vybral. Podruhé už mu místo u nás nenabídnu.

„Změna plánu – leťte přímo do toho světla! Zrovna tam bojují nějaké NPC. Můžeme jim pomoci! Důležité je, abychom jim ukázali naše propustky!“

„Jdeme na to,“ souhlasil Plinto, pobídl znovu svého fénixe a právě v tu chvíli jsme vletěli do světelné zóny…

Vstoupili jste do osvětlené zóny. Získán bonus: Elunin dar.

Všechny statistiky zvýšeny o 45 %, zisk zkušeností zvýšen 45 násobně, růst statistik zvýšen 45 násobně.

Trvání bonusu: 2 hodiny.

„Hmmm,“ zahučel Plinto, „za tohle bych taky zabíjel.“

„Sleť s námi dolů,“ uslyšel jsem Staceyin rozkaz, když se pode mnou Plintův fénix změnil jen na uzdu. Začali jsme vlastní setrvačností padat po parabolické dráze. Narazit do země ze sta metrů, nebo jak vysoko jsme to vlastně letěli, si říká o smrt.

To určitě!

Jak jsme v praxi zjistili, nad hradem bylo zakázáno letět. Když jste se chtěli dostat na nějaké větší a dobře střežené místo, museli jste podle pravidel zničit bránu. Myslím, že vývojáři hráčům chtěli umožnit prožít si celou paletu zážitků, které pro ně připravili.

Nás se však často normální postup netýká.

„Plinto, chyť se,“ zařval jsem a změnil se v draka. Sto metrů výšky se rovná asi šesti sekundám volného pádu, během kterých bych měl všechny chránit. I kdybych nemohl letět, dokázal bych alespoň pomalu klouzat k zemi. Přetížení mi asi víc nedovolí. Proč to nezkusit?

Nemůžete na sobě nést dva hráče.

Upozornění jsem ignoroval a s obavami sledoval své tlapy, které Staceyiným tělem proletěly jako vzduchem. Nemohl jsem ji chytit ani nijak zpomalit její děsivý pád.

Dane, to je v pohodě, vyčaruju si na sebe bublinu, nepanikař. Anastariina myšlenka mi hlavu naplnila úlevou a spadl mi kámen ze srdce. Už už jsem chtěl shodit Plinta! Díky, že jsi zachránil Plinta. Dosedni vedle mě.

Pohled na to, jak tělo vaší milované, i když jen virtuální, padá a naráží do davu NPC bojujících s fantomy, stojí rozhodně za vidění. Zvláště když je zasáhne jako bowlingová koule a rozrazí fantomy do všech stran. Z místa dopadu odletěly kusy země, fantomové i pár NPC. Anastaria dopadla stylově.

Rychle ke mně! Dane, budeš vyvolávat zesílení! Dostaň se do davu NPC a zkus najít toho, komu máme ukázat naše propustky.

„Plinto, jdi za Stacey,“ předal jsem její žádost… no, co si to nalhávám… její rozkaz lupičovi. „Já budu poblíž.“

„Jasně,“ ozvala se lupičova odpověď někde od mého ocasu takovým tónem, z kterého většině malabarských hráčů tuhla krev v žilách. Plinto se přepnul do bojového módu a bylo nejlepší držet se od něj dál. Protože se Plintovy i Anastariiny statistiky se zvedly o 45 %, dalo by se říci, že se na brány Altamedy snesla z nebes dvě monstra. A jedno ne tak úplně monstrum, jehož hlavním cílem bylo jednoduše přežít – já.

„Nevím, kdo jste,“ oslovila mě moc hezká NPC žena s levelem 300. Pokud jsem správně odhadl záblesky z jejích rukou, byla to čarodějka, „ale přišli jste právě včas! Řekněte svým bojovníkům, že jsme začali ustupovat. Dovnitř se teď nemáme šanci dostat. Musíme udržet naše bojovníky naživu. Ústup!“ Poslední slovo vykřikla z plných plic a třicet plně vyzbrojených bojovníků se plynule pohnulo, jako by to roky trénovali, směrem vzad. Pět léčitelů bojovníky učebnicově léčilo a udržovalo jejich zdraví mezi 90 a 100 procenty. Mezitím se tři čarodějové včetně ženy, se kterou jsem mluvil a která byla podle všeho jejich velitelkou, snažili pobít fantomy, co se k rotě přibližovali. Jejich kouzla sice nebyla drtivá, ale nepřátelům, kteří došli až k bojovníkům v plátové zbroji, mnoho zdraví nezbývalo. Napadlo mě, že bych mohl zkusit tuto skupinu najmout jako žoldáky. Kdo ví, třeba by to mohlo fungovat…

Stacey, ustupujeme! Naše schopnost komunikovat telepaticky se mi začíná každým dnem víc a víc líbit. V bojové vřavě, kde není čas číst chat nebo hledat amulet, se tento typ komunikace velmi hodí a oslovená osoba vás nemůže ignorovat. Vezmi Plinta s sebou.

Uch, ozvala se odpověď. Hele, mám tu jen sedm fantomů, ale už přesně chápu, proč sem Undigit přivedl celý klan. Plinto si hraje jak na pískovišti…

S poslední Staceyinou větou jsem naprosto souhlasil. Když se Plinto objevil na náměstí v Krispě, stala se z něj zabijácká vichřice, která hráče posílala jedním zásahem na hřbitov. Tam však proti nám stáli průměrní hráči okolo levelu 200, kteří lupičovi skoro ani nestáli za tu námahu. Tady však, jak už jsem si stihl všimnout, z každé díry vylézali fantomové na levelu 300 a proti nim stál osamocený Plinto s bonusem 45 %. Geyra (jak se NPC velitelka jmenovala) se svou rotou ustoupila pryč z dosahu fantomů a teď po nich jen stříleli salvy z kuší. Lupič zůstal sám. Tato skutečnost ho však z mého pohledu nijak nezpomalovala. Právě naopak měl díky ní daleko více prostoru k provádění své oblíbené činnosti. Takřka jsem ani nestíhal všechny Plintovy pohyby sledovat.

Nepřipomínal vichřici, pohyboval se daleko rychleji… Za dvěma legendárními dýkami mého upíra zůstávaly ve vzduchu zelené čáry, které se rychle rozpouštěly, ale byla to jediná vodítka, podle kterých jsem dokázal Plintův tanec pozorovat. Všechno ostatní se rozmazalo. Neměl jsem šanci zaměřit se v takovém tornádu na jeden konkrétní detail. Kdyby mi někdo dřív řekl, že hráč může bojovat tímhle tempem, do očí bych se mu vysmál. Můj zrak však nelhal. Před Altamedou se objevila mašina na smrt. Deset, dvacet, čtyřicet, padesát… Jakmile se fantomové k Plintovi přiblížili, ihned zase mizeli. Objeví se zase až za 24 hodin. Ten Elunin dar se mi začínal líbit!

Získán klanový úspěch!

Nejlepší z nejlepších.

Členem vašeho klanu je hráč s nejvyšším levelem mezi všemi malabarskými hráči. Dokud bude tento úspěch vašemu klanu náležet, zkušenosti získané všemi členy vašeho klanu se zvýší o 5 %.

„Pokud bude váš bojovník i nadále bojovat stejnou rychlostí, vyhoří,“ řekla Geyra, když sledovala tanec smrti, který upír spustil. „Zastavte ho. Do hradu se dnes rozhodně nedostaneme. Není důvod plýtvat energií. K Eluninu daru se pojí i vysoká cena, a pro tuto osobu bude už teď nepředstavitelná. Nenechte ho platit jeho vlastním utrpením!“

„Stacey, potřebujeme dostat Plinta z bojiště! Je nepříčetný a neuslyší nás!“ napsal jsem do chatu, jelikož mi neustálé léčení a zesilování, které jsem vyvolával, snížilo energii na polovinu. Kdybych ji oslovil telepaticky, asi bych omdlel.

„Dobře, bublinu už můžu zase použít. Vytáhnu ho ven!“ odpověděla Anastaria, ale přesně v tu chvíli Plinto dokázal nepředstavitelné. Jedním skokem překonal necelých deset metrů a dopadl za Geyřiny válečníky pod ochranu jejich ostrých kopí.

„Neříkal bych tomu nepříčetnost,“ řekl samolibým tónem. Dalším skokem přeskočil zbytek válečníků a dopadl vedle mě a Geyry. „Viděl jsi to, šéfe? Sedmdesát dva zabitých fantomů a byla z toho skoro polovina levelu! Jsem nejlepší! Poprvé za deset let je Hellfire až druhý!“

„Nerad bych tě zklamal, ale slyšel jsem, že tě čeká nějaký čas na zotavení,“ pronesl jsem a přivedl lupiče z obláčku zpátky na zem.

„Tím mě tak vylekáš…“ spustil Plinto, ale větu nedořekl, protože obrátil oči v sloup a z nosu a z úst se mu vyvalil proud krve. Zdraví mu ukrutnou rychlostí klesalo a lupič se zhroutil na zem, jako by mu někdo z těla vyrval všechny kosti. Dobrá… Postava krvácí jen tehdy, když je to součástí nějakého scénáře. Tipuju, že v tuto chvíli se Plinto nemůže odpojit ze hry a systém mu dopřává všech slastí, které se k zotavení z bonusu vážou.

„Stacey!“ zakřičel jsem a nepřestával lupiče léčit. Geyra okamžitě rozkázala dvěma bojovníkům, aby Plinta zvedli a přenesli ho z osvětlené zóny. Sakra! Vždyť právě tam jsou Azuroví draci!

„Dane, dostaň nás pryč,“ zakrákala Anastaria a podle Plintova vzoru i ona klesla k zemi. Jediným pozitivem bylo to, že neztratila vědomí. „Ze hry se můžeš odpojit až poté, co se z Elunina daru zotavíš. Nevyužívej ho!“

„I ona musí pryč ze zóny,“ pronesla Geyra a poslala další dva bojovníky ke Stacey. Tou dobou už jsme došli za polovinu zóny a bez problému odolávali útokům fantomů. Proto jsme se také mohli věnovat raněným. „Pojďte s námi. Léčil jste až příliš. Z Elunina daru se budete muset zotavit i vy sám.“

„Ve jménu císaře jste zatčeni!“ zakřičel vousatý strážce, když jsme se téměř dostali mimo zónu. Zastavili nás přímo na okraji osvětlené země. Strážní už popadli Plinta, který zůstával v bezvědomí, na Stacey mířili kopími a mým směrem směřovaly špičky asi tuctu kuší. „Tímto je na vás uvalena vazba za překročení hranice hradu Urusai.“

Strážný pokračoval dál a vyjmenovával náš trest, jako by to byl v jedné osobě soudce, porota a popravčí. Být uvězněn však nebylo v mém plánu. Stacey se snažila něco říct, ale vycházelo z ní jen chrčení. Plinto ležel na zemi a Geyřini muži ho nohama postrkovali mimo hranici osvětlené zóny, jako by zotavení z bonusu mohlo přijít jen na nezasažené půdě.

To vše znamenalo, že se s nastalou situací musím nějak vyrovnat sám. Na zatýkání bylo příjemné jen to, že obrovský zástup Azurových draků, kteří za osvětlenou zónou stáli, si kvůli strážným nedovolil na nás zaútočit. I kdyby po nás střelili šípem nebo kouzlem, nic by se nám nestalo, jelikož barlionští strážní trvali na tom, že nás uvězní a nikdo jim v tom nemohl zabránit. Pokud by se o to někdo pokusil, skončil by tak akorát ve vedlejší cele.

„Z pověření císaře Malabaru jsem majitelem tohoto hradu!“ zakřičel jsem a bránil se snaze strážných zkroutit mi ruce za záda. „Mám povolení k průchodu bezpečnostním kordonem pro sebe i své společníky,“ ukázal jsem na ležícího Plinta a Stacey, „a proto požaduji okamžité propuštění. Navíc vyžaduji vaši ochranu! Žádám o ochranu nejen pro sebe, ale i pro mé přátele, aby na naše životy nemohl zaútočit nikdo ze svobodných občanů v okolí mého hradu!“

„Ukažte mi vaše propustky, hrabě!“ požádal kapitán místní posádky a přišel ke mně. „Chci vidět všechny tři!“

No podívejme se na to! Ještě před sekundou jste mi kroutili ruce za záda a teď už jsem zase hrabě? Proč jsme tak nemohli začít hned od začátku? Je to snad nějaká daná posloupnost?

„Bude mi potěšením.“ Nabídl jsem mu tři zelené propustky, které v jeho rukou okamžitě zmizely. V tu samou chvíli se nad hlavami Plinta a Anastarie objevily zelené značky, což měly být asi vizuální indikátory toho, že tito hráči mohou jít, kam se jim zlíbí.

„Požádal jste o naši ochranu, hrabě,“ pokračoval kapitán, zatímco jeho muži Plinta i Anastarii rozvazovali. „Této žádosti bude vyhověno. Pro tuto chvíli jste vy i vaši společníci pod ochranou mé posádky. Chtěl bych vám však připomenout, že i já mám své rozkazy a mí muži nesmí jít k hradu blíž než na padesát metrů. Dále si prosím uvědomte, že vám poskytneme ochranu jen do doby, kdy budete právoplatným majitelem tohoto hradu. Jakmile o hrad přijdete, nebudu vás proti ostatním svobodným občanům chránit. Přeji vám hodně zdaru. Mí léčitelé se podívají na vaše přátele.

Dostupný bonus: Pán domu.

Hráči vám v okolí 500 metrů od hradu Altameda nemohou přivodit žádné zranění.

Trvání: 62 dnů.

Přijímáte?

Co je to za otázku? Samozřejmě že ano!

„Plinto ochranu nepotřebuje?“ zeptal se kapitán překvapeně, když se sípající lupič, který stále plival krev, začínal probouzet. Upíra dostrkali mimo hranici osvětlené zóny a věnovali se mu léčitelé, což znamenalo, že už se smrti nemusel obávat.

„Volba je jen jeho,“ odpověděl jsem filozoficky a moc dobře chápal Plintovy pohnutky. Pokud by měl pokaždé, když k hradu přijde, prožít něco takového, rád si to vynahradí na nějaké kořisti v okolí, jen aby se rozptýlil. Když už nám Azuroví draci vyhlásili válku, proč se nezúčastnit takové menší genocidy? Nemusel se bát frontálního útoku, strážní stáli poblíž a do konfliktu by se vložili. Navíc hráč Malabaru na nejvyšším levelu se přece nějakých slabochů nebojí. Jsem si jistý, že by jejich útoky naopak uvítal, protože by mu alespoň daly důvod k odvetě. A protože je Plinto prakticky neovladatelný, nezávidím nikomu, kdo by se odhodlal vyzkoušet své štěstí.

„V tom případě vás teď opustím. Geyro!“ oslovil kapitán mou novou známou. „Nevaroval jsem tě, že je příliš nebezpečné do zóny vstupovat? Snažíš se co nejdřív zemřít, nebo máš štěstí a nosíš známku smrti?“

„Je to má povinnost, kapitáne! Vždyť to dobře víte!“

„Možná, jenže nejsi zodpovědná jen za sebe, ale i za své lidi! Jaký má význam ztratit tady život? Snažíš se fantomy pobavit nebo co?“

Kapitán odtáhl Geyru i přes její odpor pryč a přesně v tu chvíli mi přímo do obličeje vletěl šíp. Přesněji řečeno by mi šíp do obličeje vletěl, pokud bych nebyl před poraněním od ostatních hráčů uchráněn. Šíp a já jsme se jednoduše nenacházeli ve stejných dimenzích a při jeho průletu jsem ucítil jen závan vzduchu.

„Beldare! Za útok na majitele hradu jste okamžitě odsouzen k vazbě na dvacet čtyři hodin!“ zakřičel ihned strážce. Nešťastnému lovci zkroutil ruku za zády a poslal ho do Narlaku. Azuroví draci se asi rozhodli otestovat spolehlivost mé ochrany. Zajímalo by mě, zda by ochrana fungovala i proti NPC žoldákům, které by si proti mně najali, nebo zda bych se musel bránit sám. Nebyl jsem však zvědavý natolik, abych svou domněnku na vlastní kůži vyzkoušel.

„Stacey, mám dvě otázky.“ Snažil jsem se před zástupem hráčů vypadat, jako by se skoro nic nestalo, a otočil jsem se k dívce, která se už z Elunina daru trochu probrala a mohla mluvit.

„Poslouchám.“

„Jak jste vy dva ten Elunin dar vlastně spustili a jak je možné, že nikdo z nás dvou nezískal z Plintova zabíjení ani jednu zkušenost? Jsme v jedné skupině, ale level se zvýšil jen jemu.“

„Na oboje ti můžu dát stejnou odpověď: nevím a musím si o tom něco zjistit. Vidím, že ty sám zotavování vůbec nepotřebuješ. Kam zmizel Plinto?“

„Jakmile dostal možnost, odpojil se a vrátil se do reality.“

„Ještě nikdy jsem ho neviděla běhat tak rychle. Skákal mezi fantomy, jako by byl vítr, nevážil nic a nedal se chytit. Předpokládám, že se ten dar aktivuje, když hráč přesáhne své normální limity. Já jsem se například hodně snažila udržet Plintovo zdraví alespoň na šedesáti procentech, ale rozhodně jsem neléčila ze všech sil. Možná proto jsem zůstala při vědomí.“

„Dobrá, na tom vlastně zas až tak nezáleží. Zkusím se zeptat Geyry. Myslím si, že už o tom něco ví.“

„Geyry?“

„Je to NPC velitelka skupiny bojovníků, mezi které jsme spadli. Její lidé vytáhli tebe i Plinta ze zóny pryč, měli bychom si s ní promluvit. Kdyby nic jiného, aspoň jí poděkujeme. Třeba se nám podaří zjistit, z jakého důvodu se ze všech sil snaží do hradu dostat. Pořád mě ale zajímá, proč nám nepřibyla ani jedna zkušenost. Vzpomínáš si na Beatwick? Tam jsme přece dostali zkušenosti všichni, ale tady…“

„Zrovna to zjišťuju. Don mi stejně dluží službičku a osobně si nemyslím, že by odpověď na mou otázku nějak narušila dohodu o nezveřejňování informací, kterou podepsal. Dane, já se taky odpojím ze hry, jo? Mám-li být upřímná, to zotavování byl skutečně silný zážitek. Něco podobného jsem už hodně dlouho necítila.“

„Dobrá,“ pokrčil jsem rameny. „Uvidím, co se mi tu podaří zjistit. Hezky si odpočiň.“

„Vidím, že jste se dostali k hradu,“ pronesl Undigit, který došel až ke mně a zároveň se mnou sledoval hádku, která probíhala mezi kapitánem a Geyrou. Podle toho, jak žena mávala rukama, nebyla jejich hádka žádné kočkování. Škoda že se NPC skryla pod tlumící kupoli, která nepustila ven ani hlásek. Mě osobně by velmi zajímalo, o co v jejich hádce jde.

„Vidíš dobře,“ přikývl jsem. „Co chceš?“

„Dohodnout se, co jiného?“ ušklíbl se velitel Azurových draků. „Pokud tomu dobře rozumím, císař ti tenhle hrad věnoval, ale nemáš nikoho, s jehož pomocí by ses ho zmocnil. Mohl bys samozřejmě zavolat Fénixáky, kteří by nás určitě porazili. My ale nikoho bez boje do hradu nepustíme a Fénix nebude riskovat válku kvůli místu, které patří vám. Bylo by to moc velké riziko. Ocitl ses v nezáviděníhodné pozici. Jsme ti ale ochotni vyjít vstříc a umožnit tobě i tvým bojovníkům nerušený průchod k fantomům. Fantomů je tu spousta, pro oba naše klany zbude dostatek zkušeností.“

„To je od tebe velmi šlechetné,“ nedokázal jsem si odpustit sarkasmus. „A jaké jsou tvé podmínky?“

„Dokud díky hradu budeme moci zrychleně levelovat, nepřivlastníš si ho. Normálně sice hrad patří tobě, ale ve skutečnosti patří nám všem. Můžeme se dohodnout ještě na něčem. Pokud se během následujících řekněme tří měsíců situace nezmění, odejdeme i tak.“

„Aha, aha. Tou dobou bude mít celý klan Azurových draků asi 340 levelů a zkušenosti z fantomů pro ně nebudou hrát žádnou roli.“

„Je hezké vidět, že si tak rozumíme. Dohodneme se tedy?“

„Co se stane, pokud odmítnu?“

„Nic.“

„Nic?“

„Nic dobrého pro váš klan. Mahane, já tě mám osobně docela rád, ale realita je taková, že si jednoduše musíme od našich protivníků udržovat odstup. Za tři měsíce proběhne klanová soutěž, a proto budeme do poslední kapky krve bojovat za každou šanci získat jakýkoli náskok. Když nám bude váš klan stát v cestě, rozmetáme ho na cucky a nad následky se nepozastavíme. Ještě jednou opakuju, rádi vám umožníme užít si bonusy, které tento hrad nabízí, a to pod jednou jedinou podmínkou – hrad si nepřivlastníš. Pokud s touhle nabídkou nesouhlasíš, válka bude pokračovat. Velmi důrazně tě žádám, aby ses na tu ochranu před ostatními hráči příliš neupínal. Věř mi, je daleko jednodušší ti zabránit tu být, než ztrácet energii při snaze tě zabít.“

„Vy se protivíte císařovu slovu?“ zvedl jsem překvapeně obočí.

„Já nikoli a můj klan také ne. Ale Narlak neleží přímo pod císařovou nadvládou. Město prakticky leží ve Volných pláních a vůle císaře či Temného lorda pro něj nejsou zavazující. Klidně můžeš ztratit tři měsíce dokazováním opaku, ale nic se nezmění. Tak co, dohodneme se?“

„Nejdřív to musím probrat se svým klanem,“ odpověděl jsem a snažil se udržet neutrální tón hlasu. V tuto chvíli jsem se nemohl opírat o žádný trumf, tedy kromě ochráncova rozhodnutí. Nejdřív si musím promluvit se Stacey. Plinto by taky mohl přidat nějakou užitečnou informaci.

Jednu věc jsem však věděl jistě. Neměl jsem v úmyslu souhlasit s Undigitovými požadavky, což znamenalo, že se Legendy Barliony ocitnou ve válce s Azurovými draky. Možná to ještě není tak úplně otevřený boj, ale v tuto chvíli jde o nevyhnutelnou záležitost. Z nějakého důvodu jsem se vůbec nebál, že je nás jen 133, a to včetně sběračů, zatímco Azuroví draci mají k dispozici deset tisíc bojovníků. Prostě se před nimi neskloním.

„Jasně, proberte to. Není kam spěchat. Bude vám stačit den? Podle mě by stačit mohl. Počkám na vaši odpověď přesně 24 hodin. Pokud nepřijde, předpokládám, že jste nabídku odmítli. V tom případě začneme konat.“

„Kapitáne! Dovolte mi ujasnit si jednu záležitost,“ oslovil jsem velitele posádky, jakmile Undigit odešel.

„Hrabě?“

„Povězte mi, mohu jakožto majitel zakázat neoprávněným osobám vstup na svůj pozemek? Co k tomu potřebuji?“

„Ano, to můžete. Abyste toto pravidlo uvedli v platnost, potřebujete povolení narlacké rady. Tohle teritorium spadá pod jejich jurisdikci. Jakmile obdržíte souhlasné rozhodnutí, žádný svobodný občas nebude moci bez vašeho povolení přijít k hradu blíže než na 500 metrů.“

„Díky, zkusím si to zařídit. Mám ještě jeden dotaz. Co je zač ta Geyra? Pokud jsem tomu správně rozuměl, nespadá pod vaše velení, nepatří mezi žoldáky Azurových draků a…“

„Vaši otázku chápu,“ přerušil mě kapitán. „Geyra je jednou z přeživších glarniské posádky, kterou Urusai zničil. Právě trénovala s císařovými vojáky, a když se o tom neštěstí doslechla, ihned k hradu spěchala s povolením od Rady.“

„Urusai? Hrad se jmenuje Altameda,“ opravil jsem kapitána.

„Je to možné, mé informace však tvrdí něco jiného. V každém případě však není název hradu zas až tak důležitý. Pokud si přejete rozhodovat, kdo bude mít do okolí hradu přístup, budete si muset vyřídit povolení od narlacké rady. Teď mě však už omluvte, fantomové spouští další útok.“

No dobrá… Undigit by jistě bez dobrého důvodu nebyl tak sebevědomý. Jestli jde narlacká rada na ruku Azurovým drakům, pak se k Altamedě nebude moci dostat vůbec nikdo. Bezpečnostní kordon prostě každého narušitele zastaví a uvězní. To znamená, že jediná věc, která by mohla jakž takž fungovat, je masivní frontální útok s plným vědomím, že útočníkům klesne reputace u provincie Narlak až na úplné dno. Fénixu by se to asi moc nelíbilo, ale znám někoho, komu by to zas až tak nevadilo!

„Mluvte!“ ozval se v mém amuletu známý hlas.

„Evolette, tady Mahan. Nebudu chodit okolo horké kaše a jdu hned k věci. Kdybych na tři měsíce potřeboval několik tisíc tvých mužů, byl bys ochotný mi vyhovět?“

„Eh…“ Tak zněla celá jeho reakce. Proto jsem s úsměvem pokračoval dál.

„Dobrá, osvětlím ti několik detailů…“

Anastariinu strýci jsem přednesl celou a neupravenou situaci ohledně možnosti získání levelů a svého problému s Azurovými draky. Oproti Fénixu nemá Temná legie v Narlaku žádné zájmy. V každém případě je v městě malabarský guvernér a o kartosských velvyslancích se starosta ani slovem nezmínil. Pokud bych musel na Radu města trochu přitlačit, Evolett a jeho lidé by mi k tomu mohli dobře posloužit. Byl jsem si jistý, že nenávist svobodného města k jeho klanu Evoletta neodradí a Undigita od Altamedy rád vytlačí.

„Jaké jsou tvé podmínky?“ chytl se okamžitě velitel Temné legie možnosti získat levely pro své členy.

„Nechci žádné bojůvky mezi našimi bojovníky. Okolo hradu je tolik fantomů, že se bez problému dostane na každého. Potřebuji ochranu a naprosté vyhlazení všech hráčů, kteří se okolo mého hradu pohybují.“

„Přijímám. Něco dalšího?“

„Z fantomů můžete získat nějakou hodnotnou kořist. Nevidím žádný důvod, abyste mi ji museli ukazovat či předávat. Cokoli vaši hráči ukořistí, bude jen vaše.“

„To je rozumné.“

„A ještě jedna věc. Navrhuji spojenectví. Jsem si jistý, že císaři i Temnému lordu se bude aliance mezi dvěma klany z opačných frakcí zamlouvat. Kromě toho budu potřebovat zkušené bojovníky pro Oko černé vdovy.“

„Ty jsi to ještě nesplnil?“ zeptal se Evolett, jehož zvědavost zvítězila nad opatrností.

„Vždyť jsme se dohodli, že se do toho dáme společně. Já si za svým slovem stojím.“

„Mí právníci navrhnou dohodu a pošlou ji Leitovi, Barsině i Anastarii. Řekl bych, že byrokracii mají ve tvém klanu na starosti právě tito lidé.“

„Vidím, že jsi o naší hierarchii dobře informovaný.“ Ironickou poznámku jsem si nedokázal odpustit.

„Svět je plný drbů, Mahane.“ Dokonce i přes amulet jsem cítil, že byl Evolett velmi spokojen s dojmem, který na mě udělal. „Jakmile dohodu podepíšeme, můžeš počítat s třemi tisíci bojovníků. Ale měl bych pro tebe jednu radu. Zkus se domluvit s Narlakem. Azuráků je spousta, ale s našimi hráči pošlu ještě žoldáky, a proto bychom neměli mít problém tvé protivníky odstranit. Strážci, ať už je jejich počet jakýkoli, taky nejsou žádný problém, ale já bych nerad přišel o své dobré vztahy s městem. Snaž se tu záležitost vyřešit. Mí lidé ti budou k dispozici, jakmile dostanu garanci, že na ně stráže nezaútočí. Do dohody přidáme i to.“

„Souhlasím. Zajímá mě ještě jedna věc. Už jste vyřešili úkol s Geranikovou dýkou?“

„Ještě ne, ale myslím si, že to do týdne nebo dvou zvládneme. Jeskyně je už nalezena a zbývají v ní naživu už jen dva bossové. Zanedlouho úkol vyřešíme. Nějaké novinky od Fénixu? Zabili už druhého bosse?“

„To bohužel nevím. Jeskyni už určitě objevili, ale o bossech nemám zdání.“

„Dobrá, na tom nezáleží. Zeptám se večer Ehkillera. Je to vše?“

„Myslím, že ano… Ačkoli, jak to jde v Kartossu? Nelituješ změny?“

„Na lítost není čas. Nové úkoly, nové schopnosti, nové jeskyně. Je to jako objevit se v pohádce, kde každý keř ukrývá něco úžasného a tajuplného. Je to tu skutečný ráj na prozkoumávání a mí bojovníci zůstávají ve hře celé týdny, jen aby mohli být ve všem první. Mimochodem, mám pozvánku na bál na počest svatby jednoho z našich hrabat s malabarskou dívkou. Pozvánka je pro dva… Chtěli byste se Stacey na týden nebo dva přijet? Můžete se podívat i do našeho paláce a porovnat ho s císařským. Věř mi, stojí za to si na to vyhradit čas. Samozřejmě garantuju vaši bezpečnost.“

„Už jsi o tom řekl Stacey?“ zareagoval jsem.

„Ještě ne. Plánoval jsem ji pozvat na začátku příštího týdne, ale když už voláš…“

„Přijdeme, ale o něco bych tě chtěl požádat. Neříkej jí to, rád bych ji překvapil.“

„Dobrá, to by šlo. Shrňme si to. Já ti dlužím dohodu a ty mně domluvu s místními radními, že můžeme na dané místo přijít. Ještě navíc potřebuji i souřadnice, kdybys potřeboval naši pomoc.“

„Souhlasím. Ozvu se ti později. Začnu pracovat na tom potvrzení.“

„Můžu si přisednout?“ Příjemný ženský hlas mě vytrhl z přemýšlení nad životem a jeho smyslem. Ať jsem se snažil sebevíc, nedokázal jsem přijít na inteligentní plán, jak to s narlackou radou zaonačit. Výsledek mých úvah byl vždy jen jeden: zaútočit na město, vypálit ho do základů a na nějakou radu zapomenout.

„Posaďte se, Geyro,“ mávl jsem rukou. „Jak vám mohu pomoci?“

„Myslím, že bych spíš mohla pomoci já vám,“ usmála se žena a posadila se vedle mě na zem. „Jsem si jistá, že jako nový majitel Urusai máte nějaké otázky. Přišla jsem, abych vám na ně dala odpovědi.“

„Ten hrad se jmenuje Altameda,“ řekl jsem, v ženiných očích se však nezaleskla jiskra pochopení, proto jsem pokračoval, „ale na tom nezáleží. Už vím, proč se tak snažíte fantomy zničit, ale nemám tušení, jak se chcete do hradu dostat. Císař mi řekl, že do něj mohu vstoupit jen já.“

„To asi mluvil jen o svobodných občanech, protože kterýkoli z mých bojovníků do hradu může vejít bez problému. Nejsložitější však je si k němu probojovat cestu.“

„Dobrá, tak ten problém necháme na později. Povězte mi, proč se vlastně chcete dostat dovnitř?“

„Na to, abych přivedla své blízké zpátky k životu, je už pozdě, ale někde uvnitř hradu je předmět, díky kterému se fantomové neustále objevují. Kvůli tomu předmětu hrad také každých šest měsíců mění svou polohu. Chci ten předmět zničit.“

„Ten hrad byl před mnoha stoletími proklet Temným lordem. Proto mění své místo a fantomové kvůli tomu nemůžou dojít klidu. Žádné kouzelné předměty v hradu nejsou.“

„Žádná barlionská kletba nemůže být tak silná. Hrad by tímto způsobem musel proklít snad jen sám Stvořitel,“ odpověděla Geyra trochu fanaticky. „Kletba by se časem unavila. Uvnitř prostě musí být něco, co ji posiluje.“

„To posílení tam opravdu je,“ ujistil jsem ženu. „Uvnitř té tvrze,“ mávnul jsem rukou směrem k Altamedě, „žije monstrum, které fantomy drží jako rukojmí. Právě toto monstrum je proti nám vysílá a jen ono je odpovědné za to, že hrad dopadl na Glarnis. Není to předmět, který musí být zničen. Je to monstrum. Když mi pomůžete se o něj postarat, můžete pomstít svůj hrad.“

„Jste si jistý?“ zeptala se žena nedůvěřivě.

„Přesně tohle mi císař s Temným lordem potvrdili a já nemám důvod jim nevěřit,“ odpověděl jsem, abych byl případně mimo podezření.

„V tom případě…“ Geyra na chvíli zaváhala, ale pak vyskočila na nohy a pronesla: „Hrabě Mahane! Žádám vás, abyste mě i mé vojáky přijal do svých služeb! Dokud monstrum obývá hrad Urusai, budou vám naše meče k dispozici!“

Geyřina rota skládající se z 30 bojovníků, 5 knězů a 3 mágů si přeje přidat se k vašemu klanu do chvíle, než bude Altameda obsazena.

Přijímáte?

„Jaké jsou vaše podmínky?“ I přes neskutečnou touhu stisknout tlačítko „přijmout“ jsem se rozhodl postupovat opatrněji. Jelikož jsem měl nepříjemnou zkušenost s najímáním pracovního týmu, bylo mi nad slunce jasné, že sýr zdarma najdete pouze v pasti na myši. Ten sýr zadarmo navíc získá až druhá myš…

„Proviant si zajistíme sami, nepožadujeme žádný plat, ale také se nebudeme účastnit bojů proti ostatním svobodným občanům,“ oznámila mi Geyra formálně. „Pomůžeme vám zabít hradní monstrum, ale nic jiného. Z vaší strany k nám neplynou žádné povinnosti. Veškeré zkušenosti, které získáme, budou převedeny buď do klanových bodů, nebo pokud si to budete přát, do bodů pro vylepšení hradu. Veškerou kořist, kterou během naší spolupráce získáme, si rovnoměrně rozdělíme.“

„To je vše?“

„Ne. Smrt každého bojovníka padá na můj vrub. Vašemu klanu jako kompenzaci zaplatím deset až padesát tisíc zlatých za každého padlého dle jeho hodnosti. Pokud bych zemřela já, peníze budou na váš účet převedeny bankou. O to se ihned postarám.“

Tohle je neslýchané! Převládal ve mně pocit, že něco není správně. Neustále jsem hledal nějaký háček. Podobné pohádkové příhody vývojáři hráčům prostě nenabízejí. Tohle nikdy nedělají a tečka!

„A co se týká velení?“

„Vaše rozkazy jsou i mé rozkazy. Sama nijak nerozhoduji. Já i mí lidé provedeme bez jakýchkoli výhrad všechny potřebné úkony, které budou směřovat ke zničení monstra obývajícího hrad.“

„Co uděláte, pokud se slova císaře a Temného lorda o monstru ukážou jako lichá?“

„Přivolám vašeho císaře, aby potvrdil své předchozí informace, a problém se bude nadále řešit. Pokud se ukáže, že v hradu monstrum opravdu není, nebude to vaše chyba.“

„V tom případě vás i vaše lidi přijímám do svých služeb,“ řekl jsem a konečně jsem stiskl tlačítko. Instinktivně jsem stáhl hlavu mezi ramena a očekával nějakou explozi.

Získán klanový úspěch!

Pohádkoví žoldnéři.

Najměte skupinu NPC o nejméně 30 členech s levely 200 a výš.

„Bezvadná chvíle k utrácení našich peněz,“ napsal Leite. „Už tak třeme bídu s nouzí a on si najímá NPC… S takovou budeme za chvíli žebrat!“

„Počkej, ty neznáš našeho lakomce? Vsadím se, že NPC mu ještě extra zaplatili, aby se k němu mohli přidat!“ nenechal poslední události bez komentáře ani Clutzer. „Vždyť tu mluvíme o Mahanovi! V zimě ho nemůžeš poprosit ani o trochu sněhu. Na nějakou platbu žoldákům můžeš v klidu zapomenout!“

„Zítra ráno budeme připraveni,“ ujistila mě Geyra. „Fantomové, které jsme dnes zabili, nebudou do zítřejšího rána zpátky. Pokud mě teď nepotřebujete, půjdu dohlédnout na opravy. Dnešní útok poničil spoustu našeho vybavení.“

Dohlédnout na opravy…

Podíval jsem se na své vybavení a usmál se. Kromě náhrdelníku, k jehož opravě jsem se nikdy nedostal, bylo veškeré mé zbylé vybavení v perfektním stavu. Ani nevím, jak si vlastně zvýším schopnost opravování. Vždyť ji ani nevyužiju. Sice v ní už mám šest bodů, ale to je jen kapka v moři. Jak se říká, napoprvé se to nepočítá.

Vyzvánění amuletu mě vytrhlo z velmi důležitého nicnedělání. Neviděl jsem důvod jít do Narlaku bez Stacey ani opouštět bezpečné místo u hradu. Proto jsem jen seděl a pozoroval stráže, jak zápasí s fantomy. Hlavou mi neprobíhala jediná myšlenka. K mému velkému překvapení jsem byl v nicnedělání opravdu dobrý!

„Mluvte!“ řekl jsem, když jsem hovor přijal.

„Mahane, tady Magdey. Žádal si mě, abych ti zavolal, až dojdeme k hlavnímu bossovi jeskyně Krvavé kosy. Už jsme u něj a všechny ostatní potvory jsme zabili. Chceš se přidat nebo co?“

„Samozřejmě!“

„V tom případě řeknu mágům, aby pro tebe připravili portál, a za několik minut tě tu máme. Končím hovor!“

Jeskyně Krvavé kosy. Naprosto obyčejná jeskyně pro hráče na levelu 190, kterou obývají tři bossové a nespočet dalších potvor. Obyčejná kromě jednoho malého detailu. Právě v této jeskyni se nacházejí úlomky triciniánské historie. Neviděl jsem důvod, abych se se svými bojovníky probojovával celou jeskyní, ale je důležité, abych se k nim přidal před posledním bossem a měl šanci úlomky získat. Potřeboval jsem je ke zvýšení reputace u Triciniánů. Mému klanu by to velmi pomohlo.

„Takže co chceš, abych dělal?“ zeptal jsem se velitele výpravy, jakmile jsem vystoupil z portálu. Všichni členové výpravy byli pokryti nějakým zeleným slizem, který jim pomalu stékal po oblečení. Podle jejich vlastností však sliz nebyl nijak nepříjemný ani neničil vybavení. Šlo pouze o nehezký vizuální efekt.

„Nic složitého,“ začal Magdey s vysvětlováním a setřel si zelený sliz z obličeje. Pochopil mou nevyslovenou otázku, usmál se a řekl: „Právě jsme dokončili likvidaci masožravých kytek tam v té chodbě. Tohle je jejich míza. Je to užitečné, protože boss nás pokládá za květiny a nezaútočí na nás, dokud nepřitáhneme jeho pozornost. Můžeš se jít taky namočit,“ a ukázal někam do chodby. „Ale není to nutné. Prostě jen stůj opodál a občas uzdravuj tanky. I tak se ti splnění celé jeskyně započte. Posílám ti pozvánku do party.“

Neměl jsem chuť se patlat zeleným slizem. Magdey se jen ušklíbl a začal vysvětlovat taktiku. „Boss má tři fáze, které se každou minutou mění. Během první se roztáhneme do šířky…“

Zatímco jsem poslouchal Magdeyho vysvětlování, začínal jsem k němu cítit čím dál větší respekt. Plán bitvy vysvětloval klidným hlasem bez jakéhokoli citového zabarvení. Pro správné dokončení jeskyně musel každý člen výpravy dopodrobna znát strategii, aniž by se spoléhal na rozkazy velitele. Čekat šest až dvanáct hodin, než se hráč po smrti vrátí, je příliš velkou cenou za lenost. Teď však Magdey na sobě nedal znát nespokojenost s mou nepřipraveností a jednoduše vysvětloval, co se musí udělat.

Bitva s obrovskou kudlankou nábožnou, která byla závěrečným bossem jeskyně, v sobě neukrývala žádné složitosti. Magdey vedl skupinu efektivně a přesně. Dokázal přesvědčit všechny hráče, aby na kudlanku neútočili, když začala odrážet útoky zpátky do hráčů, nebo je přiměl zaměřit se na bossovy pomocníky – malé brouky, kteří se vyvalili z prasklin ve stěnách. Jakmile se brouk dotkl bosse, o 1 % zvýšil jeho zdraví. V té chvíli bylo úkolem skupiny drobotinu ničit. Pro tuto fázi se velmi hodili mí zpomalující elementálové, kteří snížili rychlost brouků o polovinu. Díky tomu se mi taky za necelých patnáct minut před očima objevila zpráva:

Získán klanový úspěch!

Kudlančina modlitba dopadá k hluchým uším.

Klan Legendy Barliony dokončil jeskyni Krvavé kosy.

Odměna za dokončení: 100 000 zlatých, +7 500 000 klanových bodů. Tuto jeskyni můžete znovu navštívit za 7 dní.

Klan Legendy Barliony dosáhl na 2. klanovou úroveň.

Získán klanový úspěch!

Kolem světa na zlaté niti.

Množství zlaťáků získané ze stvůr zvýšeno o 10 %.

No konečně! Druhá klanová úroveň by nás měla v hodnocení klanů posunout. Možná se dostaneme mezi nejlepších deset tisíc! I přes velké množství malabarských klanů se jen málokterý dostal dál než za první úroveň. Proces zvyšování klanové úrovně byl celkem nudný a ne všem se chtělo sbírat dvacet lidí, aby se mohli vypravit do jeskyně.

Z bosse jsme získali okolo sta tisíc zlatých, neobvyklý alchymistický recept a pět předmětů, které Magdey okamžitě rozdělil mezi hráče. Objevila se zpráva, že tři hráči podepsali s klanem dohodu o zisku vybavení, ale o detaily jsem se vůbec nestaral. Zajímaly mě jen úlomky.

„Je tam něco od Triciniánů?“ přišel ke mně Magdey a kývl směrem k malé průrvě ve zdi. Na zemi v ní ležely kousky plochého kamene, které připomínaly kusy nějaké sošky. „To ty modré chlapíky vážně zajímá pár normálních šutrů?“

„Nejsou to jen kameny,“ odpověděl jsem. „Připomínají mi úlomky sochy… Můžu se mýlit, ale jejich spojením by se nám mohlo podařit u nich zvýšit reputaci.“

„Jsi sochař?“

„Ne, ale přesně vím, kde jednoho najdu. No nic, vezmu ty kameny a pojďme pryč. Mohou čarodějové vykouzlit portál zpět k Altamedě?“

„Ne, zvládnou jen příchozí portál. Zpáteční portál je možné vykouzlit až od levelu 200 a výš. Navíc jsou k němu potřeba tři čarodějové. Já tu mám jen jednoho.“

„Poslouchej…“ Řekl jsem Magdeymu o hradu a možnosti zvýšení levelů, kterou nabízí. Taky jsem se mu zmínil o konfliktu s Azurovými draky. „Myslíš, že byste dokázali zabít napůl mrtvého fantoma na levelu 300?“

„Musím si o tom zjistit víc,“ odpověděl velitel výpravy. „Rozdíl levelů je příliš veliký. Žádný z mých aktuálních tanků by nepřežil ani tři rány a to do toho započítávám i bonus, o kterém jsi mluvil. Pokud to však provedeme chytře… Podívej, uděláme to takhle. Já mám poblíž ještě jednu jeskyni. Zítra nebo pozítří ji projdeme a pak se vydáme směrem k Altamedě a zkusíme to. Pokud nám to půjde, bude to skvělé a ve městě se zaregistrujeme jako bojovníci s fantomy. Pokud budeme na fantomy příliš slabí, vrátíme se k procházení jeskyní. To by nám v dlouhodobějším pohledu víc pomohlo.“

„Souhlasím,“ odpověděl jsem a jeho promyšlená reakce mě ohromila. Magdeyho vážně začínám mít v oblibě. Dobře rozumí lákadlu, které zabíjení fantomů nabízí, ale i přesto se na situaci dívá z různých úhlů pohledu. Hráči na dvoustém levelu budou na zabití třísetlevelového fantoma potřebovat spoustu času. A to beru v potaz jen normálního fantoma. Jsem si jistý, že jsou mezi nimi stejné rozdíly, jako bývají i u jiných potvor. Stovky seržantů, tucet poručíků a jeden generál. Jistě tomu nebude jinak ani tady, což znamená, že Magdey už přemýšlí, zda jeho kluci tento úkol zvládnou. Dává větší smysl získávat zkušenosti a zlaťáky pro klan, než se po každém boji s fantomem objevit na hřbitově.

„Mám s sebou teleport do Narlaku. Připojíš se?“ zeptal se Magdey. „Tahle jeskyně není moc dobře situovaná. Nachází se téměř na kartosské hranici. Všude okolo leží džungle plná agresivních potvor a do města je to půl dne letu.“

„Jasně,“ souhlasil jsem s nabídkou. Do Narlaku musím tak jako tak, proč ne zrovna teď?

„Ještě jedna věc… Ohledně mého titulu. S Barsinou jsem se dohodl, že…“

„Já vím, na čem jste se dohodli,“ přerušil jsem velitele výpravy a otevřel nastavení. Abych řekl pravdu, úplně jsem zapomněl, že se Magdey rozhodl k nám přidat hlavně kvůli titulu barona. Ještě že mi to připomněl.

Hrabě Mahan, velitel Legend Barliony, uděluje Magdeymu z Amiry titul baron.

„Je už všechno k tvé spokojenosti?“ zeptal jsem se nadšeného velitele výprav, který podle záblesků světla najednou získal několik úspěchů.

„Naprosto,“ pronesl Magdey a aktivoval portál. Kývl hlavou směrem k světélkujícímu kruhu. „Až po vás, můj drahý hrabě!“

Že já jsem do klanu přizval dalšího Clutzera? Ze dvou takových lidí se asi pominu!

„Mahane! Z rozhodnutí narlacké rady jste zatčen!“ Ani jsem skoro nestačil vystoupit z portálu, když ke mně přiběhnul strážný a mířil těžkou píkou na mou hruď. Co prosím? Jde o nějaký vtip?

„Magdey! Z rozhodnutí narlacké rady jste zatčen!“ Druhý strážný papouškoval zvolání prvního a vyběhl zpoza portálu, ze kterého se Magdey právě objevil.

„Leandere! Z rozhodnutí…“

„Nikdo nechoďte do Narlaku!“ napsal Magdey okamžitě do klanového kanálu. „Ihned nás tu uvěznili!“

Ze 47 hráčů, kteří se naší výpravy účastnili, jich do Narlaku přišlo jen šest a já jsem se znovu zaradoval nad rychlou reakcí mého prvního velitele výprav. Říkám prvního, protože počítám s daleko větším počtem skupin. Pokud chceme z jeskyní těžit, potřebujeme více lidí.

„Vysvětlete mi prosím, z jakého důvodu nás zatýkáte,“ oslovil jsem velitele stráží.

„Takové je rozhodnutí rady,“ odpověděl. „Podle něj budou všichni členové Legend Barliony okamžitě vzati do vazby, a to až do konce vyšetřování.“

„Vyšetřování čeho?“

„To já nevím. Pokud se v následujících 24 hodinách, kdy budete stále zatčen, neobjeví žádné další nálezy či závěry, bude vám vyslovena formální omluva a kompenzace za jakékoli ztráty. Takové je rozhodnutí rady, které koresponduje se všemi právními normami Barliony.“

Jen stěží jsem udržel jazyk za zuby a neoznámil mu, že tyto právní normy jsou v Barlioně používané jen pro ty hráče, kteří mají u dané provincie či města reputaci na úrovni nenáviděný. Zůstal jsem však potichu. Předpokládal jsem totiž, že čím víc budu protestovat, tím déle budu muset za mřížemi strávit. V Barlioně opravdu fungovalo pravidlo, dle kterého orgány mohly uvrhnout hráče do vězení. Často šlo o trest za porušení pravidel, ale objevovaly se i případy, kdy se uvěznění použilo jako preventivní opatření. Například když se o hráči vědělo, že je to známý zabiják NPC či hráčů. V tom případě by takový hráč při příchodu do města mohl být na 24 hodin preventivně uvězněn. Následně se město samozřejmě omluví, vyplatí mu nějaké peníze – což v našem případě bude úplatek za mlčení – a propustí nás. Tou dobou však… Před očima se mi objevila situace, v níž se Undigit domlouvá s radou na zatčení mě a mých spoluhráčů. Ne. To mě už vážně začíná dožírat! Jsem přece hrabě a ne nějaký obyčejný kopáč! Titul udělený hráči nemá v Barlioně obdoby, a proto existuje šance, že NPC nebudou vědět, jak se vypořádat se svobodným občanem, jako jsem já. No nic, já jim předvedu tanec! Opět přišly vhod ty hodiny s Rváčem, kde mě poučoval o etiketě a protokolech jednání s aristokraty. Opravdu by mě zajímalo, zda už tehdy vývojáři měli v plánu mi hrad přidělit, nebo to byla jen zajímavá shoda okolností.

„Pokud na mne či mé přátele vztáhne byť jen jediný strážný ruku,“ začal jsem s improvizací, „prohlásím to za porušení cti a důstojnosti hraběte Mahana! V takovém případě, podle ustanovení samotného Karmadonta o šlechtickém stavu, budu mít právo viníka zničit! Buď mi ukážete konkrétní obvinění zároveň s důkazem mého prohřešku, nebo budu žádát za tento pokus o ponížení aristokrata satisfakci! Pokud si vedení města přeje ignorovat pravidla Barliony, jen ať to zkusí! Požaduji okamžité slyšení s městskou radou, která se za tuto šarádu bude zodpovídat! Ochránce! Potvrďte mé právo!“

„POTVRZUJI! HRABĚ MAHAN JE V PRÁVU! RADA BUDE SVOLÁNA!“

Celý Narlak ztichl. Jako by někdo vypnul všechny zvuky. Všechny naráz. Dokonce i mých pět spoluhráčů zmlklo a užasle mě pozorovali. Ani jeden strážný, ani žádný z hráčů, kteří okolo nás probíhali, ani nepípl. Přitom mnoho z nich jistě hlas ochránce slyšelo prvně.

„STÁLE BALANCUJEŠ NA HRANĚ, ŠAMANE!“ dodal po chvíli ochránce a narlacké náměstí, kde jsme z portálu vystoupili, se rázem zaplnilo hlasitým křikem hráčů i NPC, kteří mezi sebou začali nastalou změnu situace probírat.

„Nic se neděje, to zvládneme,“ zamumlal jsem a pozoroval stráže, jak od nás stahují píky a bezmocně jeden druhého pozorují. Jak jsou ti imitátoři opravdu pomilováníhodné programy. Žádné systémové chyby, žádné BSOD3 nebo jiné problémy, které z historie známe. Stal se nějaký neočekávaný zvrat událostí, na který nejsou připraveni, a proto jen čekají, až se jim jejich algoritmy upraví.

„Prosím následujte nás, pane hrabě,“ řekl konečně velitel stráží. Jeho systém se asi zresetoval a čeká mě něco zajímavého. „Do konce zasedání rady se vaši lidé mohou městem volně pohybovat. Rada zasedne za hodinu.“

„Magdey, řekni zbytku hráčů, ať projdou portálem do města. Navrhuji, abyste se vydali do třetí jeskyně. Ve městě byste se zbytečně nudili a celá tato záležitost nás navíc může stát nějaké peníze. Kromě toho jsem dostal takový nápad. Začneme portálem chodit po jednom, aby ten první hráč mohl zhodnotit situaci a uvědomit zbytek. Jeden nebo dva hráči nebudou zas až tak velká ztráta,“ usmál jsem se.

Strážní mě vedli podivnou cestou. Ukázalo se, že Rada bezejmenných se nesetkává na hlavním náměstí, ale kdesi rovně, pak doprava, zase chvíli rovně, doleva, ještě jednou doleva, projít hezkou alejí, přelézt obrácený vozík, projít jedním z domů… Bohužel jsem neměl mapu města, proto jsem za strážnými kráčel jako turista, který obdivuje nejrůznější městské pamětihodnosti. Ne že by jich tu bylo tolik, ale tu a tam jsem spatřil na zdech domů podivný symbol: čtyřlístek na pozadí žlutého slunce, které buď zrovna vycházelo, nebo zapadalo. Těžko říct.

U sedmého podobného symbolu jsem se konečně jednoho strážného zeptal, o co jde. Odpověděl mi, že v domech s touto značkou bydlí lidé z Astrumu – sousedního kontinentu. Kdysi dávno byly takto označené budovy koupeny a městu již nepatří. Navíc byly pozemky těchto domů astrumským suverénním teritoriem a narlacká stráž neměla na území tohoto císařství žádnou pravomoc. Tak to tedy je! Musím si to zapamatovat, jednou by se mi tato informace mohla hodit. Počkat! Vždyť to můžu udělat hned!

Zastavil jsem se hned vedle jednoho z domů patřícím Astrumu, otevřel jsem poštovní schránku a bez jakéhokoli ohledu na nespokojené mručení strážných jsem sepsal dopis:

Ahoj Kalateo, jak se máš?

Promiň, že tě otravuju s takovou maličkostí, ale rád bych zjistil, jak jsou vlastně Zvěstovatelé omezeni. Pokud se nemýlím, mohou se volně teleportovat na jakékoli místo na svém kontinentu. Nebo, jak se píše v pravidlech, na území, které danému kontinentu náleží. Takže mám dotaz – v Narlaku je několik budov, které patří Astrumu. Astrum je vlastní legálně i fyzicky, a to včetně pozemku. Souřadnice jednoho takového domu jsou 55432664:44711331. Vlastně ta druhá souřadnice by měla být spíš 44711332, protože nejsem v domě, ale stojím přímo před hlavními dveřmi. Zajímá mě, zda se sem můžeš přenést, nebo jsi opravdu limitována jen na jeden kontinent. Technicky by to měl být Astrum! Rád bych znovu dodal, že jsem prostě jen zvědavý. Díky moc!

Šaman Mahan.

Odeslal jsem dopis, postoupil o pár kroků vpřed a pak jsem ztuhl na místě. Zrovna jsem přišel na řešení ogří hádanky! Jakto, že mě to nenapadlo už dávno? Chybějící pole pro zadání znamená to, že…

„Promiňte mi, hrabě,“ přerušil mou vnitřní sebegratulaci strážný. „Musíme pokračovat. Rada zasedne za čtyřicet minut a ještě nejsme ani v půli cesty.“

Ještě jsme nedošli ani do půlky? Zasedají snad mimo město? Během deseti minut jsme podle mého pozorování přešli ze samotného středu města až na jeho okraj. Pokud před námi leží ještě delší cesta, pak… vlastně ani nevím. Proč by Rada nemohla zasedat v nějaké tajné jeskyni? Kdo má těmto tajným konspirátorům rozumět…

Tajná jeskyně se ukázala být skutečně velmi tajnou. A to v tom smyslu, že jsem během celého života ještě neviděl luxusnější obydlí. A do toho počítám i svůj zvyk procházet se Anhursem a obdivovat krásné detaily tamějších budov. Dům, který jsem po další půlhodině chůze spatřil, vypadal jako slon v prasečím chlívku.

Z Narlaku jsme opravdu odešli a pokračovali přibližně kilometr směrem k horám, jejichž špičky jsem v dálce viděl. Vpravo i vlevo od nás stály velké budovy, přesněji vysoké vily s obrovskými okny a sochami okolo celého pozemku. Na krátko zastřižené trávníčky, masivní železné brány a žluté příjezdové cesty vedoucí k domům. Tyto haciendy do celého světa křičely: „Bydlí v nás veliké pytle plné peněz!“ Kdybychom byli v realitě, rád bych si podobný domeček koupil, nebo ještě lépe ho dostal darem. Pokud možno s celou kavalerií sluhů. Nikdy jsem si však nepředstavoval, že bych něco podobného mohl vlastnit.

Při prohlížení extravagantních nemovitostí jsem si téměř lámal krk, a proto jsem si ani neuvědomil, že jsme se zastavili a strážný zazvonil na malý zvon. Uvědomil jsem si, že vypadám trochu hloupě. Jako vesnický drn v srdci velkoměsta. Otočil jsem se a podíval se na cíl naší cesty. V duchu jsem zanadával a snažil ze země zvednout dolní čelist. V zorném poli se mi objevil jedinečný vrchol místního designérského umu. Hacienda všech haciend, vila vil, a mám-li to říct naprosto výstižně: „No sakra!“

Od ostatních vil se vlastně zas až tak nelišila. Budova se tyčila do podobné výšky, stejná okna, sochy, žlutá příjezdová cesta, sestříhaný trávník, keře… Vše však působilo daleko honosněji. Naprostá nádhera! Bez přemýšlení jsem okamžitě zapnul nahrávání. Tohle musím poslat Stacey. Jistě se ráda podívá na obydlí místních zbohatlíků. Právě teď jsem pochopil snahy hráčů, kteří strávili dost dlouhou dobu získáváním reputace u císařů všech kontinentů Barliony, jen aby mohli spatřit jejich paláce. Pokud normální venkovské obydlí může vypadat takhle, nedokážu si ani představit, jak se designéři vyřádili na dalších palácích. Musím Evolettovi ještě jednou poděkovat za pozvání k Temnému lordovi.

„Následujte mě prosím, hrabě,“ oslovil mě upjatý majordomus a bez známky emoce pokynul rukou směrem k haciendě. Strážní se mnou nepokračovali, jako by na to neměli právo. Dokonce s majordomem neprohodili ani slovo, pouze se otočili a vydali se v tichosti nazpět do Narlaku. Podivné…

Při příchodu k budově jsem si však všiml ještě větší podivnosti. K domu přijíždělo sedm ozdobených kočárů a do každého z nich byli zapřažení čtyři koně. Nerozhodil mě fakt, že vládci města byli k domu přivezeni a já, hrabě, jsem musel jako nějaký nevítaný příbuzný dojít po svých. Zas o tolik nejde, nejsem tak pyšný, abych nezvládl ujít kus cesty po vlastních. Nejvíc ze všeho mě však rozhodil pohled na Undigita a Donotpunnika, kteří vyšli z posledního kočáru. Co tu dělají? Hráči přece nemají dovoleno vládnout městům!

„Předpokládám, když tě tu vidím, že jsi mou nabídku odmítl,“ promluvil ke mně Undigit, ale na mou odpověď nečekal. Přesně v tuto chvíli jsem ztratil nervy. Nevěřil jsem, že by Undigit byl natolik krátkozraký a neviděl si na špičku vlastního nosu. Vždyť mu přece radil Donotpunnik! A proto vše, k čemu tu docházelo, muselo být ku prospěchu Azurových draků, ať už celý probíhající scénář dopadne jakkoli.

Bylo načase, abych se vzdal svých představ o záporácích, kteří by riskovali životy a kopy peněz kvůli nějakému nejasnému cíli. Je potřeba se začít nad vším vážně zamyslet. Azuráci vědí něco, co já nevím, a kvůli tomu si jsou velmi jistí v kramflecích. Dokonce ani ochránce je nezastraší. Navíc Undigit je zkušený starý vlk, kterému se podařilo stát se velitelem třetího nejlepšího klanu. Teď po rozdělení jsou však už druhým nejsilnějším klanem Malabaru. Všechny mé možnosti ke změně situace jsou nejspíše dlouho dopředu vypočítány, srovnány a zařazeny do správných kartoték…

Sakra Stacey, kdy už se vrátíš?

3 BSOD – blue screen of death, neboli modrá obrazovka smrti, která se už dvě dekády objevuje v operačních systémech Windows a značí problém, chybu či zádrhel a nutný restart (přinejmenším).

9. kapitola

Klanové manévry

„Posaďte se prosím, hrabě,“ řekl majordomus a pokynul k prázdnému křeslu. Žádná další křesla tu ale nestála…                      

Přivedli mě na velmi zajímavé místo: do sálu předělaného tak, aby připomínal arénu. Jen místo řad sedadel byla aréna obklopena lóžemi s polštáři a poduškami. Uprostřed tohoto pohodlného amfiteátru stálo souměrné čtvercové pódium dva krát dva metry a i to bylo měkce čalouněné. Celý pokoj byl spíše vysněnou pracovnou psychologa než přijímací místností.

Křeslo, které pro mě tak zdvořile vyhradil můj hostitel, stálo právě na tomto podiu. No dobrá, nebylo to tak úplně jen křeslo, ale spíše velmi luxusní pohovka. Nicméně i tak byli ostatní účastníci usazeni v lóžích nade mnou a navíc byla každá lóže nakloněna. Stojí za to zmínit, že si zbytek účastníků zasluhoval mou pozornost. Bylo jich tam deset, nepočítám-li Undigita a Donotpunnika, a všichni byli oblečeni do šatů vyšívaných zlatem a vykládaných klenoty. Prsty mých diváků byly posety prsteny, z jejich krků visely těžké náhrdelníky a na pažích se jim leskly náramky. Nejrůznější ozdoby se třpytily dokonce i okolo jejich kotníků… Přes to všechno však obličeje ukrývali v dětských maskách nejrůznějších zvířat – králíček, liška, medvídě a tak. Cirkus už odjel, ale město zanechal pod vládou klaunů.

„Přál jste si svolat Radu bezejmenných!“ zvolalo medvídě, které mi sedělo nejblíže, a já okamžitě rozpoznal hlas městského úředníka. „Rozhodli jsme se vám vyhovět a dopřát vám slyšení!“

Wow! Tak oni mi dopřejí slyšení! Vřelé přivítání, to vám řeknu… No nic, plnou parou vpřed!

„Nejsem si jistý, zda vám rozumím, městský úředníku!“ Se svými tajnostmi si mohou vytřít prdel! Podíváme se, jak se město staví ke svým vlastním právům. „Požadoval jsem svolání rady kvůli jedné jediné záležitosti. Chci vědět, z jakého důvodu rada nařídila městským strážím, aby zajala Legendy Barliony. Jaké zákony jsme porušili? Z čeho jsme podezřelí? Proč jsem nebyl já, velitel klanu, se vším obeznámen? A další věc. Požadoval jsem svolání rady, a přesto mezi přítomnými vidím dva svobodné občany. Jsou snad i oni členy městské rady? Pokud ne, žádám, aby z této místnosti odešli!“

„Můj pyšný hrabě,“ řekla myš, „možná někde ve Farsteadu nebo ve vašem milovaném Beatwicku by vaše slova byla brána jako řeč aristokrata, ale tady nejste ve vesnici, tak se prosím snažte formulovat svá slova jinak! Než začnete cokoli požadovat, slušelo by se, abyste si prostudoval listinu města, na které se jasně píše, že městští patroni mají k podobným zasedáním přístup. Bylo by velmi vhodné, abyste se před příchodem ke slyšení rady připravil, drahý hrabě!“

Stačil jeden pohled na naprosto klidné výrazy tváří Undigita a Donotpunnika, abych si uvědomil, že si tuto chvíli plnými doušky užívají. Nad hlavami velitelů Azurových draků se skvěly obrázky kamer, čímž mi dávali jasně najevo, že všechno, co se tu dnes stane, bude předáno celému světu na odiv. Na tom nezáleží, já přece taky umím natáčet!

„Neodpověděl jste na mé otázky, úředníku!“ pokračoval jsem a ignoroval jeho slova.

„Jste podezřelí z napomáhání a podněcování pirátství,“ odpověděla místo úředníka liška. Z nadměrného pití a kouření zhrublý a kožený hlas se k jeho masce hodil. „Máme důkazy, že po zabití několika svobodných občanů se na Anastarii objevila známka zabijáka a všichni jste utekli směrem k moři. Myslíme si, že jste na zmizení známky čekali v pirátské jeskyni!“

Mazaný trik, co jiného na to říct? Nejen že jim Azuráci podstrčili beatwický příběh, ale ještě hodili jejich přepadení na nás a sami sebe ukázali v tom nejlepším světle! 1-0 pro radu a samotný rozhovor ještě ani nezačal. To je úvod…

„Vaše obvinění je nepodložené!“ Ač jsem se do toho vůbec nechtěl pouštět, v tuto chvíli mi připadalo, že nejvhodnější by bylo celou situaci vysvětlit. „Navrhuji, abychom vyvolali herolda a nechali ho dosvědčit má …“

„Heroldi tu nemají žádnou autoritu, hrabě!“ přerušilo mě medvídě. „Jsme si dobře vědomi toho, že by udělali všechno, aby ochránili člena císařství! My povedeme vyšetřování sami a sami taky přijdeme pravdě na kloub!“

Ahoj, Dane! Kde jsi? K mé okamžité úlevě do mé hlavy vstoupila Anastariina myšlenka. Konečně!

„Ahoj! Ve zkratce…“ Jak nejrychleji jsem dokázal (aby mi vystačila energie), jsem jí vysvětlil celou situaci.

Úroveň energie: 30. Zadrž, ty vzteklý šamane!

„To stačí! Budu tam za deset minut!“ napsala Stacey do chatového kanálu, když si uvědomila, proč jsem se rázem odmlčel.

„Ne! Vypadá to, že budeme mít s Narlakem problémy. Neměla bys sem chodit.“

„Hrabě! Není pro aristokrata příliš vhodné, aby nás ignoroval a místo toho jednal se svými lidmi,“ přivedl úředník-myš mou mysl zpátky k zasedání. Jednomu ze sluhů ukázal směrem ke mně a kývnul. Blahosklonným hlasem pak dodal: „Zaslechl jsem, že jste se stal hrabětem teprve nedávno, proto asi ještě neznáte všechny detaily, které se k vaší nové pozici vážou. Budu tedy tak troufalý a nabídnu vám skromný svazek pravidel a závazků, kterými jsou aristokraté zavázáni. Díky tomu budete mít během svého uvěznění co číst.“

Vedle mě se objevil sluha a natáhl ke mně ruce s obrovskou knihou. Ta musí mít alespoň dva tisíce stran! To je všechno tak zábavné! Prostě mě tu zašlapávají do země, aniž bych měl sebemenší šanci se bránit. Vše tu probíhá bez jakýchkoli urážek, popírání práv či nedostatku obvinění, prostě přesně podle pravidel, čestně a k věci…

„Za toto bezdůvodné svolání městské rady by Legendy Barliony měly být pokutovány, ne?“ ozvalo se znovu medvídě, když jsem vhodil knížku do batohu s tím, že i tohle by se někdy v budoucnu mohlo hodit. „Navrhuju hlasování!“

„Něco takového odmítám!“ vykřikl jsem, jelikož jsem pochopil, že hlasování by mou pozici nijak nevylepšilo. „Důvod ke svolání rady je legitimní a schválil ho sám ochránce! Nikdo nemůže obvinit aristokrata, aniž by měl nějaký důkaz. To je první bod. Za druhé vám dávám své slovo, že neopustím hranice Altamedy, dokud vyšetřování neskončí. Najdete mě velmi jednoduše. Za třetí – jakožto majitel hradu požaduji, aby mi bylo umožněno se chopit mých upíraných práv! Chci určovat, komu je a není dovoleno na můj pozemek vstoupit. A tím pádem zakazuji Azurovým drakům přístup k hradu!“

„Dobrá,“ medvídě se opřelo do svého polštáře a děsivě se podívalo na ostatní přísedící. „Tak si vaše požadavky pěkně postupně probereme. Kdo vám řekl, že je k obvinění aristokrata potřeba důkaz? Právní zákoník Barliony se všemi obměnami pro Malabar i Kartoss je vám k dispozici. Běžte a najděte byť jedinou zmínku o právu, které nám tady předkládáte, a rada se vám okamžitě formálně omluví. Víte, hrabě, když jsme připravovali naše rozhodnutí, všechny právní zákony jsme si dopodrobna nastudovali. Znovu opakuji. Veškeré zákony jsou vám k dispozici.

Za druhé, co se týká vašeho slova. Omluvte nás, ale kdo vlastně jste? Ještě před pár měsíci o vás nikdo nic nevěděl a teď nás žádáte, abychom věřili vašemu slovu. Odpusťte, ale pokud si dobře vzpomínám, dokonce i císař vypsal na vaši hlavu odměnu! Čtyřicet tisíc svobodných občanů bylo vysláno do Temného hvozdu, aby vás zastavili, a i přesto se nás snažíte přesvědčit, že se od svého hradu nevzdálíte? Obávám se, že pokud vás propustíme, nikdy vás už neuvidíme, což není v našem zájmu.

Za třetí – ano, během dalších tří měsíců jste právoplatným a legálním majitelem hradu. Nikdo proti tomu nic neřekl. A opravdu můžete jasně určit, kdo se může nebo naopak nemůže okolo vašeho hradu pohybovat. Je tu však jeden problém! Vaše Altameda, nebo Urusai, pro nás nemá žádný pozemek, jelikož stojí na pozemku Glarnisu, který spadá do jurisdikce narlacké rady. A právě my rozhodujeme, kdo se může nebo nemůže na pozemku pohybovat. Tímto prohlašujeme, abychom odpověděli na vaši otázku, že Azuroví draci mají ke Glarnisu přístup! Pokud si přejete jim zamezit průchod k vašim hradbám, směle do toho! Ale neopovažujte se jen položit nohu na naše luka!“

Jak milé a legálně přesné zaonačení! Když se proti tomu ohradím, poučí mě o tom, čí hrad tu stál první a já na celé čáře prohraju. Můžou dokonce zajít tak daleko a žádat náhradu za pád Altamedy na jejich hrad! Radši jim k tomu nedám příležitost.

„V tom případě tímto radu seznámím se skutečností, že se zítra bude okolí hemžit mými vojáky!“ Nezmínil jsem se jim o tom, že většina těchto vojáků přijde z Kartossu. Jen ať si myslí, že jde o mé vlastní lidi.

„Poblíž Altamedy si můžete dělat, co chcete. Ale nikdo z nich se ke Glarnisu nepřiblíží!“ zareagovala maska medvíděte zpěvným hlasem, ze kterého jsem cítil, jak moc si svůj triumf užívá. „A teď, když jsme se ujistili, že důvod ke svolání rady byl skutečně nedostatečný, navrhuji, abychom přistoupili k hlasování ohledně trestu pro tuto osobu!“

„To ne,“ ušklíbl jsem se. „Pokud k hlasování dojde, vy se ho nezúčastníte. Tímto dávám všem najevo, že jedním z Bezejmenných radních je městský úředník! Svá slova jsem připraven dosvědčit přivoláním ochránce! Vyžaduji, aby mu byla odňata jeho pozice radního a…“

„Promiňte, ale čeho konkrétně chcete dosáhnout?“ přerušila mě potichu osoba s maskou lišky. „Znáte jednoho z nás, no a co?“

„Podle zákonů města…“ spustil jsem, ale liška se nedala.

„Takže chcete přivolat ochránce, aby potvrdil vaše obvinění vztahující se k zákonům Narlaku?“

Píp! Píp! Píp! V hlavě mi začalo blikat červené světlo a veškeré okolní zvuky svým vlastním nepříjemným zvukem přehlušilo. Znělo to jako siréna nebo alarm. V každém případě mi začalo být jasné, že jde o past. Byl jsem přiváděn na jatka jako jehně s naprostou jistotou, že se nebudu moci bránit.

„Je přivolání ochránce nezbytně nutné k potvrzení mých slov?“ zeptal jsem se na oplátku a snažil se přijít na to, co se vlastně děje. Má intuice křičela, že musím všemu učinit přítrž. A to velmi rázně.

„Bohužel ne,“ odpověděla liška a i přes masku jsem cítil, že je zklamaná. „Na to stačí slovo městské rady… A to slovo říká, že v Narlaku žádný takový zákon není!“

„Je mi líto, pane starosto,“ řekl Undigit, který náhle vstal ze svého místa a přešel k radnímu v masce králíka. „Musím uznat, nevěřil jsem, že by byl Mahan tak naivní a sežral vaši návnadu i s navijákem. Tady je vaše výhra!“ Velitel klanu nabídl králíkovi váček naditý penězi a celý sál vyplnil smích tuctu lidí. Medvídě stojící přede mnou sundalo svou masku a já hleděl na nápadné úředníkovy kníry.

„Je to smůla. Bylo by pastvou pro oči vidět ochránce, jak trestá tohoto hlupáka,“ zasyčel. „Díky za ten nápad s bezejmennou radou. Musím uznat, že jsem odmítal uvěřit, že by si Mahan vážně listinu města nepřečetl. Vždyť je v ní všechno napsané!“

Otočil jsem se a můj pohled se setkal s tím starostovým. Pořád ten samý vojenský postoj, ale v očích NPC se nezračila ani kapka soucitu, jen nadutost násobená ješitností. A mezi těmito blázny se usmívají dvě tváře velitelů Azurových draků.

Sakra… v čem to zase lítám?

„Mahane! Jakožto hlavní zástupce města tě na sedm dní dám pod zámek! Budeš v cele, která stejně jako tato místnost znemožňuje použití teleportu! Klan Legend Barliony tímto není vítán v Narlaku ani v teritoriích pod Narlak spadajících. Tento trest vstupuje v platnost okamžitě!“

„To odmítám! Sám ochránce mi dal právo radu svolat!“

„Tento problém si můžeš vyřešit s ochráncem, až si odsedíš určený čas! Stráže! Odveďte vězně do jeho cely!“

-1 000 bodů reputace u Narlaku. Aktuální úroveň: Nedůvěra. Na úroveň podezřívavý musíte přijít o dalších 3 000 bodů.

Byl jste shledán vinným a odsouzen na sedm dní. Jde o herní proces, který vám nijak neomezuje kontrolu nad vaší postavou. Toto odsouzení se nebere jako provinění proti podmínečnému propuštění.

Do prdele! Odpusťte mi tento výraz – ale do prdele to není možné! To mě vážně chtějí uvěznit? Tak to teda ne!

Stacey, přesuň mě k sobě!

Pošli mi své souřadnice, připravím portál.

Tady portál ještě týden nebude fungovat. Přesuň mě tou schopností z Ying-Yangu!

To ses zase kvůli své puse dostal do problémů? Proč prostě jen několik hodin nemůžeš někde odpočívat? No dobře, už to spouštím…

Vaše druhá polovička si vás přeje přesunout k sobě.

Přijímáte?

Má druhá polovička? Tak už je to oficiální, co? Jedna a druhá polovička. Přijímám!

„Zastavte…! Ale kam to…? Jak…?“ zaslechl jsem ještě vykřiknout úředníka, když se před mýma očima objevila oznámení:

Získán klanový úspěch!

Zlí kluci.

Reputace vašeho klanu se u provincie či nezávislého města dostala na úroveň nenávist. Všichni nepřátelé této provincie či města se právě stali vašimi přáteli.

Dostupný úkol: Bratrstvo pirátů, 1. část: seznámení.

Popis: Tím, že jste se stali nepřáteli Narlaku, jste získali mocného spojence. Zhouba moří, teror a noční můra obchodníků, pirát Grygz Krvavé kopyto, byl s vaším úspěchem obeznámen a za svého hosta přijme kteréhokoli člena vašeho klanu.

Typ úkolu: unikátní klanový a postupný. Odměna za splnění: proměnná. Trest za nesplnění či odmítnutí: proměnný. Omezení: úkol může přijmout jen velitel klanu. Tohoto úkolu se může současně zhostit maximálně jeden klan každého císařství.

„Mahane a Anastario! Jste zatčeni!“ zakřičeli místní strážní a spěchali k nám v témže okamžiku, kdy jsem se objevil u Altamedy. Už je to tady, výdobytky reputace na úrovni nenávist. Jakmile strážní zpozorují hráče, který má s jejich domovinou velmi špatné vztahy, všeho ihned nechají a ze všech sil se snaží daného hráče na hodinu zatknout. Po hodině je hráč přesunut mimo danou oblast, a pokud se vrátí, bude zadržen na dvě hodiny. Doba každého dalšího zadržení následně exponenciálně roste. Ve vězení jsem však nechtěl strávit ani hodinu, toho jsem si už dostatečně užil!

„Stacey, musíme se odsud dostat! Nestarej se o reputaci a všechny je zabij!“ zakřičel jsem, změnil se v draka a zmáčknul tlačítko přijmout. Nikoho sice nezraním, ale rozhodně mi stojí za to si zachránit vlastní kůži. Do tlap jsem popadl Anastarii a vystoupal vysoko do oblak s nadějí, že Undigit za námi ještě nestihl vyslat své lidi. Geyro, je mi to líto. Netuším, jak můj pokles reputace ovlivní najaté žoldáky, ale na to teď nemám čas ani pomyslet.

„Dane, sleť dolů. Můžu jít po vlastních,“ ozvala se Anastaria asi po deseti minutách letu. „Pověz mi, drahý, za co vděčíme nenávisti Narlaku a novému úkolu od pirátů?“

„Pošlu ti video,“ ušklíbnul jsem se. Několikrát jsem ještě mávl křídly a snesl se na zem. Ihned po dosednutí jsem dodal: „Díky předtuše, že by tě to mohlo zajímat, jsem všechno natočil.“

„Wow! To jsou teda baráky! Kde se tam vzaly?“ vyhrkla hned po zapnutí videa Stacey. „Hmm… Undigit a Donotpunnik? Co tam… Dane? Takhle přece nikdo nemluví! To ne! Ty jsi opravdu uvěřil té pohádce o radě bezejmenných? No nic… Počkej chvíli.“ Anastariiny oči se zamlžily, což je známkou, že se odpojila ze hry do reality. Myslím, že se šla podívat na fórum Azurových draků.

„Varovala jsem Plinta. Jakmile se připojí do hry, okamžitě se zneviditelní. Je to podivné, ale nikdo na jejich webu či fóru ani slovem nezmiňuje, jak jsi to sezení zpackal.“

„Proč zpackal?“

„Proč? Protože kdyby ses aspoň jednou namáhal a otevřel si listinu města, překvapivě bys zjistil, že radu může vyzvat k zasedání úplně každý hráč či NPC. Stačí zajít za starostou a otevřít pusu! Nečeká ho za to vůbec žádný trest! Ale ty jsi souhlasil s jejich požadavky… Oni tě jen oblafli! Slyšel jsi snad nějakou odpověď na tvou otázku, proč tě chtěli uvěznit? Podívej se na to své video sám a pozorně vše sleduj. Není tam jediná zmínka o tom, proč by tě chtěli na sedm dní uvěznit, a tys prostě vstal a zmizel! Oni tě dokonce ani nemohou přenést pryč z té síně, Ochránce by proti tomu zasáhl! Kolikrát ještě musím ve tvých záležitostech použít slovo ‚by‘? Teď ses však zachoval protiprávně. Opustil jsi zasedání rady, které jsi sám nechal svolat. Ani jsi přitom neodešel ze hry. Na listině je právě o tomto činu vypsaných několik bodů… Sakra! Narlak byl jediný způsob, jak se levně dostat do Astrumu…“

„Možná bych se tam mohl vrátit a …“

„Jsme zločinci! Naši reputaci u města teď může změnit jen sám ochránce! Nevíš náhodou, kdo ochráncem Narlaku je a kde se skrývá? Ne? Dobrá… Musíme tento přešlap brát jako fakt. Uvidíme, co se dozvíme u pirátů. Teď nic jiného stejně… Počkat! Co na tom sezení dělají Undigit s Donotpunnikem?“

„Oni jsou nějací patroni města nebo co…“

„Jací patroni? Počkat! Za chvíli se vrátím.“ Staceyina postava se znovu zasekla a já zůstal sám.

„Ahoj, Mahane!“ Jakmile Stacey odešla, zavibroval mi amulet. „Tady Geyra. Pokud jsem to dobře pochopila, už se u Altamedy neukážeš? Nezajali nás, ale dokud budeme tvými žoldáky, nepustí nás k hradu. Mám tedy předpokládat, že je naše dohoda u konce?“

„Počkejte! Dejte mi pár dní. K Altamedě se vrátím a společně to monstrum zničíme. Jen mi dejte ještě nějaký čas!“

„Dobře,“ souhlasila Geyra až nápadně rychle. „Počkáme ještě dva dny. Sami nebudeme nic dělat a od hradu se vzdálíme, abychom strážím a svobodným občanům dopřáli klidu. Pokud se však do té doby nevrátíte, naše dohoda končí. Jakmile budete cokoli potřebovat, zavolejte mi přes amulet. Ihned vám pošlu své číslo. Jakmile zavoláte, jsme u vás! A nezapomeňte – dva dny! Hodně štěstí!“

„Dane.“ Jako by Anastaria čekala, až dokončím konverzaci s Geyrou, a teprve po ní se do hry připojila zpátky. „Hráči nemohou být městskými patrony! Pravidla to zakazují! Listina zmiňuje, že se patroni mohou účastnit jednání, ale tučným písmem je tam napsáno, že hráči nemohou být patroni! Rozumíš?“

„Já už nerozumím ničemu,“ pronesl jsem a sedl si na zem. „Už tady vůbec ničemu nerozumím!“

„Dobrá, nechme emoce stranou a projděme si fakta. Za prvé, Altameda spadla na Glarnis. Musíme se císaře a Temného lorda zeptat, zda už dříve dopadla na nějaký hrad či město. Za druhé, Azurovým drakům se nějakým způsobem podařilo dosáhnout reputace velebení u města a díky tomu získat plné právo k průzkumu Altamedy. Za třetí, Undigit a Donotpunnik seděli na sezení rady, natáčeli si ho, a přesto nemůžu jejich video nikde najít. Nicméně vše proběhlo teprve před pár minutami, zítra ráno se po něm znovu podívám.

Za čtvrté, piráti. Pokud si dobře vzpomínám, hráči proti nim dosud jen bojovali. Ještě nikdo od nich nedostal úkol. A už rozhodně ne s tím podivným dodatkem, že úkol může v jednu chvíli mít jen jeden klan císařství. Za páté, k Altamedě nemáme přístup, a proto bychom na ni měli rovnou zapomenout. Zkusíme se k ní samozřejmě probít, ale je asi nejlepší si přiznat, že naším hradem bude ten poblíž Sintany. Podívala jsem se na několik fotek a je to hrad na první úrovni. Jsou to jen ruiny a nestojí už dokonce ani hradby. Budeme do ní muset investovat moře zlaťáků. Za šesté, Altameda je spojena s něčím, o čem ví jen Azuráci. A my nejsme v pozici, abychom na ně mohli nějak zatlačit. Zapomněla jsem na něco?“

„Za sedmé, už znám řešení ogří hádanky.“

„Já taky. Není to zas tak složité. Existují dvě řešení a my – a ano, právě jsme použila slovo ‚my‘ – musíme navštívit obě místa.“

„Dvě?“

„Tím se teď nezaobírej! Raději vymysleme, jak se můžeme oba dostat do hradu …“

„Proč oba? Máme přece Geyru a její rotu. Ti můžou do hradu projít.“

„Cože?“

„Geyřini žoldáci mohou do hradu vejít. Omezení platí jen pro hráče.“

„Kdo je Geyra?“ Stacey se na tváři objevil tázavý výraz, ale pak se jí rysy tváře vyhladily, jako by si právě uvědomila, o kom mluvím. „Tobě se podařilo ji najmout?“

„A k tomu i její rotu. Aha, zapomněl jsem, že už jsi jen normální členka klanu a tyhle oznámení nedostáváš automaticky. Tady je dohoda, podívej.“ Poslal jsem jí dohodu, pod kterou se skvěl Geyřin a můj podpis. Stacey se zamyslela.

„Za sedmé, rota NPC na 300. levelu, která by nás za normálních okolností stála sto tisíc zlatých za žoldáka za týden, se právě připojila k našemu klanu zdarma, aby nám pomohla obsadit hrad…“

„Kolikže?“ zeptal jsem se, když jsem zaslechl tu obrovskou sumu.

„Věř mi, vím, o čem mluvím. Když jsem byla ve Fénixu, často jsme si najímali žoldáky, aby bránili vstupy do jeskyní. Za osmé – Krastil z Shalaaru. Na ten jsem úplně zapomněla. Vývojáři do hry podobné předměty zbůhdarma nepřidávají. Věřím, že bude mít s hradem nějakou spojitost. Za deváté – ty karty… Hmm, to asi ne. U nich si nejsem tak jistá. Spíš to vypadá, že s hradem nemají nic společného. Navíc jsi ten úkol od Slata přijal už dávno. Když už o nich mluvíme, dej mi je, ať je můžu dopodrobna prozkoumat. Možná se s nimi vážně musí nejdřív hrát. Zkusím si dát jednu partičku solitéru… Nebo je potřeba si zahrát jednu hru s jejich výrobcem.

Za desáté, problém s pravomocemi. Altameda Glarnis zničila, a proto teoreticky zabrala i její pozemek a Narlak by na něj neměl mít žádné právo. Ale členové rady přímo řekli, že celou záležitost pozorně prostudovali. Musíme se na to znovu podívat. Za jedenácté, bezmoc heroldů i císaře. Co se týká druhého jmenovaného, dokud bude dýka zaražena v jeho trůnu, nebude moci pořádně vládnout, ale heroldi! Ještě pořád nechápu, co se tady vlastně děje a nemůžu té místní hádance přijít na kloub. Vychází mi z toho samé blbosti…“

„Blbosti?“ Já pořád ničemu nerozuměl.

„No nic, konec ztrácení času, teď se budeme rozhodovat! Ve tvém klanu jsem se už sžila s tím, že nemusím nic dělat, a kvůli tomu jsem zlenivěla a dělám chyby. To by stačilo!“

„V tom případě mám pro tebe ještě jeden faktický bod.“ Už tak jsem dlouho odkládal chvíli, kdy Stacey povím o své dohodě s Evolettem. Kdybych jí o tom včas neřekl a tato informace by její plánování výrazněji změnila, sežrala by mě zaživa (včetně všeho, co mi patří).

„On souhlasil s tím, že nám půjčí své bojovníky?“ opakovala po mně Stacey nevěřícně.

„Tím už si nejsem tak jistý. Dohoda byla založena na povolení narlacké rady, ale to je teď v čudu… Mimochodem, ta dohoda ti ještě nepřišla?“

„Až zavoláš Leitovi a Barsině… Ne, zavolej nejdřív mému strýci! Máš pravdu, na reputaci kašlem! Azuráky od Altamedy vykopeme silou!“

„Mluvte,“ ozvalo se z amuletu. Zajímalo by mě, zda je Evolett ve hře pořád, nebo jen od devíti do pěti jako v práci.

„Evolette, tady Mahan a Anastaria. Volám kvůli naší dohodě…“

„Ahoj strejdo! Opravdu nutně potřebujeme tvé válečníky. Narlak nám povolení nedá, máme u nich reputaci na úrovni nenávist. S tátou to zařídím, Azurákům pomáhat nebude, ale Etamzilat a jeho lidi jim nejspíš na pomoc přijdou. Přidáme taky pár vlastních žoldáků, ale tví lidé by se nám dost hodili! Uděláš to?“

„Četla jsi dohodu?“

„Ještě ne, protože mi zatím nepřišla, ale tu část s povolením rady rozhodně nemůžeme splnit.“

„Stacey, reputace u neutrálního města je důležitá. Bylo by něco jiného, kdybychom se k vám vydali jako obyčejní žoldáci, ale přijít tam jako klan… Jistě to chápeš.“

„Chápu, ale poslechni si tohle.“ Stacey nahlas přečetla popis úkolu od pirátů. „Zamysli se nad tím. My se toho zúčastníme za Malabar, kdo z kartosské strany se k nám připojí?“

Amulet asi na minutu ztichl. Už jsem se začínal bát, že jsme ztratili spojení, ale blyštivý modrý mrak obklopující amulet mi dával na srozuměnou, že je vše v pořádku. Volaný se prostě jen odmlčel.

„Potřebuji den,“ ozvala se konečně odpověď, „a tři čaroděje, kteří nám dokážou vykouzlit portál do Malabaru. Přijdeme až ke kartosským hranicím, ale budete nás muset přetáhnout k vám. Tři tisíce hráčů s levely 200+ a k tomu žoldáci. Nevím, kolik se mi jich podaří shromáždit, ale pokusím se jich získat co nejvíc. Jednu věc si ale ujasníme – žoldáci si nechají všechnu kořist z fantomů, které zabijí. Jinak s tím nikdo z nich nebude souhlasit.“

„To není problém!“ ozval jsem se ihned. „Tedy kromě předmětů, které by spouštěly nějaké úkoly pro klany. Na ty si dělám nárok.“

„Souhlas. Žoldáci takové předměty stejně nevyužijí. Stacey, jsi si jistá, že chceš začít válku klanů?“

„Ano! Dění okolo Altamedy v tuto chvíli připomíná Beatwick a Temný hvozd. Pamatuješ si, k čemu nakonec na těch místech došlo?“

„Jeden den! Zítra v šest hodin odpoledne herního času budeme na následujících souřadnicích čekat na váš portál…“

Evolett nahlas přečetl souřadnice a vydal se shromáždit své lidi.

„Barso, Leite!“ Anastaria neztrácela ani sekundu, vytáhla dva amulety a oba hovory vyřizovala současně. „Ihned napište oznámení, že hledáme hráče! Do oznámení dejte tohle.“ Stacey jim postupně nadiktovala text popisující Altamedu a podmínky přijetí. „Setkání bude na hlavním náměstí v Anhursu, zítra v pět čtyřicet odpoledne. Do dohody napište následující informace…“

„Myslíš, že pro nás někdo bude chtít pracovat zadarmo?“ zeptala se Barsa překvapeně.

„Ano. Když je v sázce šance na tak rychlé levelování, najdeme spoustu zájemců. Navíc jde o Mahana a Legendy Barliony. Jsme mezi hráči známí. Oznámení vložte do všech kanálů. Nezajímá nás, že to Azuráci uvidí. V tuto chvíli není na tajnosti čas. Končím!“

Stacey vložila oba amulety zpátky do batohu a na chvíli zavřela oči. Asi přemýšlela, zda něco neuniklo její pozornosti nebo na něco nezapomněla. Pak zničehonic vystřelila otázku:

„Jaké řešení na ogří hádanku tě napadlo?“

„Na hádanku?“ Nedokázal jsem tak rychle měnit téma a zprvu jsem ji nepochopil.

„Dane, no tak, soustřeď se! Na hádanku od ogrů z šachovnice. Říkal jsi, že jsi ji vyřešil. Pověz mi svou verzi a srovnáme ji s tou mou.“

„Verše označují souřadnice místa, kam se musíme vydat. Vidím tři možnosti – číslo verše, číslo verše v nepřeházené básni a čísla slok.“

„A co třeba čísla slok ve správném pořadí veršů v básni a číslo veršů vynásobené číslem sloky? Vážně je v tom spousta možností, ale jen dvě z nich dávají souřadnice, které se na Malabaru nacházejí – čísla veršů a čísla slok. Jinak skončíme v oceánu, v Kartossu nebo na Volných pláních. Kterou z těch možností si vybereme?“

„Líbí se mi ta druhá možnost. Seřadit to podle veršů mi přijde až příliš očividné.“

„Souhlasím. Leite!“ Stacey znovu popadla jeden amulet.

„Už na tom dělám! Skoro jsem stihl tu platbu odeslat!“

„Bezvadné! Ale teď ještě potřebuji něco jiného – kup mi teleportační svitek na 11352334:1255218.“

„Dobře, dám se do toho,“ povzdechl si hořce válečník a dodal: „Víš, začínám se nad svým rozhodnutím zamýšlet. Vlastně jen pobíhám sem a tam po Anhursu! Podle mého názoru by finanční ředitel neměl tolik běhat!“

„Jakmile se na tu hodnost propracuješ, najmeme ti pár asistentů,“ promluvil jsem do amuletu a zaslechl tiché: „Sakra, on je tam taky?“ No samozřejmě. Myslel si, že je v pohádce? Je čas na pořádnou práci!

„Dane, nezapomeň na ty karty,“ dodala Stacey, když vypnula amulet. Posadila se na zem a povzdechla si: „To by mělo být vše. Teď už se jen musíme dočkat zítřka.“

„Tady je máš,“ nabídl jsem jí balíček karet a posadil se vedle ní. „Už dlouho jsem tě neviděl tak zaměstnanou. Dokonce i při výpravě jsi daleko klidnější.“

„Během výpravy závisí všechno hlavně na mně, ale tady je toho tolik k řešení! Dokážeš si představit, co by se stalo, jestli se ukáže, že Altamedu vlastně nemáme osvobodit? Šance, že tam vývojáři tu Urusai skutečně vložili jako nepřítele, je velmi vysoká! Naga démon není jen tak nějaký vtípek! Je to děsivý a mocný nepřítel. Není náhoda, že hrad obklopuje Elunino kolo. Bohyně by něco takového bez dobrého důvodu neudělala. Sakra! Nesnáším, když něčemu nerozumím! Nejradši bych někoho chytla a zabila! Jen tak!“

„Znám ještě jiný způsob, jak upustit trochu páry,“ zasmál jsem se a dívku objal, ale Stacey okamžitě mou ruku odstrčila.

„Dane, osud klanu visí na vlásku, čelíme hroznému nepříteli a ty myslíš jen na jedno!“

„No dobrá…“ řekl jsem. „Třeba mi něco uniká, ale je ještě něco, co bys musela aktuálně zařídit?“

„Už ne. Všechno by mělo být hotové.“

„V tom případě si nemá cenu dělat starosti. Můžeme se začít bát až zítra, přesně v šest hodin.“

„Možná máš pravdu,“ otočila se Stacey ke mně a usmála se. „Takže jaký je ten tvůj speciální způsob na upuštění páry?“

Přitáhl jsem si Stacey k sobě. V tu chvíli se mohlo na Barlioně spustit hotové peklo, ale pro nás dva další dvě hodiny neexistovalo nic jiného než naše těla…

„Asi jsme udělali chybu, co?“ zamumlal jsem, když jsem se ocitl po kolena v bažině. Dvě hodiny radovánek vydržely jen čtyřicet minut. Hned nato došel dopis od Leita s teleportačním svitkem. Znovu jsme se oblékli a vyrazili za dobrodružstvím. Jelikož Leite neznal naši přesnou polohu, koupil rovnou svitek, který se dal použít po celém Malabaru. Čtyřicet tisíc zlatých kvůli předtuše… To je trochu moc.

„Vypadá to tak,“ odpověděla Stacey a i ona se pomalu do bažiny propadala. „Tak co, podíváme se na druhé souřadnice, nebo nejdřív tohle místo trochu prozkoumáme? Je to lokace pro hráče na sedmdesátém levelu, nemělo by ti tu nic moc ublížit. Kdyby ses začal topit, vytáhnu tě.“

„Porozhlédneme se tu,“ souhlasil jsem a všiml si ztráty několika bodů zdraví. Podle systému na mě zaútočilo klíště. Vyvolal jsem vodního elementála, aby malinkatého pijáka zahnal, a dodal jsem: „Tohle mi připomíná místo, kde jsem získal Leařiny svatební šaty.“

„No vidíš, pořád se tě zapomínám zeptat. Proč jsi je vlastně Hadojedovi dal? Je to dobrý kluk, to jo, ale já pořád nechápu, proč jsi něco takového udělal.“

„Myslíš si, že jsem měl na výběr? Chtěl ti dokázat, že je dobrý hráč, který je tě hoden. Ty šaty, které jsi od něj dostala, jsou toho přesným důkazem.“

„On mi nikdy žádné šaty nedal! Jak jsi na něco takového přišel?“

Na sekundu se mi zasekl mozek a já se do bažiny propadl až po pás. Jakto, že je jí nedal? Vždyť jsem od něj dostal i dopis, ve kterém mi psal, jak je neskutečně šťastný a že je mým dlužníkem…

„No nic, na tom nesejde. Pověz mi, jak zjistil, že jsi siréna? Pokud tomu dobře rozumím, ta informace není nikde přístupná a tou dobou byla dokonce považována za tajemství. Proto mě překapuje, že normální hráč věděl tolik detailů o tvé tajemné a půvabné osobě.“

„Je to zabiják a svou práci dělá výjimečně dobře. Když byl okolo dvacátého levelu, podařilo se tomu zázraku dostat přes všechny strážné do našeho hradu. Tam mě špehoval při tréninku. Když si uvědomil, že už o něm víme, utekl. Dokonce jsem na něj použila své kouzlo na ovládání mysli, ale díky vlastnostem jeho rasy nefungovalo. Měl jsi to vidět, skupina slintajících Fénixáků a mezi nimi pobíhal zelený chlapík, který jim při té příležitosti vyprazdňoval kapsy.

Abych to zkrátila, když jsme ho chytli, dala jsem si s ním velmi vážnou řeč a požádala ho, aby si tu informaci nechal pro sebe. Můžu ti poslat video, jak mezi nimi poskakoval. Někde bych ho určitě ještě našla. Je to opravdu velice milý chlapík. Trochu mi připomíná tebe. Je stejně tak nepoddajný, má svůj vlastní klan, odmítl se přidat k Fénixu a mí přátelé mi řekli, že už dosáhl na level 152, aniž by nějak plánovitě zabíjel potvory. Pokud si pamatuješ, když jsem ho najala za bodyguarda, byl ještě na 147. Vážně bych moc ráda věděla, jak tak rychle leveluje. Mimochodem ho teď nahání Etamzilat a jeho kluci. Hadojed vyčistil jejich trezor a našel tam několik velmi zajímavých hraček.“

„Klanový trezor?“

„Jo jo. Jak říkám, je to vážně zajímavý chlápek se sklonem pro přemýšlení nad situacemi z různých úhlů pohledu. Dobře věděl, že by se mu samotnému do hradu nepodařilo dostat, a zasadil se o útok obrovského hejna Nohů4. Podařilo se mu to díky tomu, že získal několik jejich vajec a rozmístil je po okolí hradu. Pak jedno rozbil. Můžu ti rovnou říct, že čtyřicet krvelačných ptáků na levelu 300 dokáže hrad na devátém levelu dost zpustošit. Ptáci zničili hradby a srovnali se zemí téměř všechny budovy a silnice. Jeden jejich útok stačil, aby se hrad vrátil zpět na čtvrtou úroveň…“

„No a co? Shodili hradby a udělali rámus. Jak s tím souvisí klanový trezor?“

„Jaké ‚no a co‘? Jelikož si chtěl Etamzilat zajistit co nejvyšší úroveň bezpečnosti, vybavil svůj hrad nejlepší magickou ochranou, pastmi a průchody uzamčenými zámky, od kterých měli klíč jen určení hráči. Byl to virtuální Fort Knox, naprosto zabezpečený hrad. Jelikož bylo létání nad hradem zakázáno, nikdo z toho směru útok neočekával. Navíc se následně ukázalo, že všechny ty bezpečnostní systémy mají jen jeden, zato však velice nepříjemný háček. Pro jejich použití je nutné, aby byl hrad nejméně na páté úrovni.

Jakmile ptáci zničili hradby, budovy a samotný hrad se tím propadly na čtvrtou úroveň a všechny velmi drahé bezpečnostní systémy přestaly fungovat. Hadojed jen díky neviditelnosti přišel až k trezoru, jako by mu patřil. Pro odchod z hradu využil teleportační svitek, ale podařilo se jim ho těsně před zmizením identifikovat. Teď všude toho zeleného krokodýla hledají a za informace vedoucí k jeho dopadení nabízí hory peněz. Kdyby Etamzilat věděl, že na tebe při výrobě Hadojed dohlíží, rozebral by tu tvou dílničku do poslední cihly.“

„Jaký má smysl ho tak zběsile hledat? I kdyby ho zabili, objeví se za chvíli znovu. Své předměty už zpátky nedostanou, nebo jo?“

„Nemůžou je dostat zpět, protože Hadojed neporušil žádná herní pravidla. A proč ho tak hledají? To je jednoduché. Pro jejich ega to byl velmi tvrdý zásah. Vždyť někdo naprosto neznámý přechytračil jejich klan! Rychle ho přidají na černou listinu a při první příležitosti ho zničí. Budou ho zabíjet pořád dokola, až bude prosit o milost. Nebo až zasáhnou heroldi.“

„A to proto, že hned vyskočil do reality a vše, co ukradl, prodal v aukci…“

„Přesně to udělal!“ zasmála se Stacey. „Celou kořist dal pod svým jménem do aukce a přidal dodatek: „Exkluzivně od Dědiců titánů!“ Etamzilat podle všeho strašně hlasitě a dlouho řval, až se z toho málem zbláznil, a tak vzniknul ten pitomý nápad s odplatou. Je těžké snést tak citelný zásah. Ale nebudeme se bavit jen o Hadojedovi, ne? Tady v močále na nás asi nic nečeká, proto navrhuju, abychom se podívali na to druhé místo.“

„Počkej. Ještě se zkusme znovu postavit přesně na zadané souřadnice.“

„A teď?“ okomentovala situaci, když jsme se vrátili na místo, kam jsme se původně přenesli.

„Cítíš něco podivného?“

„Měla bych?“

„Koukni do mapy.“

„Hmm… No vážně.“

„Všiml jsem si toho až ve chvíli, kdy jsi mi povídala o Hadojedovi. Pokud si dobře vzpomínám na rozložení souřadnicové sítě, měli bychom se po přenesení objevit v trojrozměrné „kostce“, která k těm souřadnicím náleží. Pokud není možné se do té kostky teleportovat, pak by nás systém měl varovat. Ale teď… Z nějakého důvodu nás portál nepřenesl do kostky, kam jsme měli namířeno, ale do jedné ze sousedících kostek. Proč jsme vlastně nešli rovně, když jsme se rozhlíželi?“

„Protože jsme před sebou jsme viděli jen bažinu. Žádný hráč, který má všech pět pohromadě, do bažiny nezamíří. To je prostě reflex… Mahane, ty jsi génius! Umíš plavat a potápět se?“

„Ne moc dobře,“ přiznal jsem se. „Vydržím pod vodou jen osmnáct minut.“

„V tom případě to půjdu prozkoumat já,“ pronesla Stacey a proměnila se v sirénu. „Pokud se cokoli stane, přitáhni mě zpátky.“

Vidím před sebou labyrint! promluvila ke mně Stacey telepaticky, když se ponořila do černých a hrůzu nahánějících mokřin bažiny. Neodpovídej. Šetři energii. Podle popisu je tu několik úrovní. Tady máme monstra na 60. levelu. Okolo nich jen projdu. Pak boss. Dobrá, druhá úroveň. Monstra se 120. levelem. Už mě vidí. Hahá. A další boss. Ne počkat, dva bossové… Třetí úroveň. Ta je poslední. Tady už je jen jeden boss. Dane, budu tě tu dole potřebovat. Sama ho nezvládnu. Ten boss má schopnost ovládnout mysl protivníka. Mám tě k sobě přitáhnout? Tady dole se dá dýchat.

Jasně, jen do toho. Co dalšího musíme udělat? Budu muset pomoct?

Áha. Jak sám říkáš: „No teda!“ Té mé schopnosti přesunutí tě ke mně trvá celý den, než ji můžu znovu použít, a já jsem tě před chvílí přitáhla z Narlaku. Poplavu zpátky na hladinu a cestou všechno zabiju! Budeš se muset potopit se mnou!

Asi o hodinu později se na hladině bahnité vody objevily první bubliny a po chvíli se z močálu vynořilo hrozné monstrum, jaké se pod sluncem Barliony dosud neprocházelo. Siréna držela trojzubec a celé tělo měla pokryté slizem, špínou, pijavicemi a dalšími nechutnostmi. Kdybych nevěděl, že je to ve své druhé podobě má žena, vzal bych nohy na ramena a utekl hodně daleko.

„Cesta je čistá. Našla jsem i dvě vzduchové kapsy. Měl bys bez problémů přežít,“ řeklo to monstrum a ponořilo se zpátky pod hladinu. Zahnal jsem další klíště elementálem a smutně si pomyslel, že bych sám od sebe do takové bažiny neměl odvahu vlézt. Nejenže jsem se štítil jen pomyslet na to, jak se do toho hnusu potápím, ale cestou budu muset navíc i bojovat s kde čím.

Tak jdeš, nebo ne? šťouchla do mě myšlenkou Stacey. Zavřel jsem oči a postoupil vpřed. Vzhůru do neznáma!

Ihned se přede mnou objevil odpočet času, který mi ukazoval, jak dlouho ještě bez vzduchu vydržím. 17 minut a 55 sekund není mnoho, ale Stacey vlastně půl hodiny likvidovala všechny ty potvory.

Následuj světlo, objevila se další její myšlenka a já jsem několik metrů před sebou uviděl slabou bílou záři. No dobrá, „následuj světlo“ je jasný rozkaz a tmavý tunel tu nikde nevidím, není se čeho bát…

Tady je první vzduchová kapsa. Pořádně se nadechni, řekla mi Stacey a odtrhla mě od veledůležité činnosti sbírání kořisti. Proč by se hráč na 343. levelu unavoval sbíráním blbostí z potvor na 100. levelu? Nikdy… nebo spíše nikdy, pokud by to bylo jen na ní, jelikož z každé této močálové potvory hráč získá leda dva až tři zlaťáky. Na druhé straně z nich jde získat bohatství ve formě ingrediencí pro nejrůznější profese! Pro alchymisty, pro nekromanty, pro… no úplně pro všechny! Proč suroviny nakupovat, když je můžu získat tady? Navíc jedna z člověku podobných potvor po sobě zanechala jakýsi zajímavý a tajemný předmět, který připomínal dráp. Co když je to něco jako Oko černé vdovy? Řekl bych, že tu před námi nikdy žádní hráči nebyli a my jsme první, kdo má možnost si tuto kořist prohlédnout.

„Tady je,“ zašeptala siréna, když jsme se vynořili a vystoupili na pevný povrch ohromné podvodní jeskyně, kde se však dalo bez problémů dýchat. Přímo před námi stál podivný boss. Nebyl nijak vysoký, na výšku mohl měřit asi metr, ale zaujala mě jeho veliká, zelená a slizem pokrytá hlava, která sama představovala přibližně polovinu výšky bosse, a tři malé tlusté nožky. Při pohledu na něj jsem se nedokázal zbavit představy stativu se čtyřmi pažemi. Celé své sudovité tělo měl omotané jakousi sítí, ale mohlo to být i speciální brnění, a hruď se mu neustále nadouvala. Připomínal mi sprintera, který popadal dech těsně po závodu na sto metrů.

Velkoočko.

Level 1. Zdraví 1. Schopnosti: ovládání mysli, diamant 10.

„Co o něm víš, Stacey? Už mu zbývá jen jeden bod zdraví…“

„Diamant deset znamená, že zablokuje deset útoků. I kdybych spustila celou vichřici úderů, nestihla bych ho o poslední bod zdraví připravit, než by použil ovládání mysli. Pak mě přivede k vodě, hodí mě do ní a udrží mě v ní do doby, než se utopím.“

„Myslel jsem si, že hráč nemůže být ovládán déle než minutu…“

„Ale může, když hráčovu mysl ovládne nějaká stvůra nebo boss. Limit jedné minuty se vztahuje pouze na boj hráče proti hráči. Plán zní následovně: vyjdeš ven a necháš se ovládnout. Pak vyjdu ven já a bosse zabiju. Posbíráme kořist a je hotovo. Otázky? Připomínky? Žádné? Dobrá, jdeme na to. Nemáme čas se potulovat bažinami.“

„Stacey…“ Už už jsem téměř udělal krok k bossovi, když mě opět popadl pocit, že něco není úplně v pořádku a zastavil mě. Ahoj, intuice, už dlouho jsme se neviděli, kde jsi byla?

„Copak?“

„Něco mi říká, že není dobrý nápad na něj hned zaútočit … Nedokážu najít přesná slova, ale… Prostě to neděláme správně. Neměli bychom ho zabít.“

„Dane, jestli tě znervózňuje ten jediný bod zdraví, zapomeň na to. Během své herní kariéry už jsem viděla spoustu bossů, který se podobal tomuhle. Spíš mě víc trápí otázka, kolik hráčů zároveň dokáže ovládnout. Jednoho, dva, tucet nebo stovku? Čím méně zdraví mají, tím složitější bývá podobné zmetky zabít. Vývojáři mají tenhle malý trik moc rádi. Jo a mimo téma, nechtěla jsem tě naštvat dřív, ale volal můj otec… Dohodl se s Undigitem. Budeme zítra čelit koalici Fénixu a Azuráků.

Otec odmítá říct, čím ho přemluvili, ale muselo to být něco fakt velikého, aby se obrátil proti nám. Na samotné levelování by ho neutáhli. Fantomů jsou tam jen dva tři tisíce a objeví se jednou denně, takže jich pro oba klany není dost. Je v tom ještě něco jiného. Něco tak velkého, že mému otci nevadí, když přijde s naším klanem a potažmo s námi dvěma o dobré vztahy. Všichni znají čas útoku – Barsa a Leite rekrutují žoldáky. Navíc se můj strýc ve světle posledních informací ještě rozhoduje, zda se k nám připojit, a zajímá se, zda už má objednat náhrobky. Proti dvěma nejlepším klanům nemáme nejmenší šanci.“

„Takže tak to je? Dobrá, na to se musíme podívat,“ odpověděl jsem a sáhnul po amuletu. Fénix měl teda nervy, že se do toho nechal zatáhnout.

„Mluvte!“ pronesl do amuletu Staceyin otec.

„Zdravím, Ehkillere! Tady Mahan. Stacey mě právě seznámila s podivnou historkou o tom, jak se Fénix spojil s Azurovými draky a rozhodl se postavit proti mému klanu. Můžeš mi o tom říct něco víc?“

„A žádné pohádky o tom, že si chcete zvýšit levely, táto,“ dodala Anastaria. „Tím by tě nikdy nepřesvědčili!“

„Když už mluvíme takto neformálně, Danieli, dovol mi ti nabídnout mou nejupřímnější soustrast. Ale zájmy klanu mi nařizují, abych vašim lidem zabránil převzít Altamedu až do doby soutěže klanů. Azuráci nám slíbili pět set fantomů denně, abychom mohli zvýšit naše levely, ale máte pravdu v tom, že to není hlavní důvod našeho spojení.

Je mi to velice líto, ale pokud se ukážete na dohled od Altamedy, budete zabiti nebo uvězněni. Výsledek bude záležet jen na vašem štěstí. Je to prostě byznys, nic osobního. Stacey, nemá nejmenší smysl přivolávat heroldy. Bráníme území Glarnisu na základě žádosti narlacké rady. Můžeš si vyhledat odstavec 746, čtvrtý řádek zákonů Barliony. Tento zákon dopodrobna mluví o podobném případu. Urusai není nemovitost, ale osobní vlastnictví s danými vlastnostmi, a proto nemůže mít nárok na pozemek původního hradu. Urusai odletí, ale Glarnis zůstane. I když zbydou jen ruiny.“

„Připadá mi, že na něco zapomínáš. Na základě pátého řádku odstavce…“ Stacey a její otec se pustili do právních honiček a amulet se vyplnil nejrůznějšími citacemi podivných paragrafů. Já jsem se v jejich rozhovoru velmi rychle ztratil. Jedna věc byla jistá. Fénix půjde proti nám a bylo naprosto zbytečné přivolávat heroldy a stěžovat si jim, že mě někdo připravil o právo na vlastní majetek. Prostě by jen bezmocně rozhodili rukama.

„Chápu, že si nepřejete přijít tímto způsobem o hrad, ale to místo poblíž Sintany není tak špatné,“ řekl Ehkiller a tím dal jasně najevo, že se naše konverzace blíží k závěru. „Abych to upřesnil, držte se dál od Altamedy nebo Urusai, a to zítra, pozítří a vlastně celé tři měsíce. Mimochodem, jaké je správné jméno toho hradu?“

„Altameda,“ zavrčel jsem.

„Dobrá, v tom případě se držte dál od Altamedy. Nedovolíme vám se k ní přiblížit. Právě dnes se u hradu objeví sedm tisíc mých bojovníků a dalších deset tisíc jich dorazí zítra. Pět set fantomů, kteří dávají zkušenosti jen tomu, kdo jim udělí aspoň padesátiprocentní zranění, je šance, kterou není hodno zahodit. Stacey, Dane – najděte si jiný úkol. Končím.“

„Alespoň už chápeme, proč zkušenosti za zabíjení fantomů dostal jen Plinto,“ pronesla Stacey roztržitě.

„A zkušenosti od Geyry a její roty půjdou buď směrem ke klanové úrovni, nebo k úrovni hradu. Jednotlivým hráčům se nepřipočítají,“ dodal jsem a tupě jsem hleděl na bosse stojícího před námi.

Co se to v té Barlioně vlastně děje?

„Stacey, zůstaň tu,“ řekl jsem, vystoupil z našeho úkrytu a rozešel se k Velkoočku. Přišel čas se o něj postarat.

Vaše mysl je ovládána. Z důvodu herní mechaniky…

Jdu za tebou!

Ne! Zůstaň, kde jsi! Tohle je jen můj boss a nepatří nikomu dalšímu!

Mysl mé postavy byla ovládnuta ihned, jakmile jsem upoutal bossovu pozornost. Velkoočku by mohl vzdorovat jedině snad Plinto, a to jen díky svému amuletu. Ale co, přece jsem sem kvůli něčemu přišel, ne? Zaměřil jsem se na bosse a vyslal k němu myšlenku podobně, jako to děláváme se Stacey:

Zdravím! Jsem výrobce Karmadontovy šachovnice. Přivedla mě sem hádanka jedné figurky. Můžete mi pomoci ji vyřešit?

Dane, já na to zaútočím! vložila se do věci Anastaria, jakmile má postava klesla na kolena a ponořila hlavu do vod močálu.

Ať tě to ani nenapadne! podařilo se mi telepaticky zaječet, ale to už se Anastaria rozběhla k bossovi.

Jejda! Anastariina další myšlenka mě potěšila, jelikož její postava začala kráčet mým směrem. Boss ji posílal za mnou, aby mi při topení se nebylo smutno.

To je teda pořádné „jejda“, řekl jsem jí a znovu jsem se soustředil na bosse, přičemž jsem se snažil nevnímat odpočet do utonutí: 18 minut 40 sekund. Pomozte nám! Potřebujeme vyřešit ogří hádanku! Rorg a Gragza nechtějí, abychom zemřeli!

„KLÍČ!“ I přes svůj nízký vzrůst a tělesnou konstituci hodnou pětiletého dítěte by se Velkoočkův hlas dal jednoduše zaměnit za hlas ochránce. Zněl naprosto stejně robustně a tyransky a vyžadoval respekt a úctu. Takže vlastně jako jakýkoli jiný boss jeskyně!

Stacey, co by mohl být klíč?

Cokoli! Od nějakého krystalu až po pohádku na dobrou noc! Kolik času ti zbývá?

Šestnáct minut.

Tak ještě chvíli vydrž a já se odpojím ze hry a podívám se po možném řešení. Zbývá mi 25 minut.

Co by se dalo použít jako klíč pro bosse, o kterém jsme ani jeden doteď neslyšeli? Jedině něco, co se nějakým způsobem týká šachovnice, jinak by tu hádanku nešlo vyřešit na první pokus. Nemohlo by mi pomoct něco od těch ogrů?

Svit slunce sotva, barvu nachu v líci…

Shakespeare. William Shakespeare. Ve škole jsme do moderní angličtiny překládali původní text Venuše a Adonise. Shakespearovská angličtina není vůbec jednoduchá! Každé jeho slovo má několik významů a často jsme se museli vzájemně domlouvat, abychom se rozhodli, který z významů mohl mít autor na srdci. Ve své situaci bych si potřeboval přečíst verše v pořadí, v jakém se objevily v hádance, ale cítil jsem, že mě tělo odmítá poslouchat. Energie klesla u čtvrté sloky až na nulu, ale můj myšlenkový monolog pokračoval.

Nebo, pomyslel jsem si, bych mohl pokračovat v posílání myšlenkových signálů bossovi a recitovat Venuši s Adonisem zpaměti. Pamatoval jsem si vše včetně nářků mladého lovce, který věřil, že bohyni zabil. Zbytek přeložili mí spolužáci. Začátek jsem však bezpečně znal a vypadalo to, že si jej budu pamatovat až do konce života.

„KLÍČ PŘIJAT!“

Vaše mysl již není ovládána. Svou postavu máte znovu plně pod kontrolou.

Aha, jelikož jsem úplně bez energie a voda močálu mi k jejímu dobití nijak nepřispěje, měl bych si nejspíš na chvíli lehnout. Zajímalo by mě, co vlastně bylo tím klíčem. Recitování básně, nebo přeřazení ogřích veršů do správného pořadí? Pochybuju, že by vývojáři použili na řešení hádanky báseň o Venuši a Adonisovi, která se k hádance nijak nevztahovala. Ale kdo ví? Mezitím, co mi hlavou probíhaly tyto myšlenky, slyšel jsem Velkoočka pronést:

„Zrození a péče o oheň jako skutečná matka.

Zdroj nebezpečí, zla, pochybností a strachu.

Tvá cesta vede pěti obry válečníky,

jen ti se touží nalokat vody močálu.

Obři ti řeknou víc,“ dodal a jednoduše zmizel, jako by tam ani nikdy nestál. Hořce jsem se podíval na své statistiky a začal se prodírat směrem k hladině. Do utonutí mi zbývalo ještě šest minut. Je dobře, že se mi energie doplňuje vyšší rychlostí. Jen o minutu později už byla na sedmdesáti bodech.

„Dane, musíš mu ty verše přednést ve správném pořadí,“ pronesla Anastaria ve chvíli, když se vynořila i ona. Podívala se okolo sebe, okamžitě se probrala a zeptala se: „Co říkal? Nahrál sis to?“

„Ne. Zarecitoval několik dalších veršů jako ostatní. Ostatní mi přednesli osm veršů, ale on řekl jen čtyři.“

„Co byly zač?“ zněla její otázka a dala si ruce v bok.

Nemělo smysl to před ní jakkoli tajit, a proto jsem jí s důvěrou čtyřverší zopakoval.

„Díky… No nic, vrátíme se zpátky k našim záležitostem. Co uděláme s tím zítřejším útokem?“ zeptala se Stacey a položila se na zem vedle mě. Přestože se mi vrátila energie, neměl jsem sílu se zvedat a něco dělat. A vlastně ani chuť, když už o tom mluvíme. „Odvoláme to?“

„To ani náhodou! Zítra zaútočíme na Altamedu. Útok spustíme přesně v 18:30 a nikdo nám nebude stát v cestě. Dokonce ani Fénix.“

Něco jsem si pro sebe zamumlal, vytáhl jsem amulet a zavolal Leitovi.

„Poslouchám,“ přivítal mě válečníkův hlas.

„Leite, mám pro tebe nový úkol. Všude vyhlas, že zítra v 18:30 vypukne boj Legend Barliony proti Fénixu a Azurovým drakům. Kdokoli se k nám chce připojit, může se ozvat tobě či Barsině. Dáme si sraz v 17:30 na hlavním náměstí. Pak otevřeme portál a vstoupíme do jámy lvové.“

„Dám se do toho,“ odpověděl překvapeně Leite. „Stacey o tom ví?“

„Vím o tom,“ vložila se do rozhovoru dívka. „Napiš to přesně tak, jak ti to Mahan řekl.“

„Tak to je?“ usmál jsem se na dívku, jakmile jsem hovor ukončil. „Opravdu o tom Stacey ví?“

„To se vsaď! K takovému rozhodnutí potřebuješ ocelové kou… hmm… no, ty mi jistě rozumíš. Málokdo by se odvážil postavit Fénixu.“

„A to ještě nevíš všechno,“ zašklebil jsem se a vytočil na amuletu jiné číslo.

„Mluvte!“ ozval se znovu Ehkillerův hlas. Stacey na mě s údivem hleděla a nechápala, proč bych jejímu otci volal ještě jednou. Neztrácel jsem čas a šel rovnou k věci.

„Znovu tě zdravím! Tady Mahan.“

„Zapomněli jsme snad něco vyřídit?“ zeptal se Ehkiller stejně překvapeně jako Stacey.

„Nic, co by se týkalo Altamedy. Ale mám u tebe laskavost. Řekl bych, že zítra dojde k bitvě. Musím bránit svůj majetek, víš. A potřebuju skupinu tří set bojovníků s levely 200, jak jsme se dohodli. V 17:30 už musí být vybaveni a připraveni se přesunout na souřadnice, které ti pošlu později.

Jo! Ještě jsem zapomněl na jednu věc. Poprosím heroldy, aby se ujistili, že bojovníci řádně splní své poslání, jak je v naší dohodě napsáno. Tím myslím, že se nebudou ulívat nebo se snad nerozhodnou dezertovat. Očekávám, že se budou chovat tak jako v jakékoli jiné bitvě. Přestože ti stačí dát vědět třicet minut předem, rozhodl jsem se ti dát dostatek času. Co kdybys náhodou v tom místě měl nějaký vlastní zájem? Když jde o Fénix, nikdo vlastně neví, co se může dít. A uvědom si prosím, že tyto hráče potřebuji pouze na obranu vlastního hradu, který mi daroval císař. Rozhodně je nevyužiju k jeho zabrání!“

„To je hezké. Vůbec jsem to nečekal,“ ozvala se odpověď z druhé strany linky. „Tři stovky hráčů daného levelu jsou už pořádná síla. Ale na udržení hradu to nebude stačit.“

„Když se nám ho ubránit nepodaří, nedá se nic dělat. O svou reputaci u Narlaku se mimochodem vůbec nemusíš bát. Podle naší dohody veškeré negativní dopady míří na můj klan, takže… No, v tom případě jsme dohodnuti. Zítra v 17:30 ti Barsina nebo Leite pošlou souřadnice pro tvé bojovníky a ti přijdou chránit hrad. Ehkillere, jistě chápeš, že v tom není nic osobního a jde jen o byznys. Končím.“

„Takže ses rozhodl mezi námi a nejlepším klanem Malabaru spálit i poslední most?“ zeptala se mě užasle Stacey. „Jak se ti vlastně podařilo s mým otcem uzavřít takovou dohodu?“

„Dlužil mi,“ odpověděl jsem, pokrčil rameny a začal na amuletu vytáčet jiné číslo. „Stacey, čeká nás výzva. Buď ji přijmeme, nebo utečeme někam daleko a budeme se tam dlouho skrývat. A mě už to utíkání hrozně unavuje…“

„Ahoj, Mahane,“ ozval se Evolett, který zaslechl má poslední slova a pochopil, kdo mu to volá. „Jestli tomu dobře rozumím, je zítřejší bitva nevyhnutelná.“

„Přesně. Mimochodem, potřeboval bych v jistém smyslu tvou pomoc. Pověz mi, kolik by sis účtoval za tři svitky Armagedonu a tři ‚dobrovolníky‘, kteří by ty svitky použili?“

4 Pták Noh je bájným zvířetem. Někteří ho popisují jako ptáka se lvím tělem a orlí hlavou, čímž by se podobal gryfu. Objevuje se v českých i slovanských pověstech.

10. kapitola

Útok na hrad

„Dane, máš chvilku?“                      

„Až do šesti jsem úplně volný,“ řekl jsem s tázavým pohledem na Stacey, která ležela na zemi vedle mě. Správný postup by měl být v tuto chvíli ten, že posbírám síly a prozkoumám Velkoočkovu jeskyni. Určitě bych v ní našel spoustu zajímavých věcí. Ale přesto jsem se po několika hovorech cítil velmi unaveně. Evolett mohl zajistit jen jediný svitek s Armagedonem a chtěl za něj sedm milionů zlatých, aby pokryl náklady spjaté s jeho vytvořením. „Proč? Co se děje?“

„Chtěla jsem si projít všechny verše, které jsme dostali. Nepřijde ti na nich něco divného?“

„Nooo…“

„Koukej, posílám ti svitek. Projdi si své záznamy a okopíruj osm veršů, které ti předali orci. Ale zkopíruj je přesně tak, jak je máš v záznamech. Vlastně jsi mi je nikdy neukázal. Pak ti ukážu, čeho jsem si všimla u veršů, které už znám.“

Rozvinul jsem svitek a pročetl si dvanáct veršů, které na něm byly napsány, včetně čtyř těch, které jsme obdrželi před chvílí. Nic z toho nedávalo žádný smysl. Podíval jsem se do svých záznamů a zkopíroval jsem na svitek osm chybějících veršů od orků. Pak jsem jej předal Stacey zpátky.

„Výborně. Mrkneme se, co tu máme,“ řekla Stacey, rozmotala svitek před sebe na zem a v očekávání něčeho výjimečného si zamnula ruce.

Toho dne byla obloha zakryta temnotou a padaly z ní obrovské kroupy,

Když si nejvyšší sTvoŘitel všehomíra uvědomIl, že nadešel JEho čas…

Nemohl zemřít a tak se vyDal NA odpočinek;

ZapečeTil za sebou dveŘe, aby ho už nikdy nikdo nevyrušil.

Do jeskyně uschoval všechno své vědění, své majetky a výtvory.

JedIně ten, kdo k němu nalezne cestu, bude požehnán.

Skrz samotné bohy nalezl hrdina KarmaDont cestu.

Vychován jako sluha, však císař se z něj stal uprostřed ozvěn Zářivých hor.

A den, kdy se svět doVěděl, že přišel velký,

Blízko řeky, v jejímž lůnu se kAždý den pojili,

Dewren, velebená stovkami tvůrců lidských duší,

Navždy provolávajíc lásku a prosPeritu a –

Owren, její dvojče, strávil celý život tvorbou

Nádherných živoucích rostlin, které svou krásou naplnily celý svět,

Odpočívá muž, jehož osud je neoddĚlitelně svázán se světem,

Se svěTem, který navždy opustili draci…

Zrození a péče o oheň jako skuteČná matka.

Zdroj nebezpečí, zla, pochybností a strachu.

Tvá cesta vede pěTi obry válečníky,

Jen ti se touží nalokat vody močálu.

„Co si o tom myslíš?“

„Shakespeare to není,“ zavtipkoval jsem.

„Překvapivě…Všiml sis, že je v nejrůznějších slovech použito velké písmeno? Kdo používá velké písmeno uprostřed slov? Teď si nahlas řekni všechna velká písmena, která nejsou na začátku verše a nejsou jménem či názvem.“

„T-Ř-I-J-E-D-N-A… No toto! Tři-jedna-tři-dva-pět-čt…čtyři!“

„Šest z osmi čísel osy x souřadnicové sítě. I bez zbylých dvou čísel můžeme odhadnout oblast, kterou je potřeba prohledat a jeskyni najít. Podívej se do mapy.“

Otevřel jsem mapu a zaznačil do ní linii. Neudržel jsem se a potichu zanadával. Téměř celá délka byla zahalena mlhou, takže šlo o místo, které jsem ještě neprozkoumal.

„No tak, nenadávej. Tady máš, posílám ti dárek k Valentýnu. Nejsi sám, kdo umí dávat dárky.“

Obdržel jste část mapy Malabaru a část mapy Volných plání. Přejete si je nahrát do vaší mapy?

Část mapy? No jasně, nahraju ji. To ničemu přece neuškodí…

Byly aktualizovány mapy Malabaru a Volných plání.

Prozkoumané území Malabaru: 87 %.

Prozkoumané území Volných plání: 32 %.

„Jak se ti můj dárek líbí?“ zeptala se Stacey koketně a z mé reakce vyprskla smíchy. Musím přiznat, že můj obličej musel vypadat opravdu vtipně. Neměl jsem slov. To, co mi Stacey právě poslala, mi mohlo zajistit v aukci 20 až 30 milionů zlatých! A podle toho, jak rychle mapu odeslala, z ní určitě nestihla nic odkrojit. „Jen jedna malá žádost. Hned z mapy smaž označení ‚oblast Fénixu‘. Jednak by tě tam nepustili a taky by nebylo vůbec dobré, kdyby se ty informace dostaly ven. Ale jinak je to v pohodě.

No tak, jen do toho! Později si můžeš rozmyslet, jaké poznámky si tam necháš a co vymažeš. Dane! Přestaň koktat! Stejně už máš do mé mapy dlouho přístup. Už dávno sis mohl udělat kopii. Ale radši mi řekni, proč si nemůžu okopírovat tvou mapu Kartossu?“

„Mám dohodu s Evolettem,“ vysoukal jsem ze sebe a snažil se přijít k sobě. Existují výborné dárky, perfektní dárky a majestátní dary. Ale pro Anastariin dar budu muset vymyslet novou kategorii… Slovo majestátní zdaleka nevystihuje podstatu toho, co mi právě věnovala.

„Chápu, budu o to muset strýce poprosit na kolenou… Už jsi mapu otevřel?“

„No jo.“

„Podívej, poslední dvě souřadnice znamenají asi třísetmetrovou odchylku. Ale momentálně na ně můžeme zapomenout. Podle prvního osmiverší je jasné, že musíme hledat v horách. Náš vyznačený poledník protíná jen jedno pohoří, Elmu. Ty hory se táhnou od jižní hranice našeho kontinentu, až nahoru na sever. Ráno se špičky hor třpytí jako malé lucerny.“

„A ta řeka, jak jsme už oba zjistili, se nazývá Altair.“

„Správně. A teď k těm čtyřem novým veršům. Vsadila bych boty, že mluví o sopce. Láva protéká mezi pěti vysokými horami a vlévá se do oceánu a do Altairu.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ řekl jsem po chvíli zamyšlení. „Koukni – „Zrození a péče o oheň jako skuteČná matka.“ Souhlasím, zní to jako sopka, ale slyšela jsi někdy o podzemních sopkách? O těch, které nevybuchují na povrchu?“

„No… možná máš pravdu. Ne, určitě! Koukni, Sintana je taky v Elmě! Pokud máš pravdu, pak se ta erupce odehrává v hoře, ze které mají strach i samotní trpaslíci! Zkusím o tom najít víc informací. V tom případě ty temné vody nejsou oceán ani řeka Altair, ale podzemní voda. Tam, kde není světlo!“

„Takže musíme vyrobit další tři figurky, získat zbytek souřadnic a pak hrobku objevíme!“ vyhrkl jsem, jelikož bylo Staceyino vzrušení nakažlivé.

„První tři čísla na ose y nám stejně moc nepomůžou. Můžu ti je vyjmenovat rovnou – 1, 1 a 2. Musíme prostě objevit vchod… No dobrá. Zkusím zjistit víc o té lávě a potom se nad tím ještě zamyslíme. Ty obry potřebujeme co nejdřív!“

„Aha… a já si jen musím vyhradit čas na jejich výrobu. Nevím, co máš v plánu ty, ale já se chci porozhlédnout po téhle jeskyni. Před námi tu ještě nikdo nebyl a to nám dává šanci objevit něco zajímavého.“

„Jdu s tebou,“ vyhrkla dívka a vyskočila na nohy. „Poklad si hezky rozdělíme!“

Velkoočkova jeskyně nebyla nijak veliká, několik kroků na šířku a pár kroků na délku. Očividná nepřítomnost zářivé truhlice plné pokladů mě přiváděla k myšlence, že si ten boss chce z hráčů, kteří překonali všechny nástrahy, prostě vystřelit.

„Nic,“ pronesla smutně Anastaria, když spustila podivný amulet, který jí měl pomoci v nalezení skrytých pokladů. „Žádné zlato ani předměty tu nejsou. Nezbylo tu nic než opuštěná a prázdná jeskyně…“

„Stacey, to není možné.“

„No, tenhle amulet odhalí všechny skryté průchody, trezory i pokladnice, ale tady nenašel vůbec nic.“

„Třeba je něco nakreslené na stěnách. Nebo možná na podlaze?“ zeptal jsem se a odmítal přijmout pád nadějí svého vnitřního zvěřince, který po výsledku z dračí jeskyně upadl do hlubokého kómatu. Chudák hrabivý křeček se ještě nesžil se svým selháním, když se mu do pracek nedostaly všechny předměty, které před nás v dračí jeskyni vývojáři položili. A přestože chamtivá žába pořád ještě chrochtala blahem z Borhgova Gladiru, dělala tak jen automaticky a spíš ze zvyku. Vnitřní zvěřinec prostě upadl do bezvědomí a bylo potřeba ho znovu přivést k životu.

„Pořád nic,“ odpověděla za další minutu dívka, když si za pomoci pochodně pozorně prohlédla všechny zdi, podlahu i strop. „Nějaké další návrhy?“

„Já už nevím. Připadá mi, že jedinou odměnou hráčům mají být ty verše. Někdo tam nahoře se rozhodl, a tím jsem si skoro jistý, že se žádný předmět nedá srovnat s uměleckým zážitkem, kterého se mi dostalo.“

„Škoda, že jsi nenahrával. Co když se Velkoočkovi při recitaci nad hlavou objevily nějaké symboly?“

„Nahrával jsem a video jsem si celé znovu prošel. Je na něm ale jenom bublající močál a hlas bosse. Vždyť jsem měl obličej až po uši ponořený ve vod… Počkat!“

Zastavil jsem proud myšlenek. Velkoočko nerecitoval báseň stejným hlasem, kterým požadoval klíč! Navíc u předešlých figurek pokaždé verše recitovali orci, respektive trpaslíci. Proč tedy tentokrát nepřišli ti dva malí ogři? Že by vývojáři nechtěli představovat dětské postavy? Ať už se jim to líbí, nebo ne, oba byli Pohromou vetkáni do historie hry a…

Vytáhl jsem z batohu obě figurky a položil je na zem. Nic se na nich nezměnilo, dokonce ani jejich popis, ale i přesto jsem cítil, že mířím správným směrem. Takže… klíčem pro bosse opravdu bylo recitování Venuše a Adonise. Tento klíč však určoval jen vztah mezi hráčem a předmětem. Co musím udělat, abych aktivoval vztah mezi předmětem a NPC?

„Dane?“ zeptala se zvědavě Stacey, když jsem se vedle figurek posadil a začal přemýšlet nad tím, co jsem potřeboval udělat. Verše? Ne, ty už nebudou fungovat. Pohádka? Ta taky ne. Ukolébavka? Ne…

Třeba se můžu zeptat někoho, kdo odpověď na můj problém rozhodně zná. Vlastně proč ne?

„ZDRAVÍME TĚ, BRATŘE!“ Oproti mým předchozím návštěvám astrální roviny naši konverzaci tentokrát započali nejvyšší elementálové obou světů. „SLEDUJEME TVŮJ POSTUP A RÁDI BYCHOM TĚ VAROVALI, ABYS MYŠLENKÁM NEDOVOLIL ZASTÍNIT TVÉ POCITY. NA ALTAMEDU SI DEJ POZOR!“

„Pozor? Je s ní něco v nepořádku?“

„VĚDĚNÍ POUZE POSILUJE MYŠLENÍ. VĚŘ SVÝM INSTINKTŮM A POKRAČUJ V CESTĚ ŠAMANA!“ odpověděli nejvyšší elementálové bez nejmenších dvojznačností a nepřipojili ke svým slovům ani vysvětlení, které by se mohlo k nadcházejícím událostem vázat. „JEŠTĚ NEJSI PŘIPRAVEN PODSTOUPIT DALŠÍ TEST. AŽ S VODNÍMI ELEMENTÁLY DOSÁHNEŠ NA DESÁTOU ÚROVEŇ, PŘIVOLÁME TĚ SAMI.“

„Před moudrostí nejvyšších skláním svou hlavu,“ spustil jsem a v duchu jsem si udělal poznámku, abych si co nejdříve úroveň elementálů zvýšil. Budu se na ně muset zaměřit… „potřebuji však jejich pomoc. Jakým způsobem mohu vyvolat esence uvězněné v Karmadontově šachovnici?“

„V ŠACHOVNICI NEJSOU ŽÁDNÉ ESENCE! SAMA ŠACHOVNICE JE JEN A POUZE KLÍČEM. POKUD HLEDÁŠ TY, KTERÉ ŠACHOVÉ FIGURKY SYMBOLIZUJÍ, MUSÍŠ SE VZDÁT VŠECH LIMITŮ, KTERÝMI SÁM SEBE OMEZUJEŠ!“

„Dane, můžeme se dohodnout, že mě vždycky předtím, než zmizíš kdoví kam, budeš varovat?“ pokárala mě Anastaria, jakmile mě nejvyšší elementálové vykopli z astrální roviny jako nějaké zlobivé štěně. Sakra! Vždyť jsem už téměř Zvěstovatel a oni se mnou zachází pořád stejně! „Dokonce nefungovala ani telepatie. Svou druhou polovičku nemůžete přivolat, když se nachází v astrální rovině,“ dodala Anastaria pitvořivým hlasem, který byl zároveň ocelový i plačtivý.

„Promiň. Jednoduše mám tušení, že… no… musíme najít způsob, jak vyvolat esence těch dvou ogřích výrostků. A věřím, že nejlepší to bude provést právě tady. Proto jsem se do astrální roviny vydal. Snažil jsem se dostat nějakou radu. Ale myslím, že bych si měl dobře rozmýšlet, co si příště budu přát.“

„Cože? Proč? Co ti řekli?“

„Že Temný hvozd a problém, který se k němu vázal, byl v porovnání s Altamedou jen krásnou květinkou. Tehdy mě nejvyšší elementálové nijak nevarovali, ale teď naplno řekli: ‚Drž se cesty šamana.‘“

„Cesty šamana?“ Anastaria se nad otázkami zamýšlela rychleji, než jsem na ně dokázal odpovídat.

„Kdybych jen věděl, co to znamená… podle nejvyšších se jí držím. Zůstává pro mě ale naprostou záhadou jak nebo proč. Mám několik nápadů, ale všechny jsou na intuitivní úrovni. Problém tkví v tom, že co jsem dosáhl stého levelu, část mých pocitů je generována systémem, který má za úkol hráče mást. Jednoduše nevím, co bych měl dělat. Vím jenom to, že zatím odsud nemůžeme odejít.“

„Potřebuješ esence těch dvou ogrů a nevíš, jak je vyvolat, je to tak?“ ujistila se ještě Stacey.

„Přesně tak. Pokud by to byli elementálové, vyvolal bych je, ale esence osob je úplně něco jiného…“

„Vyzkouším to, ale nemůžu ti slíbit, že to bude fungovat,“ navrhla dívka tajemně a jeskyni vyplnil její zpěv. Stacey chtěla přivolat svou bohyni. Vzpomněl jsem si, že se jí to už jednou podařilo, ačkoli každý manuál tvrdil, že paladinové tyto schopnosti nemají. Svou bohyni kdysi přivolala a stala se díky tomu poručicí. Proč to tedy nevyzkoušet znovu? Bál jsem se jen jednoho. Pokud Eluna na její přivolání zareaguje a přijde, nebude naštvaná, že ji Stacey přivolala kvůli takové nicotnosti?

„Zdravím tě, mé dítě.“ Ze všech stran nás ovanul příjemný vánek, který okamžitě odsunul zápach močálu, na který jsme už přivykli. „Volala jsi mě?“

„Ano, matko,“ odpověděl Anastaria a sklonila hlavu. Ze všech sil jsem se snažil odvrátit pohled, jelikož jsem věděl, že v porovnání s bohyniným obličejem by mi i Anastaria začala připadat fádní. Proč bych měl sám sebe tak pokoušet? „Můj manžel a já potřebujeme tvou pomoc.“

„Vím, co potřebujete,“ pronesla Eluna zamyšleně a já jsem si všiml, že z kamenité země vyrazila stébla trávy. Dokonce i hluboko pod močálem se v nejvyšším světle příroda prodrala ven. „Ale běda, pomoci vám nemohu. Ti, jejichž esence očarovaly Karmadontovu šachovnici, navždy z cyklu znovuzrození zmizeli. Nemám je ani já, ani Tartarus.“

„Pak mi odpusť, že jsem tě volala kvůli takové banálnosti, matko.“ S těmito slovy se Stacey poklonila ještě níž, ač už mi to přišlo nemožné.

„Udělala jsi správnou věc, dcero, že jsi šla proti pravidlům. Už jsem začala přemýšlet, jak bych se s tebou mohla spojit a ty jsi mne v tu chvíli přivolala. Tvé volání přišlo v pravý čas, a proto nemám nejmenší důvod k nelibosti. Právě naopak, ihned tě s sebou vezmu do mých komnat, abychom mohli pokračovat v tréninku. Mým paladinům již dlouho chybí kapitán a ty jsi dokázala, že povinnosti poručíka zvládáš jako nic. Mahane, je na mých sandálech něco zajímavého?“

„Dane… dostala jsem úkol. Unikátní… pro mou třídu. Zabere dva týdny a do reality se můžu odpojit jen jednou denně na tři hodiny. Dane!“ Poslední slovo Stacey zakřičela. Na jedné straně ležela bohynina osobní pozvánka. Na druhé straně nás zítra čekala bitva a Stacey velmi dobře chápala, co její absence znamená.

„Přijdou ještě další bitvy, ale šance jako tahle… podle mě by ses jí měla chopit.“ Byl bych neskutečný blbec, kdybych Stacey byť jen požádal, ať si to ještě rozmyslí. Nebyla tu v sázce má reputace u bohyně, ale spíš má reputace u dívky.

„Promiň mi to, Eluno, ale já se neopovažuji na tebe pohlédnout.“ Při snaze zakrýt hořkost, když jsem pochopil, že zítřek dopadne špatně, jsem pocítil příval upřímnosti. „Mám za manželku nejkrásnější ženu na světě a nechci sám sebe zbytečně pokoušet tím, že bych ji podvědomě porovnával s tebou. Nejsem vyroben z oceli. Navíc máš moc hezké sandály. Nikdy jsem žádné podobné v Barlioně neviděl.“

„Vidím, že jsi pořád ten samý šaman.“ Jeskyni vyplnil bohynin smích. Ze stropu se začal snášet prach, který stěny jeskyně ozařoval jemnou září. Rychlý pohled na vlastnosti tohoto divného prášku mě přiměl se podívat pozorněji: Božský pyl. Unikátní surovina pro všechny profese, která nahradí jakoukoli jinou surovinu! I kdyby Stacey zrovna teď zmizela, přesně vím, co budu následující hodiny dělat. Strávím je na kolenou s nádobkou v ruce. „Mám jen velmi málo času, proto řeknu jedinou věc – odmítni Altamedu.“

„Proč?“ otázku jsem vyprskl bez přemýšlení, ale odpověď jsem už tušil.

„To ti nemohu prozradit. Samotná matérie světa by se narušila, kdybych to udělala.“

Ano, přesně to jsem si myslel. Zajímá mě, zda vývojáři vypočítali typ mé osobnosti a teď mě pobízejí správným směrem? Nejvyšší elementálové mi poradili, abych se držel cesty šamana. Eluna mi řekla, ať nechám hrad hradem. Co se to s tím Urusaiem děje, že nás před ním varuje samotná bohyně? Navíc z mého světa na dva týdny zmizí Stacey! Eluna dobře ví, že se bez ní do hradu nevydám. Ani s Geyřinou rotou nezvládnu v hradu takřka nic a nejsem natolik bohatý, abych si mohl dovolit najmout další žoldáky.

„Promiň mi, bohyně, ale… to nemůžu udělat. Altameda bude buď zničena, nebo se stane mou.“

„V tom případě…“ pronesla smutně bohyně. „Dbej na radu, kterou ti dali nejvyšší elementálové. Nesejdi z cesty šamana!“ S těmito slovy Anastaria i Eluna zmizely.

Stacey? snažil jsem se dívku oslovit telepaticky, ale okamžitě se objevilo systémové upozornění:

Svou druhou polovičku nemůžete přivolat, když se nachází v komnatách Boha.

Aha! Stacey je v Božích komnatách? Takže v komnatách bohyně, ano? Pokud mi po návratu neukáže video, celou ji sežeru! A to včetně batohů a tak dále. Co je to vlastně ta cesta šamana?

Dal jsem si sám sobě celých dvacet vteřin na rozjímání nad nesmrtelnou otázkou „Co teď?“. Nakonec jsem ale klesl na kolena a pustil se do sbírání božího pylu. Utrpení může být někdy příjemné, málokdy je však ziskové.

Neocenitelnou surovinou jsem naplnil dvanáctou a poslední láhev, posadil jsem se zpět naproti figurkám ogrů a začal přemýšlet. Je to divné. Od založení klanu uběhlo jen pár měsíců a já jsem už zapomněl na výpravy do jeskyní, získávání a rozdělování kořisti či na snahu zvyšovat svou profesi či statistiky. Dokonce jsem stranou odložil i klenotnický obchodní plán. Do toho nezapočítávám ogry ani naše amulety, což byly spíše dárky od vývojářů než mé vlastní výtvory. Už uběhlo dost času od doby, kdy jsem mohl být pyšný na svůj vlastní výrobek.

Znovu a znovu zjišťuju, že na to nemám vůbec čas. Prostě jsem si nemohl dovolit investovat do dovednosti několik dní. Právě teď se měním z normálního hráče, kterým jsem byl velice rád, v někoho typu Ehkillera či Undigita. Být velitelem klanu vyžaduje vytrvalé řízení mých hráčů a na vlastní postavu zapomínám. Když zavřu oči, vidím jen Leitovy zprávy. Mimochodem, ten kluk mě velmi příjemně překvapuje. Během posledních dvou týdnů se našemu klanu ve všech finančních ukazatelích daří. Náš čistý zisk se pohybuje okolo jednoho a půl milionu týdně. Ačkoli jsme stále jen v plenkách, jsem velice rád, že se klan ubírá po správné ekonomické dráze.

V klanovém chatu se objevila zpráva od Magdeyho. Výprava už dospěla až k poslednímu bossovi třetí jeskyně. Lovec chtěl vědět, zda se k nim připojím. Jako by mi četl myšlenky! Musel jsem však odmítnout, ačkoli jsem opravdu chtěl vystoupit o level výš. Z bosse v jeskyni Krvavá kosa jsem získal necelý level. K další radostné chvíli mi zbývalo pouhých 10 % zkušeností. Ale zase – neměl jsem vůbec čas a nechtěl jsem z tohoto místa odejít, jelikož jsem stále doufal, že objevím nějakou kořist. Někde v této jeskyni přece musí ležet! Co dalšího mě ještě trápí? Aha! Už několik dnů jsem nepřivolal Draca. Na něj mi čas taky nezbýval. No, vždyť ho můžu vyvolat právě teď, ne?

„Ahoj, jak se máš? Pojď za mnou, trochu poklábosíme.“

„Už jdu.“

„No toto, co je to za místo? Umíš plavat?“ zeptal se mě můj totem na 54. levelu, když se objevil v jeskyni a několikrát zakroužil nad vodou.

„Ne, pomohla mi siréna.“

„Pořád se paktuješ s nepřítelem?“

„Jakým nepřítelem? Jako by zrovna ona měla být nepřítel! Podívej, povyprávím ti, co se dělo. Stalo se to asi takhle…“ Draca jsem přiměl přistát na zemi vedle mě, posadil jsem se na zem a opřel se o něj. Začal jsem mu vyprávět příběh. Vyprávěl jsem mu o princeznách, o dracích, o kameni Ying-Yang a o nadpozemské lásce dvou srdcí. Taky jsem Dracovi připomněl, že to byl právě on, kdo se postavil své vlastní rase a ochránil nás před jejich útokem.

„Téda…Takže ona už není nepřítel a vzala si tě? To by mě nikdy nenapadlo. Když už jsi byl ve Vilteraxu, zeptal ses otce na historii naší rasy?“

„Ne. Stacey a já jsme byli oddáni, načež nás vykopli zpátky do Barliony. Nezmínil jsem se o tom ani slovem.“

„To je škoda… Pořád mě trápí myšlenka, že draci byli zhoubou tohoto světa. Vždyť přece…“

„Na to časem přijdeme. Jen se mě drž.“

„A kam bych asi tak chodil? Hele! Proč jsi hodil figurky ogrů na zem?“

„Chtěl jsem přivolat jejich esence, ale ukázalo se, že esence nejsou ve figurkách, nepřebývají ani v komnatách bohů a nepoletují s elementály. Zůstává otázkou, kde se nachází?“

„Hep-čííí!“ kýchnul Draco tak přirozeně, jako by byl bytostí z masa a kostí. Pak se trochu bázlivě zeptal: „Vadilo by ti moc, kdybych odešel? Ten zápach a vlhkost mi dráždí nos. Jak ten smrad můžeš vydržet?“

„Klidně jdi,“ pustil jsem svůj totem a s podivem sledoval jeho vlastnosti. I přesto, že jsem mu asi půl hodiny vyprávěl celý příběh, level totemu se ani o píď nezvýšil. Někdo by mi mohl konečně vysvětlit, jak to levelování funguje.

„Díky.“ Draco olízl mou tvář, což nikdy doteď neudělal, a ještě než zmizel, tajemně dodal: „Brácho, nerozumím jedné věci. Pokud esence ogrů opravdu potřebuješ, proč se je snažíš vyvolat? Vždyť jsou pořád s tebou…“

Draco se vypařil a zanechal mě ve stavu naprostého zmatku. Kolik podobných hádanek budu muset ještě vyřešit? Místo toho, aby mi dali jasně najevo, co se po mně chce, všichni, které potkám, mluví jen v náznacích. Měl bych vyrobit značku, kterou si připevním na záda tak, aby byla přes mou hlavu vidět. Stálo by na ní: „Nerozumím náznakům. Mluvte prosím jasně!“

Neobtěžoval jsem se snahou znovu Draca přivolat, aby svůj výrok vysvětlil, a místo toho jsem se usadil zpátky k figurkám. Nejvyšší elementálové mi poradili, abych zapomněl na svá vlastní omezení. Podle Draca jsou esence právě teď a tady. Zapomenout na omezení… Hmm. To se lehko řekne.

Vtom mě z hypnotické seance s figurkami ogrů vytrhl vibrující amulet.

„Ahoj, Mahane! Stala se taková věc,“ pronesl Plintův strašlivě tajemný hlas. Prakticky pokaždé se lupič pro řešení otázek obracel na klanový chat. Musí jít o opravdu důležitou záležitost, pokud se mi rozhodl zavolat. A já asi tuším, o co jde!

„Nech mě hádat,“ vyšlo ze mě, když jsem nedokázal udržet emoce na uzdě. „Právě se u tebe objevil Patriarcha a nabídl ti, že můžeš mezi upíry získat nějaký epický titul. Něco jako… Všesající krvopijec…“

„No… ten titul zní trochu jinak, ale uhodil jsi hřebíček na hlavičku. Chce, abych u něj pobyl několik týdnů, ale zítra má proběhnout ta bitva…“

„Počkej. Stacey i mně se změnila třída, ne naše rasa. Změní se i třída tvé postavy?“

„Ne, změním se jako upír. V lupičství jsem dosáhl na samotný vrchol už hodně dávno, když jsem se stal Mistrem Stínu. Dnešní nabídka se váže k vývoji mé rasy.“

„Aha… A co je ten tvůj nový titul?“

„Patriarcha mi řekl, že ze mě bude adept. Po něm prý následuje duchovní, biskup a nakonec Patriarcha. Pokud dosáhnu na nejvyšší titul, budu se moct přesouvat po celém kontinentu! A vyšší upír je jen první úroveň, ta nejslabší.“

„Ten postup mi trochu připomíná kněze,“ zamumlal jsem, když jsem slyšel známé názvy.

„Není to úplně stejné, ale asi máš pravdu. Co na to říkáš? Právě teď mám před sebou dvě tlačítka, vedle mě stojí Patriarcha a poklepává nohou o zem. Musím se rozhodnout.“

„Dva týdny?“

„Jeden a půl, možná o něco míň.“

„Dobrá, hlavně se tam nezabij,“ pronesl jsem hlasem, ve kterém nezbyla ani jediná emoce. Už jsem přišel i o Plinta… Chybělo jen, aby se mi ozval Kornik nebo Renox a můžu to zítra celé zabalit…

„Dane, slyšíš mě ještě?“ Plinto nezavěsil a z amuletu se ozval Patriarchův hlas.

„Tak trochu,“ odpověděl jsem upírovi a uvědomil si, že se mi jistě chystá poradit, abych Altamedu nechal být.

„Výborně. Doporučoval bych ti dbát na mou radu. Nad hradem se nedá létat a nemůžeš do něj vletět. A to ani v dračí formě. Hrad je pod jistou speciální kletbou, kterou jsem Temnému lordovi pomáhal vytvořit. Pokud tvůj plán zahrnoval byť jen jediné vzlétnutí, změň ho. Dále, celá brána hradu je vyrobena z dubu císařského. Jak asi chápeš, je nerealistické se hradní branou probít. To už by bylo daleko snazší zničit hradby. Vlastně veškeré dřevěné předměty nacházející se v hradu jsou vyrobeny z tohoto druhu dřeva – schody, dveře a tak dále. A konečně, ještě než na něj zaútočíš, zamysli se, proč hrad opustil Volné pláně.

Jako jeden z původců kletby na hrad uvalené nemám nejmenší představu, proč se to stalo. Zajistili jsme, aby se hrad pohyboval jen po Volných pláních, kde se nenacházejí žádné osoby. Těsně před přesunem na jiné místo si systém zkontroluje hranice císařství, aby nedošlo k chybě. Já ani Temný lord jsme do kletby nepřidali nic, kvůli čemu by k aktuální situaci došlo. Něco se pokazilo, ale není jasné co.

V hradu nejsou žádné pasti, můžeš jím naprosto volně procházet. Zapamatuj si však, že fantomové mohou bez problému procházet zdmi, podlahami i stropy. Hradní hradby jsou očarované, aby fantomové mohli vyjít ven pouze branou, ale uvnitř hradu se mohou pohybovat, jak se jim zlíbí. Buď opatrný. Pro zlomení kletby musíš zničit korunu prokletého, kterou má nasazenou Stud Minulosti – nyní bezejmenný hrabě. To je vše, co o Altamedě vím. Hodně štěstí, šamane.“

Konečně! Někdo z vyšších autorit se rozhodl, že mi řekne něco jiného než „ani to nezkoušej, jistě zemřeš“! Takže kromě útoku, abych Undigitovi předvedl, že nehodlám nedostát svému slovu, a ke kterému v každém případě zítra dojde, si musím ještě naplánovat setkání s barbary a zjistit, proč vlastně ze svého posvátného území utekli.

Designový mód mě přivítal svým obvyklým šerem. Další půlhodina tanečků a hypnotických pokusů s figurkami nepřinesla zhola nic a Draco, kterého jsem se nakonec přece jen rozhodl přivolat ještě jednou, aby mi vysvětlil svá slova, jen zatřepal ocasem a trval na tom, že esence figurek jsou stále u mě. Dál mi odmítl radit, řekl, že to tu smrdí a že ho už stejně máma s tátou volají k večeři… Ten nevděčný had. Sourozenci jsou zlo!

Takže v tuto chvíli se designový mód stal poslední možností, jak nějak logicky vydedukovat, co se to vlastně děje. Nevadilo by mi dokonce ani přijít o zítřejší bitvu, kdybych se po několik dnů nacházel v katatonickém výrobním stavu. Hlavně abych nepřišel o svou opožděnou odměnu! Vývojáři prostě něco takového jistě nepřehlédli. Prostě ne!

Uprostřed pracovního prostoru designového módu se objevili dva malí ogři: Rorg a Gragza. Nad hlavou se jim třpytil nápis: jedinečné. Tyto předměty jsem nemohl vyrobit znovu.

Jedinečné… Není možné je vyrobit znovu. Ještě jednou. Unikátní předměty, které nelze znovu vyrobit. Myšlenky jako by škrábaly po povrchu jakési informace, ale nedokázaly se dostat k jádru věci, jako ryba, která flirtuje s háčkem. Cítil jsem, že jsem na správné cestě, ale chyběl nějaký detail… detail CHYBĚL! To je ono!

Před očima se mi objevila schopnost Esence věci, kterou jsem zahrabal do nejzazšího rohu designového módu jakožto ten nejméně užitečný a nezajímavý nástroj:

Esence věci.

Nyní můžete cítit esenci věcí bez ohledu na jejich vzhled. Pozor! Tato vlastnost vám nedovolí ucítit esenci věci, která byla skryta vyšší úrovní kouzla Skrytá esence.

Úroveň kouzla je dána levelem postavy.

Jsem to ale blbec! Schopnost, kterou jsem získal hned na začátku své šamanské kariéry, na první pohled nenabízela téměř nic. K čemu by mi bylo znát vlastnosti jakéhosi kamene? Je to skutečně kámen, nebo nějaký tajemný kousek zdi? Pro normálního hráče by to byl jen kámen a víc by nad tím nepřemýšlel. Vývojáři však měli v rukávu ještě něco dalšího. Pokud se na ten samý kámen podíváme z jiného úhlu pohledu, uvidíme najednou celou kamennou zeď. A některé z těchto kamenů třeba vnitřně odmítaly kamenem být. Pokud bych na tyto kameny použil svou další schopnost Změna esence a přeměnil kameny třeba na vodu, pak by celé hradby odtekly pryč. Kde jsem celou tu dobu nechal mozek? Jako šaman mám tuto neskutečně silnou schopnost a já ji ani nevyužívám! Zavrtěl jsem hlavou a přečetl si popis druhé schopnosti, která se k esencím váže:

Změna esence.

Dokážete změnit esenci věci. Pozor, tato vlastnost funguje pouze na neživé předměty a nedovoluje změnit esenci předmětů chráněných vyšším kouzlem Štít esence.

Úroveň předmětu, jehož esence může být změněna, je určena levelem postavy.

Při odchodu z designového módu jsem otevřel oči a přesně věděl, co je třeba udělat. Nejdříve ze všeho jsem spustil mód vyvolávání elementálů, vyhledal obě schopnosti týkající se esencí a přidal si je do rychlé volby. Od této chvíle je budu mít dostupné kdykoli, nikoli jen v designovém módu. Ke schopnostem jsem ještě přidal elementála zesílení a chtěl jsem se vrátit zpátky k šachovým figurkám, když v tom mi další z myšlenek osvětlila díry v mém přístupu ke hře. Nedokázal jsem se udržet a nelidsky zařval:

„Proč se všechno musí tak srát?“

Svět okolo se neobtěžoval mi odpovědět a já jsem se pokusil uklidnit a metodicky si vše vyjasnit. Došlo mi, že se k mé třídě postavy váže ohromné množství schopností, které jsem nikdy nevyužil. Byl jsem zachvácen myšlenkou, že šamani jen vyvolávají elementály a ty následně používají pro nejrůznější úkoly. Další specifika své postavy jsem naprosto ignoroval. Kromě práce s esencemi jistě existuje nepřeberné množství bonusů, ochranných štítů, aur a záporných bonusů…

Věřím, že šamani dokážou i rozmlouvat se stromy, ale nikdy jsem nad tím ani neuvažoval. Šamanská kniha naši třídu postav označuje jako spirituální mentory, jejichž cílem je zajistit ve světě rovnováhu a udržet harmonii mezi vnitřními a vnějšími světy. Teprve teď jsem začínal chápat, že pro udržení harmonie je potřeba pracovat s esencemi. Právě tento aspekt jsem doteď ignoroval. A nikdy se to nezmění, pokud se budu i nadále starat jen o klan!

Je rozhodnuto! Až skončím s Altamedou, zaměřím se jen a pouze na sebe! Všechno hodím za hlavu a budu Barlionou procházet jen s Dracem. Musím zjistit, kdo vlastně jsem – šaman, nebo kolemjdoucí?

Figurky ogrů se na mě dívaly jako na blázna. Jistě nedokázaly pochopit, proč ještě pořád stojí mezi kameny, když by měly být schovány v teplém a příjemném batohu. Ale než se jim začnu věnovat, rozhodl jsem zasadit smrtelnou ránu. Mé hlavě.

Pozor! Vyvolání elementála komunikace nemůže být přerušeno.

Jelikož je tento elementál na vyšší úrovni, než je vaše aktuální úroveň elementálů vodního typu, každou minutou ztratíte 5 % zdraví.

„Učedníku? Skutečně potřebuješ radu od senilního goblina?“ ozval se mou hlavou Kornikův jízlivý hlas.

„Mám několik otázek, učiteli,“ odpověděl jsem a napodobil jeho tón. „Povězte mi, jaká je vaše úroveň elementálů?“

Ticho… Dvakrát mě zasáhla bodavá bolest a každá z nich zvýšila odolnost o 1 %, ale i přesto jsem dál tvrdohlavě čekal na odpověď. Cítil jsem, že se mezi námi spojení nepřerušilo, ale Kornik neříkal vůbec nic. No však o nic nejde, já si rád počkám. Na této chvíli závisí až příliš mnoho. Konečně přišla odpověď:

„Jsi první…“

„Díky, učiteli. Teď už všechno chápu…“

„Až bude příležitost, navštiv mě,“ dodal Zvěstovatel a ukončil hovor. Dříve jsem přemýšlel, jak Geranika nebo Kalatea dokázali mé hovory ukončit, ale teď mi bylo jasné, že se k tomu neváže nic tajemného. Je to prostě jen další schopnost jako mnoho jiných. Pro ně nebylo volání nějakou hrou s elementály, ale jednoduchá schopnost jejich třídy.

Dostupný úkol: Cesta šamana, část 4. Studium.

Popis: Promluvte si s Kornikem.

Typ úkolu: pro šamany.

Dobrá… Pokud je rčení „v jednoduchosti je síla“ pravdivé, pak je autor tohoto úkolu génius. Proč cokoli vysvětlovat, když můžete hráče jednoduše poslat za jeho učitelem? U něj se objasní spousta věcí. Mimochodem, má mě tento úkol udržet mimo zítřejší bitvu? Na to zapomeňte!

„Barso, jak pokračuje nábor?“ zavolal jsem druidce.

„Jak jsem řekla, spousta lidí nechce pracovat zadarmo. Podle mého imitátora se nám zatím ozvalo 7 340 hráčů. Uvidíme, co přinese zítřek.“

„Sedm a půl tisíc? To je přece skvělé!“

„Ne tak úplně. Jsou to většinou hráči mezi levelem 100 a 150. Občas se objeví někdo mezi 150 a 200, ale nemáme ani jednoho hráče s vyšším levelem než 200. Pro Fénix to budou jen takové trochu otravnější mouchy.“

„Dokonce i mouchy můžou štípnout, vzpomeň si na Krispu. Zatím to pro nás vypadá nadějně! Končím.“

Amulet jsem vložil zpátky do batohu, vybral dvě figurky ogrů a použil schopnost Esence věci. Je na čase se s ogřími dětmi setkat.

Jakmile jsem však schopnost použil, vše okolo mě potemnělo. Před očima se mi objevil ukazatel nahrávání nové lokace, který jsem do této chvíle v Barlioně viděl pouze jednou – když mě hra onehdy vykopla do reality. Stejně jako tehdy se mi teď sevřely útroby. Zase jsem se dostal ven? Minule jsem prošel portálem, ale tentokrát se nic takového nestalo. Proč tedy ten ukazatel?

Ukazatel dosáhl sta procent. Vnitřně jsem se připravil na probuzení a na spatření víka své kapsle. Místo toho jsem se však objevil v malém čtvercovém pokoji s šedými zdmi, kde chyběly dveře i okna. Seděl jsem u jednoduchého železného stolu, na jehož druhé straně se nacházel můj hostitel. Muž byl naprosto obyčejný, jednoduše zaměnitelný a neměl žádné charakteristické znaky. Klidně to mohla být figurína.

„Dobrý den, Danieli,“ oslovil mě nenuceným, ale živým hlasem, který se vůbec neshodoval s jeho vizáží. „Ihned vám řeknu, že jste neporušil žádná pravidla a vaše přenesení do projektové místnosti bylo iniciováno samotnou Korporací s povolením orgánů pro mladistvé. Jmenuji se James a jsem zodpovědný za ten binec, který se v poslední době na našem kontinentu odehrává.“

„Binec?“

„Spuštění Kartossu, vytvoření třetího císařství, Vulstorská katastrofa, nadcházející… no, to nic. Jsem také odpovědný za vaše šachové figurky, které spadají pod mou správu. Ve zkratce všechny nové aktualizace Barliony procházejí skrze mě. Boj se a třes se přede mnou, bídný smrtelníku!“

„Aha! Teď už vím, podle koho jste nastavili Geraniku,“ usmál jsem se.

„Výborně. Nic jiného jsem od vás ani neočekával. Mí lidé mi dávají na srozuměnou, že je vše připraveno a můžeme vás vrátit zpět. Samozřejmě jsme mohli na několik minut jednoduše vypnout vaše vědomí, ale chtěl jsem se s vámi setkat.“

„Vypnout mé vědomí?“

„Věděl jsem, že se toho chytíte,“ našpulil rty James.

„No dobře, ale co s tím?“

„Obecně řečeno, kdykoli začne nějaký hráč tropit neplechu v oblasti, za kterou jsem zodpovědný, necháme jej pozorovat speciálně upraveným imitátorem. Když si hráč ujasní svou představu a začne ji přivádět na světlo světa, vstoupíme do hry a uděláme vše pro to, abychom jeho výrobek do hry co nejlépe zasadili. Normální hráči nemají šanci vyrobit nový předmět, dokud nezískají licenci od cechu výrobců.

Hráče, jako jste vy, neboli ty za menším či větším počtem mříží, na chvíli jednoduše vypneme. Rádi to nazýváme spánkem, ale také bychom tomu mohli říkat snění. To je přesnější. Jakmile se probudíte, máme už pro předmět vytvořenou historii, jeho místo v Barlioně a jeho roli v aktuálním dění. Také pro něj připravíme licenci. Proto jste nikdy kvůli originálním výrobkům nemusel lítat po úřadech. Za to mi mimochodem dlužíte panáka. Zařídil jsem to pro vás!“

„Ani nevím, jak vám můžu za tu námahu správně vyjádřit svou vděčnost,“ zamumlal jsem.

„Ale!“ mávl muž rukou. „Jsme si kvit! No a dál. Za šachové figurky jsem nebyl odpovědný hned od začátku, a proto se k nim vážou nějaké problémy. Část jejich funkčnosti je ovládána pouze hráčem. V aktuálním scénáři nemůžeme nic měnit, jinak riskujeme možné budoucí problémy s kontinuitou. A vy se navíc pokoušíte o něco, co jsme nikdy nepředpokládali. Snažíte se s figurkou komunikovat. Tuhle možnost jsme při vytváření šachových figurek nevzali v potaz. V tuto chvíli to jednoduše není možné, ačkoli vás k tomu všichni imitátoři pobízejí.

No, celá ta věc je až moc propletený algoritmus, se kterým si budeme muset chtě nechtě poradit… Mí lidé už prý přidali aktualizaci a upravili příběh. Nebylo na tom nic extra složitého. Esence by měly být přístupné a můžete si s nimi povídat dle libosti. Jak už jsem řekl, tohle vše jsme mohli udělat, aniž bychom vás sem přenesli, ale já jsem si nedokázal pomoct. Chci se vás zeptat – jak se vám líbí Altameda?“

„Už i vy o tom začínáte?“ vyhrkl jsem? „Kolik toho ještě budu muset vyslechnout? Připravili jste kdoví co a teď se mě ptáte, co na to říkám? No co já vím? Je to dobré! Co je vám po mém názoru?“

„Proč jen mně? Altameda je můj výtvor a když už se nám naskytla taková příležitost si promluvit, jsem zvědavý, co na ni říká moje hlavní laboratorní myš. Beta testování často neukáže všechny vlastnosti, a když si vezmu, co se zrovna teď ve hře odehrává… Přál byste si, abych vám svěřil jednu strategicky významnou informaci?“

„Změní navždy můj pohled na smysl života, vesmíru a vůbec?“

„Trefa!“

„Výborně! Vypadá to, že se mě poslední dobou všichni snaží nějak ohromit. Máte svou šanci.“

„Čím více lidí okolo Altamedy bojuje, tím jsou fantomové silnější. Přidali jsme je jako experimentální typ stvůr, které mohou zvyšovat svůj level. Každý z fantomů získá tolik zkušeností, na kolik vychází součet bodů zdraví všech hráčů nacházejících se v pěti set metrovém kruhu okolo hradu. Nezáleží na tom, jestli hráče zabijí fantomové nebo jestli se hráči zabijí navzájem. Fantomové získají zkušenosti v každém případě. Zajímavá vlastnost, nemyslíte? Zítra jste u hradeb Altamedy naplánoval jatka, takže…

No, systém už je připraven a příběh upraven. Je čas, abyste se vrátil zpátky! Ale málem bych zapomněl na tu nejdůležitější věc. Díky! Sázením na vaše dobrodružství jsem vydělal už tolik peněz, že si se mnou nikdo nevsadí! Prý jsem se s vámi spolčil! To je k smíchu. Vždyť není potřeba se s vámi spiknout – sám o sobě jste lepší než náhodný generátor čísel! Hodně štěstí!“

Znovu se okolo mě rozhostila temnota, objevil se ukazatel nahrávání nové lokace a po chvíli jsem se objevil zpátky v močálu. Hmm… Draco má pravdu, fakt to tu smrdí.

Získán předmět: Houpací křeslo.

Popis: Toto houpací křeslo je vyrobeno z dubu císařského a poslouží vám za dlouhých zimních večerů, kdy budete odpočívat před hořícím ohněm v krbu a znovu prožívat svá bývalá dobrodružství.

Typ předmětu: unikátní. Omezení: hráč musí být členem aristokracie.

Po aktualizaci bylo vyvolání esence malých ogrů naprostou hračkou. Vývojáři přímo do šachových figurek zabudovali malé tlačítko „vyvolání esence“. Nezatěžovali se vymýšlením složitých, až kryptických algoritmů. Po stisknutí tlačítka se objevili dva malí ogři, zarecitovali ty samé verše, které jsem slyšel už od bosse, a zmizeli, čímž mě zanechali s houpacím křeslem o samotě. Vyvolání ogrů, orků ani trpaslíků mi nepřidalo žádnou další židli, takže Stacey nebo já budeme muset zůstat stát. Jasně, křeslo bylo velmi pohodlné, příjemné na dotek a bez problému se mi do batohu vešlo, ale sakra! Křeslo! Co s ním asi tak budu dělat? Velice se mi líbí popisek „znovu prožívat svá bývalá dobrodružství“. Má to snad znamenat, že od této chvíle už žádná další nezažiju? Ti kluci vývojářští jsou fakt spolek klaunů…

„Mahane, budeme potřebovat víc teleportačních svitků,“ oznámila mi Barsina dobré zprávy. „Bez nich hráče k Altamedě nedostaneme ani za dny. Z Malabaru se k nám přidalo 10 373 hráčů. Evolett mi poslal nějakou zkomolenou zprávu, ale pochopila jsem z ní, že od něho přijde dalších sedm tisíc lidí. Jeden nebo dva portály stačit nebudou! Potřebujeme minimálně deset a nejlépe dvacet. Řekni Leitovi, ať se do toho dá!“

„Kolik nás bude stát jeden svitek?“

„Sedm tisíc.“

„Hmm… válčení není vůbec levné, co? Dobrá, souhlasím s nákupem dalších svitků. Kdy se budeme přemisťovat?“

„Rozhodla jsem, že začneme rovnou. Většina lidí přijde v ohlášený čas a pak by z toho byl hrozný mumraj. Promluvil si už s tebou Magdey o tom, co si o nadcházející bitvě myslí?“

„Ano,“ pokýval jsem hlavou a vzpomněl si na svou ranní konverzaci s lovcem. No, nebylo to ani konverzace, jako spíš monolog pronášený mým velitelem výprav. Pokud bychom měli cenzurovat všechny vulgarity, zůstalo by jen dlouhé mlčení a jednou za čas by z něj vyšlo zvolání či nějaká spojka. Pokud bych měl parafrázovat jeho myšlenku, chtěl vědět, zda si uvědomuji, jak těžké je velet víc jak desetitisícové armádě.

Ale jaká organizace, jaké velení? Vždyť před námi bude stát jen masa pohyblivých svalů s jedinou touhou – objevit se později ve filmu. Nikdo si nemyslel, že by Korporace tento útok nefilmovala. Kravaťáci by bitvu takto obrovských proporcí nemohli nenatočit. Takže nakonec, po mnoha nadávkách, mě Magdey jen požádal, abych se všemi hráči podepsal dohodu o tom, že nezaútočí dříve, než jim k tomu já nebo on dáme rozkaz. Neměl jsem jinou možnost, než mu vyhovět.

„A,“ pokračovala Barsa, „dovol mi přidat osobní poznámku. Mahane, je to hloupost. Bojovat proti dvěma nejlepším klanům našeho kontinentu. Pokud jsou fámy, které jsem zaslechla, pravdivé, přidají se k Azurákům i Dědicové a my budeme stát proti třem nejsilnějším klanům. Nepřijde mi to jako ten nejlepší nápad. Žoldáci jsou jen a pouze žoldáci… Přijdou k bitvě, trochu si zaválčí a půjdou zase o dům dál. S následky se musíme vypořádat my sami.“

„Barso, všechno tohle velmi dobře vím. Jako velitel klanu jsem se však rozhodl a to rozhodnutí stále platí. Nakup svitky. Za pět hodin musíme být u Altamedy.“

Večer, kdy se měla odehrát bitva, se ukázal být překvapivě slunečný a bez jediného mráčku. Sluneční paprsky něžně laskaly zem a nic nenasvědčovalo tomu, že by se slunce chystalo zapadnout. Motýlci přelétávali z květiny na květinu. Mezi stromy proběhli dva zajíci, kteří si hrozícího nebezpečí vůbec nevšímali. To nebezpečí představovaly čtyři armády, které zatím poblíž Altamedy postávaly. Na jedné straně bitvy stáli strážní a všichni bojovníci z nejlepších klanů, kterým čelili hráči z Malabaru i Kartossu po boku s třemi stovkami bojovníků z řad Fénixe. Dvacet tisíc proti sedmnácti tisícům. Počty mi moc nepřály, a to to ještě zlehčuji, ale co se dalo dělat? Musíme použít to, co máme k dispozici. Jinak by nemělo smysl celou tuhle šarádu vůbec začínat.

„Mahane, jsme připraveni,“ zavolal mi Magdey, když jsme celou naši armádu seřadili. Rozhodl jsem se portály umístit dva kilometry od hradu, mimo dosah strážných a obránců, aby se do našeho příchodu nepletli. „Jsme připraveni zaútočit!“

„Tak to spusťme, pěkně krok za krokem!“ souhlasil jsem a přede mnou se objevila zpráva velitele výpravy:

Všichni pozor! Vyrážíme směrem k hradu! Útočte jen na můj povel! Nezatoulejte se za značky, které před hrad umístím, jinak na vás zaútočí strážní!

Pohled na to, jak víc než patnáct tisíc hráčů vyrazilo směrem k hradu, byl neskutečný a na masu a sílu této skupiny jsem mohl nevěřícně zírat. V Temném hvozdě, kde bylo čtyřicet tisíc hráčů, nebyly počty tak evidentní, jelikož většinu bojovníků ukryl les, ale tady na volném poli… Nejzajímavější věcí byl svitek Armagedonu, který mi nabídl Evolett. Svitek dokázal vyhladit celé bojiště. Kouzlo účinkovalo v kruhu tří set metrů od epicentra výbuchu.

Nejen, že by kouzlo zabilo ve svém dosahu vše živé, ale zničí i veškeré vybavení kromě batohu hráčů. Jakýkoli předmět, který není nezničitelný, se při výbuchu vypaří a hráč zůstane jen v plínkách. Právě kvůli této vlastnosti se všichni Armagedon zdráhali použít. „Poslední slovo“, tak se Armagedonu říkalo. Ničil totiž nejen nepřátele, ale i spoluhráče a k tomu i všechno jejich vybavení.

Magdey náš taktický plán nekomplikoval. Všichni hráči byli rozděleni do tří skupin, jedna skupina stála uprostřed a z boku útočily křídelní skupiny. Hráče na nejvyšším levelu včetně svých lidí a bojovníky Fénixu (naštvané, nespokojené, ale přesto mlčenlivé a soustředěné, protože sami dobře věděli, že se musí svého úkolu zhostit co nejlépe) umístil do levého křídla.

Na pravém křídle čekali pouze Evolettovi vojáci, kterým velel sám jejich vůdce. Magdey je nechal bez rozkazů, sami si poradí daleko lépe. Naším nejslabším článkem byla středová skupina. Umístili jsme do ní hráče pod level 150, kteří chtěli zjistit, co je to opravdová bitevní vřava. Tato skupina nejspíš ničeho nedosáhne, ale minimálně zaměstná část našich nepřátel, což není zanedbatelný úspěch. Pokud se jim podaří alespoň jednoho protivníka zabít, vrchovatě naplní naše očekávání.

Ještě před přemisťováním hráčů k Altamedě jsem všem oznámil, že během bitvy dám rozkaz, a pokud hráči během deseti sekund neutečou dostatečně daleko nebo nezemřou (a tím si zachrání vybavení), zasáhne je ničivé kouzlo. Toto oznámení mě stálo dvě tisícovky hráčů, ale překvapivě se k nám další tři tisíce přidaly. Lidé jsou divní. Jen pár jich věřilo, že zvítězíme, ale spousta z nich chtěla vidět použití Armagedonu v bitvě mezi hráči. Vlastně se tak stane poprvé. Vůbec jim nevadilo, že kvůli tomu riskují své vybavení.

Byli jsme přinuceni použití Armagedonu dost hlasitě inzerovat, přidal jsem vlastnosti svitku ke zprávě, protože mi mnoho hráčů odmítlo uvěřit. Je veliká škoda, že se ke svitku pojil jeden háček – nešlo ho použít mimo bitvu a v bitvě teprve až minutu od vypuknutí boje. Byla to vskutku velká škoda, protože jsem plánoval přesunout se přímo do středu nepřátelské armády a tam svitek použít. Bum! A bylo by po boji. Mohl bych si v klidu dojít k vlastnímu hradu a nemusel bych se o nepřátele starat. Ale svitek měl to hloupé omezení, a proto jsme museli vymyslet, jak první minutu boje přežít.

Několik hodin před vypuknutím bitvy se náš trojlístek, tedy Magdey, Evolett a já, sešel a vymyslel mazaný plán, který by nám umožnil nejen vydržet minutu bojovat, ale také vyřešit problém s umíráním. A to vše díky našim novým přátelům z řad Fénixe, kteří nám v tom pomohou…

„Mluvte!“ promluvil jsem do vibrujícího amuletu, když nám k hradu zbývalo pouhých osm set metrů. Zeď za zdí. To je jen velmi chabý popis toho, co nás čekalo. Našim nepřátelům se podařilo sjednotit dvacet tisíc bojovníků. Alespoň mi toto číslo předkládal displej se stavem bitvy. Nejenže jsou silnější, ale je jich i o dost víc.

„Mahane, tady Geyra. Jak jsem ti řekla, bitvy mezi hráči se nezúčastníme, proto bych ráda zrušila naši dohodu.“

„Počkej ještě chvíli, Geyro!“ mírnil jsem ženu. „Útok je jen zástěrka. Naším skutečným cílem je dostat mě a tvé bojovníky do hradu. To je priorita číslo jedna! Dej mi ještě chvíli, prosím!“

„Dobrá, můžu ještě dvě hodiny počkat! Pokud se během dvou hodin nedostaneme k hradu, půjdeme pryč. Nezapomínejte, že se nezúčastním boje proti hráčům!“

„Chápu, mám dvě hodiny. K hradu se dostaneme!“ vypnul jsem amulet, usmál se na Magdeyho a řekl: „Jdeme na to!“

Všem členům naší armády! Zabijte každého nepřítele!

Pak se spustilo učiněné peklo.

Křídla – pokračujte vpřed! Střed – držte pozice! Lučištníci a kouzelníci – palte dle libosti! Léčitelé – čarujte ochranné kupole! Jdeme na ně, lidi!

„Vsadíme se, Mahane?“ ušklíbl se na mě velitel výpravy a zastavil se vedle mě. Jakožto osoba vyžadující ochranu jsem byl umístěn do levého křídla pod dohled našeho klanu. Podle našeho plánu byl Evolettův kamikaze hráč pod podobnou ochranou. Chránilo jej třináct paladinů, kteří na něj budou postupně vyčarovávat jednu bublinu za druhou. Tento hráč nesměl zemřít, jinak celé naše snažení vyjde vniveč.

„Střed ztratil tři sta hráčů. Pravé křídlo přišlo až příliš blízko k hradu, a do boje se proto přidali i strážní. Levé křídlo teď stojí, ale nemá žádné velké ztráty,“ oznámil hráč, kterého Magdey určil informátorem. „Nepřátelé přišli o 45 hráčů. Teď už 49… Naše ztráty…“

„Mahane!“ zavolal mi Evolett a zněl potěšeně. „Promiň, že jsem záměrně nalákal strážné, ale teď už máme i my reputaci u Narlaku na nenávisti a dostali jsme úkol od pirátů. Strážní nemohou jít dál než 500 metrů od hradu. Stáhneme se a znovu se připojíme k bitvě. Končím!“

„Střed ztratil další tři stovky. Levé křídlo zatím přišlo o dvě stě lidí. Pravé křídlo zatlačilo nepřátele dozadu a zabilo dvacet strážných…“

„Do toho, Magdey!“ vydal jsem rozkaz a spustil náš plán.

Všem spoluhráčům – pozor, přichází mlha!

Před očima se mi objevila zpráva od velitele výpravy a celou naši armádu pokryly husté chuchvalce mlhy vyčarované našimi kouzelníky. Když jsem se potkal s bojovníky Fénixu, musel jsem je varovat, že na můj rozkaz si buď musí sundat vybavení, nebo o něj přijdou (ačkoli dorazili oblečeni jen v tom nejzákladnějším vybavení). Pokud bych tak neučinil, Ehkiller by mohl mít šanci žádat po mně za zničení předmětů patřících jeho hráčům náhradu a něco takového jsem rozhodně nechtěl riskovat.

V každém z křídel byli určení hráči, kteří byli odpovědní za vyčarování mlhy. Ta ukryje naše jednotky před zraky nepřátel, zatímco vyčarujeme štíty na snížení zranění. Navíc si hráči poblíž bojovníků z Fénixe (shodou okolností mí vlastní lidé) měli sundat veškeré své vybavení a posadit se na zem, jako by očekávali nějaký obrovský výbuch. A to stále až do chvíle, než se mlha vypaří. Psychologie, však to znáte…

Dalo rozum, že právě v této chvíli žoldáci Fénixu varovali své kolegy, že během několika vteřin přijde obrovský výbuch a z toho důvodu si nepřátelé schovávají své vybavení. Přijdou kvůli tomu i o ochranné štíty, jelikož ty vyžadovaly, aby léčitelé v rukou drželi své hole, které by se mohly každou chvíli vypařit. Pokud budeme mít štěstí, nepřátele neschovají jen zbraně, ale i veškeré své vybavení, aby nepřišli o několik tisíc zlatých. A přesně v tu chvíli Evolettovi kluci spustí svůj ďábelský tanec…

Armagedon je hrůzu nahánějící kouzlo, proti kterému prakticky neexistuje obrana. Od centra výbuchu se rychlostí zvuku prožene vlna, která zničí nejen vše živé, ale i veškeré zničitelné vybavení. Působí proti ní jen bublina nebo kouzlo Popření, které je samo o sobě dost drahé. I přesto s sebou však Poslední slovo nese tolik negativ, že se prakticky nikdy nepoužije. V boji hráči dávají přednost miniaturním verzím Posledního slova, jako je třeba Déšť meteorů.

Nápad je to jednoduchý. Tucet mágů utvoří kruh a ostatní okolo nich jim budou dávat k dispozici svou manu. Při vyčarování Deště meteorů se nad nepřáteli otevře pekelná brána a začnou z ní padat obrovské kusy lávy, které v místě svého dopadu působí ničivá zranění. Toto kouzlo každou sekundou vyčerpá zásoby many čarodějovi na dvoustém levelu, proto není mnoho jedinců, kteří by Déšť meteorů mohli vydržet čarovat delší dobu. Navíc stačí, aby čaroděj utrpěl sebemenší zásah, a kouzlo se přeruší. Proto je to velmi neefektivní a manu žeroucí útok. My však nebojujeme ve standardní bitvě a máme k dispozici prakticky nekonečnou řadu hráčů, kteří mágům mohou svou manu předat.

„Nepřítel si sundal vybavení. Jejich ochranné štíty zmizely,“ oznámil naprosto klidným hlasem informátor.

„Evolette, jste na řadě,“ vydal jsem okamžitě do amuletu rozkaz a ušklíbl se. Jsou chvíle, kdy vůbec není na škodu mít ve svých řadách nepřítele.

„Byl vyčarován Déšť meteorů,“ pokračoval informátor. „Aktuální ztráty nepřítele činí jedno sto… sto osm… už zase nahazují ochranné štíty… tři sta čtyřicet… patnáct set… dva tisíce dvě stě. V dosahu kouzla už nezůstal nikdo živý, můžeme přestat čarovat.“

„Evolette, stop!“ přerušil jsem ihned přísun další many kouzelníkům, otočil se na Magdeyho a spustil druhou část našeho plánu. „Teď!“

Střed – na koně a plnou silou zaútočte! Křídla – ochranné štíty a stáhněte se!

Je dost složité Déšť meteorů přežít, nikoli však nemožné. Aby toto ničivé kouzlo přečkali, musí být hráči chráněni magickými štíty, vlastnit velmi dobré vybavení a léčitelé těmto hráčům musí udržovat zdraví na 100 %. V takovém případě by všichni ze zasažených hráčů přežili. Když tam však stáli bez jediného ochranného štítu skoro nazí a na hlavy jim z čisté oblohy začaly padat hořící balvany… Ačkoli kouzlo účinkuje jen v kruhu o průměru asi sto metrů (a nemůže být během čarování posunuto), zasažený dav hráčů neměl nejmenší šanci uniknout. První část našeho plánu zafungovala bezchybně, ačkoli Ehkillerovi bojovníci se mlhou podruhé asi nachytat nenechají. O to hůř pro ně.

Druhá část plánu byla jednoduchá jako facka. Střední skupina naší armády sama sebe co nejvíc zesílí, nasedne na koně a vyrazí do útoku. I v případě, že by jejich útok nezabil jediného hráče, splní své poslání – srazí hráče na zem, přejedou přes ně a rozdělí nepřátelské síly na dvě poloviny. Tento manévr bitvou zoceleným hráčům nenažene strach, ale na normální bojovníky a žoldáky by fungovat mohl. Když vidíte, jak se na vás valí lavina hráčů na koních, v očích smrt a na rtech bojový pokřik… někdo by mohl zapomenout, že je jen ve hře a podlehnout panice. Nepřátelé s panikou v očích jsou mými přáteli, bratry a spolubojovníky. Vždy je rád vidím. Náš kamikaze útok bude velmi rychle rozprášen, tím jsem si byl jistý, ale minimálně jednou nepřátelskou armádou projedou a rozdělí Azuráky na dvě poloviny. Přesně to potřebuju.

Křídla – spojte se! Zaútočíme na jejich levý bok!

Je naprosto jasné, že všechny nezabijeme. Za zabíjení hráčů nedostáváme žádné zkušenosti, to je taky jasné. Co musíme udělat, abychom získali alespoň trochu navrch? Zabít strážné. Ztrátu 30 % zkušeností kvůli smrti jde nahradit, když rozdrtíme NPC protivníky a na malou chvíli budeme ignorovat nepřátelské hráče. Na ty mám připravené Poslední slovo. Strážní a fantomové jsou však při našem soužení užitečným faktorem. Proč je nevyužít?

„Středová skupina ztratila 30 %, ne, 33 % hráčů.“ I přes rychle se odvíjející události náš průzkumník dál mluvil klidným hlasem. „Nepřátelé jsou rozděleni na dvě části. Středová skupina ztratila 67 % hráčů. Během útoku jsme zabili…“

Skupina Fénixů – zaútočte! Vašim úkolem je probít se skrz nepřítele! Jděte na to, kluci. Ukažte nám, díky čemu jste tak slavní! Nenechte je se ani na minutu znovu spojit!

Promiňte, lidi, ale musíte pro můj klan tak trochu zemřít. Tři stovky bojovníků, možná ne nejlepších z celého Malabaru, ale rozhodně z mé armády, musely udržet mezeru, kterou vytvořila středová skupina. Zafungovalo to skvěle. V jedné části nepřátel zůstali jen hráči a v druhé jen NPC strážci. No, několik hráčů mezi strážci stálo, ale NPC nepřátelé převažovali. Právě na ty musíme zaútočit. Nebylo mi moc líto, že skupinu Fénixáků ztratím, svou úlohu již sehráli.

„Všichni hráči ze středové skupiny padli a křídla se spojila,“ oznámil nám průzkumník. „Právě teď nám zbývá 7700 hráčů a nepříteli 10200, do čehož nepočítám stráže.

Všem spolubojovníkům – přichází mlha!

Znovu mlha a znovu ochranné štíty. Nebyla šance, že by se nám podařilo zopakovat stejnou strategii, ale to ani nebylo potřeba. Cílem mlhy bylo skrýt nás před soustředěným nepřátelským útokem. Tím jsme je přiměli útočit jen plošnými kouzly. Nebál jsem se odvetného útoku Azuráků, naše ochrana je dostatečná. To nepřátelé dobře vědí. My víme, že to nepřátelé vědí. A oni vědí, že my víme, že to vědí… No, už se v tom trochu ztrácím.

„Útok řetězovým bleskem, padlo dvě stě lidí. Skupině Fénixáků zbývají dvě stovky bojovníků. Sto sedmdesát… Zabili jsme osmdesát strážných… Černý mor, padlo tři sta lidí…“

Informátorova oznámení byla jednoduchá a zlověstná. Přicházeli jsme o stále více lidí a nepřátelé začali používat silnější kouzla. Na druhé straně jsme získávali zkušenosti za zabíjení strážců. Dokonce těch zkušeností začalo přibývat tolik, že se po deseti sekundách přede mnou objevilo nové oznámení. Dosáhl jsem 102. levelu.

„Stojíme!“ napsal Magdey do klanového chatu. On a jeho lidé stáli v přední linii. „Dál se neprobijeme!“

„Skupina Fénixáků právě přišla o posledního muže,“ oznámil informátor. Zkontroloval jsem čas a usmál se, vydrželi o celou minutu déle, než jsem předpokládal. Na pobití strážných jsme díky nim získali celé dvě minuty, ale teď se na nás povalí celá vlna nepřátel. Asi jsme skončili… Byla to dobrá bitva a musím uznat, že kluci z Fénixu si svůj díl práce oddřeli. Musím za ně Ehkillerovi poděkovat.

Bublinu na kamikaze!

Hmm… To je divná zpráva. Nevybavuji si, že bychom to probírali. Proč najednou Magdey improvizuje? To mu není podobné a…

Pohltilo nás něco černého a nedozírného. Jako by někdo zničehonic vypnul slunce a zapomněl na oba měsíce Barliony. I na hvězdy. Temnota byla tak neprostupná, až mi z toho trochu začala tuhnout krev v žilách. Nepřijde snad samotný Cthulhu, že ne?

Cthulhu nepřišel. Byl to hurikán.

Nepřátelští čarodějové vykouzlili ve středu našich jednotek nepředstavitelný hurikán, který nás rozehnal jako koťata. Poprvé v životě jsem poznal, jak se v pračce cítí prádlo. Vítr mnou pohazoval ze strany na stranu, narážel jsem do dalších hráčů, dřel obličejem v blátě a každou sekundu ztratil 5 % zdraví.

Nevím, jak se mi to podařilo přežít. Snažil jsem se vyvolat léčivého elementála, ale nedařilo se mi to. Několikrát na mě někdo vykouzlil bublinu, pak nějakou ochranu snižující zranění o 50 % a několik dalších bonusů. I přes ždímání se mí spoluhráči drželi rozkazu a snažili se zajistit mé přežití. Dlužím celému svému klanu nějakou odměnu. Zapamatuj si to, imitátore: za tento měsíc každému hráči přidáme 50% bonus k výplatě.

„Naživu zůstalo 723 hráčů,“ oznámil mi stále neměnným hlasem náš informátor ležící kdesi pode mnou. Hurikán nás nerozházel nikam daleko. Právě naopak, nastrkal nás na jednu hromadu. Bylo velmi „příjemné“ být pohřben pod několika tucty vrtících se těl, když z úst každého z nich vycházely nadávky na toho, kdo tuto bitvu připravil. Opravdu velmi příjemné. Rozhodně příjemnější než být jedním z těch méně šťastných, kteří leželi ještě níž než já. Skutečně demoralizující kouzlo… Musím zjistit, jak se jmenuje, jistě by mohlo přijít někdy vhod. „Ztráty nepřátel činí…“

Všem spolubojovníkům – plán B. Odpočítáváme 10 sekund. Ještě jedna poslední mlha!

Na této hře se mi velmi líbila skutečnost, že oproti realitě jste si nemuseli lámat hlavu s těžkým brněním, zavazovat si boty nebo zapínat pásek. Což by bylo velmi náročné ve chvíli, kdy jste pohřbení pod masou těl a všude okolo je neprostupná mlha. Stačí si před bitvou připravit krátký skript, který v danou chvíli spustíte, a on sám vás svleče a nastrká veškeré vybavení do batohu. Přímo před sebou jsem viděl, jak se několik hráčů najednou „svléklo“. Nikdo nechtěl přijít o vybavení. Zajímalo by mě, zda i Azuráci pochopili, co s touto mlhou přijde.

Z důvodu vaší smrti se vaše zkušenosti snížily o 30 %. Aktuální počet zkušeností…

„Tady ho máme, bastarda!“ zasyčel jakýsi hráč, jakmile jsem se objevil na hřbitově. Podle jeho reakcí se nejspíš nedokázal včas svléknout. No, to budu požadovat za malý úspěch. „Odpočiň si, blbečku!“

Z důvodu vaší smrti se vaše zkušenosti snížily o 30 %. Aktuální počet zkušeností…

„Teď jsem na řadě já!“ zakřičel jeden z kouzelníků na 270. levelu. Podařilo se mi zvednout hlavu a rozlepit oči přesně ve chvíli, kdy jsem dostal do obličeje přímý zásah rampouchem. To bolelo! Ještě že nemám nasazené žádné legendární předměty…

Z důvodu vaší smrti se vaše zkušenosti snížily o 30 %. Aktuální počet zkušeností…

„Už je zpátky!“ ozval se znovu veselý hlas.

„No tak lidi, je to vážně taková zábava?“ podařilo se mi vyslovit otázku, když mě naráz tři sekery uložily zpátky ke spánku. Stihl jsem si jen všimnout, že okolí hřbitova hlídalo mnoho hráčů Fénixu a Azurových draků. Asi se odsud hned tak nedostanu.

Z důvodu vaší smrti se vaše zkušenosti snížily o 30 %. Aktuální počet zkušeností…

„Je tu!“ zakřičel jiný hlas. Už mi vážně začali lézt na nervy! Včetně první smrti jsem poslední dva dny strávil umíráním a objevováním se na hřbitově. Normální hráči se během té doby mohli odpojit, jít se projít a třeba se několik dnů do hry nepřipojit, ale doba mého znovuobjevení byla velmi přísně kontrolována – každých dvanáct hodin. Je to banda kriplů…

Z důvodu vaší smrti se vaše zkušenosti snížily o 30 %. Aktuální počet zkušeností…

Z příkazu herolda vám byla udělena 24 hodinová ochrana před útoky jiných hráčů.

„Vrátil se!“

„Odpusťte, prosím, mé vměšování,“ pronesl hlas, na který jsem od samotného začátku čekal. Heroldův příchod mi naznačil, že pro mě na nejméně dvacet čtyři hodin bitva skončila. „Svobodný občan Mahan získal dočasnou ochranu před útoky ostatních hráčů. Chci vám připomenout, že podle barlionského práva připravené a záměrné omezování pohybu svobodného občana může být vnímáno jako porušení daného zákona.“

„Nic neporušujeme, herolde,“ pronesl hlas, který jsem už někde slyšel. „Prostě si jen chceme zvýšit počet zabití jiných hráčů. Kdo mohl vědět, že je tento občan tak neškodný?“

„Jsi naživu, Mahane?“ objevila se v klanovém chatu zpráva od Magdeyho. „Promiň, ale na hřbitov nás nepustí. Mají dobře obsazené všechny cesty. Počkej na herolda, měl by tam za chvíli být.“

„Už je tu…“

„Výborně, vykouzlíme portál a dostaneme tě odtamtud. Dej nám dvacet sekund.“

„Jak dopadla bitva? A co Altameda?“

„V tom případě, až si příště budete chtít zvýšit počet zabití, dbejte mých slov,“ odpověděl herold a zmizel v portálu.

„No, Mahane? Jsi šťastný? Když nemůžeš mít něco sám, nedopřeješ to ani nikomu jinému, co?“ promluvil ke mně známý hlas. Dav hráčů se na mě natlačil tak těsně, že jsem se nemohl ani pohnout. Snažili se mě snad vyprovokovat? Vy naivky… Podíval jsem se pozorněji a poznal majitele onoho známého hlasu. Byl to jeden z lidí bojujících v Temném hvozdě. Neobtěžoval jsem se ani podívat na jméno hráče, který byl členem Dědiců titánů. Vůbec mě nezajímal.

„Jsme připraveni. Můžeš projít,“ napsal Magdey a naštvané výrazy hráčů zmizely. Vystřídaly je povědomé zvuky města.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se, jakmile jsem vyšel z portálu. Objevil jsem se v chráněné zóně v Anhursu a přede mnou stála Barsa. Magdeyho jsem nechal v klidu a zaměřil se na dívku.

„Čtyřicet dva našich hráčů si nestihlo sundat vybavení a chtějí, abychom jim pomohli s nákupem nového. I přes dohodu jsem souhlasila. Všichni ostatní jsou šťastní. Zkušenosti ze strážných daleko překonaly ztrátu zkušeností za smrt. Zabili jsme asi 99 % obránců. Mimo dosah kouzla zůstaly stát jen asi dvě stovky nepřátel. Altameda je v pořádku, žádní strážní u ní nezbyli – posádka stála až příliš blízko výbuchu. Volala mi Geyra, tvůj žoldák, a ptala se, kdy se vrátíš. Vysvětlila jsem jí, že nevím a prý s ukončením dohody počká, až bude mít šanci si s tebou promluvit. Co dál… Všechny tři klany sepsaly na náš klan stížnosti a požadují asi dohromady asi čtyřicet milionů zlatých a…“ Barsa se zasmála a jako by nechtěla pokračovat, proto jsem ji trochu popohnal:

„A?“

„Skončili jsme na černé listině tří klanů, které jsou posedlé pronásledováním našich členů. Evolett tě chtěl dostat ven, ale Fénix rozehnal veškeré síly, které se mu podařilo shromáždit. Ty jsi je totiž připravil o možnost, kterou hrad představoval…“

„Já jsem je o něco připravil?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Den po bitvě se Fénixáci i Azuráci vrátili, aby pokračovali v levelování na fantomech. Ti se však trochu změnili. Teď již dosáhli na 380. level. Fantomy, zdá se, kontroluje velmi zajímavý zkušenostní algoritmus. Zkušenosti za ně získá jen ten hráč, který fantomovi ubere více než 50 % jeho zdraví. Jelikož je v tuto chvíli velmi složité něco takového zvládnout, zabíjení fantomů se, no, úplně zastavilo.

Jakmile fantom vejde do osvětleného kruhu, prakticky se zabije sám. Lov na fantomy může aktuálně probíhat jen uvnitř kruhu, ale to je až příliš složité. Navíc si k tomu připočti i čas, kdy je potřebné si od Elunina daru odpočinout. Všichni jsou samozřejmě naštvaní a viní z toho tebe. Zabíjejí naše členy na každém kroku, a to i v našich dolech. Během toho, co jsi umíral, klan přišel o všechny pracovní síly kromě tří sběračů a čtyř výrobců. Na druhou stranu však zůstali všichni bojovníci. Stacey ani Plinta jsem nezastihla a nevím, jak se s nimi spojit. Amulety jim nefungují a poštu asi nekontrolují.

Mám pro tebe ale i několik pozitiv. V týdenním seznamu nejvlivnějších hráčů ses dostal na druhé místo za Ehkillera. Výzva, vymyšlení strategie, využití nepřátelských špehů a síla se do bitvy pustit, i když jsi dopředu znal její výsledek… Dokonce o naší bitvě natočili spot. Včera jsem se na něj podívala. Víš, jak se jmenuje? Slon a mopslík. Všichni nám teď říkají Legendární barlionští sloni.“

„Sloni?“

„Dobrý, ne? Undigit, jakožto hlavní oběť tvého tahu s Armagedonem, rozjel proti našemu klanu obrovskou kampaň. Bodají do nás ze všech stran… Dokonce vytáhli obvinění, že za úkoly vyžadujeme od hráčů peníze. To měl asi na mysli Temný hvozd. Na druhou stranu teď hráči jeho klanu říkají Azuroví mopslíci. Nemůžu teď s tebou strávit ani minutu. I přes černou listinu přišlo 17 000 nových přihlášek.“

„A co Evolett?“

„Nic moc. Jeho bojovníci se objevili na hřbitově. Nikdo jim nestál v cestě a oni se poklidně vrátili do Kartossu. Byli šťastní a spokojení, že získali úkol s piráty. Evolett už se mnou mluvil a pověděl mi, že se do úkolu pustí až zároveň s tebou. Chce do toho jít společně. Kromě toho ještě císař poslal pozvánku. Podívej se do pošty. Jsme první, kteří utvořili alianci s klanem jiného císařství. Vsadím se, že ti chce poděkovat.

Jo, málem bych zapomněla. Eric, Leite a Clutzer byli u císaře včera a ten jim dal odměnu za První zabití. Ty jsi byl trochu zaneprázdněný, proto císař slíbil, že se s tebou potká jindy. Tak mi to alespoň vyřídil herold. Kluci mi neřekli, co dostali, ale byli štěstím bez sebe jako pes se dvěma ohony. Ve zkratce musím říct, že je většina lidí s bitvou nadmíru spokojena a nabízí, že se do toho pustíme ještě jednou. Hrad jsme ale neobsadili. Podle klanového žebříčku nám právě teď náleží 4 776. místo.“

„Výborně… jaký je plán?“

„Právě teď Magdey protahuje nové hráče jeskyněmi. Máme dostatek lidí na utvoření dalších sedmi nebo osmi skupin. Stojí před námi problém ohledně sběračů a výrobců, ale myslím si, že celá bublina za chvíli splaskne. Do týdne se klany naháněním unaví a nechají nás na pokoji. Vlastně mám na tebe jednu žádost – nějakou dobu na nikoho neútoč. Je pravda, že máme spoustu nových rekrutů, ale klanová pokladnice si už nemůže další Armagedon dovolit. A bez toho kouzla to nezvládneme.“

„No jistě, ti nás tak nechají na pokoji…“ zamumlal jsem a otočil se od dívky k dvěma lupičům na vysokém levelu, kteří čekali na hranici ochranné zóny. Na můj pohled odpověděli přejetím palcem po krku. Asi se z Anhursu budeme muset dostat pryč portálem a zůstat dál od osídlených částí. Nejdřív ale ještě jedna věc…

„Geyro, jak se máš? Tady Mahan! Ano, právě jsem se objevil a rád bych probral naši budoucí spolupráci… Co že jste? A? Až za bránu? O kolik jste přišli? Výborně! A co pak? Dobrá. Musíme se potkat. Pošlete mi vaše souřadnice…“

Ochromeně jsem pozoroval svůj amulet a snažil se pochopit, co jsem si právě vyslechl. Při velkém výbuchu se Geyřina rota držela od bitvy trochu dál. Následně se jim podařilo do hradu nepozorovaně projít, aniž by ztratili jediného bojovníka. O den později je fantomové z hradu vytlačili, ale už jen fakt, že Altamedu může vyčistit jediný Armagedon, mě rozzářil. Mohl bych koupit další svitek, nechat ho použít, pak jen tak do hradu vejít a užívat si sladké odměny. Musím si promluvit s Evolettem, třeba se mu ještě několik těch zázraků po pokladnici povaluje…

11. kapitola

Tajemství Triciniánů

„Mahane, jsem si naprosto jistá, že se do hradu přímou cestou nedostaneme,“ pronesla smutně Geyra. „Fantomové nás zastavili i tehdy, když měli pouze 300 levelů. Teď, když už dosáhli na 380… Můžeme je jednoho po druhém zabíjet, ale celou skupinu určitě nepřemůžeme. Nemáte náhodou další Armagedon?“sdot

„Bohužel ne,“ zakroutil jsem hlavou. Když jsem Evolettovi nabízel peníze za další svitek, skoro se mi vysmál. Mimochodem, konečně jsem zjistil, proč je v Barlioně podobných svitků jen velmi omezený počet. Nejdříve totiž musí být kouzlo napsáno na speciálním listu papíru, který lze jen jednou měsíčně získat z jakéhosi vzácného stromu. Každý trochu respektovaný klan aspoň jeden z těchto stromů vlastní a v naprosté většině jim rostou uprostřed klanového hradu, takže tohle je ten nejmenší z našich problémů.

Skutečné potíže leží jinde. Svitek je potřeba takzvaně nabít. Během jednoho dne se do něj musí být nalít asi dvacet milionů bodů many. To znamená nepřerušené soustředění několika stovek čarodějů na vyšších levelech. Dokonce ani to ale není problém. Sehnat a zaplatit čaroděje, kteří budou nad svitkem stát a bez přestání do něj přelévat svou manu, není nemožné. Hlavní zádrhel nastává, když přichystaný svitek nabitý manou musíte zanést Nejvyššímu čaroději, aby do svitku zapsal hlavní strukturu kouzla, a následně požádat císaře nebo Temného lorda, aby svitku vdechl život. Teprve tehdy je možné svitek použít. Když vezmu v potaz, jak složité je u těch nejvýše postavených našeho herního světa získat audienci, je tento kouzelný svitek vskutku speciální „pochoutkou“.

„V tom případě zemřeme,“ odtušila nešťastně Geyra. „Má povinnost mě váže k hradu, ale hlava na mě křičí, abych utekla co nejdál … Je neskutečně složité žít v tak rozděleném vědomí.“

„Opravdu do hradu neexistuje žádná další cesta? Třeba bychom se tam mohli vystřelit katapultem nebo přelézt hradby.“

„Nevím, jak by vystřelení z katapultu dopadlo, ale na hradby jsme již jednou vylezli. Je dobře, že nejsou příliš vysoké. Spadla jsem z vrchu, ale naštěstí jsem přežila. Jakmile dosáhnete na samotný vršek hradeb, nějaké kouzlo vás hodí zpátky dolů a ještě zrychluje váš pád. Proti loupežníkům je to dobrá ochrana, ale v našem případě jde o nepřekonatelnou překážku. Do hradu vedou jen dvě cesty. Jedna z nich je nereálná a ta druhá je projít hlavní branou, ze které se valí nekonečný proud fantomů s levelem 380…“

„Nereálná? To znamená co?“ chytil jsem se jednoho slovíčka. „Kromě hlavní brány se do Altamedy dá dostat ještě i jinak?“

„Zapomínáte na to, že jsem dědičkou Glarnisu,“ usmála se dívka smutně. „Trůnní sál mého hradu je vyroben z císařské oceli a rozhodně ho nic nezamáčklo. Pokud bychom chtěli věřit pohádkám, mohli bychom do Altamedy vniknout právě tudy… Musíme však být realisté, je daleko jednodušší se dovnitř probít hlavní branou.“

„Vysvětlete mi to.“ Téměř jsem se nedokázal udržet a tlačil jsem Geyru tím potřebným směrem. Teď už chápu, proč mi vývojáři ty žoldáky podstrčili. Abych se mohl do Altamedy dostat skrz Glarnis! V Barlioně něco jako nesplnitelný úkol prostě neexistuje.

„Tajná úniková chodba vede z trůnního sálu Glarnisu do úkrytu vzdáleného několik kilometrů od nynější zříceniny. Mně toto tajemství svěřeno nebylo, našla jsem si ho sama. Bez mapy však jde o naprosto sebevražednou cestu. Měl byste mít taky na paměti, že tajné dveře může otevřít jen člen vládnoucího rodu. Tím členem jsem v tuto chvíli pouze já. Z různých náznaků, které jsem občas od otce slyšela, je ta jeskyně plná nebezpečných a děsivých monster, která dokážou z živoucí osoby vysát duši. Nebojím se za svou zemi položit život, pokud přitom pomstím svou rodinu, ale straší mě pouhá představa, že bych přišla o duši. Tím bych byla na věčnost odsouzena k zániku.“

„Počkat. Řekněte mi, kdybych vzal skupinu svobodných občanů a jeskyni od těchto monster vyčistil, otevřela byste nám dveře do trůnního sálu? Jistě chápete, že kdokoli z nás se bez problémů z Šedých plání vrátí a není možné, aby někdo naši duši vysál či zničil. Mí bojovníci by vyčistili k Altamedě cestu, zbavili jeskyni všech stvůr a vy můžete kráčet za námi až do chvíle, kdy se dostaneme ke dveřím do trůnního sálu. Co na to říkáte?“

„Není to tak jednoduché, šamane,“ odtušila Geyra zarmouceně. I přes její tón jsem si však všiml záblesku zvědavosti, který se jí mihl v očích a naznačoval, že pokud vydržím ještě déle diskutovat a na Geyru trochu zatlačím, dočkám se dalšího úkolu. Přesně pro tyto chvíle stojí za to žít!

„Cesta do Glarnisu je od vchodu do jeskyně přímá jako let šípu. Není na ní nic složitého a sama jsem ji už prošla. V bludišti, které začíná přímo pod hradem, jsem přišla o dvacet válečníků. Dokázali jsme zdolat jen dvě patra, než jsme narazili na monstrum, které vysávalo duše. Dvacet mých bratrů v tom bludišti padlo a nikdy už nevstanou… Svou smrtí nám získali čas, abychom stihli hanebně utéct. Připomenu vám, že Altameda leží přímo na Glarnisu a do hradu může vstoupit jen jeho majitel, což jste jedině vy. Co zmůže šaman na 102. levelu proti stvůrám na levelu 300? Odpověď je prostá: Ab-so-lut-ně nic.“

„To máte pravdu.“ Díky emocím, které ve mně proudily, jsem se dal téměř do tance. „Já sám proti nim vůbec nic nezmůžu, ale váš předpoklad, že jsem jediným majitelem hradu, je mylný. Mou ženou je Anastaria a k hradu má naprosto stejná práva jako já. Postačí vám jako průvodce ona?“

„Anastaria? Není to poručice paladinů? Neskutečně krásná žena, se kterou jsme bok po boku bojovali proti fantomům toho dne, kdy jsme se poprvé setkali?“

„Právě ta,“ potvrdil jsem. „V tuto chvíli trénuje, aby se mohla stát kapitánkou paladinů, což ji učiní ještě silnější. No, ona si prostě poradí! Půjdu tam s ní, vyčistíme jeskyni a vy pak otevřete průchod do trůnního sálu. Jak se vám líbí tenhle plán?“

„Kdy vyrážíte?“ zajímala se Geyra nadšeně a její výraz se okamžitě změnil. Vypadala nedočkavě, jako by si před několika sekundami nemyslela, že jde na smrt. „Potřebuji den či dva, abych klíč ke dveřím nachystala. Nedají se odemknout jen tak. A za další tři dny budeme já i mí lidé připraveni. Díky trůnnímu sálu Glarnisu se v Altamedě můžeme dostat kamkoli!“

„Zadržte ještě,“ uklidňoval jsem ženu. „Anastaria se vrátí až za týden. Právě teď trénuje s Elunou. Dokážete ještě chvíli vydržet, aniž byste rušila naši dohodu nebo se vyřítila na fantomy, kde by vás čekala jistá smrt?“

„Teď mám cíl,“ pronesla Geyra energicky, „takže to vydržím! Týden nebo dva není tak dlouhá doba, když povede k pomstě.“

Dobrá tedy… Našel jsem způsob, jak do Altamedy proniknout. Teď bych se měl zaměřit na Patriarchovu radu a zjistit, proč utekli barbaři. Vývojáři nikdy nedávají zbytečné či nepřesné rady. Stojí za to jim naslouchat. Neměl jsem v úmyslu ztrácet čas zbytečnými pokusy, a proto jsem vytáhl amulet a zavolal veliteli výprav: „Magdey, potřebuji, abyste pro mě s kluky něco zařídili…“

Nemělo smysl, abych šel k barbarům sám a snažil se zjistit, proč utekli. Nevěděl jsem, na jakém levelu barbaři jsou, a pokud by se ukázalo, že nemluví běžným jazykem, neměl bych se s nimi jak domluvit. Nebyl jsem natolik světaznalý, abych rozuměl cizí řeči. Z tohoto úhlu pohledu jsem tím slabým článkem já a bylo nejlepší, abych se naší výpravě raději nepletl do cesty. Vždyť bych tam spíš zacláněl. Magdey a jeho výprava snad zjistí, k čemu došlo.

Mezitím jsem se vypravil prohlédnout si Altamedu. Hráči mi nemohli ublížit a NPC vyžadují víc než jen rozkaz, aby na hráče sami zaútočili. NPC potřebují k útoku pádný důvod a to, že jsem na černé listině nějakého klanu, rozhodně nestačí. Vlastně jsem si v tuto chvíli užíval jedinečné nezranitelnosti a mohl jsem ji využít. Stráže by se mě chopily, jakmile se k hradu přiblížím na půl kilometru. Můj bonus Pán domu zmizel, jakmile mi reputace u Narlaku spadla na nenávist. Vřelé přijetí jsem vážně neočekával. Ale i přesto jsem byl zvědavý, jak hrad po bitvě a Armagedonu vypadá.

„Ty nejsi jen obyčejný bastard. Jsi prostě drzý bastard!“ Jakmile jsem přišel Altamedě na dohled, přiletěla ke mně skupina hráčů. Vystřelili po mně několik šípů, aby se ujistili, zda je nezranitelnost stále aktivní, a obklíčili mě tak těsně, jak jim to hra dovolila. Když už na mě nemohli zaútočit, aspoň mi zahradí cestu. Hlupáčci…

Mezi mnou a hradem bylo přibližně sedm set metrů a já si mohl ještě celých 30 minut užívat svou dračí formu. Ihned jsem se proměnil, vystoupal nad ně a rozletěl se směrem k hradu. Elunou osvětlená země, kterou jsem nemohl přeletět ani já, ležela asi sto metrů od hradu. Strážní na mě cosi řvali, vyhrožovali, mávali do vzduchu meči a přikazovali mi přistát, ale já jsem neměl chuť jim vyhovět. Jen ať si řvou, jejich plicím to může jedině prospět.

Co vám mám povídat… Ačkoli je Armagedon nejničivějším kouzlem Barliony, hradní brána a hradby utrpěly jen 5 % ztráty odolnosti. Podvědomě jsem začal počítat, kolik peněz bych musel do normálního hradu investovat, abych se s ním dostal na tuto úroveň. Bylo hrozivé si tu sumu jen představit. Dokonce i cena mého propuštění byla v porovnání s investicí do hradu nicotnou.

„Mohl bych vědět, co tu děláš, Danieli?“ zeptal se překvapeně Ehkiller. Bylo docela obtížné mluvit, zatímco jsem poletoval vzduchem, ale přece jen se mi podařilo vytáhnout amulet a zároveň při té činnosti neztratit výšku.

„Jen jsem se přiletěl podívat, jak Armagedon ublížil mému hradu. Vypadá to, že to není nijak hrozné. Myslím, že mě můžete brzo zase očekávat…“

„Není od tebe hezké, že se snažíš napálit starého člověka. Žádný další svitek už nemáš.“ Najednou jsem v hlase Staceyina otce rozpoznal náznak spokojenosti. Jako by Ehkiller čekal, že něco podobného řeknu. „Ale přesto ti můžu jeden svitek prodat. Samozřejmě za cenu, kterou mě stála jeho výroba. Deset milionů a svitek je tvůj. Nebo chceš rovnou dva? Vsadím se, že na dva nemáš dost peněz.“

„No tak ses už zasmál,“ odpověděl jsem vážně a chápal, že si se mnou Ehkiller jen tak pohrává. Chce to talent, aby někdo mohl v rozhovoru s druhým manévrovat, a právě tímto talentem postarší muž oplýval. „Poslouchej, stejně jsme ve slepé uličce. Třeba se můžeme dohodnout, zabít fantomy společně a já konečně dostanu svůj hrad. Co ty na to?“

„Ne, Mahane! Tohle není má bitva. Můj klan je tu v pozici pěšáka. Byla mi nabídnuta moc hezká odměna, když se mi tě podaří udržet od hradu dál. Dokonce ti můžu říct jednu zákulisní informaci. Nesmím tě do hradu pustit ještě několik týdnů, konkrétně tři týdny a dva dny. To je vše, co ti můžu říct, a už i tak možná zacházím příliš daleko. Hodně štěstí a na Altamedu zatím nemysli. Končím.“

Tři týdny a dva dny? Proč právě tak podivný časový úsek?

Neriskoval jsem let do osvětleného kruhu okolo hradu a místo toho jsem ceremoniálně Altamedu oblétl, vydal se pryč a použil svůj poslední teleportační svitek. Ahoj, Anhurse…

„Získal jste úlomky,“ řekl si spíš pro sebe Tricinián, když jsem na stůl před něj rozložil části rozbité sošky. „Naši lidé jsou vám velmi vděční.“

Okamžitě se objevila zpráva oznamující, že jsem reputaci u Triciniánů zvýšil o 300 bodů. Modrý Danrei chtěl úlomky sesbírat, ale já ho zadržel.

„Odpusťte,“ řekl jsem, „ale věřím, že by tyto úlomky mohly být znovu poskládány do podoby velmi pěkné sošky. Poskládáte si je sami?“

„Něco takového,“ obličej Danrei posmutněl, „bohužel není v naší moci. Mezi Danrei nezbyl už ani jeden výrobce, který by dokázal úlomkům navrátit jejich původní podobu. Dokonce ani svobodný občan něco takového nedokáže. Aby se úlomky správně složily dohromady, je potřeba jednota. Již dříve se někteří pokoušeli, dokonce za dohledu samotného císaře, úlomky poskládat, ale potřebného výsledku nedosáhli. Třikrát se svobodní občané pokoušeli úlomky sestavit a třikrát se úlomky rozpadly na prach, čímž jsme přišli o kousek naší historie.“

„Jednota?“ zeptal jsem se a zároveň otevřel jeden z manuálů. To slovo mi něco říká. Aha! No tohle!

Jednota je schopnost, kterou hráč automaticky odemkne při dosažení 200. úrovně své profese. Myšlenka ukrytá za touto schopností byla překvapivá. Vědomí hráčů se sjednotí a díky tomu zkombinuje úrovně všech připojených hráčů. Jednoty bylo možno dosáhnout jen za použití „Koule zřeknutí“, což je císařův osobní předmět. Hráči, kteří chtěli s jednotou experimentovat, si museli zažádat o audienci, počkat, až na ně dojde řada, a teprve pak získali šanci vyrobit opravdové skvosty – sochy, zbraně, brnění… Manuál pokračoval dál a předkládal obrázky výrobků hráčů spojených do jednoty a jejich neuvěřitelné vlastnosti. Já už však pochopil, o co jde. Za žádných okolností právě teď nemůžu úlomky Triciniánovi předat. I kdybych měl ještě dlouho čekat, než dosáhnu 200. úrovně klenotnictví, určitě… Mimochodem, kdo říká, že je potřeba mít 200. úroveň? Manuál? To na mě neplatí!

„Je mi to strašně líto!“ vyhrkl jsem a rychle úlomky shrábl daleko od chamtivých dlaní Danreie zpátky do batohu. Objevila se další zpráva, že se má reputace u Triciniánů o 300 bodů posunula, teď však opačným směrem. Věděl jsem, co dělám. Potřebuji sochaře a nejlépe dva.

„Barso, jak to jde?“ zavolal jsem dívce, jakmile jsem od Triciniánů odešel. „Nevíš náhodou, který z malabarských výrobců má nejvyšší úroveň své profese?“

„To bude Svard,“ odpověděla má zástupkyně bez zaváhání. „Není členem žádného klanu a jeho umění očarování už rozhodně překročilo 400. úroveň. Dokonce je členem síně slávy.“

„Očarování je dobré, ale asi jsem se nevyjádřil přesně. Potřebuji buď architekta, nebo sochaře.“

„Sochaře? Chirona z Fénixu. Byla jednou z několika hráčů, kterým bylo umožněno pracovat na císařském paláci.“

„Chirona. Díky, zapamatuji si to. Mimochodem, jak to, že toho tolik víš o výrobcích? Myslel jsem, že ses pohybovala v bojovnických kruzích.“

„Když v minulosti došlo k velkému odlivu hráčů, musela jsem si najít nové známé. Ti dva, které jsem zmínila, stáli na špicích svých profesí, a proto jsem si o nich zjistila co nejvíc informací. Ale teď je v otázkách řada na mně! Na co je potřebuješ? Zase něco plánuješ?“

„Je to možné,“ uculil jsem se. „Dobrá, zkusím zjistit, zda by s námi chtěla spolupracovat.“

„Nezapomeň, že je teď Fénix naším nepřítelem,“ připomněla mi dívka a zavěsila.

„Nepovídej…“ pronesl jsem do hluchého amuletu a ihned zavolal Ehkillerovi. Zjistím, jak jsme s tím nepřátelstvím daleko.

„Mluvte!“

„Ehkillere, tady je zase Mahan. Potřeboval bych tvou sochařku, Chironu. Chtěl bych znovu složit triciniánskou sošku.“

„Něco takového je prakticky nemožné,“ odpověděl můj tchán, jako by naše klany právě nedobojovaly jednu z největších bitev v historii. „Chirona a několik dalších sochařů se o to už jednou pokoušeli, utvořili jednotu, ale k ničemu to nebylo.“

„Proto potřebuji právě ji. Má s jednotou zkušenosti. A to, že to jednou nefungovalo…“

„Dobrá, řekněme, že víš něco, co já ne. Řekněme, že ji požádám, aby ti pomohla, a předpokládejme, že se ti podaří na nějakou dobu získat Kouli zřeknutí. Přes to všechno se mi snažíš namluvit, že jsi v profesi postoupil na dvou stou úroveň? Nehledě na šachové figurky?“

„Ehkillere, nechci ti naslibovat celý svět a tvrdit, že se pro mě vždy a všechno v dobré obrátí, ale chci to vyzkoušet. Pokud se nám to nepodaří, můžeš se mi vysmát, když to ale vyjde, podaří se nám vyrobit triciniánskou sošku!“

„Nezapomněl jsi, že jsme zrovna teď ve válečném stavu?“ Podle tónu jeho hlasu se Ehkiller smál.

„Jak bych na to mohl zapomenout? Před očima mi utíká čas do konce nezranitelnosti.“

„Potřebuješ kromě Chirony ještě někoho dalšího?“

„Pokud mám správné informace, nejlepším výrobcem našeho císařství je Svard. On je tím, koho chci přizvat. Možná to není sochař, ale… No, nějak to vymyslím.“

„Tu jednotu chceš utvořit jen ve třech lidech?“

„Ano.“

„Chirona ti napíše a pošle ti svůj amulet. Jedna podmínka – nebudeš se ji snažit ode mě odlákat. Žádné pracovní nabídky! Žádám, aby můj požadavek posvětil herold.“

„Souhlasím. Žádám, aby herold posvětil závazek mezi mnou Ehkillerem. Mimochodem, nemáš představu, kde bych mohl Svarda najít?“

Objevilo se oznámení o naší dohodě a rozblikalo se mi před očima, ale odmávl jsem ho pryč.

„Když je zrovna ve hře, najdeš ho v jeho dílně v Anhursu. Na cestu k mistru Svardovi se můžeš zeptat i strážných, navedou tě. Přeji ti ve tvých tvůrčích snahách hodně štěstí…“

Probíhá mezi námi hodně divná válka … No, i tak mě zajímá, k čemu má za tři týdny a dva dny dojít.

„Jak vám můžu pomoci, ničiteli klanů?“ pronesl Svard, když si všiml, kdo do jeho dílny vešel. Slova výrobce byla chraptivá a zároveň tichá. Měl jsem dojem, že musel sníst několik barelů zmrzliny, nachladil se a pak řval, jak nejvíc dokázal. Vycházelo z něj prakticky jen sípání. Velmi divný jev u jinak perfektní barlionské herní postavy.

Svard se ukázal být dost extravagantním čarodějem na levelu 183. Extravagance rozcuchaného, modrookého čaroděje bez klanové příslušnosti se projevovala naprostou nelogičností v jeho oblečení. Ocelový kyrys zdobily malé žluté kvítky, plátěné kalhoty se dotýkaly kožených bot ostře zelené barvy, opasek zdobila železná přezka a celou vizáž doplňovaly kožené nárameníky a klobouk, který snad ukradl Dědu Mrázovi. Ten člověk dosáhl na 183. úroveň, aniž by zjistil, jak své oblečení sjednotit a získat z něj co největší užitek. Hráč sedící přede mnou se vůbec nezabýval svým vzhledem, jelikož se sám se sebou cítil velice dobře.

„Potřebuji pomoc,“ odpověděl jsem jednoduše a prohlížel si jeho dílnu. Pokud si odmyslím různé drobnosti jako lahvičky, štětce, barvy a hmoždíře s práškem, dílna čaroděje vypadá stejně jako klenotnická.

„Triciniánské předměty nelze očarovat,“ odpověděl kouzelník a podrobně si prohlížel mé vybavení. „Pokud tedy na něčem nemáte speciální označení, že předmět může být zkombinován s jiným. Pokud se však nemýlím, máte na sobě standardní vybavení, ačkoli potřebujete docela vysokou reputaci, abyste si ho mohl pořídit…“

„Standardní?“ chytil jsem se jednoho slova. „Existuje ještě nějaké nestandardní vylepšující se vybavení?“

„Jistěže. Máte nasazeno vybavení od císaře a od Triciniánů. Vím vše i o odměnách za vítězství v aréně a za První zabití… Právě to druhé jmenované má možnost se spojit s dalším předmětem. Kvůli tomu tu však nejste.“

„Pravda. Rád bych se spojil v jednotě, měl byste zájem?“

„Dosáhl jste už ve své profesi na úroveň 200?“

„Ne.“

„V tom případě mám zájem,“ odpověděl Svard. „Slyšel jsem, že pracujete na Karmadontově šachovnici, a proto jsem ochoten s vámi jednotu vyzkoušet. Hned vám řeknu, že dovednost mám jen na devítce a to jen díky bonusům z mého vybavení, proto byste na mě neměl příliš spoléhat. Mimochodem, uvědomujete si, že během jednoty se designové módy zobrazí navzájem všem propojeným hráčům? A to s celým obsahem.“

„Co nadělám,“ pokrčil jsem rameny a v hlavě jsem si vedle Svardova jména napsal veliké plus. Devět bodů dovednosti! To je v našem spojení neocenitelný přídavek. Jak je možné, že Fénix nebo jiný podobný klan mezi sebe Svarda nenalákal? Musím tomu přijít na kloub…

„Kdy jste odemkl designový mód?“

„Co prosím? Asi vám nerozumím.“

„Máte odemčený designový mód, že ano?“

„Jistě.“ Nemělo smysl popírat očividné.

„Dostal jste do něj přístup jako jiní normální výrobci na 150. úrovni, či daleko dříve, nebo jste si jej otevřel splněním úkolu? Nekoukejte na mě, jako bych byl nepřítelem lidu… Chcete, abych vám řekl, jak váš designový mód vypadá? Jste šaman, že? Počkejte minutku, budu hned zpátky.“ Čarodějovy oči se pokryly mlhou, což mi naznačovalo, že dočasně opustil hru. Vlastně ne hru, ale jen svou postavu.

„Takže!“ Svard se o pár minut později do Barliony vrátil. „Váš designový mód je celý černý. Nevím, jak jsou v něm přesně rozřazeny vyrobené předměty, ale nejspíš jsou rozhozené podle typu na unikátní, vzácné a běžné. Obrázky hráčů budou mít nějaké vlastní oddělení, pokud jste tedy někdy nějaké vytvořil… Co to povídám, kdo by mohl zapomenout na prokleté šachy? Mimochodem, jsou šachy vaší specialitou?“

„Jak?“ podařilo se mi vysoukat z úst jediné slovo a nechápal jsem, jak tento člověk dokázal tak přesně popsat můj jedinečný designový mód, který, jak se právě ukázalo, není zrovna jedinečný.

„Ještě jste na to nepřišel sám? Odpojil jsem se na chvíli do reality, abych si vyhledal obrázky šamanského designového módu. Vzpomínáte si, jak vypadá vaše obrazovka při práci s elementály? Nepřipomíná vám náhodou něco?“

To je ono! Odeberte všechno související s vyvoláním elementálů, přidejte pár poliček a máte designový mód. Každý hráč ho může bez ohledu na svůj level kdykoli otevřít. Musí jen chtít a mít důvěru ve své schopnosti.

„Takže vy taky?“ pronesl jsem překvapeně.

„Jasně! Na dvacátém levelu, jakmile jsem se začal věnovat očarování. Nasadil jsem si kyrys s pěti body do všech statistik a poprvé zasedl k designovému módu. Až později, když jsem si najal Fénix, aby mi pomohli s dokončením úkolu, jsem do módu dostal oficiální přístup. Do té doby jsem s ním pracoval jako vy. Mágové akorát mají stříbrné pozadí a ne černé. Pokud tomu dobře rozumím, nemusíme kvůli jednotě jít k císaři?“

„Ne, vybereme si místo sami. Nejste proti, abychom využili vaši dílnu?“

„S jednou podmínkou. Pokud ji zničíte, jako se vám podařilo zdemolovat tu klenotnickou, všechny škody uhradíte.“

„Vy víte i o tom?“

„To se vsaďte! Jakožto majitel dílny mám povinnost účastnit se schůzek cechu výrobců. Klenotnický mistr se vytahoval, že jeho učeň dokázal přimět Ying-Yang k rozkvětu! Přímo v jeho dílně! Mám zmínit jméno toho konkrétního žáka, nebo tušíte, koho mám na mysli?“

„On se vytahoval?“

„Samozřejmě! Ying-Yang nerozkvetl už strašně dlouho. A navíc jste první hráč, kterému se to podařilo. To jsem si také vyhledal! Takže jeho dílna byla opravena a malý gnóm se nemůže dočkat, až svého oblíbeného žáka znovu spatří.“

„Aha, a já se bál tam znovu ukázat…“

„No nic, zkusme se dát do té jednoty. Pokud to nebude fungovat, doporučuji, abyste se k němu vydal!“

„Ne, ještě potřebujeme jednu osobu.“ Spatřil jsem oznámení nové zprávy, otevřel poštovní schránku a podíval se na zprávu od Chirony, pozvání do klanu, pozvání do klanu, žádost o představení odesilatele Anastarii, výsledky soutěže Miss Malabar…COŽE?

Pozor, pozor, pozor! Půvabná Ransida byla určena vítězkou každoroční soutěže krásy Miss Malabaru. Soutěž letos oslavila své šestnácté výročí. Gratulujeme vítězce a přejeme ji mnoho štěstí! Slavnostní ceremonie se bude odehrávat v císařském paláci za 4 dny 12 hodin 23 minut a 12 sekund.

11 sekund.

10 sekund.

„Miss Malabaru?“ vykoktal jsem.

Právě jste zjistil, že vaše manželka již není nejkrásnější ženou našeho kontinentu?“ zajímal se Svard. „Všichni byli velice překvapeni, když se Anastaria odmítla zúčastnit. Během posledních tří let neměla jedinou soupeřku. A teď máme Ransidu…“

Konečně jsem otevřel zprávu od Chirony obsahující její amulet. Nechtěl jsem nic odkládat na později a ihned jsem ji pozval do Svardovy dílny. Když už se máme sjednotit, udělejme to rovnou.

Proč se ale Stacey odmítla účastnit a přišla o šanci získat čtyřikrát po sobě cenu pro nejhezčí ženu? A kdo je to ta Ransida?

„Už začínám chápat, co plánujete,“ pronesl Svard, jakmile do dílny vkročila Chirona. Přivítal ji nejen pokývnutím, ale i vřelými slovy: „Je skvělé tě zase vidět, Chirono. Jak pokračuje práce na paláci?“

„Lidi, pojďme se vrhnout rovnou do práce,“ přerušil jsem konverzaci obou výrobců hned v začátku a vyložil na stůl úlomky triciniánské sošky. Podle záblesku ve Svardových očích jsem pochopil, že přesně tohle očekával. „Dal jsem nás dohromady z jednoho jediného důvodu. Potřebuji složit tuto sošku. Chirona, pokud vím, už jednou něco podobného zkoušela, ale její pokus skončil nezdarem. Navrhuji, abychom to zkusili znovu. V jednotě.“

„Nejdříve ze všeho,“ promluvil Svard, „jak už jsem vám řekl, jednota vyžaduje speciální podmínky, ale pokud tomu dobře rozumím, přišel jste na nějaký způsob, jak je obejít. Za druhé, nejsem sochař. Jak vám tedy můžu pomoci?“

„Praxe ukázala, že není vhodné, aby na jedné soše pracovalo více sochařů. Myslím, že místo několika sochařů by bylo lepší mít sochaře jednoho a přidat k němu jiné mistry svých profesí. Proč ne třeba klenotníka a čaroděje? Nedokážu vám vysvětlit proč a jen navrhuji, abychom se o to pokusili. Co se týká těch podmínek, mám jeden nápad, ale potřebuji vaše oficiální povolení k převzetí částečné kontroly nad vašimi postavami. A to bez jakéhokoli blokování, abychom skutečně mohli naše myšlenky propojit.“

„Co to je za blbost?“ vyhrkla Chirona. „Bez koule není možné do jednoty vstoupit!“

„Slova naší kolegyně v sobě nesou zrnko pravdy,“ souhlasil s ní Svard. „Není to možné, ale i tak jste mě zaujal. Uděluji vám své oficiální povolení! S dodatkem, že nebudete mít přístup k mým osobním datům, myšlenkám, vzpomínkám a dalším záležitostem, které by mohly být považovány za data osobního charakteru. Na zbytku mi zas tak nezáleží. Zkusme to!“

„Ani já proti tomu nic nemám,“ nechala se přemluvit sochařka, „ale něco takového prostě není možné!“

V očekávání mého následujícího kousku se na mě zaměřily dva páry očí, ale já jsem nevěděl, jak svou myšlenku převést do hry. Bylo dobře, že mi předali kontrolu nad jejich postavami, ale jak to celé provést? Můj riskantní záměr stál na jednom jediném pilíři. Během dobrodružství odehrávajícího se v Temném hvozdu imitátoři nejvyšších elementálů potvrdili, že mi podsouvají pocity a intuici. Tehdy jsem přišel k hradu Padlých, kde začalo celé mé zasvěcování na Temného šamana.

Co když existuje něco podobného i mezi hráči? Třeba některý z hráčů může podsunout myšlenku jinému? Sama Anastaria má například sirénin jed, díky kterému si dokáže podmanit téměř kohokoli. Jistě, později bude za něco takového potrestána, ale pokud by získala hráčovo povolení k ovládání jeho postavy a teprve poté se zaměřila na jednotu… Možná si to všechno jen představuju, ale možná zvládneme my tři pracovat jako jeden hráč. Nevím, jak to skončí! No, nic:

Šaman má tři ruce…

Zavřel jsem oči a ponořil se do vyvolávání. Musel jsem „přesvědčit“ hráčskou kapsli, aby nepřijímala signály jen od svého uživatele, ale od dalších dvou hráčů, kteří jsou umístění kdovíkde. Otázka, zda je něčeho takového kapsle vůbec schopna, zůstává řečnickou jen pro takové, jako je třeba Hamlet. Stálo za to to vyzkoušet…

„PODSTUPUJEŠ OBROVSKÉ RIZIKO, ŠAMANE!“ ozval se v mé hlavě železný hlas, který mi téměř narušil koncentraci. Odhodil jsem všechny pocity, které mne zahltily, a soustředil se, abych zůstal v liminálním stavu – tedy na půl cesty mezi astrální rovinou a realitou. Po celé kůži se mi rozběhly stonožky, díky kterým jsem pochopil, že tento hlas odněkud znám. Slyšel jsem jej, když císař, Temný lord a ochránce Temného hvozdu odsoudili Midiala k věčnému uvěznění přímo uprostřed světa.

Mám od těchto dvou osob dovoleno částečně ovládat jejich vědomí, pomyslel jsem si první věc, která mi přišla na mysl. Ať už to je kdokoli, rozhodně převyšoval císaře, Temného lorda i ochránce dohromady. Proto by bylo vhodné, abych vysvětlil své plány. Nevěděl jsem proč, ale byl jsem si tím jistý. Chtěl bych je ovládat pouze tak, abychom byli schopni sjednotit své umění a navrátit kousek triciniánské historie jeho právoplatným majitelům. Nic víc!

„SVOBODNÍ OBČANÉ NEMAJÍ POVOLENO OVLÁDAT SVÉ POSTAVY NAVZÁJEM! ZAPAMATUJ SI TO!“ ozvala se hromová odpověď. „POKUD JIM PŘIVODÍŠ KLAMNÝ POCIT, MYŠLENKU ČI VZPOMÍNKU, BUDEŠ ZNIČEN! ŠAMAN MAHAN BUDE NAVŽDY Z TOHO SVĚTA ODŇAT!“

„Rozumím,“ souhlasil jsem. Žádná další reakce už nepřišla. Imitátor Barliony, pokud to opravdu má být on, mě již varoval a teď se odmlčel. V těchto končinách se dá narazit na opravdu zajímavé imitátory… Počkat! Neřekl, že by můj plán měl být nesplnitelný! Jen mě varoval, abych ostatní hráče neovlivňoval! To znamená:

Vodní elementál Jednoty nemůže být přidán do rychlé volby.

Pozor! Vodní elementál Jednoty může být vyvolán jen po dobu 60 minut. Jelikož úroveň elementála překračuje vaši, bude vám přidělen následující trest:

-2 Spiritualita. Dohromady: 74.

Trest byl udělen. Vyvolal jste elementála 20. úrovně. Varování: Během Jednoty budou vypnuty veškeré smyslové filtry. Uvědomte si, prosím, že během Jednoty ucítíte skutečnou bolest. K vaší kapsli byli přidáni zdravotní imitátoři a v případě selhání organismu z důvodu vyvolání elementálů budete od Jednoty odpojen.

Skutečnost, že jste si tuto zprávu přečetl, je zaznamenána. V případě, že byste se rozhodl podniknout právní kroky, bude k této skutečnosti při přezkoumávání případu nahlíženo.

Pro hráče ve vězeňských kapslích: Během Jednoty nebudou fungovat speciální vlastnosti těchto schopností: Odolnost, Blokování a Uhýbání.

Potvrďte prosím, že si přejete vodního elementála Jednoty vyvolat.

Nedokážu říct, jakou dobu mi vyvolání tohoto elementála zabralo. Několikrát jsem uvažoval, že vyvolávání přeruším a poprosím své partnery o prominutí. Pokaždé mě však má oslí tvrdohlavost donutila pokračovat. Hlava mi ztěžkla, jazyk zdřevěněl a oči se snažily opustit tělo, ale já jsem dál a dál pokračoval ve vyvolávání. Ani jsem pořádně nevěděl, jakého elementála vlastně potřebuji. Ale teď, když se přede mnou objevilo varování před bolestí, jsem si oddechl. Možná jsem masochista, ale s vyvoláním elementála jsem souhlasil. Vzpomínku na bolest, kterou jsem po zobrazení podobné zprávy zažil posledně, jsem schoval hluboko v hlavě. Vyčítat si to můžu později. Teď musíme opravit tu sošku…

Hráč Svard se připojil k Jednotě.

Hráčka Chirona se připojila k Jednotě.

Já to věděl! On to dokázal! pomyslel si já-Svard.

Nemůžu tomu uvěřit, přidala se myšlenkami já-Chirona. Tohle naprosto obchází nutnost nejdřív získat reputaci u císaře!

Lidi, za 55 sekund přijde první vlna neskutečné bolesti a můžeme z jednoty vypadnout. Dejme se rychle do práce.

Já-Svard otevřel designový mód, do kterého já-Chirona ihned přidala úlomky sochy. Konečně jsem viděl opravdový designový mód tak, jak ho vývojáři zamýšleli. Vše bylo barevné, stoly, police, nejrůznější grafy, dokonce tu byl seznam předmětů v mém batohu a možnost podívat se do okolního světa. Díky tomu není nutné pro vyrobení předmětu z designového módu odcházet. Je to jednoduše virtuální pokoj se vším, co byste mohli potřebovat. Pokud chcete něco vyrobit, stačí najít předmět ve svém batohu či okolí, vybrat ho a to je vše! Předmět se v designovém módu jen tak objeví! Sakra! To chci taky!

Připravena, pronesla já-Chirona a ihned „ucítila“ mé myšlenky. Zaplňuji prázdná místa.

Pět sekund do první vlny bolesti. Připravte se, můžeme to pocítit všichni, varoval jsem oba spolupracovníky.

Hmm… Mahan udělal dobře, že se za mnou zastavil. Kameny musí být ještě před osazením očarovány. Podívej, Chirono, co kdybychom…

Neslyšel jsem, jak větu já-Svard dokončil, protože mě v tu chvíli zasáhla první vlna bolesti. Z jednoty právě uplynulo šedesát sekund…

Bude to tak pokaždé? zeptala se já-Chirona.

Asi jo, pomyslel jsem si bezmocně. Cítil jsem, že vydržím maximálně jen pár dalších podobných úderů. Když mě kousala želvička, když jsem vytahoval šípy, když do mě bušily stíny, dokonce i když jsem zesiloval v souboji se Shiamem – všechny tyto zážitky byly snesitelné. Bolest byla pokaždé zdrcující, vyháněla slzy, pálila. Pokud jste se hodně snažili, mohli jste ji na malou chvíli odklonit… Ale teď se každý z mých svalů s hroznými zvuky trhal, jen aby se následně zase spojil, což doprovázel jiný nechutný zvuk. Byl jsem naráz vařen i mražen. Byl jsem… Po celém těle se mi rozběhl třas a s údivem jsem zjistil, že cítím vlastní srdce, které mi freneticky bilo v hrudi. Když jsem byl schopen normálně použít své oči, objevilo se mi před nimi následující oznámení:

Pozor! Úroveň bolesti přesáhla limit vašeho organismu. Odhadovaný stav organismu: 85 %. Mód Jednoty bude ukončen na hranici 50 %. Doporučujeme, abyste vyvolání vodního elementála Jednoty přerušil, jelikož je nebezpečný vašemu zdraví!

Jsem připraven! pomyslel si já-Svard, jakmile jsem přišel aspoň trochu k sobě. Něco ale stále chybí!

Zaměřil jsem se na sochu a byl jsem ohromený. Vlastně ne, nebyl jsem ohromený. To nebyl můj vlastní pocit. Já jsem se nad nenormálním vzhledem sošky zamračil. Danrei držící dlouhou hůl, která připomínala oštěp, nevypadal správně. Potřeboval vdechnout trochu života a …

Chápu, pronesla já-Chirona, upravím to. Sama to už vidím.

Jo, já taky, dodal já-Svard. Potřebujeme očarování života a…

Pozor! Úroveň bolesti přesáhla limit vašeho organismu. Odhadovaný stav organismu: 65 %. Mód Jednoty bude ukončen na hranici 50 %. Doporučujeme, abyste vyvolání vodního elementála Jednoty přerušil, jelikož je nebezpečný vašemu zdraví!

Kromě toho, že mi vynechávalo srdce, které mě už ani ne tak bolelo, jako se stalo středobodem mého utrpení, jsem zjistil, že mi dochází dech. To bylo hodně divné, protože hráči v Barlioně dýchali jen reflexivně. Astmatik mohl ve hře zadržet dech na několik minut, pokud tedy měl potřebnou schopnost. Proto se můj aktuální stav nemohl více vymykat normálu. Nevadí, zkusím o tom později něco zjistit.

Pořád to není ono, zhodnotil já-Svard sošku a nespokojeně sevřel rty. Chybí nám jeden malý detail, ale nedokážu přesně říct jaký.

Já vím, odpověděl jsem. Právě teď potřebujeme šamana a já naštěstí vím, kde bychom jednoho mohli sehnat.

Vnucení esence. Schopnost šamanů, kterou jsem si do hlavního seznamu schopností přidal již dříve. Tato schopnost dokázala ze šamana udělat skutečnou bestii, pokud hráč věděl, jak ji správně použít. Zapudil jsem myšlenky na další rychle přicházející vlnu bolesti – jelikož už ji nebudu schopen přečkat – a začal jsem sošce, tedy spíš kusům kamene, které pohromadě drželo lepidlo a kouzla, vnucovat pohyb. Kdyste se mě zeptali, jak se mají hýbat kusy kamene v soše, netušil bych, jak vám odpovědět. Věděl jsem jen, že když už by neměly být živé, nemohou být úplně mrtvé. Sám jsem dobře netušil, čeho chci vlastně dosáhnout, ale já-Svard mi nějak pomáhal, přidával různá kouzla a vedl mou ruku…

Pozor! Úroveň bolesti přesáhla limit vašeho organismu. Odhadovaný stav organismu: 55 %.

Mód Jednoty ukončen.

„No toto!“ pronesl Svard pomalu, jako by musel každé slovo hláskovat. Před očima mi probíhala systémová oznámení, ale neměl jsem sílu si je přečíst. Cítil jsem se hrozně a při vědomí jsem se držel jen díky vynaložení neskutečné síly vůle.

„Vezměte sochu i výrobce!“ ozval se v mých hučících uších neznámý hlas. Chtěl jsem protestovat, že soška patří mně, ale svět okolo se zrádně vyplnil nejdříve červenou a následně černou barvou. Temnota vše skryla…

„Zdravím tě, příteli mého lidu,“ pronikl ke mně temnotou téměř neslyšitelný hlas starého muže. Ztěžka jsem otevřel oči a všiml si, že ležím na malé pohovce. Přítmí, prakticky nezasažené dvěma tlumenými lampami, vytvářelo v pokoji velmi tajemné prostředí. Lampy jsou v Barlioně velmi vzácné, 99,99 % osvětlení představují pochodně a zbytek tvoří svíčky a ohně. Přijde mi, že někdo do Barliony přinesl magicky svítící lampy. „Vykonal jste úžasný skutek. Nejenže jste našel úlomky, ale podařilo se vám obnovit část naší minulosti. Rád bych vám osobně poděkoval. Světlo!“

Celý pokoj nyní ozářilo světlo z většího množství tlumených lamp, které zářily dost na to, abych se mohl lépe podívat na osobu, která ke mně mluvila. Na gauči připomínajícím obrovské křeslo seděl starý Tricinián na 500. levelu. Dal bych ruku do ohně za to, že sedím v pokoji s vládcem tvorů s modrou kůží. Abych byl přesný, tvoru sedícímu na gauči se už veškerá modř z kůže vytratila a na vrásčité a nemocné kůži ji nahradila šedá barva. Jeho vybledlé oči se dívaly mým směrem, ale jeho pohled jsem necítil. Měl jsem dojem, že je Danrei slepý.

„Během našeho pobytu na této planetě,“ promluvil vládce Triciniánů pomalu, jako by ho každé slovo stálo spousty sil, „se nám kus naší historie podařilo získat zpátky díky jedné jediné osobě. Karmadont, pozdější vládce a muž, jehož osudem bylo sjednotit všechny lidi do jednoho císařství.“

Karmadont? Kromě všeho jiného byl tento císař i výrobcem? To je mi novinka. Musím požádat Stacey nebo Barsu, aby mi o něm zjistily víc. Už dávno jsem si měl o prvním císaři Malabaru něco přečíst.

„Obyčejný válečník Karmadont pomohl naší rase zjistit více o sobě samých,“ pokračoval starý muž, „proto jsme mu poděkovali tím, že jsme mu řekli o Stvořitelově hrobce, jejíž umístění jsme objevili. Karmadont z ní vyšel jako císař, vyrobil šachovnici, uzamkl vchod a přiměl mě složit přísahu, že polohu hrobky nikomu nesdělím. Během minulých tisíciletí se nikomu dalšímu nepodařilo poskládat z úlomků další náhled do naší minulosti. Dostali jsme se do bodu, kdy jsme byli šťastni i za samotné úlomky. Ztratili jsme veškerou naději, když… Hleď!“

Starý muž pozvedl ruku a ukázal na zeď. Podíval jsem se na ni a potřásl sám sobě rukou, že jsem si vzpomněl na nahrávání. Zeď zprůhledněla a já jsem pohlédl do vnitřností vesmírné lodi. Je to vážně divný pocit, když jedete na nějakou dětskou oslavu do vesnice a ocitnete se na maškarním plese v císařském paláci. Tím mám na mysli to, že Barliona je známá pro svůj znamenitý středověký ráz a naprostou nepřítomnost technologií. Asi před deseti lety, předtím než se Barliona stala nejoblíbenější a posléze jedinou hrou na zemi, existovaly ještě další projekty, které umožňovaly lidem vcítit se do pocitů pilota vesmírné lodě, vesmírného mariňáka útočícího laserovými zbraněmi na osadu Draxonů nebo obránce bojujícího proti draxonským útokům.

Při pohledu na vnitřek triciniánské lodi jsem ucítil déjà vu. Před očima jsem měl zničenou, ale velmi přesnou kopii kapitánského můstku transportní lodi jednoho populárního emulátoru kosmických bitev. Je velká škoda, že Barliona postupně ničila všechny konkurenční hry, ačkoli to vlastně nebyl její záměr. Mezi produktem Korporace a ostatními firmami byl ohromný rozdíl. Jiné hry mají stále funkční servery a nějací hráči na nich hrají, ale aktuálně se s Barlionou nikdo nemůže měřit.

Celé mé tělo se roztřáslo a naskočila mi husí kůže. Zamračil jsem se, jako by mě zabolel zub. Vzpomínka na nedávnou jednotu byla stále velmi živá. Přímo uprostřed kapitánského můstku stála socha, kterou jsme složili. Připomínala brankáře pozorujícího balón, který zachytil na hrudi. Místo balónu však socha držela zelenou zářící kouli, ze které stoupala nic nevážící vlákna mlhy a táhla se až ke stěnám a stropu můstku. Mlha se navíc pohybovala, jako by jí hýbal vítr.

„Opravář,“ vysvětlil vládce Triciniánů. „První opravář od doby, kdy jsme na tuto planetu přišli. Na opravení lodi budeme potřebovat tisíce let, ale našim lidem se vrátila naděje. Naděje, že se jednoho dne vrátíme domů.“

„Váš svět byl zničen,“ připomněl jsem mu.

„Náš domov je tam, kde přebývá Griana, naše bohyně. Každý člen naší rasy ji cítí a ví, kam má jít. Až loď opravíme, opustíme tuto planetu a setkáme se s dalšími přeživšími své rasy. Máš mé velké díky, Mahane! Mí lidé nikdy nezapomenou, co jsi pro nás vykonal!“

+24 000 bodů reputace u Triciniánů.

Aktuální úroveň: velebený.

„Sám nemohu přísahu, kterou jsem Karmadontovi složil, porušit, ale musím udělat něco, abych zajistil, že si naši rasu budete pamatovat až do konce vašich dnů. Proto vám poskytnu tu nejcennější věc, kterou na světě najdete – poskytnu vám vědění. Být nejvyšším šamanem vyžaduje velkou odpovědnost, která ani tak nezávisí na osobním růstu jako… nesejde na tom, kolik času investujete do zdokonalování sebe sama; to směřuje jen k rozkladu. Hlavní účel šamanů leží úplně jinde. V Anhursu je šamanská škola. Ve škole je knihovna a v ní jediná kniha. Četl jste ji?“

„Ano. Nemám ji přečtenou celou, ale už brzo…“

„Zapomeňte na ni,“ přerušil mě starý muž. „Jak může být nějaká zkušenost předána na kusu papíru? Jak se může někdo naučit, co to znamená být spirituálním vůdcem, jen z písmenek? Ta kniha nikdy neodpoví na základní otázku: Jaké je skutečné poslání šamanů? Můžete několik let plnit úkoly zadané nejvyššími elementály obou světů, můžete konat nepředstavitelné skutky, díky nimž si vysloužíte úctu celého světa a elementálové nebudou mít jinou možnost, než vás povýšit na Zvěstovatele. Ale leží osud šamana právě tam? Je zrovna tahle cesta tou, kterou si přejete následovat? Povězte mi, vysvětlete tomuto starému a bolavému Danrei pravý smysl cesty šamana…“

„Já… no, víte… pro mě to je…“

„Sám mi na tu otázku nemůžete odpovědět, protože odpověď neznáte. V tomto světě se ztrácíte a pro oči nevidíte, co je vlastně třeba. Sešel jste z cesty… za vaši pomoc při nalezení historie naší rasy vám zase já pomůžu znovu nalézt vaši cestu.“

No teda! Přednáška pro šamany od vládce frakce, která se specializuje na prodej vylepšujících se předmětů. To je jízda! Nejen že jsem neměl nejmenší tušení, že Triciniáni mají vládce na 500. levelu, ale právě on stojí přede mnou a tvrdí mi, že nejsem nic moc šaman!

„Nejsem už tak silný, ale povězte mi, co mají všichni mocní šamani, které znáte, společného? Co je všechny spojuje?“

„Oba jsou Zvěstovatelé,“ vyhrkl jsem a nechal se vtáhnout do jeho hry.

„Co dalšího?“

„Jsou… no…“ Na druhou podobnost jsem nemohl přijít. Co se dá říct zároveň o orku Pronthovi a goblinu Kornikovi? Či třeba o člověku Almisovi, i když ten je jen nejvyšším šamanem? Stejná barva kůže? Nejsou to lidé? Nekonečná zásoba sarkasmu? Nezdolný duch? Tvrdohlavost? Skutečnost, že všichni tři byli mými učiteli?

UČITELI!

To je ono! Už chápu, kam Danrei míří! Není důležité, jak daleko se po cestě šamana dostanete, pokud s sebou budete mít společníka! Jde o to učit jinou osobu, jak následovat správnou cestu! Cestu pocitů, cestu smyslů, cestu sebepoznání… Hlavním úkolem šamana není stát se nejsilnějším nebo být miláčkem publika. Hlavním cílem každého šamana je připravit dalšího, kterého pokládá za vhodného! Právě proto se stal Prontho Zvěstovatelem – vedl mě zasvěcujícím procesem. Ačkoli neměl právo nikoho učit, byl to on, kdo bude navždy mým prvním učitelem. Proto získal… Dobrá! Co nejdříve potřebuju nějakého učedníka!

Proč mi něco takového říká Danrei a ne Kornik či Prontho? Přece sama Kalatea, která šamany prakticky stvořila, tohle musí dobře znát. Že by to bylo tajemství jejího řádu? Proč mi tuto velmi důležitou informaci zatím nikdo z nich nepředal?

„Z tvého výrazu vidím, že jsi spatřil zákrutu, která tě přivede zpátky na pravou cestu šamana. Nic jiného ti nemohu dát. Od této chvíle ti budou naše dveře vždy otevřené a ceny srazíme na co nejnižší úroveň. Jdi, už jsem se namluvil na sto let dopředu.“

Učedníci…Nemohl jsem tomu uvěřit, potřebuji učedníky! Kde se dají sehnat?

Rozrušeně jsem od Triciniánů odešel. Na jednu stranu jsem získal velebenou reputaci, za jedinou sošku mi přibyla nejvyšší možná úroveň a to je skvělé. Pokud jsem si dobře vzpomínal, Anastaria u nich má jen reputaci vážený. Svou úžasnou ženu jsem přeskočil o velký kus. Na druhou stranu, proč mi o učednících řekl až jeden člov– tedy Danrei – a ne jiný šaman?

„Korniku!“ Zavřel jsem oči a poslal svému učiteli zprávu. Teď a nikdy jindy jsem potřeboval radu od věčně nenaloženého goblina. Vlastně ne ani radu, chtěl jsem se mu podívat z očí do očí. Teprve pak vše zapadne na své místo. Nevím, zda by mé zvolání fungovalo na elementály, ale dál jsem do okolního světa vyzařoval svou touhu se s ním setkat. Stejně jako to dělám s heroldy…

Získal jste novou schopnost své třídy postavy: Hlas učitele.

Se svým učitelem můžete nyní komunikovat i bez pomoci elementálů. Pozor! Jakmile dokončíte svůj trénink, tato schopnost zmizí.

„Učedníku?“ Dokonce i ve svých myšlenkách jsem cítil hloubku goblinova překvapení. Uplynula jen krátká chvíle a v celé své kráse se přede mnou objevil Kornik. Je to velmi příjemné být Zvěstovatelem a mít možnost se přesouvat po kontinentu kamkoli se vám zlíbí.

„Učiteli,“ pronesl jsem, uklonil jsem se co nejhlouběji, jak se vůči starším osobám a především vůči svému mentorovi sluší a patří.

Kornik se chvíli vzpamatovával, ale pak řekl:

„Takže už jsi konečně dospěl? Ještě tohoto dne pošlu všem svobodným občanům oznámení, že nejvyšší šaman Mahan hledá učedníka. Prozatím jen jednoho a uvidíme, jak to půjde… Přišel jsi na to sám, nebo ti někdo poradil? Pochybuju, že by ti to řekla Kalatea, tato informace je jedním ze základních kamenů jejího řádu. Prontho, nebo snad Almis? O tom pochybuju. Opravdu jsi na to přišel sám?“

„Z toho tvého učení? To určitě. Přečti knihu, přečti knihu, jdi po cestě šamana, neuhýbej z ní…“

„To je zvláštní, nikdo ti neřekl, že být šaman není žádný med? Navíc tebe nikdy nezajímaly názory ostatních. Máš přece vlastní hlavu. Nebo je jen na polykání jídla a vydávání zvuků? Ne, učedníku, musíš přijmout smysl všeho.“

„Nepřišel jsem na to úplně sám…“

„Proto se tě ptám, kdo ti poradil? Komu mám jít nakopat za to, že zkazil mého učedníka?“

„Vládci Triciniánů.“

Kornikovy oči se na chvíli zbarvily do šeda, ale ihned se zase zklidnil a pokračoval, jako by se nic nestalo:

„S nabráním učedníka ještě nějaký čas počkej. Nejdřív dokonči ten hrad. Nic dalšího už tu dělat nelze. Teď ti ještě pomůžu, ale pak už budeš na vše sám,“ dodal Kornik poté, co se na chvíli tiše zahleděl do dáli. „Kam pořád tak pospícháš? Půjdeme spolu. Je spousta toho, co tě musím ještě naučit… ty nepřipravený učiteli.“

Aktualizace úkolu Cesta šamana, část 4. Trénink.

Popis: Dokončete pod vedením Kornika svůj trénink.

Doba trvání: 10 dnů. Typ úkolu: pro šamany.

Dostupný úkol: Cesta šamana, část 5. Učedník.

Popis: Připravte učedníka na zvládnutí šamanského zasvěcení.

Typ úkolu: pro šamany. Odměna za splnění: titul Zvěstovatel. Omezení: bude rozhodnuto, jakmile učedníka získáte.

Ještě než jsem vložil svou ruku do Kornikovy dlaně, zkontroloval jsem své statistiky a vlastnosti, abych je mohl později porovnat. Byl jsem zvědavý, co mi vlastně za vyrobení sošky přibylo. Pokud si vzpomínám, před očima mi proběhlo šílené množství systémových zpráv, proto stojí za to zjistit, co mi vlastně oznamovaly. Otevřel jsem své statistiky a začal je pročítat.

Podívejme… dovednost se nezměnila. Stále je na desáté úrovni, sochání ji nic nepřidalo. Je to škoda, ale naprosto to chápu. Hlavní kus práce odvedli Svard s Chironou. Já jsem jen vyvolal elementála a z nějakého důvodu vtiskl sošce život. Odolnost 154. Hmm… kolik jsem měl předtím? Abych řekl pravdu, nevzpomínám si a nechce se mi to ani zjišťovat. Můžu si představovat, že jsem tolik neměl a o něco povyskočila. Spiritualita 85. Tady jsem rozhodně svou předešlou úroveň znal! Posunul jsem se o 11 bodů! Skvěle!

Mé hlavní statistiky ani charisma se nepohnuly, jejich hodnoty jsem si pamatoval. Na druhou stranu úroveň vodních elementálů vyskočila na 12. Jediné vyvolání mi přidalo 3 body, což je výsledek, za který stálo za to bolestí omdlít. Rozdíl mezi elementálem jednoty a mou úrovní je jen osm bodů, příště možná vydržím i čtyři vlny. Aspoň myslím. Tedy pokud nějaké příště bude.

„Budeš se ještě dlouho kochat sám sebou? Na rozplývání se nad svými statistikami bude čas později!“ Kornik sám popadl mou ruku, provedl podivný pohyb a Anhurs zmizel.

Během tréninku je veškerá komunikace s vnějším světem zablokována. Telepatie je během tréninku nefunkční.

„Co ti mám povídat, draku,“ pronesl Kornik trochu krypticky a zahleděl se na rozlehlé modré moře. „Vítej na domácí půdě rodiny, do které ses přiženil. Pokud existuje někdo, kdo tě teď může učit, jsou to oni.“

Do písku kousek od nás se zarazil trojzubec a ze slaných hlubin se začali nořit ti, kteří by rádi viděli draka jen jako kus masa napíchnutého na klacek a otáčejícího se nad ohněm.

„Hodně vody uplynulo od chvíle, kdy jsme se viděli naposled, Korniku,“ pronesla jedna ze sirén s diadémem na hlavě. Jelikož měla siréna 500. level, mohl jsem bezpečně předpokládat, že byla vládkyní této rasy. Musím Stacey říct, že na světě přeci jen nezůstala sama.

„Chyběl mi vhodný učeň, kterého bych vám mohl přivést, velká Nashlazar,“ odpověděl goblin a k mému ohromnému překvapení se uklonil. „Můj učedník je mistrem ve vyvolávání elementálů, stále se však nechává ovládat mozkem. Nikdo jiný než vy ho tento zlozvyk neodnaučí.“

Rudé Nashlazařiny oči se podívaly mým směrem, jako by mě chtěly roztrhat na kousky a každý z kousků dlouho a do detailu studovat. Nakonec potěšeným hlasem řekla:

„Učit nepřítele, jak cítit svět… Existuje ještě něco zajímavějšího?“

12. kapitola

Bludiště touhy

Korniku, přišel jsi o rozum? zeptal jsem se goblina pomocí našeho nově objeveného telepatického spojení. Vždyť jsem drak!                      

Právě proto jsem tě sem přivedl, vystřelil Zvěstovatel svou odpověď do mých myšlenek. Pokud bys byl člověk, vzal bych tě k hlavnímu šamanovi orků. Ty jsi však drak! Proto tě jen Nashlazar může naučit, jak správně cítit a vnímat svět. Já, Prontho ani Patriarcha to nedokážeme. Pouze ona!

Korniku, pokud tvůj učedník míní řvát tak hlasitě, že se to bude rozléhat po celé astrální rovině, budu nucena ho umlčet, „uslyšel“ jsem najednou Nashlazar promluvit k mému učiteli.

Dobrá, učitelko, budu ho varovat, odpověděl jí goblin, čímž se můj šok naplnil až po okraj. Siréna je učitelka mého učitele? No tohle! Vždy jsem si myslel, že se Kornik vytáhl nahoru sám za tkaničky vlastních gobliních bot, ale teď se ukázalo…

Nashlazar, jak je možné, že vás také slyším? oslovil jsem telepaticky sirénu.

Jelikož, můj nepříteli, jsi připraven stát se mým učedníkem, hřmotný sirénin hlas zněl v mé hlavě jako klakson. Chystáš se podstoupit zkoušku a je dobře, že mě můžeš slyšet. Po celou dobu tě budu rozptylovat, navrhovat nepřesné nápady, lhát, pokoušet tě a dělat vše, abych zajistila tvůj neúspěch. Uvidíme, zda jsi dostatečně připraven stát se nejvyšším šamanem…

Ale já už jsem nejvyšší šaman!

V rámci svých schopností jsi vyšším šamanem. Co se týká zkušeností, můžeš být maximálně tak šamanem elementů. A svými úspěchy se rovnáš jedině zasvěcenci! Všechny tyto kroky jsi přeskakoval, nezajímal se o to, co znamenají, proč jsou umístěny právě tam, kde jsou a jaké požadavky na tebe kladou. Prošel jsi jimi jen díky síle, sebevědomí, pocitům… Přišel čas, abys dokázal, jak na tom skutečně jsi. Můj názor je jednoznačný – na titul nejvyššího šamana jsi zatím nedosáhl. Pro mě jsi zasvěcenec a jsem odhodlána ti to dokázat tím, že ti umožním projít zkouškou. Z toho důvodu…

Klakson v mé hlavě utichl, ale Nashlazar provedla podivný pohyb a objevila se přímo přede mnou. Se svou dvoumetrovou postavou se nade mnou tyčila jako socha a pozorovala mě jako něco… jako něco opravdu velmi nevábného. Něco, co vás normálně přiměje se zamračit a podívat se jinam.

„Nejvyšší šamane Mahane!“ pronesla siréna hlasitě. „Já, Zvěstovatelka Nashlazar, tě zvu stát se mým učedníkem! Abys to dokázal, musíš projít zkouškou, která určí tvůj skutečný titul, nikoli ten, který jsi dostal od osob, jejichž životy jsi zachránil.“

Zachránil život? Mluví o Kornikovi a Pronthovi? Ale Nejvyšším šamanem mě přece udělali nejvyšší elementálové obou světů! Jak může siréna popírat jejich vůli? Na to nemá právo!

Jako naprostý výsměch mým myšlenkám se přede mnou okamžitě objevilo oznámení:

Byla vám nabídnuta šamanská zkouška: Bludiště touhy.

Výsledek této zkoušky určí přesnou úroveň vaší třídy postavy v souladu s vaší silou a schopnostmi. Přejete si přijmout tuto nabídku?

Pozor! Váš titul nejvyšší šaman může být po výsledku zkoušky změněn.

„Nebo by ses radši dál oddával iluzím o své výjimečnosti?“ ušklíbla se siréna, když mé přemýšlení nad přijetím zkoušky trvalo příliš dlouho.

„Vaši nabídku přijímám,“ nenechal jsem se zahanbit a sledoval oznámení, že pátá část šamanského úkolu, pro kterou jsem si měl najít učedníka, se odkládá až do chvíle, než mě Nashlazar uzná nejvyšším šamanem. Čtvrtá část, kde jsem měl trénovat pod Kornikovým vedením, byla pozastavena, dokud neprojdu bludištěm touhy a tréninkem s Nashlazar.

„V tom případě,“ pronesla siréna ke Kornikovi, „jej od tebe přijímám, učedníku. Od této chvíle bude způsobovat bolesti hlavy mně.“

„Učitelko.“ Goblin sklonil hlavu a zmizel. Počkat, počkat! Kdo mě vezme zpátky domů?

„Postav se támhle,“ ukázala Nashlazar trojzubcem na malý placatý kámen u vody. „Hned začneme se zkouškou.“

Jste připraven spustit Bludiště touhy?

Stačil mi jediný pohled na sirénu, abych si uvědomil, že si svou vítěznou chvíli jaksepatří užívá. Jako by mé degradování bylo jejím celoživotním cílem a ten šťastný moment právě nadešel… No, ať jde k čertu! Jsem šaman!

Přede mnou se objevila široká kamenná chodba, ve které byla každých pět metrů do stěny zasazena pochodeň. Asi třicet metrů uvnitř chodby jsem viděl odbočku vpravo, která mi nedovolila spatřit, co leží dál.

„Přijď za mnou, Draco. Potřebuju tě…“

„Už jdu.“

„Ahoj, brácho,“ řekl Draco. Rozhlédl se a ztuhl. Vykulil oči, ve kterých se mu zračila hrůza. Hleděl do dáli, jako by věděl, co na nás za odbočkou čeká.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal jsem se svého totemu, když mi začalo být jasné, že sám od sebe nepromluví.

„K-kd-kde to jsme?“ zeptal se Draco vystrašeně? „Cítím nějaké spojení se světem… B-brácho, bojím se… Cítím, že bych tu mohl zemřít. Zemřít a už se znovu neobjevit…“

„Můžeš zase odejít?“ zeptal jsem se znepokojeně. Nechtěl jsem riskovat, že Draca ztratím, i kdyby to mělo znamenat můj neúspěch.

„Ne… něco mi brání!“ odpověděl Draco vystrašeně. „Vidím portál, ale je zakrytý nějakou bariérou!“

„Portál?“

„Kdykoli od tebe odcházím, projdu portálem… nebo prostě něčím, co jako portál vnímám. Ale teď ho nemůžu použít. Vstup do něj překrývá cosi, čím nemůžu projít! Brácho, já se fakt bojím!“ Draco se u mých nohou stočil do klubíčka a začal výt jako pes, kterého někdo nakopl. To je poprvé, co vidím Draca se takhle chovat! Nikdy dřív to neudělal!

„Nilirgnisi, poslouchej mě.“ Sklonil jsem se k Dracovi, vzal jeho hlavu do mých rukou a přiměl ho podívat se mi do očí. „Nikdo a nic ti nemůže ublížit! Jsi můj totem. Kdokoli, kdo po tobě půjde, se musí nejdřív vypořádat se mnou!“

To je divné. Nikdy jsem si nevšiml, že má Draco zelené oči. Jsou tak fascinující, zářivé a hoří nadpozemským žárem, až dostávám pocit, že bych nejradši do nich vplul a spojil své vědomí s totemovým. Zelená zeď Dracových smaragdových očí mě pohltila, přebarvila celý svět do barev jara a…

Odemknul jste schopnost: Spojení s totemem.

Nyní můžete spojit své vědomí s vědomím vašeho totemu. Výsledek použití této schopnosti závisí na tom, čeho chcete spojením dosáhnout.

Vskutku dobře zamlžený popis… Odemknul jste novou schopnost, ale musíte zjistit sám, co vlastně dělá. To ale není to hlavní. Konečně se mi v hlavě objevila ta správná otázka – kolik podobně skrytých schopností vlastně šaman má? Změny esencí předmětů, spojení s totemy, komunikace s učiteli. Co mi ještě zůstávalo skryto? A proč mi ani jeden z učitelů prostě neřekne, co všechno můžu získat? Místo toho mě pořád jen postrkují k práci s elementály.

„Brácho, slyšíš mě?“ zazněl mi v hlavě Dracův hlas. „No to je něco! Takhle vypadá náš otec?“

„Ano, je to obrovský zelený drak.“

Imitátor mého totemu se asi dostal k mým záznamům a podíval se na mé setkání s Renoxem. Však ať se podívá, může mu to jedině prospět. Já jsem se rozhlédl a všiml jsem si, že jedna část zelené, lehce mlhou zakryté vegetace, kde jsme se s Dracem objevili, se oproti zbytku trochu lišila. Jako by na mě křičela: „Podívej se sem!“ Jakmile jsem si to místo začal vědomě prohlížet, objevila se mi před očima obrazovka. Jako bych seděl v kině. Jeden za druhým se na obrazovce začaly střídat názvy filmů: první vyvolání, druhé vyvolání, třetí vyvolání… Podle toho, jak názvy svítily, mohl jsem si nějaký z nich zvolit. Vybral jsem si tedy první vyvolání a …

Mým směrem mířil vyděšený, ale palčivý pohled šamana a od něj ke mně se natáhla ruka. Jakmile pronikla jakousi neviditelnou bariérou, začala zeleně zářit – udělen přístup. Když mě ruka pohladila, prolila se mnou vlna nádherného pocitu. Na chvíli se stáhla zpět a vrátila se s dlaní plnou hrášků. Mňam! Výborné hrášky! Zelená záře ruky byla vyměněna za modrou svatozář. Spatřil jsem svého majitele. Přede mnou stál můj přítel…

Mé první setkání s totemem. Ukázalo se, že jsem mohl příběh Dracova života, nebo tedy toho, co si pamatoval od našeho prvního setkání, nejen vidět, ale cítil jsem i jeho pocity! Chápal jsem, co se mu líbilo a co ne. Mohl jsem pochopit, jakým směrem by se měl dál vyvíjet… Jak je možné, že jsem tuto schopnost našel až teď?

„Takže jsme u sirén? Ale vždyť to jsou naši nepřátelé! Proč si tě vládkyně našich nepřátel vzala za učedníka?“

„Protože si přeje mi všechno vzít. Tato milá siréna má jen jeden cíl. Dokázat mi, že nejsem hoden titulu nejvyšší šaman. Ukaž mi portál, kterým normálně odcházíš…“

„Támhle.“

Se zábleskem zmizel zelený svět a nahradila ho temnota, kterou pronikalo jen světlo zářivého portálu. S portálem však nebylo vše v pořádku. Zakrýval ho jakýsi poklop. Jako by někdo před portál postavil tlusté sklo, aby se Draco z tohoto světa nedostal.

„Nemůžu tím projít.“

„Zkusil jsi to rozbít?“

„Jo… zatřepe se, ale nic víc. Dokonce na tom nezůstane ani škrábanec.“

Třepe se? Představil jsem si, že mi vyrostly dvě obrovské virtuální ruce, a natáhl jsem se ke sklu. Pokud se třepe, mohl bych ho rozbít, nebo alespoň ohnout na jednu stranu tak, aby se za něj mohl Draco protáhnout.

„Pomoz mi!“ vyšlo ze mě, když jsem se mentálně opíral o hranu skla. Byl snad nějaký rozdíl mezi tím, jestli jsem Dracovi skutečně pomáhal, nebo zda se mi přehřál mozek a horečnatá představivost přede mě prostě jen skládala jakési podivné obrazy? Nejdůležitější v tuto chvíli bylo to, aby se můj totem dostal pryč. Rozhodně jsem nechtěl, aby v bludišti padl.

„Podrž to na chvíli, tou škvírou bych se měl protáhnout!“ uslyšel jsem v hlavě po minutě Dracův hlas. Nehledě na to, že jsme vlastně propojení a navíc se vše odehrávalo ve virtuální počítačové hře, valil se ze mě pot jako z kohoutku a já jsem se snažil zahnat touhu protřít si oči. O chvíli později se touha změnila. Chtěl jsem tu nesnesitelnou, obrovskou váhu ihned pustit. Teď už mi Draco nepomáhal a snažil se protáhnout za sklo. Záda mi bolestí skřípala, paže byly odtrhovány od těla a tou neskutečnou vahou se mi dokonce zuby o sebe rozdíraly na prach.

Do mysli mi vstoupily zrádné myšlenky. Proč bych měl pro svůj totem tak trpět? Vždyť je to jen nějaký program! Proč se poštím do takového masochismu, když bych s ním mohl projít celým bludištěm a třeba ho i trochu vylevelovat? I kdyby umřel, ztratí prostě jen deset levelů. To je toho…

„Ještě malý kousek, brácho!“ objevily se myšlenky mého totemu. „Už už se začínám prodírat skrz! Drž to chvilku!“

Drž to! To se lehko řekne, když vás zrovna nic netrhá na dvě poloviny. A to jen proto, že někdo za posledních pár měsíců dost povyrostl. Když byl Draco malý, rychlý a hbitý, dokázal se protáhnout kudykoli. Na 54. levelu už byl tlustý a nemotorný! Kdo ví, třeba by mu ztráta deseti levelů pomohla!

Chlad mého potu mnou pronikl až ke kostem, když jsem si uvědomil, nad čím to přemýšlím. To nebyly mé myšlenky! Počkat! Vypadněte! Ale já se musím držet. Musím se držet i při vyhánění těch myšlenek, aby se Draco mohl dostat k portálu! Bludiště touhy… spíš je to bludiště pokušení! Jaké monstrum by dokázalo navrhnout, abyh Draca zabil?

„Už jsem prošel, díky, brácho!“ zpráva od mého totemu mi projela hlavou a svět okolo se znovu změnil. Stál jsem zase v kamenné chodbě osvětlované světlem pochodní. To bylo o fous! Ale Draco se už vrátil a já se můžu vydat dopředu!

Popošel jsem o jediný krok, když se objevila nová zpráva:

Titul Šaman elementálů potvrzen.

To byla součást zkoušky? Ale jak mohli vývojáři při přípravě jeskyně tušit, že svůj totem přivolám? Nebo postupně zkoušku upravují podle toho, jaký si zvolím postup?

„Před mnoha lety byli draci slabým, nadbytečným a bezbranným druhem!“ rozezněla se slova sirény ve chvíli, kdy jsem oznámení odsunul stranou. „Byli pouze otroky, kteří ničili kohokoli, na koho Tarantule ukázaly. Na oltářích pavoučích pánů Barliony obětovali miliony nevinných duší, čímž pavouky posilovali. Tarantule už neexistují, ale draci jsou stále stejnými otroky. Svoboda je jim naprosto neznámá.“

Zatnul jsem zuby a vstoupil do chodby. Chtěl jsem jí nějak odpovědět, ale udržel jsem se. Věděl jsem, že mě siréna jen provokuje. Až se naskytne možnost si s Renoxem pohovořit, zjistím pravdu. Teď budu jen naslouchat, co mi chce má nová učitelka říci.

Jakmile jsem zatočil vpravo, musel jsem se znovu zastavit. Chodba končila a přede mnou se objevily čtvery dveře. Něco mi říkalo, že si musím vybrat ty správné.

„Kdysi dávno nejvyšší vládce sirén, nedostižný Shaldange, přišel k vládci draků a nabídl mu spojenectví. Chtěl společně s draky vládu Tarantulí svrhnout. Sirény měly podporu kyklopů, titánů, minotaurů a Almageriánů. Pokud by se k nim přidali ještě draci, mohli společně zničit Tarantule už tehdy… Ale strach… strach a touha po moci, touha po tom stát se nejmocnějšími ze všech otroků…

Draci souhlasili, přijali nabídku a nabídli ukázat svým novým spojencům cestu, kudy na Tarantule nejlépe udeřit… Zatracení zrádci. Toho dne se v Barlioně málem objevil nový bůh. Ještě nikdy svět neviděl v jeden den tolik mrtvých. Minotauři a Almageriáni byli do jednoho pobiti. Z titánů a kyklopů zůstal jen pouhý stín jejich předchozí síly a přežít se podařilo jen sirénám, které žily hluboko pod vodou. Toho dne se zrodilo světoznámé pořekadlo: „Můžeš věřit i katovi, který ti právě nasazuje oprátku, ale nikdy nevěř drakovi…“

To je ale tuhá siréna. Fakt že jo! Všechny rasy měly, mají a budou mít své zrádce. Nezáleží na tom, jak ta či ona rasa vypadá nebo kde žije. Taková je prostě nátura inteligentních tvorů. Někteří chtějí víc, aniž by brali ohled na ostatní lidi, sirény, titány… Ale nenávidět kvůli něčemu takovému celou rasu? To je z mého pohledu dost zaslepené. Například Pohroma – dívka, která zabíjela draky jak na běžícím pásu. Zabít několik stovek draků kvůli jednomu hloupému drakovi je až příliš velká odveta. Vše musí mít svou míru. I zloba, jinak by pohltila mysl a navždy z ní vypudila myšlení.

Seděl jsem na zemi přede dveřmi a snažil se nevnímat sirénino brblání. Uzavřel jsem před okolním světem mysl a snažil se pochopit, které z těchto dveří jsou ty správné.

Jenže co zrovna v tomto případě znamenalo „správné“? Co je správné pro mě jako pro hráče, pro šamana, pro manžela, pro velitele klanu či pro kohokoli jiného, kým zrovna teď jsem? Zlato? Uznání od NPC? Nebo snad ostatních hráčů? První místo v žebříčku? Propuštění z vězení? Kornikovo uznání? Titul Zvěstovatele? Jak se ukázalo, bylo mnoho věcí, které by se za „správné“ daly pokládat. Jsem si jistý, že při průchodu labyrintem si budu muset vybrat, co je správné pro mě osobně a co je jen ozvěnou zvyku a sociálních norem.

Takže…

Hned při zavření očí jsem ucítil, že dveřmi úplně vlevo nesmím projít. Byl to divný pocit odmítnout dveře, aniž bych k tomu měl nějaký pádný důvod. Dalo se to připodobnit k… vlastně ani nevím k čemu. Ačkoli to bylo podobné situaci, jako kdybyste zavřeli oči a snažili se přijít na to, která ze čtyř svíček před vámi je zapálená. Potřebujete jen natáhnout ruku a zjistit, odkud sálá teplo. Stejně tak to fungovalo i tady. Musel jsem jen zavřít oči a podřídit se vlastním pocitům, když zakřičely: „Nevstupuj do levých dveří!“

Další dveře jsem rychle odmítl po tom, co jsem jen tak tak dokázal ovládnout dávivý reflex. Nevím, co do nich vývojáři přichystali, ale představil jsem si zbylé troje dveře a myšlenkou jsem otevřel opět ty levé. V představách jsem do nich vkročil a rychle otevřel oči, abych dokázal bojovat proti hnusu, který se na mě vyvalil. Doteď jsem ještě nezažil tak silný pocit odporu, nechuti a špíny. A to do toho počítám i situaci, kdy mě zradili lidé, které jsem bral jako své přátele. Jedna věc byla jistá, vyřadil jsem další dveře.

Následujících deset minut jsem na čtvery dveře jen tak hleděl a nechápal, co se vlastně ode mě žádá. Dokonce ztichla i siréna a přestala zpívat své litanie o tom, jak slabým jsem šamanem a že nemám nejmenší šanci bludištěm projít. Byl jsem ztracen, protože při myšlenkovém otevření dalších dvou dveří jsem v prvním případě málem z šílené bolesti hlavy ztratil vědomí a v druhém případě upadlo celé mé tělo na minutu do takové paralýzy, že jsem nedokázal pohnout ani malíčkem. Každé ze čtyř dveří za sebou skrývaly nějaké překvapení a já jsem neměl nejmenší představu, které si vybrat. Jen pro jistotu jsem se vrátil na začátek chodby, opřel se o zeď a snažil se naslouchat své intuici. Doufal jsem v nalezení nějakého tajného průchodu. Teď by se mi vážně hodil Staceyin amulet, který použila v jeskyni Velkoočka, ale…

Necítil jsem vůbec nic.

Chodba vypadala jednolitě, celistvě a končila u čtyř dveří, do kterých jsem se neodvažoval vstoupit. Jako by tu na tajný průchod nebylo místo. To je ale krásné bludiště…

No nic. Co nás čeká? Tedy kromě neskutečné touhy vyhnout se prvním dveřím, hnusu ve druhých dveřích, paralýzy ve třetích a migrény ve čtvrtých? Pokud bych si jednoduše musel jedny vybrat, které by to byly? Odpověď je jasná – buď paralýza, nebo bolest hlavy, jelikož do těch dalších dvou dveří rozhodně nevkročím. Ale proč by zrovna paralýza měla být tou správnou možností? Hned po vchodu do dveří bych se nemohl pohnout. Je rozhodnuto, otevřu dveře úplně vpravo.

„Kdysi dávno se vládce draků rozhodl uspořádat soutěž. Každý z jeho válečníků měl posbírat hlavy dětí, aniž by při tom zabil jakéhokoli jejich ochránce. Děti byly vždy schovány hluboko v jeskyních, a proto museli být draci velmi vynalézaví, aby se k nim dostali a cestou nikoho nezabili. Vládce draků chtěl ostatní přesvědčit o své odvaze a soutěže se zúčastnil. Lidé byli na Barlioně noví. Zatím se stále ukrývali v jeskyních a na nápad stavět města dosud nepřišli… Tato hra draků lidstvo téměř stála jeho už tak nuzné místo ve světě. Hlavy dvaceti tisíc dětí skončily na hromadě připomínající ohromnou pyramidu. Znáš místo, kterému se říká poušť Dalmashar? Až do dnešního dne stojí v srdci toho nehostinného místa monument připomínající dračí šílenství…“

Jakmile jsem došel k rozhodnutí, siréna se vrátila do mé hlavy a pokračovala v příbězích o dracích a jejich „hrdinských“ činech. Přemýšlel jsem, proč mi to vlastně říká. Už jsem chápal, že se draci nechovali jako dobrodinci, za které jsou nyní pokládáni. Dříve to byli zlí, ješitní a závistiví tvorové. To vše se však odehrálo před tím, než se Renox rozhodl ke změně. Co se týká masakru dětí, podle mě šlo o pouhou lež. Nějak jsem měl problém uvěřit, že by se vývojáři k něčemu podobnému odhodlali. Spousta barlionských cestovatelů by tak strašnou památku uprostřed největší pouště Volných plání objevila. Barlionu by po objevení tak hrůzného monumentu úřady okamžitě zrušily!

Mé zvolené dveře se otevřely s tak hrozným zaskřípěním, že mi z něj málem bolestí vypadly zuby. Další detail tohoto scénáře – ve hře jste za normálních podmínek své zuby necítili. Ale dobrá, rozhodnutí jsem učinil, zbývá jen udělat krok vpřed a doufat. Nic jiného mě nenapadalo.

Už jsem málem zvedl nohu, abych vstoupil do průchodu za dveřmi, když v tom jsem si to uvědomil. Já v těch šamanských záležitostech opravdu nejsem moc dobrý… Proč bych měl průchodem projít já sám? Touto nepochopitelnou hádankou můžou projít nejdříve mí elementálové. Vždyť jsem teď vládcem elementálů! Dobrá, ne vládcem, ale přinejmenším osobou, která s nimi může komunikovat. Proč mě to nenapadlo už dávno?

Šaman má tři ruce…

Pro vyvolávání šamanů nemusí nejvyšší šaman křepčit s tamburínou v ruce a bouchat hlavou do zdi, jako by se snažil projít do astrální roviny. Pro mě se však tento rituál stal psychologickým klíčem, kterým jsem svou mysl naladil na práci s elementály. V budoucnu bych se měl tohoto zvyku zbavit, ale teď ještě ne. V tuto chvíli nezáleželo na tom, jakým způsobem s elementály komunikuji. Zajímal mě pouze výsledek.

„NEMŮŽEME UMOŽNIT ŠAMANOVI ELEMENTŮ, ABY VYVOLAL SVŮJ ODRAZ!“ zařičeli nejvyšší elementálové nižšího i vyššího světa a jejich výrok mě rozesmutnil. Co se to vlastně děje?

Dvacet minut jsem se snažil vyvolat elementála, kterého jsem potřeboval, nebo spíš jsem si v hlavě elementála představoval a snažil se právě jeho vyvolat. Nic však nefungovalo. Jen mě začínala bolet hlava, jako by mi naznačovala, že už jsem jedny dveře otevřel a je potřeba se vydat dál. Měl bych se toho taky zhostit sám za sebe a neházet špinavou práci na nevinné elementály. Když bolest hlavy nešlo dál snést, přestal jsem s pokusy vyvolat elementála a vstoupil jsem do astrální roviny. Pokud se snažím někam dostat, měl bych to udělat právě zde. Nemohl jsem však předpokládat, že nejvyšší elementálové budou tak nenaložení…

„Vždyť právě vy jste mě určili nejvyšší šamanem!“ snažil jsem se jim připomenout, ale okamžitě mě přerušili:

„NASHLAZAR MÁ PRAVDU, BYL JSI POVÝŠEN PŘÍLIŠ RYCHLE, ANIŽ BYS POCHOPIL PRAVOU PODSTATU SVÝCH TITULŮ. SPOJENÍM SE SVÝM TOTEMEM SES STAL SKUTEČNÝM ŠAMANEM ELEMENTÁLŮ, ALE MUSÍŠ DOKÁZAT, ŽE JSI PŘIPRAVEN BÝT NEJVYŠŠÍM ŠAMANEM. DŮKAZEM BUDOU TVÉ ČINY. NÁSLEDUJ CESTU ŠAMANA. TEPRVE NÁSLEDNĚ SE ZNOVU MŮŽEŠ STÁT NEJVYŠŠÍM ŠAMANEM!“

A opět, jako bych byl nějakou zatoulanou kočkou, mě nejvyšší elementálové z astrální roviny vykopli do obyčejného světa. Hezky mi tím naznačili, co si o mně myslí. Já už jim prostě nerozumím. Když mě potřebují, jsem úžasný, pravý hrdina a tak dále. Když jsem jim k ničemu, mají mě za klasického šamana elementálů, který tam nemá co dělat! Navíc ještě otevřeně vystoupili proti svým dřívějším slovům a vzali mi titul nejvyššího šamana, který mi předali za přítomnosti dalších svědků. Jako by mezi vývojáři byl jeden, který mě opravdu, ale opravdu nemá rád a snaží se mi házet klacky pod nohy. Když si vzpomenu na setkání s Jamesem, mohlo jít o logické vysvětlení. Co když se s někým vsadil, že bitvu o Altamedu vyhrajeme?

Na mysl se mi začala drát myšlenka, že se mi možná bludištěm projít nepodaří, a navíc mi zablokovali další šamanské úkoly. V tom případě… Jaký mělo smysl snažit se dostat dál, když mě čeká jen bolest hlavy? Pokud bolestí zkolabuju, nebude to k ničemu dobré. A pak…

Když jsem popadl kliku dveří nejvíce vlevo, téměř jsem všechno vzdal. V životě jsem si prožil svůj díl strachu, ale s naprostou jistotou můžu říct, že nikdy nebyl strach tolik intenzivní jako v tuto chvíli. Prožíval jsem tak zřetelnou hrůzu, že jsem téměř nebyl schopný se sebrat a dveře otevřít. Ruka se mi zrádně třásla, nohy zeslábly, ale já jsem zatnul zuby a vkročil do chodby za dveřmi. Ať si všechny ty hloupé zkoušky narvou do zadku! Otestuju se sám!

Při pátém kroku jsem spadl na zem a stočil se do klubíčka. Zavřel jsem oči a snažil se sám sebe přesvědčit, že to, co právě teď prožívám, přece není reálné a nic z toho ve skutečnosti neexistuje. Nedokázal jsem však své chvějící se nohy přesvědčit, aby pokračovaly dál. Pokud by Barliona simulovala tělesné funkce ještě malinko reálněji, pak by mé pleny ztratily svou sněhově bílou čistotu. Hrůza mě spoutala, zničila, odhodila a já jsem se za ostudného fňukání plazil zpátky ke dveřím. Prostě jsem neměl sílu chodbou projít.

Jako korek z lahve šampaňského jsem byl vykopnutý ze dveří a bolestivě jsem narazil na protilehlou zeď. No fuj. Pocit úlevy mi dal šanci se zamyslet. Jedna věc byla jistá. První dveře mi jsou naprosto zapovězeny, jelikož prožít si něco takového znovu by bylo… bylo… ale co! Takhle nad tím přemýšlet nebudu! Bylo na čase si pěkně pročíst stav, v jakém se má postava nacházela. Přestanu myslet jako normální NPC a začnu přemýšlet jako hráč!

16:45:23 Vybrána chodba: strach.

16:45:24 Hráč podstoupil psychický útok: strach – 1. úroveň.

16:45:26 Hráč podstoupil psychický útok: strach – 2. úroveň; paralýza – 1. úroveň.

16:45:31 Hráč podstoupil psychický útok: strach – 3. úroveň; paralýza – 2. úroveň; stres – 1. úroveň.

Ti bastardi! Psychický útok!

Zlostně jsem první dveře pozoroval. Od této chvíle zapomenu, že existují nějaké další dveře. Pokud nedokážu projít chodbou za prvními dveřmi, nemá smysl sám sebe nazývat šamanem. K čertu s celým tréninkem i touhle zkouškou. Čelím testu. Testu své osobnosti…

Nepodařilo se mi vyvolat elementála, který by psychické útoky zablokoval, ačkoli jsem se o to pokoušel asi hodinu. Začínala mě znovu bolet hlava, aspoň už však vím, proč se to děje. Nejvyšší elementálové mi na popud vývojářů zakázali elementály vyvolávat. Musím tou chodbou prostě projít sám za sebe, aniž bych se uchyloval k nějakým nezdokumentovaným funkcím.

„Jednoho dne se vládci draků narodil syn. Ještěrky se rozhodly tak významný den oslavit svým klasickým způsobem. Na počest svých vládců zničily několik měst a Tarantulím složily k nohám duše mrtvých. Tehdy bylo srovnáno se zemí dvacet měst, ale to Tarantulím nestačilo. Duše lidí již nedokázaly uspokojit jejich choutky a chtěly okusit novou esenci. Právě tehdy se rozhodli, že chtějí okusit draka. Se svým požadavkem seznámili vládce draků. Buď se jim poddá on, nebo jeho syn… Den po obětování byl velitel draků a jeho letka spatřen při letu nad Barlionou, jako by se nic nestalo. Dvacet měst a jeho vlastní krev – byl ochoten se vzdát úplně všeho a Tarantulím předat celý svět, jen aby si udržel svou moc…“

Siréna odmítala zmlknout a dál spřádala pohádky o dracích. Teď si vymyslela příběh o tom, že byl Draco obětován Tarantulím, které si pochutnaly na jeho duši. Lži a provokace! Pokud by k něčemu takovému skutečně došlo, nebylo by možné Draca znovu oživit! Ani jako můj totem! Když je něčí duše zničena, není co oživit. Na druhou stranu, pokud se něco takového opravdu stalo, cítil bych se v dračí kůži skutečně nepříjemně. Komu by se líbilo žít jako syn zabijáka, zrádce a celkově slabého tvora? Nikdo si své rodiče nevybírá, ale kdokoli se od nich může odtrhnout… Počkat! Co to do mě zase vjelo? Snažím se tu přece vyrovnat s psychickými útoky, ne se probírat svým vztahem k dračí rase!

S neskutečnou těžkostí jsem potlačil touhu vstoupit do designového módu a vyrobit si nějaký předmět proti psychickým útokům. I přes své velké sebevědomí bych nikdy nevěřil, že vývojáři přichystali jeskyni jen pro mě. Ne. Jistě tento úkol už několik šamanů splnilo a siréna byla jen nějakou vedlejší postavou. Nádivka je pořád stejná, i když se změní příloha…

Bylo jasné, že pokud bych se testem pokusil projít s klenotnickými pomůckami, přišel bych o právo sám sobě říkat šaman. Teprve až v tuto chvíli jsem pochopil, co je pro mě to „správné“. Nebylo to zlato, názory ostatních hráčů, dokonce ani můj vztah se Stacey. Ne, ta nejdůležitější věc pro mě jsem byl já sám! Osoba, kterou skutečně jsem, a ne pozlátka a ozdoby, které mě obklopovaly. Ne osoba, kterou před sebou všichni chtějí ukrýt za každodenním životem, pravidly, zvyky, výmluvami typu „nechám to na pondělí“ nebo „udělám to hned ráno“. Prostě opravdová osoba. Osoba, která si sama sobě může položit Dostojevského otázku: „Mám pravdu, nebo jsem jen třesoucí se člověk?“

Kdo vlastně jsem?

Druhý příchod ke dveřím byl o dost jednodušší. Vztekem, jistotou, že dveřmi musím projít, a sledováním svých emocí se mi povedlo strach rozprášit. Stojí za to dodat, že seznam stavů, v jakých se postava nachází, nezmínil žádný psychický útok, ale minule bylo velmi obtížné byť jenom popadnout kliku u dveří. Teď jsem však neměl žádný problém dveře otevřít a zahledět se do dlouhé chodby, která mířila do temnoty. Vypadá to, že tím fakt budu muset projít…

17:21:11 Vybrána chodba: strach.

17:21:15 Hráč podstoupil psychický útok: strach – 1. úroveň.

Tělem mi proběhl třas. Svaly se v očekávání útoku napnuly. Sevřel jsem rty a zadržel dech. První úroveň strachu jsem však bez problému zvládl. I tak jsem ale dobře věděl, že pokud budu pokračovat dál, v návalu hrozného strachu se svalím na zem. Něco musím změnit…

Titul šamana elementálů potvrzen…

Hledal jsem v seznamu stavů nějakou nápovědu a narazil jsem na tento zápis, který se odehrál asi před hodinou. Chtěl jsem hledat dál, ale oči se mi vracely k tomuto řádku. Šaman elementálů… nejvyšší elementálové potvrdili, že jsem z jejich pohledu šaman elementálů, nikoli nejvyšší šaman, takže… takže mělo smysl se držet v mezích své aktualizované postavy.

Sáhl jsem do batohu pro tamburínu. Díky tomuto předmětu jsem se cítil jako šaman a umožňoval mi mluvit s elementály… Počkat! Co když hlavní účel tamburíny není vyvolávání elementálů a duchů? Co když má nějakou další funkci? Tehdy v dole se mi podařilo vyvolat duchy i za pomoci normálního krumpáče, tamburínu jsem přece získal až později. I přesto je ale tamburína hlavním nástrojem všech šamanů, včetně vyšších šamanů.

Vycouval jsem z chodby strachu, posadil se znovu přede dveře a snažil se utřídit si myšlenky. Něco mi říkalo, že směřuju správným směrem! Tak do toho!

Za prvé – šaman potřebuje tamburínu, aby díky ní mohl vyvolávat elementály a duchy. Zároveň může ale kamlanii provést bez tamburíny, jak se mi to už několikrát povedlo.

Za druhé – šaman musí mít tamburínu. Je to jedna z hlavních věcí, která šamany odlišuje od jiných postav. Když šaman dosáhne titulu nejvyšší šaman, tamburínu nemusí nadále používat, protože se něco stane. Co to „něco“ je? To je přesně ta otázka, na kterou musím najít odpověď.

Za třetí – oltář… Ačkoli může šaman vyvolávat elementály, vztahuje se ke každému vyvolání trest, který lze předem zmírnit položením nějaké oběti na oltář. To ale vyvolává otázku, k čemu tamburína vlastně je, když ani díky ní neunikne šaman trestu.

Do hlavy se mi vetřela podivná myšlenka. Co když se tamburína nepoužívá jen pro vyvolávání elementálů? Co když má ještě nějaký další účel? Vládce Triciniánů mi řekl, že jsem sešel z cesty šamana a vrátím se na ni jen v případě, když jinému hráči pomůžu stát se šamanem. Co když jsem mu ale neporozuměl úplně přesně?

Šaman má tři ruce…

Kamlanie: schopnost šamanů, díky které mohou vyvolávat elementály a duchy. Vytáhl jsem před sebe tabulku vyvolávání elementálů a okamžitě jsem přestal bubnovat na tamburínu. Počkal jsem, až tabulka zmizí, a znovu jsem se dal do bubnování. Danrei říkal, abych zapomněl na to, co jsem si v knize přečetl, jelikož vědění nelze předat na papíře. Člověk nemůže být šamanem jen podle jména a necítit to uvnitř sebe.

Měl pravdu, ale zároveň se i mýlil. Souhlasím, je hodně složité pochopit a ještě důležitější je přijmout to, co je v knize napsáno. Někdy je to až nemožné. Proto knihu pročítám spíše proto, abych si zvýšil úroveň spirituality, než abych se stal silnějším. Ale co když vše, co je v knize napsáno, je čistá pravda? Co když dává smysl o šamanismu mluvit jen tehdy, když se šamanova duše toulá nebo hledá svět myšlenek? Kamlanie slouží k tomu, aby osobu přivedla do mimořádného stavu, který připomíná spánek. A co když s tím tabulka vyvolávání elementálů nemá vůbec nic společného?

Kamlanie je čin umělecké tvořivosti. Pokud spisovatel nebo umělec získá při své práci nové poznání, šaman k poznání přijde díky kamlanii. Potřeba trénovat kamlanii pochází z vnitřní touhy. Potichu prosí o svou šanci na výsluní jako kterákoli další lidská touha. Dopřávat si kamlanii přináší mír a pocit pohody. Její ignorování však přináší trápení…

V hlavě se mi objevily řádky z šamanské knihy, které okamžitě získaly smysl. Přesně tohle jsem dělal! I jako nejvyšší šaman jsem stále pronášel základní frázi! Instinktivně jsem cítil, že kamlanii potřebuji, ačkoli jsem mohl elementály bez problému vyvolávat i bez ní. Díky tomu mám jednu nohu stále položenou na cestě šamana, aniž bych o tom věděl.

Kamlanie není jen šamanská schopnost, je to motor každého pořádného šamana. Jednou z hlavních výzev je si tento motor uvědomit a přijmout ho. Nějaký hráč by mohl šamana hrát sto let a ani by nepřišel na hloubku své postavy, kterou mu Kalatea vložila do vínku. Jsem si jistý, že v reálném životě je ta žena šamankou, ačkoli podle toho, kde žije, bude spíše čarodějkou. Jen ten, kdo dobře chápe principy šamanismu, je mohl takhle jemně přenést do virtuální hry.

Kdo používá kamlanii, musí duchy i elementály cítit nebo je i vidí. Toto se odehrává ve stavu zvýšeného vědomí a aktivní představivosti. V těchto záležitostech hraje strach velmi užitečnou roli bez ohledu na jeho podstatu. Šaman nedokáže za normálního stavu mysli využít celý potenciál elementálů či duchů. Musí vstoupit do stavu uvědomění si třetí reality takovým způsobem, který je pro něj vhodný. Jakmile do tohoto stavu vejde, elementály a duchy uvidí a může s nimi pracovat, i když jeho mysl stále vnímá náš svět. Šaman je osoba, kterou fascinuje jeho vlastní představivost. Oproti všem ostatním věří, že…

Otevřel jsem oči a hleděl na zeď před sebou, aniž bych ji vlastně vnímal. Byl jsem to ale hlupák! Nezáleželo na tom, jak silní vyvolaní elementálové jsou; jejich síla je druhotná. Tabulka vyvolávání elementálů byla vytvořena jako záchranná síť pro ty, kteří nechápali pravou sílu šamana. Ta síla sahá o dost dál než jen k rychlému vyvolání osmi elementálů z rychlé volby. Pokud jsem na správné stopě, Kalatea naší třídě postav poskytla něco jiného a já jsem měl právě teď zjistit, zda mám pravdu. Buď zůstanu normálním šamanem, za kterého mě siréna pokládá, nebo se stanu jejím učedníkem bez ohledu na válku mezi našimi rasami!

Šaman má tři ruce…

Nohy se mi znovu zachvěly a popadl mě třes, ale já jsem se udržel a udeřil do tamburíny. Bum! Ozvěna proletěla chodbou a narušila její tichost. Bum! Hned za prvním úderem následoval druhý. Bum!

… a na zádech křídlo.

Krok – bum! Další krok, další úder! A třetí! Bum! Údery do tamburíny mě očarovávaly a plnily mě svou kadencí. Podivné. Vidím chodbu a vím, že jí procházím. V tu samou chvíli se však cítím, jako bych byl na úplně jiném místě, kam na mě psychické útoky chodby nemohou.

A svým horkým dechem…

Deset kroků – bum! Bum! Bylo složitější kráčet dál, jako by proti mně vanul silný vítr a snažil se mě srazit na zem. Proto jsem zrychlil rytmus úderů. Část mého vědomí, která zůstávala v chodbě, se zbláznila. Nebyla jen vystrašená, zamlžila se, chrlila neskutečné obrazy, přivolávala růžové slony a létající krokodýly. Díky kamlanii jsem si však druhou část vědomí udržoval v sobě. A ta byla na místě hodně vzdáleném, kam na ni síla chodby nedosáhla…

… zapaluje svíce.

„Zdravím tě, vyšší šamane!“ zaduněl hromový hlas, který přiměl mé rozdělené vědomí se opět spojit do jednoho. Chodba zmizela a já jsem se objevil v kruhovém kamenném pokoji, kde nestál ani jeden kus nábytku či dekorace. Naproti mně se pohyboval a jakoby tancoval průhledný vodní vír. Připomínal elementála, proti kterému jsme bojovali v Temném hvozdu, ale byl daleko průhlednější a ani jeho tvar nevypadal totožně. „Jsem rád, že jsi ke mně zavítal. Jsem nejvyšší elementál vody. Všichni elementálové, které vyvoláváš, jsou mé děti.“

Získal jste novou schopnost: Komunikace s nejvyšším elementálem vody.

Nyní můžete hovořit s nejvyšším elementálem vašeho typu a díky němu vyvolávat elementály, které daleko převyšují vaši úroveň.

„Trvalo ti dost dlouho za mnou přijít, šamane!“

„To je pravda,“ souhlasil jsem. „Nebýt sirény, možná bych nepřišel nikdy.“

„Nashlazar je velmi moudrou šamankou,“ zavrčel vír. „Až se staneš jejím učedníkem, važ si každého jejího slova i gesta. Jen ona ti může pomoci stát se Zvěstovatelem. Kornik a Prontho jsou jejími učedníky a sami už udělali vše, co je v jejich schopnostech. Nedokážou tě vést dál než k titulu nejvyššího šamana. Právě teď jsi uprostřed zkoušky, proto by bylo vhodné, aby ses vrátil do svého světa. Doufám, že ses naučil, jak mě navštěvovat, a také doufám, že tě teď budu potkávat daleko častěji. Brzy se znovu setkáme, šamane!“

Titul vyšší šaman potvrzen.

Před očima se mi znovu zablesklo a pokoj s elementálem se změnil na chodbu strachu. Žádný strach už v ní ale nebyl. Zůstala jen jednoduchá kamenná chodba, která postupně klesala. Otočil jsem se a za sebou spatřil otevřené dveře, kterými jsem do chodby vstoupil. Ušel jsem maximálně deset nebo patnáct kroků… Bylo děsivé si jen představit intenzitu psychických útoků, které by hráč musel prožít po sto metrech. Vždyť by někdo mohl přijít o rozum!

„… Když dal Karmadont do pohybu potopu, která měla pohřbít všechny Tarantule, draci zkusili získat vládu nad světem. Slzy a nářky tisíců lidí vyletěly až do oblak a přiměly Elunu k sestoupení na náš hříšný svět. Děti, starci i ženy byli zaživa upalováni, a to jen proto, že jednoduše neměli křídla. Eluna vyhostila většinu draků do jiného světa, ale několik z nich tu zůstalo. A právě tehdy začal krvavý lov…“

Zajímavý pohled na událost, kterou jsem už slyšel převyprávěnou od ochránce pokladnice. Takže draci odešli, protože jim to Eluna nakázala? A to i přesto, že se účastnili genocidy? To je samozřejmě špatné, ale… Ne, je to prostě a jednoduše zlé a já naprosto chápu, že Pohroma obětovala celý svůj život k boji s okřídlenými potvorami. Vzpomněl jsem si, jak dívka zareagovala, když jsem se proměnil do své dračí podoby. Ta hrůza, která vyplnila její oči… Vývojáři uhodili přesně na tu strunu, která se má raději nechat v klidu – strach o dítě.

Pokračoval jsem chodbou dál, ale sirénina poslední zpráva se mě stále držela. Karmadont spustil potopu a sjednotil různé lidi do jednoho císařství. Jistěže při nadvládě Tarantulí žili ve světě i lidé. To je samozřejmé! Kult Tarantulí! Už je mi jasné, odkud pochází. Skupina lidí, jejichž mysl je uchvácena pocitem moci (jako draci), se rozhodla oživit své dávnověké vládce. Tohle mi hned vysvětluje popis Oka černé vdovy. Proč se tam však nezmiňuje, že právě Karmadont tu potopu spustil? O našich rasách toho vím tak málo… No, alespoň mám motivaci zjistit o nás víc.

„Prošel jsi bludištěm touhy, šamane!“ Kráčel jsem asi dalších dvě stě metrů dolů chodbou, zahnul za roh a podíval se přímo do Nashlazařiny tváře. Siréna se na mě dívala povýšeně, jako by můj úspěch její názor nijak nezměnil. Je to divné, ale zatím jsem vlastně čelil jen dvěma nástrahám – Dracovi a těm dveřím. Jak je možné, že jsem někde minul šanci vrátit se na nejvyššího šamana? To mě opravdu degradují?

„Zvěstovatelko,“ pozdravil jsem svou nadřízenou.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zašklebila se siréna. „Drak se klaní siréně!“

„To, že jsem drak, neznamená, že jsem lepší nebo horší než siréna,“ odpověděl jsem. „Pro tuto chvíli nejsem drak, ale vyšší šaman, který si přeje stát se nejvyšším šamanem.“

„Ano, teď jsi vyšším šamanem. Je skutečně neuvěřitelné, že se ti podařilo projít bludištěm až sem. Ale i přesto jsem se v jedné věci nemýlila – tvá hlavní touha stát se nejvyšším šamanem není pro splnění třetí zkoušky dostatečná. Přece jen jsi pouze drak – pořád ta slabá, bezmocná, závistivá ještěrka, jaké jsem znala! Nejvyšším šamanem se však nikdy nestaneš, jelikož pro to musíš udělat něco, co je drakům naprosto cizí – mít vůli a schopnost tu vůli obětovat.“

„Zvěstovatelka se mýlí,“ pronesl jsem klidným hlasem. Pokud si mě chce siréna dobírat, nechám ji. Použiju její slova jako svou výhodu. „Jsem připraven čelit i třetí zkoušce a stát se nejvyšším šamanem.“

„To ty se mýlíš, vyšší šamane,“ pronesla Nashlazar. Z jejího hlasu zmizel povýšenecký tón a při svých slovech pouze smutně pokývala hlavou. „Pochopil jsi smysl vyššího šamana, dokázal jsi mluvit s hlavním elementálem tvého typu. Ale stále jsi drak… Můžeš se proměnit v draka a zkusit vyvolat jakéhokoli elementála; ujišťuji tě, že přitom získáš spoustu zajímavých poznatků. Ukázal ses být velmi schopným šamanem, možná jediným kromě Kalatei, který skutečně chápe podstatu šamanismu. Dál však nemůžeš jít. Je mi líto…“

Vyvolávání elementálů je v dračí formě zakázáno.

Hmm, to je fakt… Nedokážu si vzpomenout, zda jsem někdy v dračí formě vyvolával elementály, ale pokud siréna lže, pak…

„Chápu, že nemáš jediný důvod mi věřit,“ pronesla Nashlazar smutně. „Před zkouškou jsem tě varovala, že ti budu lhát a snažit se tě svést mimo správnou cestu, ale právě taková jsou pravidla této zkoušky. Nestal by ses vyšším šamanem, pokud bys nezvládl kontrolovat své emoce a odpovědět mi. Tou zkouškou jsi prošel se ctí. Ale ani jednou jsem ti v bludišti neřekla lež.“

„Ani jednou?“ nedokázal jsem potlačit sarkasmus. „Dokonce ani tehdy, když jste poslala Renoxova syna jako oběť Tarantulím? Kdyby byla jeho duše skutečně pozřena, nemohl by být oživen, aby se stal mým totemem!“

Siréna se mi podívala do očí a velmi pomalu s důrazem kladeným na každé slovo řekla:

„Celou svou mocí přísahám a přivolávám nejvyšší elementály i Elunu, aby potvrdili, že jsem během zkoušky tohoto draka ani jednou nepronesla lež!“

Sirénu obklopila zářivá aura stvrzující její slova a dostala mě do stavu naprostého šoku. Jak to něco takového možné?

„Celou svou mocí přísahám a přivolávám nejvyšší elementály i Elunu, aby potvrdili,“ nespokojila se siréna se stavem, který mi přivodila, a pokračovala dál, „že vládce draků, kterého Mahan nazývá Renox, osobně předal svého syna, tehdy pouhé mládě, Tarantulím a pak sledoval, jak požírají jeho duši.“

Okolo sirény se objevila další zářící aura, která mě donutila přezkoumat můj vztah k Renoxovi. On se díval, jak ničí duši jeho syna? Já už ničemu nerozumím…

„Celou svou mocí přísahám a přivolávám nejvyšší elementály i Elunu, aby potvrdili,“ siréna se podle všeho rozhodla mě dorazit, „že za krutosti a nepravosti, které draci spáchali, je Eluna proklela a zbavila je jejich schopnosti se slučovat s dalšími třídami. Od té doby byli draci jen a pouze draky. Nikdy válečníky či paladiny, kněžími nebo šamany. Drak proto nemůže vyvolávat elementály!“

Když Nashlazar znovu obklopila světelná záře, nevěděl jsem, co mám dělat. Nikdo neplýtvá takovými přísahami v Barlioně jen tak.

„Ale Renoxův syn je můj totem,“ zašeptal jsem ztraceně.

„Ano, je pouhým totemem, není žijícím tvorem. Potvrdil jsi svůj titul šamana elementálů a naučil ses, že totem je jen odrazem esence svého pána. Můj učedník se ze všech sil snažil vštípit svému skutečně jedinečnému totemu možnosti, které nejsou ostatním známé. Například promluvit s někým dalším kromě svého pána a také mu částečně vrátil paměť. Ale tvůj totem zůstane navždy jen a pouze tvým totemem. Synem Renoxe už nikdy nebude.

Jsi opravdu jedinečný drak. Máš druhou esenci. A právě v té druhé esenci dokážeš komunikovat s elementály. Díky ní jsi také dokázal projít bludištěm. Této esenci nejvyšší elementálové udělili titul nejvyššího šamana i přesto, že ses ještě neosvědčil. Skláním hlavu před jejich moudrostí. Věděli, že budeš schopen jít touto těžkou cestou. Mýlila jsem se a uznávám to. Tvá lidská esence může být učena a může se stát Zvěstovatelem. Esence draka se jím však nestane. Je nešťastné, že právě dračí esence je u tebe tou dominantnější. Přijmi prosím mou soustrast.“

„Dominantnější?“

„Jsi drak a té skutečnosti už nikdy neunikneš. Můžeš to však trochu upravit. Ve skutečnosti se u tebe nic moc nezmění, jen se tvá lidská esence stane tou dominantní. Musím tě však varovat, že jde o velmi bolestivý proces. Pokud jej nedokážeš zvládnout, zůstaneš navždy uzavřen ve spárech své dračí esence…“

„Počkat, takže když projdu tou modifikací, stane se ze mě zase člověk?“

„Ne. Jsi drak a drakem zůstaneš. Ale, jak už jsem řekla, jsi jedinečný drak, který má v sobě dvě esence. V tuto chvíli je pro tebe dračí forma tou hlavní. Lidská forma je v pozadí. Pokud budeš souhlasit a podstoupíš modifikaci, tvá dračí esence bude zatlačena do pozadí a do popředí bude vytažena lidská. Znovu ti připomínám, dokud jsi drak, nemůžeš vyvolávat elementály. Jakmile se staneš člověkem, nebudeš s tím mít žádný problém.“

„Co pro to musím udělat?“

„Souhlasit s vytrpěním si bolesti, čelit jí, aniž bys vyslovil jediné slovo, a odmítnout dračí esenci.“

„Odmítnout ji?“

„Ano. Ve skutečnosti je to ta jednodušší část procesu. Už jsem ti řekla, co všechno draci v Barlioně provedli. Takže jediné, co musíš říct, je, že odmítáš jejich krutost a jejich činy a že nejsi připraven stát se drakem. Šaman nemůže být krutý a krvežíznivý. Geranika je toho tím nejlepším příkladem. Jakmile proneseš, že odmítáš přijmout krutost svých předků, že zavrhuješ veškeré zlo, které draci napáchali, spustím rituál a změním tvou esenci. Ale znovu opakuji: nejvyšším šamanem se můžeš stát jedině, když podstoupíš ohromnou bolest. Změna se jinak vykonat nedá. Následně se staneš mým učedníkem a já tě naučím vše, co vím. Řekni mi, draku Mahane, jsi připraven stát se mým učedníkem?“

„Ale vy už jste mi šanci stát se vaším učedníkem nabídla,“ pokračoval jsem v odolávání.

„To máš naprostou pravdu. Ať už se rozhodneš změnit svou esenci či ne, budeš ve svém studiu pokračovat pod mým dohledem. Jen na tvém konečném rozhodnutí bude záležet, co tě budu učit. Buď ti budu předkládat hloubky šamanismu a připravovat tě na titul Zvěstovatele, nebo zajistím, abys co nejlépe dokázal pracovat s nejvyšším vodním elementálem. Směr studia závisí na tobě a musíš se rozhodnout hned. Jsi ale skutečně připraven odmítnout touhu být drakem? Nepřipadá mi totiž, že bys byl… Jak už jsem na začátku řekla, draci nemají v povaze nechat být své tužby. Proto přijmi mou soustrast. Byl jsi skutečně velmi slibným šamanem…“

Přejete si podstoupit změnu pořadí esencí a odvrhnout svou aktuálně dominantní dračí esenci?

Přede mnou se objevila dvě tlačítka: přijmout a odmítnout. Přinutila mě znovu se zamyslet. Jsem připraven stát se nejvyšším šamanem a studovat k získání titulu Zvěstovatele? Nebo bude vyšší šaman mým stropem? Na jedné straně schopnost přesouvat se kamkoli po Malabaru a na druhé mě čekají dobré vztahy s NPC umístěným v jiném světě. Šance dosáhnout hloubek mé postavy proti přijetí historie mé rasy. Sebenaplnění proti vztahu se zabijákem vlastního dítěte…

Ať jde už všechno k čertu!

„Jsem šaman!“

„No… je to tvá volba,“ pronesla siréna klidně. „Ale ještě než pronesu rozsudek, vysvětli své rozhodnutí.“

„Šaman nemá právo odhodit svou historii. Jsem drak! Nezáleží na tom, jak zlí nebo dobří byli mí předkové. Jsou prostě mí! Není v mé moci historii změnit! Můžu ji jedině přijmout. Přijmout a snažit se ji pochopit. Máte pravdu, draci, kteří žili v dávných dobách, jsou pro mě cizí, ale… Promiňte mi, Nashlazar, bude pro mě ctí, když mě naučíte, jak být opravdovým vyšším šamanem.“

„Už chápu, proč si je tebou Kornik tak jistý,“ usmála se příjemně a mile Nashlazar. Tedy alespoň tak mile, jak jsou toho sirény schopny. „Jsi připraven sám sebe obětovat za své přesvědčení a ideály. Přesně tak musí pravý šaman jednat. Pro něj neexistuje žádná vyšší autorita než ta, kterou představují jeho předkové. Nezáleží na tom, jak se předkové za svých životů chovali. Zda byli dobří, či špatní. Jsou to prostě předkové. Pojď se mnou, učedníku. Musím tě toho spoustu naučit…“

Zvěstovatelka Nashlazar vám nabízí možnost stát se jejím učedníkem.

Přijímáte?

Siréna po mně vrhla další spokojený pohled, otočila se a pomalu se klouzavým pohybem blížila k východu z bludiště. Podařilo se mi za ní udělat jediný krok a hned jsem se zastavil. Znovu se přede mnou třpytila dvě tlačítka a znovu jsem se musel rozhodovat. Bylo velkým překvapením, když jsem si uvědomil, že jsem v této chvíli necítil žádné vítězné fanfáry či triumfální pocit, který by mi v duši klokotal. Právě naopak. Byl jsem naplněn neskutečnou prázdnotou a vyčerpáním. Cítil jsem se, jako bych přišel o tu nejdůležitější věc a nahradil ji padělkem…

„Jdeš, učedníku?“ zajímala se Nashlazar, když si všimnula mé nerozhodnosti.

„Odpusť, Zvěstovatelko.“ Zavřel jsem oči, abych neviděl siréninu reakci, a zmáčknul jsem tlačítko odmítnout. „Na tomto světě mohu mít jen jednoho učitele a tím je Kornik. Můžete mu při mém tréninku pomáhat, vést ho a radit mu, ale rozhodně mě od něj ani jeho ode mě nemůžete odtrhnout. Ještě jednou mi odpusťte…“

Čekal jsem jakoukoli reakci. Řev, výhružky, nadávky, sarkasmus. Rozhodně jsem však nečekal ticho. A ticho bylo ze všech reakcí tou nejhorší! Konečně jsem otevřel oči, abych se ujistil, že tam siréna stále stojí. Stála tam. Tyčila se nade mnou v celé své výšce…

„Och… pořádný protivník!“ zanotovala Nashlazar. „Je veliká škoda, že jsme se během války nemohli setkat na bitevním poli. Bylo by velmi zajímavé s tebou bojovat… Přijmi tento dar, nejvyšší šamane.“

Titul nejvyšší šaman potvrzen.

Získal jste předmět: Přívěšek dračí zloby.

Popis: Přívěšek je spjat s vaší dračí formou a nemůže být odňat či jinak změněn, když jste v lidské podobě. Doba použití dračí formy zdvojnásobena.

Typ sady: jedinečná, rasová. Požadavky: dračí forma 5. či vyšší úrovně.

Splnil jste Bludiště touhy.

COŽE?

„Korniku,“ pronesla siréna a goblin se objevil vedle ní. „Tvému učedníkovi se podařilo mě překvapit. Dávám ti svolení, abys mu prozradil detaily bludiště. Ale to až poté, co obnoví své vlastnictví Altamedy. Zbývají mu jen dvě hodiny. Jakmile mu to řekneš, budu tě očekávat. Je toho tolik, co tě musíme naučit. Není dobré, když si učitel nenechá v rukávu něco, co by ještě svého učedníka mohl naučit. A teď už běžte! A… nepříteli… zapamatuj si: Jsi hrabě.“

13. kapitola

Náhodné setkání

„Korniku?“ konfrontoval jsem svého učitele se záměrem dostat z něj odpověď. „O čem to Nashlazar mluvila?“                      

„Můžeme to probrat později?“ zakňučel goblin a zapitvořil se. „Musíš se vypořádat s tím hradem. Na takové prkotiny teď nemáš čas…“

„Korniku!“ nedal jsem se. „O čem Nashlazar mluvila?“

„Ty jsi vážně otravný,“ zamumlal goblin, ale pak se široce usmál. „Nic jiného bych ani neočekával! Ve zkratce musíš vědět to, že bludiště touhy funguje jako test šamanské třídy. Prakticky každý šaman, který už má svůj totem, jím dokáže bez problémů projít. Nikdo se ještě nestal nejvyšším šamanem, aniž by se nejdřív setkal s nejvyšším elementálem svého typu nebo se spojil se svým totemem. Avšak ty máš ke svému totemu velmi speciální vztah, a to i na šamanská měřítka, takže…“

„Přestaň mi vykládat, co už dávno vím!“ přerušil jsem svého učitele. „Proč sirénu nestihl trest, když přísahala, že Renox obětoval svého syna Tarantulím?“

„Jo… o tomhle mluvíš. No, víš… nemůžu ti to prozradit. Prostě nesmím. Můžu ti říct jen jedno – Nashlazar ti neřekla celou pravdu, jen její část.“

„Vezmi mě k Renoxovi!“

„Nejsem žádný tvůj kočí!“ odsekl nadutě goblin.

„Takže kdybych chtěl k Altamedě, žádný problém. Do Anhursu mě taky bez řečí vezmeš. Když ale chci jít ke staré zelené ještěrce, najednou nejsi kočí? Korniku, buď mi řekni pravdu, nebo mě k němu přesuň!“

„Jinými slovy si nepřeješ znát smysl bludiště touhy. V tom případě se s tebou můžu jedině rozloučit. Čeká na mě má učitelka.“ S těmito slovy se goblin, kterého jsem zatlačil do rohu jednoho z boxů ve Zlaté podkově, vypařil. Nejen že mě tu nechal s účtem, ale neodpověděl ani na mé otázky. Tak to teda ne!

Učiteli, nenechám to být! Potřebuji dostat odpověď a chci ji získat bez ohledu na cenu!

Výtečně, jakmile dosáhneš desáté dračí úrovně, budeš muset pro odemknutí jedenácté dost cestovat. Pak se ho můžeš zeptat sám! Není nutné, abys kvůli tomu dotíral na starého goblina, kterého všechno bolí! Už to stačilo! Budeme muset tvé studium na chvíli odložit. Musím si dobře rozmyslet, co přesně tě mám naučit…

Ten malý zelený sviňák musel změnit nějaké nastavení, protože žádný z mých dalších hovorů se k němu nedostal. Jako by měl nějakou schopnost, díky které mohl blokovat příchozí hovory od svého učedníka. Jak málo toho ještě vím! Pochopil jsem, že s tvrdohlavým Kornikem víc nepořídím, a rozhodl jsem se jít navštívit nejvyšší kněžku. Bylo na čase, abych dokončil tu záležitost s požehnanou rudou. Nikdy nevíte, kdy se vám bude hodit.

„Mahane, dlouho jsem tě neviděla!“ pronesla Elizabeth a vstala od svého stolu. Podíval jsem se na ten ubohý kus nábytku. Byl to ctihodný zástupce rodiny nábytků obrovských rozměrů, ale já jsem se jen usmál. Pracovna nejvyšší kněžky se od mé poslední návštěvy hodně změnila.

„Čemu se tak směješ?“ okomentovala mou reakci na její stůl Beth. „Kdo by si pomyslel, že během mé pětileté nepřítomnosti se pozice nejvyšší kněžky zredukuje na pouhou zapisovatelku? Dřív se o všechny tyhle problémy staral archivář a já se musela poprat jen s těmi, které nemohl vyřešit. Teď však musím objednávat vosk, med, štětce a dokonce i dřevo, abychom mohli provádět opravy. Už si ze mě dělá legraci i sama Eluna. Prý ještě nikdy neviděla tak těžce pracující kněžku!“

„Proč si prostě nenajmeš archiváře?“ navrhl jsem jí.

„Díky! Co bych si bez tebe počala?“ zvolala Beth s očima v sloup. „Jsi můj zachránce a dobrodinec!“

„Sarkasmus ti vůbec nesluší,“ bránil jsem se s ublíženým výrazem na tváři.

„Promiň. Mám prostě tolik práce, že ani nevím, kde mi hlava stojí. Kvůli čemu jsi tady?“

„Chtěl jsem se tě na něco zeptat. Kdysi jsi mi pověděla příběh o trpaslících, kteří se stali součástí Karmadontovy šachovnice. Zajímalo mě, zda náhodou neznáš ještě jeden podobný příběh, tentokrát však o dvou obrech?“

„Obři?“ Nejvyšší kněžce se z urputného vzpomínání zamračilo obočí. „Možná… Hmm… Zkoušel ses ptát v knihovně?“

„Zkoušel. Knihovník mi řekl, že všichni obři jsou něčím známí a svou otázku musím specifikovat. Chtěl po mně konkrétní jména.“

„V tom případě je mi líto, ale na nic si nevzpomínám. V tuto chvíli mám hlavu zabranou jinými záležitostmi.“

„Ještě jsi mi neřekla, co se stalo s tvým dosavadním archivářem.“

„Prostě zmizel. Asi před měsícem se vydal do města a už se nevrátil. Jeho služební amulet je stále aktivní, tudíž je naživu. Heroldi tvrdí, že je stále ve městě a je naprosto v pořádku. Nic jiného mi však neřekli. Navíc ho ještě další čtyři měsíce nemůžu vyhodit, a tak tady pomalu přicházím o rozum. Za chvíli už začnou sázky. Co se stane dřív? Vrátí se archivář, nebo si Eluna bude muset najít novou nejvyšší kněžku?“

„Třeba bych ti mohl pomoct ho najít, co?“ zeptal jsem se, jelikož jsem cítil možnost získat nový úkol.

„Díky, ale není potřeba. Už teď všude v okolí pobíhá stovka svobodných občanů kněží a hledají ho. Už po něm pátrají tři týdny, ale potřeby chrámu se kvůli tomu nezastaví. Nechtěla bych, aby se nám do toho přimotal i šaman. Nic hrozného se mi nestane.“

„Tak jo. Poslouchej, je nějaká šance, že bys mohla svým sestrám nařídit, aby mi udělali víc té požehnané rudy?“

„Jasně, proč ne? Sto zlatých za jeden kus nebo dva tisíce za hromádku.“

„Beth!“

„Zrovna teď nejsem Beth, jsem nejvyšší kněžka! Vyčištění temné esence je mou povinností, ale žádný temný předmět u tebe necítím. Pokud požehnání nezvýší zkušenosti mých kněžek, musím za práci účtovat. Už tak ti dávám dost velkou slevu, vyhrazenou jen pro dobré přátele. Tak co? Chceš tu rudu požehnat?“

„No dobře…“ souhlasil jsem a sáhl do batohu. „Dvacet hromádek železné rudy a dvacet dalších zlaté… Můžu zaplatit až při převzetí?“

„Jakkoli ti to bude nejlépe vyhovovat,“ usmála se nejvyšší kněžka, přivolala si jednu ze svých sester a veškerou rudu jí předala. „Za půl hodiny to bude hotovo. Můžeš klidně počkat tady. Och! Zrovna jsem si vzpomněla na něco o těch obrech! Několik soch obrů je rozeseto po městě. Podívej se na ně, třeba tě něco napadne.“

Týden před Staceyiným a Plintovým návratem uběhl jako voda. Dvakrát denně jsem se přesouval k Altamedě, čímž jsem se připravil asi o 200 tisíc zlatých za teleportační svitky a podobně vysokou sumu jsem zaplatil i za svitky s neviditelností, díky kterým jsem se mohl ke hradu nepozorovaně přiblížit a tím obnovit odpočet své přítomnosti u hradu. Vlastnit hrad není nic levného, jak jsem zjistil. Už jsem do něj nacpal kopu peněz a to stále ještě není můj! Bál jsem se jen pomyslet, co by mohlo přijít časem.

Setkal jsem se se Svardem a domluvil pro náš klan velmi příznivou dohodu. Od této chvíle budou všichni mí členové výprav oblečeni do zbroje ozdobené květinovými vzory od hlavního malabarského specialisty na očarování. On i Chirona získali díky sošce jeden bod k dovednosti a několik dalších bodů u svých profesí. Proto jsem Svardovi slíbil, že pokud někdy v budoucnu budu chtít zřídit další jednotu, bude právě on tím prvním, komu dám vědět. Nenutil mě, abych s ním do jednoty vstoupil rovnou. Jistě si dobře vzpomínal, co mě předchozí narušení herních pravidel stálo.

Nevyhýbal jsem se ani zvyšování úrovně své kovářské profese. Dokázal jsem ji zvýšit až na level 129, což bylo mé aktuální maximum. Na výrobu prstenů a náhrdelníků jsem neměl náladu, a proto jsem raději odléval ingoty. Nejdříve jsem se zaměřil na železné a později, když jsem dosáhl sté úrovně, jsem přešel na ocelové. Tato činnost spotřebovala obrovské množství rudy, ale díky tomu jsem se stal hrdým majitelem sedmi tanzanitových ingotů a dokonce dvou turmalínových. Turmalínové zatím můžu jedině prodat, ale díky tanzanitu jsem získal materiál na výrobu figurek obrů.

Nad touto myšlenkou se však vznášelo jedno obří „ALE“. Vůbec jsem netušil, jaké obry vlastně vyrobit. V Anhursu bylo devět soch obrů, a když jsem si o jejich historii zjistil víc, seznal jsem, že kterýkoli z nich by se do Karmadontovy šachovnice hodil. Aby se celá záležitost ještě více zkomplikovala, svitek popisující šachovou sadu tvrdil, že obrázky figurek ještě vývojáři ani nepřipravili. Musím si tedy ty figurky nechat na později.

Barsa pokračovala v najímání hráčů a na konci pátého dne mého nuceného pobytu v Anhursu se náš klan rozšířil na pět set členů. Z toho bylo k radosti našeho finančního guru Leita celých 350 pracovníků. Ten kluk jako by konečně našel své skutečné poslání. 17 milionů, které dostal do začátku, dokázal rozmnožit na 23 milionů, a dokonce už i zaplatil všechny naše očekávané výlohy na měsíc dopředu. A to včetně mého hopsání po Malabaru. Leite neustále něco nakupoval, prodával, mluvil do amuletu a psal zprávy. Dokonce si najal i jednoho klučinu, aby mu chodil k čaroději pro svitky a zařizoval další potřebné pochůzky, aby se sám nemusel vytrhovat z důležitějších záležitostí.

Z podobných příčin jsem „ztratil“ i Erika a Clutzera. Clutzer si poskládal svou vlastní skupinu pro výpravy a začal projíždět jeskyně 24/7. To samozřejmě přeháním, ale za posledních pár týdnů se mu podařilo dostat se až na level 167 a v jeskyních trávil víc než 18 hodin denně. Nejdříve se hráči, které pro začátek najal, mezi sebou handrkovali a jejich skupina se ustavičně měnila, ale po čase se lupičovi konečně podařilo dát dohromady padesát podobně smýšlejících duší stejně zaměřených na procházení jeskyněmi, jako byl i on sám. Byl na dobré cestě, aby předběhnul Magdeyho partu.

Erikův případ nemohl být odlišnější. Boje se naprosto stranil a všechny své síly zaměřil na umění.

„Jak to jde s dovedností?“ zeptal jsem se Erika, kterého jsem potkal v kovárně. Když jeho a jeho lepší polovičku pozval císař do paláce, náš bývalý tank zaplatil za odstranění jedné ze svých profesí a soustředil se jen na dovednost. Jak se ukázalo, Erikova žena hrála Barlionu taktéž, a právě jí věnoval Eric svou druhou vstupenku do císařského paláce.

„Nejde to,“ zavrčel Eric a uhýbal pohledem. „Nic nefunguje, sakra! Dobře vím, co musím udělat, ale jakmile se dám do práce, jako by mi napuchly ruce! Jeden nepřesný zásah a veškerá snaha je v čudu! Přišel jsem už o tolik ingotů, že jsem se přinutil si dát pauzu. Možná musím nejdřív ještě zvýšit svou úroveň v kování… Já už prostě nevím.“

„Chápu tě,“ pokýval jsem. „Na! Třeba ti tohle pomůže se s napuchlýma rukama vyrovnat.“

Obklopila nás záře, když jsem z batohu vytáhl Gladir a podal jsem ho Erikovi. Měli jste vidět trpaslíkův obličej. Odehrálo se na něm tolik různých emocí! Začalo to nevěřícným pohledem a postupně jsme se dostali až ke štěněcí extázi. Ani jeden z výrazů na jeho obličeji nevydržel dlouho, právě naopak se všechny vystřídaly rychlostí blesku. Něco takového jsem ještě neviděl. A to ani v reálu.

„Ale to… to je…“ mumlal Eric, prohlížel si Gladir a choval ho ve svém náručí jako malé dítě. „Mahane! To je… to je přece…“

Nevěřil jsem, že by jeden z mých důstojníků uměl takhle skvostně pracovat se slovy. Eric mi potřásl rukou tak silně, až jsem se bál, že mi způsobí nějaké zranění. Co kdyby imitátoři, kteří chování nás vězňů sledovali, seznali, že mě zranil úmyslně?

„Eriku! Tak už toho nech!“ Snažil jsem se svou ruku z jeho sevření vykroutit, ale trpaslík měl ocelový stisk. „Vždyť jsi jak dítě, které dostalo dárek od ježíška! Už mě konečně pusť!“ Díky bohu se mi konečně podařilo ruku osvobodit. „Máš dva dny, aby sis dovednost odemkl. Rozumíš mi? Dva dny! Pokud se ti to do té doby nepodaří, vezmu si kladivo zpátky a řeknu, že ti to jednoduše není přáno. V případě, že to zvládneš, ti přidám ještě něco navíc!“

„Mahane! Já… teď hned… dneska, já… zrovna teď… já…“ důstojník našeho klanu mi nadále děkoval svým obvyklým vzletným vyjadřováním.

O dva dny později mi Eric přinesl jedinečný náramek pro hráče do 200. levelu a triumfálně mi oznámil, že uspěl. Trpaslíkova tvář byla naplněna takovou radostí, že jsem se neudržel a hned jsem šel hledat pásek a rukavice. Obě části vybavení jsem Erikovi nabídl. Hráči, který se neplánuje zaměřit na nic jiného než dovednost, velmi pomůže 11 bodů dovednosti z vybavení. Navíc je to z pohledu klanu velmi výhodná investice. V každém případě jsem však s Erikem podepsal dohodu o navrácení vybavení, kdyby se mu něco stalo… Jsme přeci jen vězni a vždy existuje šance, že by někoho z nás mohli šoupnout zpátky do dolu. Je to prostě něco jako pojištění, nic víc…

Ahoj, Dane! Už jsem zpátky! Konečně se dostavila ta šťastná chvíle. Stacey dokončila svůj trénink. Kde jsi? Musím ti toho tolik povyprávět! Nikdy mi neuvěříš. Jsem kapitánka paladinů a dokážu zesílit hráče o celých 10 %!

Potkáme se v Anhursu. Ještě počkáme na Plinta a půjdeme do Altamedy.

A kde se toulá?

Stejně jako ty i on prochází tréninkem. Pojď za mnou, budu na tebe čekat ve Zlaté podkově. Můžeme alespoň pořádně oslavit tvůj návrat!

„Vidím, že jste neztráceli čas,“ okomentovala dívka, když si všimla našeho nového umístění v klanovém žebříčku. Barsa mě přesvědčila, abych se setkal se zástupci jednoho televizního kanálu, kteří chtěli získat víc informací o našem dobrodružství v Temném hvozdu. Ještě předtím jsme však museli provést nějaké změny na oficiální webové stránce klanu.

Výsledkem toho bylo, že se u všech členů v reálném čase zobrazovalo nejen jméno klanu a jeho pozice na žebříčku, ale také i oficiální hodnocení a nejrůznější statistiky. Tato změna nás stála jen deset tisíc zlatých měsíčně, a proto jsem neměl jediný důvod dívčinu žádost odmítnout. Kdokoli teď mohl vidět, že Legendy Barliony jsou klanem čtvrté úrovně a na žebříčku jim ze všech klanů Malabaru patří 659. místo. A to jen za pár týdnů…

„Děláme, co můžeme… Stacey, potřebuji tvou pomoc.“

„Povídej.“

Netrvalo mi dlouho se s ní podělit o všechny informace, které jsem se od Geyry dozvěděl. Pověděl jsem jí o možnosti dojít do Altamedy skrz jeskyni. Následně se na náš stůl sneslo několikaminutové ticho. Stacey přemýšlela nad tím, co jsem jí právě řekl, a já vlastně taky, jen z jiného úhlu pohledu. Proč jsem se nad tím nezamyslel už dřív? Císař i Temný lord mě varovali, že do hradu může vstoupit jen jeho majitel či jeho žena. Ale neřekli nic o… Musím si o tom zjistit víc! Otevřel jsem před sebou bichli, kterou mi věnovala narlacká rada. Právě tu, která obsahovala všechna pravidla a povinnosti barlionské aristokracie. To je ono! Našel jsem skulinu!

„Bude velmi složité projít jeskyní sama.“

„Nikdo tě nenutí, abys šla sama,“ ušklíbl jsem se a stále mi v hlavě šrotovala ozubená kolečka, jak jsem se urputně snažil celou situaci promyslet. Zajímalo by mě, zda mě tímto směrem postrčili vývojáři, nebo jestli šlo o další z mých „průlomů“. Kniha o aristokracii, sirénina tajemná poznámka, že jsem hrabě, neustálé varování, že do hradu může vejít jen jeho majitel… Vázalo se k tomu tolik podprahových výzev, jako by se mě snažili tlačit určitým směrem. „Vezmeme si s sebou Plinta!“

„Vždyť jsi sám řekl, že do hradu může vstoupit jen jeho majitel. Ostatní hráči se do něj nedostanou…“

„Přečti si tohle,“ nabídl jsem dívce knihu a ukázal na jeden z odstavců.

„Kdy se vrátí?“ Stacey stačil jeden pohled na nadpis odstavce a okamžitě zbystřila.

„Podle mých propočtů by během několika hodin měl skončit i jeho trénink. Jsem si jistý, že celý zítřek bude chtít strávit v realitě. Vždyť se do ní už dlouho nepodíval. Pak se vrátí do Barliony, kde ho jaksepatří přivítáme…“

„Připravím vše potřebné.“ Stacey si vyfotila pro nás důležitou stranu knihy a opřela se do křesla. „Připadá mi, že nás vedou jedním směrem, jen aby mohli scénář nastavit pro tři hráče… Dane, máš teď chvíli? Mám pro tebe nabídku, kterou nejde odmítnout…“

„Jste zvrhlíci,“ zhodnotil můj návrh Plinto, když jsem mu naznačil, v jaké situaci se zrovna nacházíme a jaký je můj plán k jejímu vyřešení. „Pokud si myslíte, že se budu tak šíleného plánu účastnit… Pak máte naprostou pravdu! Kdy vyrážíme?“

„Dnes večer máme naplánovanou audienci u císaře. Jen on může obřad vést.“

„Jinými slovy jste neměli žádnou pochybnost, že s vaším plánem budu souhlasit, že?“

„Nelíbí se ti na něm něco?“

„To ne, ale…“

„Tak už přestaň s tím pyskováním, shoď si tu temnou auru a jdeme na to. Stacey věří, že se scénář upravil, aby seděl nám třem na míru, a proto musíme předvést, co v nás skutečně je. Kolik času potřebuješ?“

V důsledku tréninku Plinta i Anastarie se okolo obou hráčů objevily aury. Staceyina světlá a pozitivní aura nebyla kvůli dívčině kráse ihned patrná, ale hrozivá, morbidní a temná aura obklopující Plinta bila do očí. Ostatní hráči procházející okolo nás Plinta po očku pozorovali a drželi se v bezpečné vzdálenosti, jelikož jeho rudé oči a temná mlha připomínaly noční můry toho nejhoršího kalibru. A kdybych nevěděl, že je tato osoba asi stejně nebezpečná jako košík koťať, bál bych se taky.

„Asi tak hodinu nebo dvě,“ odpověděl po chvíli zamyšlení Plinto a pak ještě dodal: „A pět tisíc zlatých.“

„Co prosím?“

„Budeš za mě muset zaplatit pokutu… Plánuju se velmi rychle dostat do problémů.“

„Nechceš ten rozruch odložit, než se vrátíme? Proč vlastně ty problémy potřebuješ?“

„Jak to myslíš ‚proč‘? Cestou sem jsem narazil na Hellfira a jeho bojovníky. Chci vyzkoušet nové schopnosti, které jsem za posledních deset dní získal. Můžu si to vyzkoušet na monstrech a cvičných panácích, ale šance srazit Hellfira o 30 % zkušeností dolů je daleko lákavější…“

Hellfire je s bojovníky v hlavním městě? Nemají procházet jeskyní a hledat způsob, jak zlikvidovat Geranikovu dýku? Zkontroloval jsem popis úkolu na vytvoření požehnaného předmětu. Císaři zbývaly už jen čtyři týdny, proč se tedy Fénix nesnažil daleko víc? Žádné oznámení, že byl císař zachráněn, se přece neobjevilo… Už asi ničemu nerozumím.

„Dobrá,“ pronesl jsem, „začni se připravovat. Pak mi dej vědět, až bude potřeba pokutu zaplatit. Jen se prosím tě snaž, abys sám nezemřel.“

„Budu hotový vcukuletu!“ zasmál se Plinto a dodal: „Pokud ten ptáček vyhraje, na svou čest slibuji, že proběhnu celým Anhursem jenom v bederní roušce a za běhu budu řvát: ‚Hellfire je jednička!‘“

Upíra zahalil tmavý, ale třpytivý mrak a okamžitě se rozplynul do okolního vzduchu. Císař jeho slib přijal. Ale proč byl ten mrak tmavý a nikoli světlý jako u ostatních hráčů? Opravdu Plinto přešel na temnou stranu? Jedinou uklidňující zkušeností pro mě bylo, že si strážní lupiče nevšímali. Jako by pro ně jeho červené oči a tmavá aura vůbec neexistovaly.

„Císař je připraven vás přijmout,“ oznámil nám císařův majordomus strojeně. „Prosím, následujte mě…“

Stacey nám znovu pomohla díky své možnosti jedenkrát se setkat s císařem, kdykoli se jí zachce. Podle mě není dobré, že se s ním normální hráči prakticky nemají možnost sejít. Nevím, na co vývojáři mysleli, když tuhle jeho vlastnost nastavovali.

„Anastaria a hosté!“ Majordomus otevřel dveře do studovny, představil nás a zanechal s císařem v luxusně vybavené studovně o samotě. V jednu chvíli tam byl a v druhou už ne.

„Anastario,“ pozdravil císař dívku pokývnutím, aniž by vstal ze své židle. Pak obrátil pozornost na nás. „Drak a upír. Co je na tomto pozoruhodném společenství tak zajímavé, že sama kapitánka paladinů využije svou jedinou možnost se se mnou okamžitě setkat?“

„Záležitosti týkající se hradu,“ odpověděla dívka a předvedla pukrle. „Sestavili jsme plán, jak získat Altamedu. Potřebujeme k tomu však pomoc Vašeho císařského Veličenstva.“

„Hm… to zní lákavě. Pokud se vám podaří mě překvapit, obnovím ti tvou jednu možnost za mnou kdykoli přijít. Mluvte.“

„Pokračuj, Mahane,“ vyzvala mě Stacey a taktně ustoupila. Má pravdu, já jsem hlavním právoplatným majitelem, a proto bych měl hovořit já.

„Do Altamedy může vstoupit jen její právoplatný majitel. Anastaria se stala mou ženou, bohužel však ve dvou v Altamedě téměř nic nezmůžeme. Když jsem před Altamedou použil kouzlo Armagedon, zvýšil jsem level fantomů obývajících hrad na 380. Teď už je proti nim bezmocná i kapitánka paladinů. Tedy sama je proti nim bezmocná. Pokud bychom však s sebou mohli vzít upíra adepta…“

„Plinto nemá právo do Altamedy vstoupit,“ přerušil mě rychle císař. „Trik s Ying-Yangem byl vskutku hezký, ale naše císařství zakazuje, aby někdo měl více než jednoho manžela. I kdybych Anastarii umožnil oženit se s Plintem, aniž by se před tím s tebou rozvedla, Plinto by stále nebyl tvůj pokrevný příbuzný, a proto by neměl do hradu přístup. Nemůže se stát ani tvým adoptivním synem. Otce už má a pochybuji, že by se ho kvůli takové prkotině Patriarcha vzdal. Plinto do Altamedy nepůjde, je mi líto.“

„Ano, v tom všem máte pravdu, ale musíme vzít v potaz aristokratické právo. Konkrétně odstavec 2, část 583.“

„Dědictví,“ odpověděl císař a dal nám všem najevo, že přesně ví, o čem mluvím. „Ale Plinto nemůže zdědit něco, co ještě tak úplně nevlastníš…“

„No a podíváme-li se ještě na 4. odstavec části 334…“

„Rodinné vlastnictví na základě výměny krve, které zajistí pokrevní bratrství… Jsi si jistý, že výměnu krve přežiješ?“

„Nemáme jinou možnost. Normální dědictví nebude mít na Plintův nárok vstoupit do Altamedy žádný vliv. Pokud však provedeme rituál… Nejen pro mne, ale zároveň i mezi Plintem a Anastarií.“

„Vymysleli jste to sami, nebo vás do toho uvrtal ten upír?“ zavtipkoval Naahti, ale pak se zasmál a dodal: „Budu potřebovat asi hodinu, abych nachystal vše potřebné. Budu vás pak očekávat v laboratoři. Anastario, vracím ti tvé právo mě jedenkrát kdykoli navštívit. Majordomus vás odvede do zahrady…“

„Alexi, nezdá se ti, že už je čas, abychom šli zpátky domů?“ Po přibližně dvaceti minutách procházení se po palácové zahradě jsem zaslechl příjemný ženský hlas. Stacey zůstala s Plintem, aby s ním probrala jeho vítězství nad Hellfirem. Plinto ho vyzval k souboji a válečník nemohl říci ne – stálo okolo něj až příliš mnoho svědků. Nechal jsem je být a procházel zahradou o samotě. Věděl jsem, že není zdvořilé poslouchat cizí rozhovory, ale i přesto jsem aktivoval další svitek neviditelnosti a přiblížil se ještě blíž k dvojici zabrané do hovoru. Skutečně mě zajímalo, co jsou zač. Především proto, že ta žena měla opravdu příjemný hlas!

„Všechno je v pořádku, Aliso! Císař nám slíbil, že nás dnes vyslechne. Můžeš si být jistá, že svůj slib dodrží. Vždyť na něj čekáme teprve šest hodin!“

„Alexi, opravdu, já ti nevím. Poštovní schránka se mi ze všech těch zpráv snad rozpadne. Co si všichni ti blázni myslí? Proč jsem jen souhlasila, že se té pitomé soutěže zúčastním?“

Kouzlo neviditelnosti mělo účinek asi pět minut, proto jsem se nebál, že bych se v nějakou nevhodnou chvíli objevil. Strážní i heroldi mě mohli vidět i tak. Žádné problémy v paláci dělat nebudu, ale tuto konverzaci si můžu vyslechnout schovaný. Nikdy dřív mě povídačky ostatních nezajímaly… asi už se dostávám do let. Vsadím se, že se brzo ze mě stane mrzutý dědek, který bude celé dny vysedávat na lavičce a probírat životy svých sousedů.

Gnum Potměšilý, démonolog na 264. levelu, a Raniada, šamanka na 45. levelu. Při pohledu na dívku mi málem spadla čelist. Anastaria i Eluna vedle tohoto neskutečně krásného stvoření jistě bledly závistí. Ztěžka jsem polknul a přiměl tělo k dýchání. Podařilo se mi od ní odhlédnout jen za použití síly vůle. Mám přece Anastarii, nějaká stará Raniada mě nezajímá… Ale to malinkaté znaménko krásky nad jejím rtíkem je tak nádherné…

„Věděla jsem, že tě tady najdu!“ ozval se najednou jiný ženský hlas. Stejně krásný a medový jako ten Raniadin. Z hlavy mi vyprchalo nadšení nad Raniadou a otočil jsem se za nově příchozí.

„Běž pryč, Arien,“ pronesl Gnum a vešel mezi dvě ženy.

„Och, vidím, že Raniada už má svou hračku! To bylo rychlé!“ pronesla žena, kterou jsem konečně spatřil. Čarodějka na 286. levelu! No teda! Skoro 300 levelů! Ariana už Barlionu hrála vážně dlouho. Podle jejího vzhledu, který si s tím Raniadiným v ničem nezadal, se jistě i ona musela několika dřívějších soutěží krásy účastnit.

Stacey, znáš ženu jménem Arien?

Šeredná kráska Arien? zeptala se Anastaria. Jistěže ji znám. Co vzbudilo tvůj zájem o tak odpudivou osobu?

Slyšela jsi o ní, nebo jste se i setkaly?

Tady. Posílám ti hologram, který mi přišel od Arien, když jsem loni vyhrála Miss Malabar. Velmi si ho cením.

V poštovní schránce se objevila nová zpráva a já jsem ji okamžitě otevřel. Před očima jsem měl fotografii, která byla rozhodně pořízena v reálu, protože nad dívčinou hlavou nebylo žádné jméno a její hruď nebyla jakkoliv zakrytá. Nahá žena klečela na kolenou a její dlouhé černé vlasy zakrývaly místa, která by vzbudila protest imitátorů starajících se o kontrolu do Barliony nahrávaných fotek. Očividně se chtěla podělit o své pocity ohledně toho, že Anastaria vyhrála. V jedné ruce držela Staceyin plakát a používala ho k… no… Plakát byl hodně veliký a Anastariina tvář nebyla zas až tak rozeznatelná. Ale stejně, používat lesklý a tvrdý papír není právě pro onu činnost ten nejvhodnější materiál. V druhé ruce držela Arien foťák. Skutečně hodně divná fotka…

Proč si tu fotku schováváš?

Abych si vždycky vzpomněla, jak se lidé chovají v reálu. Po výhře jsem si pročítala dopisy od svých obdivovatelů, plula jsem na obláčku, pak jsem se podívala na tuhle fotku a spadla zpátky na zem. Proč jsi ji zrovna teď zmínil?

Je tady v zahradě a dělá si srandu z Raniady a jejího přítele…

Vážně? Počkej, už letím!

„To je ale překvápko!“ zapředla Anastaria zpěvným hlasem, když vešla do altánu, kde se Arien stále bavila posmíváním se Gnumovi a Raniadě. Dívčiny výpady trvaly tak dlouho, že už jsem byl pevně na straně mladého páru. Jelikož Raniada soutěž vyhrála, její herní podoba věrně kopírovala její skutečný vzhled. Z toho jsem poznal, že Raniadě bylo sotva dvacet let. Mladá a neskutečně krásná… Odkud se dívky jako ona berou? „I tento rok ti připadlo druhé místo, Arien?“

„Anastaria…“ Arien okamžitě přepnula na nový cíl svých urážek a napodobila Staceyin zpěvný hlas. „Co tu děláš, drahoušku? Přišla ses podívat, jak vypadá tvá dávno ztracená sláva? Chudinko… Přišla jsi o soutěž a vykopli tě i z Fénixu. Máš se fakt tak špatně, když ses rozhodla vdát se za nějakého chudáka?“

„Arien, Arien… vidím, že si na tobě roky vybraly svou daň. Vrásky, váčky pod očima, povislá prsa, senilita… ts, ts, ts… chudinko. Už jsi tak slabá, že si musíš vylévat zlost na dětech? Proč nejdeš urážet děti do školky, aspoň by ses mohla bavit s někým na své úrovni.“

Následující chvíle byla skutečně děsivá. Dvě anakondy, ne, spíše dvě kobry se svázaly ve smrtícím tanci. Jediným rozdílem bylo to, že ženy místo jedu a zubů používaly slova. Vlastně ten samý jed, jenže zanechával rány, které se hojily daleko déle. Netušil jsem, že je Stacey schopná jinou ženu tak záměrně a komplexně ničit. Zadupávala Arien do prachu jako nějakou beztvarou hmotu. Všechny čarodějčiny podlé pokusy získat zpět kontrolu nad situací byly zneutralizovány pokrčením ramen a s každým dalším slovem Stacey svou sokyni nutila se červenat studem či zbělet zlostí. No… Nechtěl bych se stát cílem hněvu své ženy.

„Díky, Anastario,“ pronesla šokovaná Raniada, když si Arien jen odplivla směrem ke Stacey, vyčarovala portál a zmizela z bitevního pole. „Pomalu se mi začínala dostávat pod kůži…“

„To nic nebylo. My holky si musíme navzájem hlídat záda. Pokud ji znovu někde potkáš, zavolej mi na amulet. Když budu ve hře, zastavím se u tebe. Mám s ní nějaké nevyřízené účty…“

„Stacey, mohla bych se přidat do tvého klanu? Do Legend… Cítila bych se daleko bezpečněji.“

„Není to můj klan, je Mahanův.“

„Ale celá Barliona ví, že je tvůj muž a že ve skutečnosti ten klan patří tobě. Ptala jsem se už Barsiny, ale nemám žádné pořádné schopnosti. Nejsem ani sběračka a nechodím do jeskyní. Jsem jen normální hráčka…“

Takhle to je? Celá Barliona ví? To je sranda… Tvrdě pracujete, abyste si pro sebe vydobyli jméno, a pak se dozvíte tohle.

„Raniado…“ začala Anastaria, ale dívka ji přerušila.

„Alisa.“

„Aliso,“ pokračovala Stacey, „pleteš se. Skutečným velitelem Legend je Mahan. Stojí támhle.“ Anastaria ukázala mým směrem. Kouzlo neviditelnosti už vyprchalo a kdokoli mě mohl bez problému spatřit, jak se krčím za keřem. Jejda! „Pokud si přeješ se k nám přidat, zeptej se jeho, ne mě…“

„Já…“ zakoktala se kráska, která rázem zrudla. Ale zrovna v tu chvíli se objevil majordomus: „Císař je připraven vás přijmout. Následujte mě.“

„Jak se ti ta dívka líbí?“ zeptala se Stacey, jakmile jsme se vydali za majordomem. „Je hezká, že? Taky je to šamanka…“

„Souhlasím. Vyhrála zaslouženě. Líbí se mi její piha.“

„Přijmeš ji do klanu?“

„To nevím. Pokud se mě zeptá, přijmu ji. Pokud ne, nepřijmu. Rozhodně se za ní nebudu hnát a řvát: ‚Raniadooo, přidej se k nááám!‘“

„Poslouchej, říkal jsi, že si chceš po Altamedě najít nějakého učedníka. Nechtěl bys třeba Raniadu?“

„Ne, díky. Potřebuju nějakého hráče naučit, co je to šamanismus. Ne na ni neustále okouzleně zírat a bát se, že mi unikne nějaké její slovo či gesto.“

„Tak takhle to je?“

„Projděte prosím tudy,“ otevřel majordomus dveře, ukončil naši manželskou rozmluvu a před očima se mi objevila nová zpráva:

Získal jste přístup do císařovy laboratoře. Aktuální úroveň přístupu do paláce: 74 %.

„Dcero, jsi si jistá, že víš, co se chystáš udělat?“ zeptal se bolestivě známý hlas. Nashlazar. Nebyla to však sama siréna, ale jen její projekce vysílaná na jednu ze zdí komnaty.

„I ty, můj synu, bys měl své rozhodnutí ještě zvážit,“ objevila se vedle siréniny projekce další zobrazující Patriarchu, který zamyšleně pozoroval Plinta. Siréna, upír, císař… Otočil jsem se a podíval se přímo do očí daleko menší kopie Renoxe, který mým směrem přikývl na znamení své podpory. Nebo na znamení pozdravu. Hm… Bludiště touhy na mně přece jen zanechalo šrám. Při pohledu na Renoxe jsem si nemohl pomoct a představoval si, jak se asi tvářil, když přihlížel zničení svého syna. Sakra… My dva si toho musíme spoustu vyříkat, a čím dřív, tím lépe.

„Už jsem se rozhodla!“ zvolala Stacey a postavila se na jedno ze tří míst okolo velkého červeného kamene.

„Kdo z upírů nerad riskuje?“ dodal Plinto a postavil se vedle Stacey.

Palácová laboratoř byla od podobných zařízení, která jsem navštívil dřív, dost odlišná. Kromě tajemného červeného kamene, který pro sebe zabral střed místnosti a jeho popis byl spíše lakonický (Kámen mudrců), zela celá místnost prázdnotou. Nestály v ní žádné židle, neviděl jsem žádné flakóny, ve kterých by bublaly roztodivné substance, a chyběly i skříně. Obklopovaly nás jen tři zdi, na kterých se pohybovaly tři projekce. Kromě nich byl v komnatě už jen císař a v ruce držel obřadní dýku. Chybělo nám už jen několik červených kápí a mohli bychom založit první barlionskou Zednářskou lóži.

„Přejdi na své místo, Mahane,“ pronesl císař a pokynul k nízkému důlku vedle kamence. „Započneme rituál…“

Projekce našich rodičů (předpokládal jsem, že Nashlazar je Anastariinou matkou) začaly zpívat jakousi povědomou melodii. Díky trojhlasu se jim okamžitě podařilo upoutat naši pozornost. Hudba byla hypnotizující a v jednu chvíli jsem si uvědomil, že se pohupuju do rytmu a přiložil jsem ruku na kámen.

Císař začal promlouvat a vykládal o tom, jak mu byla dána pravomoc tento rituál provést a že musí udělat toto a tamto. Já jsem se však znovu ponořil do zpěvu našich předků. V té písni se mísilo vše – fascinující sirénin hlas, upíří hypnóza a síla draka. Nekončící zpěv nebyl ani o trochu méně královský než tři tvorové, kteří píseň zpívali.

„Jsi připraven, Mahane?“ protknula zpěvné hlasy císařova otázka.

Pochybuji, že by se mě ptal na něco jiného, a pouze jsem přitakal: „Jsem připraven.“ Okamžitě jsem se ponořil zpátky do oceánu zvuků.

„Od této chvíle až do konce věků je Plinto pokrevním bratrem Mahana i Anastarie!“ pronesl císař a zpěv naráz skončil. Projekce bez jakéhokoli varování umlkly. Prostě jsem se v jednu chvíli opájel příjemnými zvuky a púak najednou zbylo jen ticho. Zamračil jsem se, jako by mi upřeli něco, co se ke mně váže už od narození, něco příjemného a teplého…

„Tímto potvrzuji Plintův nárok na vše, co náleží Mahanovi, a prohlašuji jej hrabětem!“ pokračoval císař bez ohledu na naši nespokojenost s utichnutím zvuků, kterou jsme dali hlasitě najevo. „Obřad je dokončen!“

COŽE? Jak to myslí, „dokončen“? Vždyť jsme nic neudělali! Ve skutečnosti nedošlo k výměně krve, nikdo nikoho nepořezal a tak… Císař však už z laboratoře odešel a nechal nás samotné. Obrazy našich virtuálních rodičů zmizely taktéž.

Nahrál jsi ten obřad, Dane? objevila se mi v hlavě Anastariina myšlenka.

Ano, ale…

Pošli mi ho, prosím. Jak se ti líbily Zvuky Barliony?

„Co to bylo?“ zeptal se Plinto, který neslyšel naši vnitřní konverzaci. „Jen tak tak jsem se udržel a nerozbrečel se. Sakra!“ Plinto se otřásl, jako by jím projel ostrý chlad. „Ještě nikdy jsem se tak necítil! To bylo… Sakra! Bylo to úžasné!“

„Jmenuje se to Zvuky Barliony. Zvukové pole vytvořené naším vědomím. Každý z nás slyšel to, co naše mysli pokládají za nejkrásnější píseň. U mě to byl mix rocku a klasické hudby. Siréna se starala o rock a drak s upírem dávali dohromady klasický podtón. Na videu každého z nás by mělo být nahráno, co naše postavy slyšely. Necháš mě poslechnout si tvou verzi, Nicku?“

„Vyměním ji za ty vaše. Vážně mě zajímá, co jsi slyšela ty i Mahan. Platí?“

„Platí,“ souhlasil jsem a odeslal video, které jsem nahrál. „Plinto, když už jsi mým dědicem, další runda bude na tebe. Nestává se každý den, aby se upír stal hrabětem… Ale teď se dejme zpátky do práce. Navrhuji, abychom přestali ztrácet čas a přesunuli se k Altamedě. Stejně u ní potřebuji obnovit své vlastnictví. Tady máte svitky. Nechci, aby nás strážní viděli.“

Rozdal jsem svitky s neviditelností, vytáhl amulet a zavolal Geyře:

„Jsme připraveni začít. Jaké jsou souřadnice vstupu do Glarniské jeskyně?“

„Bylo by rychlejší cestovat na našich zvířatech,“ pronesl Plinto a smutně hleděl do dálky. Neobtěžoval jsem se kupovat svitky na přesné souřadnice, už tak jsem za cestování utratil až příliš mnoho peněz. Pět kilometrů na nohou pro nás přece nebude žádný problém. Tedy aspoň pro mě.

„Bylo by to rychlejší,“ souhlasila Stacey, „ale taky bychom všem dali najevo, o co se snažíme, a mohli bychom se rozloučit s našimi plány. Levá, pravá a jedem!“

„Pět kilometrů! Tak aspoň utíkejme, chůzi nesnáším…“

Dvakrát jsme byli nuceni zastavit, abychom znovu vyčarovali neviditelnost a bez problému mohli nepozorovaně projít kordonem hráčů. Konečně jsme přišli k lesu. Podle mapy nám ke vstupu do jeskyně zbývaly dva kilometry a …

Zranění…

„To nejsou hráči!“ zakřičela Stacey a vyčarovala na mě bublinu. A udělala to právě včas, protože jen ten jeden zásah mi snížil zdraví na 10 %. Co to ksakru bylo? „Plinto, rozjeď to!“

„Rozjeď to“ očividně znamenalo zabít bez jakékoli milosti či diskriminace všechno kolem sebe. Nebo jinými slovy zničit vše těmi nejúčinnějšími a nejrychlejšími prostředky. Alespoň tak jsem si to přeložil podle mely, co se okolo nás odehrála. Mohl bych se ještě ujistit, jestli to vnímám správně, ale pokaždé se ho na to zapomenu zeptat…

Plinto okamžitě zrychlil, vytasil své do jedu namočené dýky a zmizel mezi stromy. Stacey zůstala u mě a hlídala mou kůži, která se okamžitě stala terčem pro celý roj šípů, šipek a kouzel. Díky Staceyině bublině jsem věděl, že minimálně deset sekund budu ještě naživu. Ale až opadne, budu si muset znovu zalézt pod dívku, aby mě zakryla svým vlastním tělem.

„Jsme pod útokem, Geyro! Tohle nejsou svobodní občané, přijď nám pomoci.“ Stacey mě bez okolků shodila na zem a přikryla mě svým štítem. I tak jsem ale stihl vytáhnout amulet a zavolat naše žoldáky. Uvidíme, jak se útočníci poperou s rotou bojovníků na třístém levelu!

Získáno 700 zkušeností. K dosažení dalšího levelu zbývá 402 731.

„Stop!“ rozkázal někdo, kdo byl zvyklý vydávat rozkazy. „Složte zbraně a zastavte útoky!“

„Stůj, Plinto!“ Napsal jsem do chatu naší skupiny a zastavil příval zkušeností valící se směrem k mé postavě. Zkušenostní body nade vše miluji, ale NPC nemají bez dobrého důvodu ve zvyku bitvu přerušovat. Něco se děje a možná nás čeká odměna. Odměny miluji ještě o trochu víc než zkušenosti.

„Mahane,“ napůl vyplivl oslovení muž, který se vynořil zpoza stromů. Měl jsem co dělat, abych Plintovi nenařídil vyrubat celý les až do kořenů. Příslušnost nově příchozího byla jasně patrná – Stínové císařství. Kamkoli muž položil nohu, objevovaly se šedé kotouče mlhy a stejně tak i jeho oči byly šedé a zamlžené. Mužovy havraní vlasy ladily s jeho přísnou černou uniformou. Okolo celého jeho těla poletovaly stíny. Nemusel jsem ani kontrolovat vlastnosti této stvůry, opravdu mám na mysli stvůru, abych věděl, že nás svou přítomností poctil jeden z Geranikových poskoků.

„Navrhuji dočasný mír,“ pronesl Cain (350 levelů) a byl viditelně potěšen dojmem, který na nás udělal. „Nezajímá mě, co si myslíte o mně či mém pánu, ale máme společného nepřítele a mohli bychom si vzájemně vypomoct.“

„Společného nepřítele?“ zopakoval jsem.

„Přesně tak. Ty se chceš zmocnit Altamedy a já mám za úkol zabít monstrum, které ho obývá. Zničím ho s tebou nebo i bez tebe. S tebou to však bude pro mě jednodušší. I tebe čeká méně práce, pokud se s námi spojíš. Vyber si!“

„Už jsme tu!“ zakřičela Geyra, když se mí žoldáci objevili několik desítek metrů od nás.

„Geyro, zadržte!“ zakřičel jsem nazpět a zastavil útok. „Nikdo nezaútočí, dokud nedám rozkaz!“

„Jsou to Geranikovi přisluhovači! Musíme je zničit!“

„Nejdřív je vyslechneme a teprve pak se rozhodneme,“ navrhl jsem Geyře. „Zatím nechte zbraně v klidu!“

„To je ale poslušná fenka,“ neodpustil si Cain poznámku. „Můj pán miluje lidi, jako jste vy! Připomínáš mi ho, Mahane. Mám pocit, jako bych mluvil se synem svého pána. Škoda, že jsi ho zradil. Můj pán zradu neodpouští.“

„Je mi naprosto jedno, co si o mně Geranika myslí,“ oponoval jsem. „Geyro, obkličte je. Plinto, Cain je tvůj. Stacey, přidej se ke Geyřině skupině. Teď si promluvíme.“

Třicet bojovníků s nespočetnými zkušenostmi v boji rameno na rameno a Plinto, který byl prakticky na totožném levelu jako Geranikův důstojník stačilo na to, abychom byli v převaze. Skutečně jsem si užíval, že jsem konečně tahal při vyjednávání za delší provaz.

„Jasně, promluvme si,“ odpověděl Cain nevzrušeně. Stojí za to zmínit, že odpověděl v Geranikově stylu – s úšklebkem a stylem, jako by byl pánem situace. „Znovu opakuji, máme naprosto stejný cíl. Oba chceme zničit altamedské monstrum, a proto navrhuji, abychom se spojili. Je pro mě dost složité probít se až k hradu. V okolí je spousta svobodných občanů, ale vy stojíte před stejným problémem.

Sledoval jsem tě, jak každý den přicházíš k hradu obnovit si vlastnictví. Kouzlo neviditelnosti není zrovna ten nejlepší prostředek, jak se po okolí pohybovat. Když už jsi tady a navíc s sebou máš i dva další svobodné občany, z čehož jeden může do Altamedy vstoupit a druhý alespoň pomůže vyčistit cestu k hradu, mám docela pádné důvody předpokládat, že do hradu nevede pouze jedna cesta. Takže navrhuji spolupráci, tedy do chvíle, než z hradu odejdeme. Jistě neodmítneš dalších padesát bojovníků na levelu 330, co? Když je navíc Altameda plná fantomů na levelu 380. Což je mimochodem tvá práce.“

Mezi stromy proletělo několik stínů a já si všiml, že všichni mí žoldáci dostali zásah kouzlem znehybnění, které působilo pět minut. Šach a mat…1-0 pro Caina.

„Neměli bychom se účastnit mírových hovorů s nepřáteli všeho živého,“ zasyčela Geyra a teprve teď jsem si všiml, jak silně na ni působí blízkost Geranikových bojovníků. Její nosní dírky se rozšířily, oči se podlily krví a ruka se třásla na jílci meče. Každou chvílí jsem čekal, že se žena neudrží a na Caina se vrhne.

„Jak můžeme vědět, že nás při první příležitosti nezradíte?“

„Přivolám svého pána a ten mou přísahu potvrdí. Dokud se nevrátíme do tohoto lesa nebo neodejdeme dál než na čtyři kilometry od Altamedy, nepoznáš loajálnějšího spojence. Uvěříš Geranikovu slovu?“

Jediným rozdílem mezi císařem a Geranikou bylo to, že jeden bojoval za světlou a druhý za temnou stranu. V každém případě se dosud neobjevil ani jeden případ, kdy by NPC na vysokém levelu hráče podrazilo. Právě na těchto pravidlech Barliona stála.

Stacey? Celá ta záležitost se mi moc nelíbí, ale mají pravdu. Jejich pomoc se nám při vstupu do Altamedy bude hodit. Je tam vážně moc fantomů…

Dane… já nevím… Dej mi ještě chvíli.

„Proč jste na nás tedy zaútočili?“

„Musel jsem se ujistit, že jste připraveni na to, co čeká uvnitř. Pokud by se mi podařilo Mahana zabít, bylo by jasné, že připojit se k vaší skupině by byla sebevražda. Jak ses rozhodl?“

„Pokud odmítneme, zabijete nás?“ zeptal se Plinto na jeden bod naší dohody, kterého jsem se obával i já.

„Proč bychom to dělali?“ Cain pokrčil rameny. „Máme před sebou stejný úkol. Pokud se vám podaří zabít monstrum, pomůžete tím i nám. Proč bychom se měli připravovat o další způsob, jak vyplnit rozkazy mého pána? Pokud odmítnete, půjdeme si prostě vlastní cestou a později dnes večer na hrad zaútočíme.“

„Co? S padesáti bojovníky?“ zasmála se Geyra. Byl to sice hořký smích, ale i tak se dal zařadit do kategorie smíchu. Alespoň to bylo pozitivní. „Pokud s vámi nezatočí svobodní občané, pak to rozhodně zvládnou fantomové.“

„Svobodní občané do hradu nemohou vstoupit a popravdě mi na nich vůbec nezáleží. A co se týká fantomů… Není to tak, že bych vám nabízel svou pomoc jen s prázdnýma rukama. Pokud se spojíme, poznáte sílu stínů. S fantomy toho mají spoustu společného.“

Dane, jsem pro, abychom se spojili… Rozhodně se nám v jeskyni budou hodit. Pokud tam jsou bossové, kteří požírají duše, pak nám stíny i díky tomu, co už o nich víme, mohou hodně pomoci. Chtěla bych jen vědět, proč Geranika dělá něco takového. Jistě je v tom nějaký háček!

„To je jasné, že je v tom háček,“ souhlasil jsem se Stacey nahlas.

„Bez toho by to ani nebyla zábava,“ zasmál se Cain bezstarostně. „Dokud neodejdeme z Altamedy, nemáte se od nás čeho obávat. Ale potom… Uvidíme, jak to půjde… Mého pána jsi vážně moc nepotěšil…“

„Souhlasím. Spojíme se. Anastario, přečti mu podmínky našeho spojenectví.“

Ať už jsem byl jakkoli pyšný na své nemalé zkušenosti s uzavíráním dohod, dívka byla v této záležitosti stále míle přede mnou. Nikdo nás před zbytečnými riziky nedokázal ochránit lépe než ona.

„Přísahám na svou čest, že splním všechny podmínky naší dohody,“ pronesl jsem a mou postavu obklopila zlatá aura. Nejvyšší elementálové přijali můj slib.

„Přísahám na svou sílu udělenou mi mým pánem, že splním všechny podmínky naší dohody,“ pronesl Cain a vedle něj se objevil Geranika.

„Zdravím tě, můj neúspěšný učedníku,“ zašklebil se bývalý šaman. „Anastario, dovol mi blahopřát ti k nedávnému povýšení. Nestává se často, že se ve světě objeví kapitán paladinů. A tebe, adepte,“ nepřeskočil Geranika ani Plinta, „čeká skutečně zábavný život. Zeptej se svého otce na proroctví… Slibuji, že Cain a jeho bojovníci naplní všechny podmínky jejich dohody s Mahanem! Nechť je mým svědkem samotná Barliona!“

„POTVRZENO!“ Jediné slovo námi rezonovalo. Všichni jsme klesli na kolena a začali se třást. Ještě jsem nikdy neslyšel přísahu vládce nějakého císařství. Dosud jsem nad tím nepřemýšlel, ale kdo měl autoritu tuto přísahu stvrdit? Čí hlas to byl?

Na kolena jsme přeci jen neklesli všichni. Geranika zůstal bez problémů stát.

Dane, já tě vážně miluju! Další hádanka! Víš, kdo to mluvil?

Vypadalo to jako imitátor zodpovědný za celou Barlionu…

To byl hlas Stvořitele! Stvořitele Barliony! Koukni na zprávy systému, všechno tam je zapsané. On nezemřel! Stvořitel žije!

„Pro tuto chvíli můžeme jeden druhého využít, šamane,“ pokračoval Geranika, když všichni vstali na nohy. „Ale zapamatuj si, na světě nemáš většího nepřítele, než jsem já. Znovu se potkáme, to ti slibuji. A také tě upozorňuji, že naše příští setkání se ti nebude vůbec líbit. Na shledanou!“

Z Geranikových rukou vyletěly stíny a začaly se točit okolo mě, Stacey, Plinta, Geyry, Caina a vlastně všech přítomných. Díky tomuto kouzlu se všechny naše statistiky o 50 % zvýšily. To je nejsilnější bonus ve hře a navíc vydrží dalších 8 hodin. Pán stínů se ještě naposled ušklíbl a zmizel.

„Jaký je váš plán vstupu do Altamedy?“ zeptal se Cain. „Máme osm hodin, abychom si podmanili tento svět. Laskavosti mého pána si déle neužijeme…“

„Geyro, pověz mu to,“ požádal jsem ženu, otevřel systémové zprávy a podíval se na chvíli, kdy Geranika složil svůj slib:

12:38:45 Stvořitel Barliony vyčaroval telepatický útok: majestátnost – level 500.

12:38:46 Postava zasažena telepatickým útokem: majestátnost – level 500.

No sakra! On skutečně žije! Virtuální tvůrce Barliony, který je zmíněn i v Karmadontově šachovnici, kde se mluví o tom, že se unavil a odešel na odpočinek, žije! Ale co nebo kdo se ukrývá v jeho hrobce?

Co Karmadontova šachovnice na svět vypustí?

14. kapitola

Urusai neboli tajemství Altamedy

„To je vstup,“ pronesla Geyra a ukázala na obrovský dub. „Chvíli počkejte…“sdot

Střelila dalším pohledem po Cainovi, přišla ke stromu, dotkla se jeho kůry a něco řekla. Teď na tom nezáleželo, ale v hlavě jsem si přece jen udělal poznámku, abych zkontroloval zprávy hry. Dívčina fráze do nich jistě bude zapsána a je možné, že bych tento vstup potřeboval někdy v budoucnu využít.

Kůra dubu se rázem zvlnila, podobně jako hladina vody, když do ní hodíte oblázek. Pak se v kůře objevil obdélníkový obrys, jako by do ní zevnitř někdo tlačil hranatou krabici. Pohyb povrchu kůry se postupně zpomalil, až se zastavil úplně a před námi se objevil průchod. Za vchodem do dubu jsem uviděl schody mířící dolů.

„Vítejte v tajné jeskyni Glarnis,“ přivítala nás horlivě Geyra. V očích se jí jasně zračila hrdost. Tento tajný vchod vybudovala její rodina. „Vcházejte po jednom a ničeho se nedotýkejte!“

„Trochu stísněné, nemyslíte?“ zamumlal Plinto, který šel dovnitř hned za žoldnéřkou. Průchod mohl být aspoň o trochu širší. Dokonce i já jsem jím musel projít bokem, jelikož ani má úzká ramena se do průchodu nevešla.

„Až se dostaneme do prvního podzemního patra, budete mít hned víc místa,“ odsekla Geyra, zapálila další pochodeň a podala ji za sebe. „Pojďte! Těch pět kilometrů se samo neujde…“

Bylo velmi složité se k Altamedě přibližovat úzkým průchodem bokem, navíc v neprostupné tmě, jelikož jsme pro osmdesát lidí měli k dispozici pouze deset pochodní. No spíše pro třicet lidí a padesát stínů. I tak by to nemusel být až tak velký problém, kdyby aspoň země pod našima nohama byla rovnější. Neustálé díry a na každém kroku rozházené kameny zpomalovaly náš postup, a to především tehdy, když někdo zakopl a spadl na bojovníka vedle.

Asi po kilometru se průchod ještě více naklonil směrem dolů, čímž se každý krok stal ještě zrádnějším. Abychom neuklouzli, museli jsme se pořád opírat o zdi. Teď už na rovnosti země nezáleželo, hlavně nesmíme upadnout.

Získán bonus: Elunin dar.

Vkročil jste na posvěcenou půdu.

„To je ale příjemné překvapení,“ uslyšel jsem utrousit Caina z místa kdesi za mnou. Můžu předpokládat, že posvěcená kružnice okolo hradu účinkuje i na Geranikovy sluhy, a to nejen na povrchu, ale i hluboko pod zemí. „Znamená to, že jsme už blízko?“

„Ještě sto metrů,“ odpověděla Geyra z prvního místa naší řady. „Musím se přiznat. Doufala jsem, že vás ten kruh zabije…“

„Není tak jednoduché nás zničit, čarodějko. Je potřeba něco daleko silnějšího než Elunin kruh.“

„Plinto, jak to jde?“ zeptal jsem se lupiče a přerušil kousavé poznámky obou NPC. Plinto kráčel hned za Geyrou a měl by už stát na pozemku Altamedy. Jsem hodně zvědavý, zda náš malý právní háček funguje.

„Jsem živý a neobjevila se žádná oznámení. Pokud to z mapy dobře čtu, měl bych mít Altamedu přímo nad hlavou. Tady už můžeme zrychlit, před námi je širší část…“

Asi po čtyřech hodinách klesání podzemní chodbou jsme došli do obrovské sloje, ze které vedly dva východy. Temná chodba, kterou jsme do sloje přišli, a masivní dřevěné dveře s klenbou.

„Skutečná jeskyně začíná až za těmito dveřmi. Nemám přesnou mapu, ale jsem si jistá, že za nimi naleznete celkem čtyři patra. Nevím, jak můj otec a jeho čarodějové jeskyni navrhli, ale předpokládejme to nejhorší. Může se pořád měnit a mapa může být naprosto k ničemu. No, i tak si ji vezměte. Jak jsme se dohodli, půjdu za vámi…“

„Má snad naše nebojácná Geyra z něčeho strach?“ zavtipkoval Cain.

„Uvnitř je požírač,“ pronesla žena a nekromantův úšklebek okamžitě zmizel. Od našeho setkání jsem vážný výraz u Caina spatřil poprvé.

„To všechno mění,“ odvětil Geranikův pes. „Věděl jsi o tom, Mahane?“

„Právě proto jdete s námi, místo abyste zaútočili na hlavní bránu,“ odpověděl jsem. „My tři za pomoci kněžích budeme bojovat s požíračem. Vašim úkolem bude zabít vše ostatní, co se pohne a nepotřebuje si smlsnout na duších. Podle Geyry by v jeskyni měla být takových potvor spousta.“

„Přijímám. Kdo bere kořist?“ zajímal se Cain. Příznačná otázka. Podle naší dohody všechna kořist, kterou v Glarnisu a Altamedě získáme, připadne mně. Kromě odměny za zabití hlavního bosse, Urusaie. V případě, že by po bossovi zůstalo něco, co by se hodilo i nekromantovi, necháme rozhodnout štěstěnu, kdo předmět získá. Cain však neměl po dobu platnosti naší dohody nárok na cokoli dalšího. Obdivuji Stacey, že myslela i na tuto záležitost.

„Já sbírám předměty a Anastaria zlaťáky,“ odpověděl jsem. Neměl jsem zájem, aby 30 % veškerých peněz ihned odešlo Korporaci. Člen jiného císařství navíc nemohl poslat peníze přímo klanu, proto jsme k tomu museli využít mou ženu.

„Chápu. V tom případě…“

PŘIŠEL JSI! KONEČNĚ! OČEKÁVÁM TĚ! zazněl mou hlavou podivný hlas a utopil v sobě Cainův dodatek. Přišlo mi ale divné, že jsem z hlasu necítil žádnou zášť. Právě naopak. Hlas připomínal výrok otce, který zdraví své dítě. Podivné…

Stacey, slyšela jsi to taky?

Co bych měla slyšet?

Ten hlas… Slyšel jsem ho v hlavě…

Nestraš mě, Dane. Jaký hlas?

Do-dobrá… KDO JSI? položil jsem v myšlenkách dotaz a oslovil tajemného muže. Spíše jsem si představoval, že ho oslovuji.

To jsem já, Dane. Stacey. Cítíš se dobře?

„Nefunguje to,“ odpověděl jsem jí už nahlas, abych zbytečně neubíral body energie. „Geyro, otevři dveře. Jdeme dovnitř a uvidíme, co se v jeskyni opravdu skrývá. Plinto, ty budeš tank…Stacey, nedívej se na mě jak na blázna, později ti to vysvětlím.“

Zpráva pro hráče! Bylo objeveno nové území: Jeskyně Glarnis.

Šance na nalezení hodnotného předmětu z normálních nepřátel zvýšena o 49,999 %.

Množství získaných zkušeností zvýšeno o 20 %.

„Konečně naše společné První zabití!“ zvolal vesele Plinto a natáhl otevřenou dlaň ke Stacey.

„Ještě ho nemáme,“ odpověděla dívka chladně. Zpozoroval jsem na jejím výrazu, že pohled na třpytící se portálový vstup do jeskyně ji trochu štve.

„To nevadí, klidně počkám,“ odpověděl Plinto hravě. „Čekám už sedm let, několik hodin navíc to už vydržím.“

O co jde, Stacey? zeptal jsem se telepaticky.

Kdysi hodně dávno jsem Plintovi řekla, že spolu žádné První zabití nikdy mít nebudeme… Dokonce jsme se tehdy i vsadili. Pokud ho však teď získáme, a my ho skutečně získáme, budu mu dlužna láhev toho nejlepšího vína, které Zlatá podkova nabízí. Víc než cena lahve mě ale štve myšlenka, že jsem prohrála…

„Všechno se tu změnilo,“ okomentovala naše okolí Geyra, když se objevila vedle nás. Jakmile jsme prošli třpytící se bariérou do jeskyně, ocitli jsme se v další rozlehlé sloji, možná to však byla spíš komnata. Okamžitě nás čekalo rozhodování, protože jsme hleděli na ústí tří chodeb a vnitřek všech tří halila temnota. „Když jsem sem před několika týdny vstoupila, žádné chodby jsem neviděla. Mapa nám bude k ničemu…“

„V tom případě navrhuji, abychom si vybrali tu nejvíce vpravo. Mahane, co si o tom jako náš hlavní věštec myslíš?“ zeptal se lupič, vytáhl jednu ze svých dýk a začal ji potírat nějakým zeleným slizem.

„Můj vnitřní věštec mlčí,“ zavtipkoval jsem, ale předtuchám jsem nenaslouchal. Má vnitřní zoo se postupně zotavovala z rány, kterou utržila v dračí pokladnici, a začala vyžadovat krmení. Byl jsem proto pevně rozhodnut vyčistit celou jeskyni. Jelikož byla jeskyně nastavena pro hráče na 300. levelu a žoldnéři ji nebyli schopni sami projít, byl jsem si jistý, že skrývá velmi výživné odměny. Magdeymu a Clutzerovi by se jistě velice líbila!

Magdey!

Jak jsem jen na něj mohl zapomenout? Poslal jsem ho k barbarům, aby zjistil, proč opustili své rodné území a vydali se terorizovat trpaslíky. Byl jsem však hodně zaneprázdněný a zapomněl jsem zjistit, jak to dopadlo. Hlavu mám plnou děr!

„Ahoj, Magdey!“ napsal jsem hned do klanového chatu. „Sepiš mi prosím tě nějak výsledek tvé návštěvy u barbarů.“

„No asi před týdnem jsem ti všechno napsal,“ přišla okamžitá odpověď. „Nebo z nějakého důvodu schválně nečteš poštu?“

Za Anastariina a Plintova pochechtávání jsem vytáhl poštovní schránku a zhluboka jsem si povzdechl. I přes všechny filtry na mě zíralo dvacet tisíc nepřečtených zpráv. Ani se nedivím, že se v té haldě jedna zpráva ztratila. Přesto však není dobré, že jsem si na to vzpomněl až teď.

Nechal jsem si dopis vyhledat podle jména odesilatele a začetl jsem se do něj.

Nazdar, Mahane!

Barbaři ze své země utekli, protože už nesnesli dál pobývat v blízkosti hrozného monstra, které hrad obývá. Monstrum jim ničilo životy, ubíralo jejich síly a bránilo jim v jejich obvyklém zabíjení, rabování a plundrování. Docela divný popis monstra, nemyslíš? Po pochytání několika dalších barbarů se nám už rozsvítilo. Pro ně je monstrum hrozivé, ale pro nás by takové být nemuselo.

Hlavní obyvatel Altamedy jim bránil ubližovat ostatním, a právě proto se rozhodli odejít. Nemám nejmenší tušení, jak se tato informace váže k tomu, co se skutečně v hradu odehrává. Předpokládám však, že máš několik přátel, kteří by ti dokázali poradit. Svou misi pokládám za splněnou a žádám, abys mi to potvrdil.

Magdey.

„Díky, Magdey. Právě jsem to dočetl. Zvládl jsi o dost víc, než co jsem žádal!“

Musím si tu poštu kontrolovat daleko častěji.

„Lidi, chcete slyšet pohádku?“ položil jsem řečnickou otázku a ihned jsem přeposlal dopis Anastarii i Plintovi. „Proti tomuhle budeme v Altamedě stát.“

„Nechtěl bys zasvětit i své spojence?“ zeptal se ihned Cain. „Zatajování informací souvisejících se zničením monstra je podle naší dohody zakázáno…“

„Vzpomínám si,“ byl jsem přinucen uznat a poslal jsem dopis Cainovi i Geyře.

„Máme to brát tak, že Urusai je něžné monstrum? Něžné monstrum, které díky své dobrotě zničilo Glarnis se všemi obyvateli a teď do okolí hradu vysílá fantomy, aby zabili vše živé? No to je skutečně moc hodné monstrum. Dokonce tak hodné, že okolo něj musela Eluna postavit světelnou hradbu!“ Geyra nevzala novinku úplně dobře. „Když jsi vyčaroval Armagedon, byla jsem uvnitř hradu! Není to žádné něžné monstrum! Jsou tam jen fantomové. Nekonečný proud fantomů! Tví lidé nemají pravdu!“

„Nebo úplně neporozuměli tomu, co se jim barbaři snažili sdělit,“ odporovala Stacey. „Je pravda, že sami patří mezi zlé a nejagresivnější frakce Barliony, ale ještě větší zlo na ně taky účinkuje. Mám na mysli takové zlo, které je velmi odlišné od toho, na jaké jsou zvyklí. Caine, je čas, aby ses s námi o něco podělil ty. Proč se snažíte Urusaie zabít? Co vám to monstrum provedlo?“

„Kapitánka paladinů je známá svou vnímavostí a schopností změnit hromadu uhlí v diamant poznání,“ odpověděl nekromant vzletně. „Povím vám, co je Urusai zač a proč ho máme zabít, jakmile vstoupíme do trůnního sálu Glarnisu. I přes naši dočasnou spolupráci bych nerad informace svého pána předal nepřátelům jen tak. Co když jeskyní neprojdeme?“

„V tom případě můžeš vyrazit pravou chodbou, Plinto,“ ukončil jsem diskuzi. „Caine, ty a tví bojovníci jděte rovnou za ním. Dáme se do práce. Aspoň si přestaneme poměřovat, kdo toho víc ví…“

Získáno +1 000 zkušeností. K dosažení dalšího levelu zbývá 401 731.

Z potvor jsme získali daleko víc zkušeností než z Geranikových bojovníků a dokonce přibývaly rychleji. Za půl hodiny jsme zabili přibližně padesát pochybných stvůr. Bojovali jsme se slimáky nebo s divnými blátivými červy. Díky tomu se můj ukazatel zkušeností posunul až na třetinu levelu. Konečně jsme došli na konec pravé chodby, kde nás čekal boss.

„Požírač,“ zašeptala Geyra, aby nepřilákala bossovu pozornost. „Tehdy byl v druhém patře… Navrhuji, abychom nejdříve prošli i zbylé chodby. Nemá smysl jít dál.“

„Rozhodně projdeme i ostatními chodbami,“ ujistil jsem žoldnéřku, zatímco jsem pozoroval horu želatiny. Bossův vzhled nebyl pro jemné povahy.

Malý sliz.

Level: nedostupný. Schopnosti: jed, kyselina, požírání.

Samozřejmě jsem věděl, do čeho se to hrnu, ale i tak není vůbec příjemné, že nevidím bossův level, protože byl tím pádem minimálně o 30 levelů vyšší než ten můj. U normální stvůry se to dá pochopit, ale u bosse? Kdo vlastně taková pravidla vymýšlí?

„To je ale milé zvířátko. Jen 320 levelů,“ oznámila Stacey. Díky ní jsem se konečně dozvěděl bossův level. „Plinto, víš, co máš dělat. Mahane, ty stůj tady a zpomaluj slimáky.“

„Jaké slimáky?“

„Uvidíš. Objeví se takoví zelení slimáci a budou se snažit k bossovi dostat. Čím déle jim jejich cesta bude trvat, tím rychleji se s ním vypořádáme. Geyro,“ otočila se Stacey na žoldnéřku, „měli jste problémy s tímto bossem, nebo to byl jiný?“

„S tímto. Dvacet mých bojovníků zůstalo pozadu, abychom my ostatní mohli –“

„Ano, už jsem to slyšela. Dobrá, Plinto – sleduj jedy a jakmile –“

„Proč mi taky neřekneš, jak držet dýku a jak používat nohy, když už jsi v tom?“ uculoval se lupič, který byl ve svém živlu.

„Nech toho. Geyro, Caine – stůjte tu se svými bojovníky a pokud budete chtít, útočte na něj z dálky. Chci vás varovat, protože nevím, jak přesně to požírání funguje. Pokud se přidáte k bitvě, může zasáhnout i vás. Kněží, pokud se něco pokazí, buďte připraveni nás rychle oživit. Caine, máš ve skupině zabijáky? Nařiď jim, aby hlídali kněze. Všichni připraveni? Tak kupředuuu! Plinto, rozjeď to!“

VYBRALI JSTE SI SLOŽITOU CESTU!

Málem jsem propásl náš útok, protože mi v hlavě znovu zazněl ten podivný hlas. Už jsem chápal, proč Korporace nechce zavést telepatii jako normální způsob dorozumívání mezi hráči. Postupně začnete pochybovat o vlastních myšlenkách a přiřadíte je někomu cizímu nebo nabydete dojmu, že uvnitř mluví vaše „druhé já“. Je dobře, že telepatie vyčerpává energii tak rychle, jinak bych se mohl rozloučit s vlastními myšlenkami a přivítat svou novou osobnost.

Útokem se mi nabídla skvělá příležitost, jak experimentovat s mými vyvolávacími schopnostmi. Zatímco se ostatní zabývali vybíjením normálních potvor, držel jsem se vzadu a z každé potvory sbíral drobky zkušeností. Teď jsme proti bossovi stáli jen ve třech a já jsem nechtěl přijít o příležitost získat další level.

Plinto přiskočil k bossovi, použil zrychlení a začal napodobovat helikoptéru. Z jeho pohybů jsem dokázal vnímat jen zelenou šmouhu, která se táhla za jeho dýkami. Lupič logicky není zrovna tím nejlepším tankem (a to ještě hodně přeháním), ale boss měl o 30 levelů méně než Plinto, a proto se jeho útoky z velké části míjely účinkem. Prostě se mu rychlého lupiče nedařilo zasahovat.

Každých deset sekund Plintova tabulka zezelenala, podle čehož jsem poznal, že ho boss otrávil, ale Plinto prakticky ihned sám použil protijed. No dobrá, konec čumění. Za čtyřicet sekund jsme ubrali pouze 2 % bossova zdraví. Boj se bude táhnout hodně dlouho. Je čas vyhrnout si rukávy.

„Zdravím tě, nejvyšší šamane!“ pozdravil mě nejvyšší elementál vody, pohupuje se ve vzduchu pár metrů přede mnou. Během mé poslední zkoušky se mi elementálův pokoj objevil před očima, nyní se mi však jakoby rozdělilo vědomí. Mé první já stálo v komnatě u bosse a druhé já se nacházelo v kulatém pokoji s elementálem. Je to vážně divný pocit – hlavně proto, že obě „reality“ vnímám současně – ale tohle rozdělení mi nepůsobilo žádné těžkosti. „Stal ses Nashlazařiným učedníkem?“

„Málem. V tuto chvíli trénuje Kornika, který později můj trénink dokončí. Své učitele máme navždy.“

„Věděl jsem, že nebudeš nikoho poslouchat a vybereš si správnou cestu. Co tě za mnou přivádí? Potřebuješ elementály?“

„Ano. Pokud možno co největší.“

Dane, slimáci! Zpomal je!

„Jaké elementály potřebuješ, nejvyšší šamane?“ zeptal se elementál majestátně. Sakra, takhle to přece dál nejde. Dokázal jsem je přivolávat daleko rychleji! Pokud každé vyvolání skutečně vyžaduje konverzaci, budu se elementálovu příbytku okruhem vyhýbat. V opačném případě budu neustále umírat. Ačkoli… Co když nad tím zase uvažuju špatně?

„Potřebuji jen jednoho,“ ovládl jsem nedočkavost a odpověděl mu podobně majestátným tónem. „Nejvyššího vodního elementála!“

„Konečně!“ Nečekal jsem, že z úst elementála vyjde slovo úlevy. „Co ti trvalo tak dlouho?“

Spojil jste se s elementálem.

„Stát!“ pronesl jsem a zvedl své paže. Devět zelených slimáků připomínajících ty, které jsme zabili v chodbě, se sebevědomě plazilo ze všech stran k bossovi. Stacey mě požádala, abych ty potvory zpomalil. Zajímalo mě, co by se stalo, kdybych je místo toho rovnou zastavil. Vždyť to není nic složitého…

Vyvolal jste ultimátního vodního elementála 80. úrovně.

Ragrid vás chce oživit. Přijímáte?

Mahane! ozval se mi v hlavě Staceyin křik, když jsem se znovu objevil v bossově komnatě. Musím přičíst stínovým kněžím ke cti, že se neodnaučili přivádět mrtvé zpátky k životu. Něco takového znovu nezkoušej!

To se neboj, odpověděl jsem jí rozpačitě. Jak jsem měl vědět, že spojením se s elementálem se mi dostane stejné třídy šamana, jako je úroveň elementála, kterého jsem vyvolal? Vyvolal jsem ultimátního elementála a díky tomu jsem se stal ultimátním šamanem – Zvěstovatelem. Žádný nejvyšší elementál vodního tlaku neexistoval. Prostě žádný takový nebyl a tečka. Mohl jsem využít jen toho ultimátního a samozřejmě jsem si zvolil i tu nejvyšší úroveň. Jak jinak. Velitel Legend Barliony je skutečně hamižný. Nic mu není dost, pořád chce víc… Trest za vyvolání elementála se mnou utřel zem a jedním šmahem smazal mých 45 tisíc bodů zdraví.

„Jen Zvěstovatel může ignorovat úroveň elementála, kterého vyvolává,“ vysvětlil mi vodní vír, když jsem se u něj zase objevil. „Pokud jsi připraven cítit bolest, pak musíš vyvolávat elementály sám, bez mého přičinění.“

„A jak už jsem se dozvěděl, ultimátních elementálů je jen šest,“ zamumlal jsem a uvědomil si jednu z překvapivých skutečností vázaných k elementálům. Ukázalo se, že lze vyvolat jen velmi málo ultimátních elementálů. Čtyři typové (tedy vodní, ohnivý, vzdušný a zemský) a pak jednoho zesilujícího a jednoho komunikačního. Neexistoval žádný pro útok či obranu. Žádným z nich nemůžu nikoho zmrazit nebo vyléčit. Zatímco existují desítky tisíc vyšších elementálů pro nejrůznější příležitosti, ultimátních je jen hrstka. Je to trochu smutné…

Mimochodem, díky za pomoc se slimáky, povzbudila mě Stacey. Hodně jsi nám to ulehčil..

Není zač, procedil jsem mezi zuby (ale jen mezi těmi mentálními) a začal jsem srovnávat úrovně elementálů s počtem zdraví, které jsem měl. Jestli můžu vyvolávat jen nejvyšší elementály, pak začnu na první úrovni. Kde jsi, Malý slize?

Na dvanácté úrovni vodních elementálů jsem dokázal celkem bezbolestně vyvolávat elementály osmnácté úrovně. Avšak elementálové 24. úrovně mi sebrali skoro polovinu mého zdraví, proto jsem vyšší už ani nezkoušel. Používal jsem elementály 20. úrovně. S nimi mohu pracovat bez zastavení. Vodní útok na bosse, zesílení na Plinta a léčení na mě. A pořád dokola.

P O Z O R !

„K zemi!“ zareagovala okamžitě Anastaria. V tuto chvíli se boss dostal na 60 % svého zdraví a já můžu sebevědomě říct, že minimálně 5 % šlo na můj účet!

Boss dokázal požírat jen na krátkou vzdálenost. Malý sliz, nad jehož hlavou se objevila kruhovitá značka, se okamžitě začal pohybovat po komnatě. Co sekunda, to jeden „krok“ – po dobu jedné minuty. Schopnost požírat trvala jen minutu a naším úkolem bylo přežít. Jak už to tak bývá, i v této fázi jsem mohl něco nabídnout!

„Díky!“ zařval lupič, když k němu dorazil elementál zrychlení. Ačkoli lupiče zrychlil jen o 30 %, i tak mu to umožnilo držet se od bosse na šířku celé komnaty. Hloupý imitátor si mě ani Stacey nevšímal. Dokonce ani tehdy, když se proplazil okolo nás. Pro Malý sliz existoval jen Plinto, nikdo jiný jako by tu ani nebyl.

Asi o minutu později přestal boss „pobíhat“ a vrátil se do středu komnaty. Boj se rozjel znovu od začátku. To je docela nuda. Dokonce i v dole Dolma byli bossové zajímavější.

Získán level!

Získán level!

Získán level!

+2 Inteligence. Dohromady: 204.

435 volných bodů k rozdělení.

No konečně! Zabít bosse vlastními silami se ukázalo být hodně únavnou záležitostí. Skoro čtyřicet minut pečlivé práce včetně tří okruhů okolo komnaty před požíráním. Malí slimáci se ke svému bossovi ani nepřiblížili, dokonce se jim to nepodařilo ani tehdy, když se komnatou sunul hned vedle nich. Už jsem se o ně nemusel starat. Docela rád bych věděl, co by se stalo, kdyby se slimákům podařilo dojít do cíle své cesty.

To bylo až příliš jednoduché, zaslechl jsem ve své hlavě Anastarii. Úplně primitivní boss. Nechápu, jak je možné, že ho Geyra neporazila. Vždyť před tím požíráním stačí jen utíkat, jak jsme to dělali my.

„Něco mi říká, že v tomto patře už dalšího bosse nenajdeme,“ dodala pak dívka nahlas. „Vyčistíme zbylé dvě chodby… Mahane, podívej se, co z něj vypadlo.“

Truhla, která se objevila hned za padlým bossem, v sobě ukrývala padesát tisíc zlatých a tři předměty. S úšklebkem jsem zjistil, že podle jejich typů, levelů a omezení pro třídu postav byly připraveny pro mě, Plinta a Stacey.

Šamanský prsten vábení.

Popis: -30 % ceny vyvolání elementála.

Omezení: jen pro šamany.

Jeskyně připravené pro konkrétní hráče mám skutečně v lásce. Prsten jsem si nasadil i přesto, že mi nepřidal žádné body do statistik a jen snižoval cenu vyvolávání elementálů. S ohledem na nedávnou změnu vyvolávání mi může tento prsten velmi pomoci.

Vyčištění celého patra bylo pro klan velmi prospěšné. Získali jsme dalších padesát tisíc zlatých. Dvě zbývající chodby se ukázaly být vlastně jen jedinou chodbou, která se napojovala jedna do druhé a místo k bossovi nás přivedla zpátky na začátek.

Jak Anastaria předpověděla, žádného dalšího bosse jsme nenašli, ale objevili jsme dvě tajná místa, ve kterých byly ukryty další dvě truhly. Právě z nich jsme získali těch padesát tisíc. Asi nemá smysl zmiňovat velkou hromadu nejrůznějších slizů, které mi teď zabíraly asi desetinu inventáře. Časem je roztřídím. Oko černé vdovy mi dalo jasně najevo, že diamanty lze získat i z hromádky uhlí … Sakra, už začínám znít jako Cain. To vůbec není dobré!

„Geyro, jdi levou chodbou a ty, Caine, si vezmi na starost pravou,“ rozdělil jsem skupiny, jakmile jsme došli do druhého patra jeskyně. „Všechno zabijte a potkáme se, až dojdeme k bossovi. Tak do toho!“

Druhé a třetí patro jeskyně mé postavě přidalo pouhý level, a to jen proto, že už mi do dalšího levelu chybělo jen velmi málo zkušeností. Žádného dalšího bosse, který by požíral duše, jsme nepotkali, a tak mohla Geyra s Cainem volně cokoli zabíjet. K mému velkému zklamání jsem pro sebe nezískal žádný další předmět. Jasně, spousta té kořisti udělá Magdeymu s Clutzerem radost a pomůže i ostatním našim členům a pracovníkům – především alchymistům. Ale pro mě nic…

„Tady je schodiště do čtvrtého patra,“ ukázala Geyra na stříbřité schody. „Mělo by to být poslední patro před trůnním sálem.“

UŽ SE BLÍŽÍŠ ČÍM DÁL VÍC. CÍTÍM TĚ! promluvil v mé hlavě neznámý hlas. Jistě to bude sám Urusai, kdo jiný? Třikrát jsem se na něj snažil řvát a pokaždé mi odpovídala jen Anastaria. Jako by mé telepatické spojení s Urusaiem bylo jen jednosměrné.

„Průzkum!“ zavrčel Cain a tři z jeho mužů se ihned rozběhli ke třpytivým schodům. Jelikož jsme vyčistili tři patra bez ztráty jediného muže a nikde v okolí nebyl další požírač, nekromant se asi začal cítit sebevědomě. Příliš brzy, jak se ukázalo…

Tabulky zobrazující tři Cainovy průzkumníky nejdřív zešedly, to když se průzkumníci přesouvali z jednoho patra do druhého, pak tabulky znovu zezelenaly, když vstoupili do čtvrtého patra, a pak tabulky prostě zmizely. Skutečně zmizely, jako by ti tři s námi vůbec nešli. Nezešedly, což by se stalo, kdyby průzkumníky někdo zabil. Někdo jedním šmahem setřel z povrchu Barliony tři průzkumníky na levelu 320. Je dobře, že to nebyli Geyřini muži.

„Plinto?“ podíval jsem se tázavě na lupiče.

„Půjdu se na to podívat,“ odpověděl lupič. Spustil neviditelnost a lokl si z jakési lahve. „Pokud se nevrátím, chci mít pohřeb jako skutečný hrdina,“ zavtipkoval upír a zamířil ke schodům.

„Vypadá to jako bossovy… čelisti?“ objevila se v chatu výpravy zpráva, než Plintova tabulka zešedla. Můj lupič na levelu 351, který na našem kontinentu neměl sobě rovného (a v nejbližší budoucnosti se nikdo takový asi neobjeví – do čehož počítám i Hellfira), během tří sekund padl, ačkoli udělal vše proto, aby ho nikdo nespatřil. Co tam teda číhá?

„Dej mi sekundu,“ pronesla Anastaria a její oči pokryla mlha.

„Je to divné, ale své průzkumníky nějak necítím,“ pronesl Cain úzkostlivě. „Potkali jsme dalšího požírače?“

„Vypadá to tak…“ odpověděl jsem. Jestli Plinto i tři průzkumníci během několika sekund padli, není dobrý nápad vydat se do čtvrtého patra jen tak. Musím provést potřebné přípravy. Zkusím se nad tím zamyslet.

„Situace se má tak,“ pronesla Anastaria, když se vrátila zpět do hry. Volala si s Plintem, přesně jak jsem předpokládal. „Jakmile kdokoli vejde do čtvrtého patra, ocitne se v obrovské tlamě plné dlouhých špičatých tesáků. Bossův level není znám, tudíž musí být vyšší než 381. Svobodní občané jsou přesunuti do Šedých plání a místní zmizí navždy. Tlama je z Barliony vymaže. Plinto se za šest hodin objeví a k nám dorazí za dalších pět. Nějaké nápady?“

„Počkáme,“ odpověděli Geyra s Cainem jednohlasně. „Pokud ta tlama smaže kohokoli, kromě svobodných občanů, pak se s ní musíte vypořádat vy.“

„Souhlasím. V tom případě…“

„Stacey, až ti řeknu, sešli na mě bublinu,“ přerušil jsem ji. Spojil jsem se s elementálem a snesl na sebe všechny možné bonusy, které jsem měl k dispozici. Nejdůležitější bylo, abych dívku nenechal mluvit. Něco mi říkalo, že se na bosse musím podívat já sám, a to bez ohledu na jeho neskutečně vysoký level. „Až se Plinto vrátí, bude o 50 % slabší, jelikož tou dobou Geranikův bonus zmizí. U mě už vlastně zmizel. Dobrá, jsem připraven. Až řeknu tři. Jedna, dva…“

Jestli umřeš, zabiju tě!

„Tři!“ Aniž bych čekal, zda na mě tu bublinu stihla vyčarovat, vstoupil jsem na třpytivé schody, které oddělovaly patra. Podíváme se, co za hubu tam vlastně je…

Zeleň… zeleň a zuby. Spousta vegetace, ve které byly roztroušené bílé tesáky. Spatřil jsem dokonce i růžový jazyk! Uběhla jedna či dvě sekundy, než se tlama zavřela a začala mě hlasitě žvýkat, přičemž vydávala nechutné zvuky.

Bublina mě zachránila…

Neměl jsem čas se ani zamyslet nad tím, jak ta potvora musí být velká (když má tak obrovskou tlamu) a jak se vlastně pod Glarnis dostala. Ztrácel jsem drahocenné vteřiny, ale musel jsem si zakrýt uši, protože potvora začala neskutečně řvát. Bublina, kterou na mě Stacey hodila, zabránila čelistem, aby mě zabily, ale přesto byla síla čelistí tak ohromná, že jejich tlak proti nezničitelné bublině udělal do tlamy díry.

Obrovitá huba se znovu otevřela a vyšel z ní další ohlušující řev plný bolesti. Z dvou kulatých ran začal téct černý sliz. Ze slizu se po dotyku s jazykem začalo kouřit jako z žíraviny a růžový sval se postupně rozpouštěl. Mrkl jsem na dobu trvání bubliny – čtyři sekundy. Pochopil jsem, že nebudu mít čas na nic jiného, otočil jsem se a vyskočil zpátky ke schodům.

Ragrid vás chce oživit. Přijímáte?

„Tak co?“ zeptala se Anastaria, když jsem oživl.

„Myslím, že to hodně bolelo,“ zatřásl jsem se a vybavil si poslední pocit před smrtí. Bublina zmizela a sliz, který ji pokrýval, spadl na mě. Ta bolest byla natolik pekelná, že jsem nemohl ani řvát. Prostě jsem na to neměl sílu. Přišlo mi, že bolest se mnou zůstane navždy, ale seznam stavů postavy mi ukázal, že slizu stačily dvě sekundy a poslal mě do Šedých plání.

„Dobrá, ale pokud k bossovi půjdeme, jak ho porazíme?“

„Myslím, že ho musíme…“

Získán level!

Získán level!

Získán level!

Získán…

Před očima mi proběhlo deset zpráv, že jsem postoupil na vyšší level, a z neskutečně silného pocitu euforie jsem klesl na kolena. Celou dobu, co jsem v Barlioně, jsem si každý nový level a s ním spojený příval radosti užíval, ale ještě nikdy jsem nezískal deset levelů naráz… Pro někoho, kdo měl vypnuté smyslové filtry, byl ten pocit radosti až moc silný.

Dane? Uslyšel jsem Stacey někde na hranici vědomí. Dane, probuď se! Bojím se o tebe!

Bože! Ten pocit je neskutečný! Nechte mě být!

UŽ JSI SKORO TADY! STOJÍ PŘED TEBOU POSLEDNÍ PŘEKÁŽKA!

Zpátky k vědomí mě přivedla slova Urusaie, nikoli Anastarie. Vypadá to, že už nás očekávají. Jakmile projdeme skrz Glarnis, přivítá nás celá horda fantomů. Budu muset všechny varovat, ale nejdřív potřebuji zjistit, kdo to Urusai vlastně je a proč ho Geranika tak nenávidí…

„Je čisto,“ oznámil nám Cain, když do čtvrtého patra vyslal dalšího ze svých mužů. „Bestie zničila samu sebe. Anastario, pokud ti to nebude vadit, mohla bys na několik mých mužů vyčarovat bubliny, aby nám mohli prosekat cestu mrtvou tlamou?“

„Plinto už svého bosse měl. Toho, který zastavil žoldáky. Tento boss, který zničil Geranikovy muže, byl připravený pro mě a mou bublinu,“ seznala Anastaria, když jsem jí povyprávěl, co se stalo. „Čekám, že před námi bude ještě jeden boss. A ten bude přichystaný pro šamana. Připrav se, Mahane. Bude řada na tobě. Půjdu ještě zavolat Plintovi, že ho brzo oživíme.“

„Mahane, nevím, jestli to budete schopni pobrat, ale něco takového tu nemůžeme nechat,“ oznámila mi Geyra a ukazovala na horu masa. Ležela před námi skutečně velká hromada. Při pohledu na ni jsem si připadal, jako by někdo přinesl odšťavňovač na jatka a všechno do něj naházel. Jen málo lidí by si pohled na něco takového užilo, ale já jsem nebyl jedním z nich.

Po bossovi zůstala opravdu spousta masa. Cain přišel o další tři bojovníky, kteří měli proklestit cestu mrtvou tlamou. Dostal je černý sliz. Kněží však padlé okamžitě oživili. Jelikož byl boss už po smrti, jejich duše to nezničilo. Mrtvola bosse vyplnila celé tři místnosti. Ukázalo se, že šlo o výjimečný druh.

Černý sliz vytékal jen v první místnosti, kde se nacházela tlama. Navíc to vypadalo, že monstrum tlamu neovládalo přímo, ale nějak telepaticky, jelikož tlamu a jazyk nacházející se v první místnosti nespojoval ani kousek masa se stvůrou v prostřední místnosti. Jako by se ta potvora skládala ze tří různých nepropojených částí. Třetí místnost měla na starost zpracování potravy, které do ní protekly ze střední části, a proto ani jeden z nás neodhodlal nějak podrobněji místnost zkoumat. Jistě bychom našli nějaký jedinečný předmět z dávno pozřeného hrdiny, který potvora nestrávila, ale nikdo nechtěl do smrduté místnosti ani vstoupit. Dokonce ani Plinto.

„Na co je tohle?“ zeptal jsem se Stacey a ukázal na „Filet ze slinivky“. „To určitě nebude na vaření…“

„V podstatě jo. Aktuálně existuje asi dvacet podobných filetů a každý má hodnotu své váhy ve zlatě, některé dokonce i víc. Jeden z unikátních alchymistických receptů se jmenuje Merlinův lektvar a zvyšuje jednu z hlavních statistik o pět bodů. Navždy. Pro výrobu takového lektvaru potřebuješ tenhle filet a několik dalších vzácných surovin. Vím, kde ten zbytek získat… Geyra má pravdu. Musíme to vzít s sebou. Mám známého alchymistu, který Merlinův lektvar zvládne uvařit… Plinto, přestaň dělat obličeje! Prostě to všechno posbíráme!“

Filet ze slinivky byl stejně nevábný na dotek jako na pohled. Měkký, slizký, třesoucí se… Fuj! Je dobře, že v batozích Barliony nezáleží na tom, jak je nějaká věc velká a kolik váží. Třetina hory masa se mi do batohu bez problémů vešla. Pro jistotu jsem si v batohu nechal tři volná místa. Ukázal jsem na Plintovu část hory masa a pozval ho k nám. Pokud se Stacey podaří získat Merlinův lektvar… No prostě nám bude podobný nápoj rozhodně k užitku.

„Jestli o tomhle někomu řeknete, zabiju vás!“ vyšlo z Plinta, když si nabíral poslední zbytky masa do batohu.

„Souhlasím. Bude to znít dobře: Upíří adept Plinto Krvavý sbírá kousky masa na elixír. Zní to skoro jako výborný název nějakého hororu.“

„Caine, Geyro – došli jsme až do čtvrtého patra, ale stále stojíme na začátku.“ Nechtěl jsem se zapojovat do slovního šermu, který probíhal mezi Plintem a Anastarií a na který si už všichni zvykli, a poslal jsem průzkumníky projít zbytek tohoto patra. Někde na mě čeká můj boss…

„Veliteli,“ přiběhl jeden z Cainových průzkumníků zpátky k nekromantovi, „na tohle byste se měl podívat…“

„A co to má být?“ zeptal se Cain, když se na tu záhadu podíval.

„Vypadá to jako bludiště,“ odpověděla Anastaria a prohlížela si věc visící před námi. „Ale trojrozměrné…“

Asi dvacet metrů před námi visela kostka a bořila fyzikální zákony. Ignorovala především gravitaci a eukleidovskou geometrii. Kostka se nedotýkala země. Mohli jsme si myslet, že ji ve vzduchu drží nějaká síla, ale přesto se neustále otáčela okolo tří os. Připomínala kousek železa v magnetické pasti. Kostka byla průhledná, bez problémů jsem za ní viděl dveře, které byly východem z tohoto patra a vlastně z celé jeskyně. Od našeho vysněného cíle nás však dělily ohnivé jazyky, ostré čepele, voda a cosi temného a strašidelného, co se postupně objevovalo po vnitřním obvodu krychle. Uvnitř kostky bylo vidět bizarní bludiště. Ihned mi svitlo, že by se bludištěm nedalo projít, ani kdyby se krychle nehýbala. Cesty bludiště vypadaly příliš chaoticky. Aspoň tedy na první pohled.

Měl bych dodat, že hrany kostky byly dlouhé nejméně třicet metrů. Otázku, jak se podobná věc dostala do Glarnisu, musíte položit vývojářům.

„Když jsem byl malý, měl jsem podobnou hračku,“ řekl Plinto. „Musíš najít počáteční místo, kam vložíš kuličku a pak velmi opatrně koulí otáčet – já jsem teda měl kouli a ne krychli – a navádět kuličku až do středu. Tady to vypadá podobně. Pokud se nepletu, bude nás ve středu krychle čekat nějaká páka, za kterou budeš muset zatáhnout. Musíme jen přijít na způsob, jak se k ní dostat.“

„Zvlášť kvůli tomu, že se kostka neustále otáčí a rotuje. Už minutu ji pozoruju a zatím jsem nepřišla na žádný smysl či opakování,“ dodala Anastaria. „Navíc tu máme i oheň, vodu, čepele a další svinstvo, které, pokud dobře vidím, pokrývá hrany krychle. Na to všechno si musíme dát pozor a vyhnout se všemu, abychom tuto hádanku správně splnili. Mahane, co na to říkáš?“

Co tak asi můžu říkat? Že jsem v naprostém šoku? Že mě zachvátila panika? Že mi přijde jednodušší vrátit se na začátek a zkusit projít k hradu hlavní branou? Nemám nejmenší tušení, jak tímhle projít! Prostě nevím! Něco takového se nedá logicky provést, musím jen poslouchat předtuchu. Bude ale moje předtucha dostatečná?

„Geranikovi bojovníci jsou těmi nejhbitějšími, které Barliona zná,“ pronesl Cain, jako by mi tím chtěl pomoci. „Napočítal jsem celkem pět vstupů. Pět mých válečníků projde bludištěm a vypne ho…“

Co vám mám povídat. Cain se mýlil. Jeho bojovníci nebyli dostatečně hbití. Tři ze vstupů se ukázaly být pastmi, které okamžitě bojovníky popravily. Dalším dvěma se tu hororovou show podařilo přežít deset, respektive dvacet sekund, než prvního z nich zachvátily plameny a druhý spadl do temnoty. Všech pět válečníků na 320. levelu zemřelo a jejich tabulky byly odstraněny, abychom je nemohli oživit.

„Tví předkové byli skutečně vynalézaví,“ procedil Cain skrz zuby ke Geyře. „Kdo by si pomyslel, že na nás za každým rohem bude čekat požírač?“

„Nepošlu své bojovníky vstříc věčnému zatracení,“ pronesla Geyra a zakroutila hlavou. „Tímto bludištěm dokáže projít jen Plinto.“

„Velmi vtipné,“ zavrčel lupič a pozorně pozoroval chaoticky měnící se cesty do středu krychle. „Projít něčím takovým je nemožné… Ale proč jsem vlastně trénoval na všech překážkových drahách?“

Lupič pohladil svůj malý upíří totem, usmál se na nás, spustil zrychlení a skočil plnou rychlostí do bludiště.

„Oživte ho,“ přikázala Geyra svým kněžím. Plinto se držel celých dvacet vteřin, probíhal třemi dimenzemi, ale nakonec ztratil rovnováhu a předvedl nádherný skok přímo do lávy. Z mého pohledu by mu na každé soutěži skoků do vody podobný výkon zajistil samá desetibodová hodnocení jak za umělecký přednes (tedy nadávky a láteření), tak za šplouchnutí (k žádnému nedošlo).

„Mahane, ta krychle je pro tebe, nic jiného fungovat nebude,“ usmála se Anastaria a pokynula rukou k rotujícímu velikánu. „Aktivuj předtuchy a skoč do toho po hlavě. Žádná jiná cesta neexistuje… Je zbytečné pozorovat pohyby a snažit se si zapamatovat jejich posloupnost. Jak už jsem řekla, neustále se to mění… Prostě to zkus.“

Znovu jsem se podíval na oživeného Plinta, který prostě jen pokrčil rameny, jako by chtěl říct: „Dělal jsem, co jsem mohl.“ Pak na Caina, Geyru a konečně i na Stacey. Potřásl jsem hlavou, asi abych vyhodil přebytečné myšlenky, a zhluboka si povzdychl. Vypadá to, že dovnitř musím skočit.

Postavil jsem se k vstupnímu bodu a nějakou dobu jen tak stál a snažil se uklidnit si nervy. I přes svůj vnější klid jsem se uvnitř třásl a vlastně jsem ani netušil proč. Pokud by se mi to nezdařilo, oživí mě, ale… Pak by přišlo uvědomění, že nedokážu překonat výzvu, která byla připravena přímo pro mě, a kvůli tomu bychom nemohli projít jeskyní a získat První zabití. Ležela na mně velká zodpovědnost, těžké břímě, obtížná… Počkat, co se to se mnou děje? Ještě nikdy jsem takovou úzkostí netrpěl, ani když jsem byl na rande nebo těsně před zkouškou! Že by se mi do hlavy zase snažili nalít cizí myšlenky?

Jakmile mi ta poslední myšlenka vytanula na mysli, zklidnil jsem se. Zničehonic jsem cítil úplný klid. Mysl se mi vyčistila, já jsem se poddal náhlému impulzu a oddělil svá vědomí. Jedno já stálo před krychlí a čekalo, až se objeví vstup do bludiště, zatímco druhé já se dalo do pohybu a hledalo správnou cestu.

Ignoroval jsem první dva vstupy, které se přede mnou objevily. Mé první já do nich chtělo vejít, ale druhé to první zastavilo. Do těchto ne! Ačkoli mě tři zbylé vstupy měly zabít, do těchto dvou nesmím vstoupit. Přišlo mi, že se nějak změnily.

Zavřel jsem oči, dotkl se plochy, která se okolo mne točila, a začal naslouchat své intuici. Před očima mého druhého já se objevily dva vchody, ale ke každému z nich se vázalo cosi špatného či negativního. Nechal jsem je zmizet a čekal jsem na další.

Konečně se přede mnou objevil „můj“ vchod. Před chvílí zabil jednoho z Cainových bojovníků, ale v mém případě byl vchod osvětlený. Tím osvětlený myslím to, že jsem ho tak viděl ve své mysli, jelikož oči jsem měl stále pevně zavřené. Mé druhé já navíc pozorovalo vše okolo. To první, které mělo na povel mé fyzické tělo, zůstávalo blaženě slepé…

Krok vpřed, Geyřin varovný výkřik, který někdo utnul tím, že ji dloubnul do žeber. Rychle jsem udělal dva kroky vzad a uskočil stranou, přičemž jsem se otočil o devadesát stupňů.

Začala se mi točit hlava, protože se skok změnil v pád na zem. Kvůli tomu jsem musel rychle vyskočit na nohy a vytrčit nohu hodně vysoko a vpřed, protože kostka se už pootočila dál a zem jsem měl v tuto chvíli před zavřenýma očima.

Dva rychlé kroky vpřed, skok do výšky a napnout svaly jako struny, abych dosáhl až na tyč. Z podlahy se totiž rázem stal strop a tyč byla to jediné, co mě dělilo od ledově studené vody.

Kotoul… skok… sprint vpřed… dopadnout. Několikrát jsem byl přinucen chytit se oběma rukama hrany a chvíli se s ní točit, jelikož mé druhé já nedokázalo vymyslet, kudy jít dál…

Asi po minutě poskakování v bludišti jsem si dovolil to, na co jsem si měl od začátku zakázat byť jen pomyslet. Podíval jsem se, kolik mi ještě zbývalo do konce… Byla to velká chyba, protože právě v té chvíli se mé první já zmocnilo kontroly nad druhým já a triumfálně si pomyslelo: „Teď už jen natáhnu ruku a je hotovo!“

Můj skok do lávy by mi medaili nezískal – šplouchnutí bylo příliš velké.

Ragrid vás chce oživit. Přijímáte?

„Projít na první pokus téměř celým labyrintem je skutečný úspěch,“ pronesl s respektem Plinto, když jsem se objevil mezi živými. „Pokud bych to sám nezkoušel, myslel bych si, že je to jednoduché. Musím říct, že za mě si zasloužíš jedničku s hvězdičkou!“

„Souhlasím. Bylo to vážně skvostné!“ přitakala povzbudivě Anastaria. „Musím se přiznat, nečekala jsem, že se dostaneš tak daleko, ale… Však ti pak ukážu video. Nádherné pohyby. A co se týká toho kroku vedle na konci, měla jsem pocit, že tě něco rozhodilo. Ozval se ti zase ten hlas?“

„Ne, to byla moje hloupá chyba,“ odpověděl jsem nasupeně. Vstal jsem a znovu přešel ke krychli. Čeká nás dlouhý den…

Museli mě oživit celkem osmnáctkrát. Přesně tolik pokusů jsem potřeboval k pochopení, že není možné na páku dosáhnout. Nezáleželo na tom, co Anastaria i Plinto říkali, nebo jak moc mě podporovali, začínalo mi být jasné, že tou krychlí neprojdu… Minimálně ne v tomto životě, ne jako normální člověk, protože normální člověk…

NO JASNĚ! Ne jako normální člověk!

Dane, jsi si jistý, že to chceš dál zkoušet? zeptala se Anastaria, když jsem rychle vyskočil na nohy a rozběhl se zpátky ke krychli. Nechtěl jsem otestování své teorie příliš odkládat. Cain a Geyra se už před časem pohroužili do plánování. Rozhodli se vrátit se zpátky na povrch a zdolat hradby. Žoldnéřka vysvětlovala polohu budov za hradbami, jelikož ona jediná se dostala dovnitř. V tuto chvíli však bylo mým úkolem stát se nadčlověkem.

„Věř mi, Stacey,“ odpověděl jsem a přistoupil ke kostce. Na několik dalších chvil se mým mottem stala jediná věta: „Nemysli hlavou.“ Osmnáctkrát jsem kostkou zkusil projít ve své normální podobě klasického hráče. Ale vždyť mám speciální schopnost, která mě od naprosté většiny hráčů výrazně odlišuje. Umím létat! Proč kostkou probíhat a snažit se předpovědět její pohyby a rotaci, když jí můžu jednoduše proletět?

Zhluboka jsem se nadechl a znovu se zbavil třasu. Proměnil jsem se do dračí podoby, složil křídla a skočil do otvoru, který se přede mnou objevil. Cesta začala.

Když mezi mnou a vnitřní strukturou krychle zbývalo jen několik metrů, rozbalil jsem křídla, zamával jimi, přeletěl plochu pokrytou plameny a snažil jsem se najít cestu do středu krychle. Ukázalo se, že třicetimetrový prostor není zas tak široký, zvláště když samo vaše rozpětí křídel jsou asi tři metry. Po sekundě nebo dvou jsem byl přinucen prudce uhnout, abych nenarazil do stěny uvnitř krychle. Možná můj nápad s létáním nebyl zas tak správný. Kdo ale řekl, že draci musí jedině létat?

Několikrát jsem ještě zamával křídly, vyletěl jsem pár metrů do vzduchu a pomocí drápů jsem se zachytil jedné z vnitřních hran. Krychle byla příliš malá, než abych v ní mohl poletovat. Člověk zase vlastními silami nemůže dojít až do středu. V dračí podobě však můžu ignorovat rotaci krychle a za pomoci drápů, ocasu a křídel se dostat k páce přímo. Proč ten nápad rovnou nepřevést do reality?

Získán úspěch!

První zabití v jeskyni Glarnis.

Odměna za úspěch: Atraktivita u všech NPC zvýšena o 1.

Zpráva pro hráče: Za pět měsíců budete přenesen na audienci s císařem Malabaru. Můžete si k sobě přibrat dva společníky. Musíte jim během pěti měsíců předat pozvánku. Pozvánky si můžete vyzvednout v kterékoli pobočce Banky Barliona.

Když jsem si uvědomil, co přesně musím udělat, problém se vyřešil téměř okamžitě. Bez ohledu na své okolí jsem se jako slon v porcelánu protlačil až k ovládací páce a cestou jsem rozbíjel a ničil vše, co mi stálo v cestě. Nikdo přece neříkal, že se krychle nesmí při průchodu ani trochu poničit. Proto nebyl důvod s ní zacházet jako v rukavičkách.

„Vítejte v Glarnisu!“ pronesla triumfálně Geyra, jakmile jsme prošli k třpytícímu se východu z jeskyně. Když jsem se prodíral krychlí, jejíž pohyb se zastavil, napadlo mě další řešení. Ve své dračí podobě jsem mohl jednoho za druhým ke dveřím přenést na svých zádech nad rotující krychlí a o páku v krychli se vůbec nestarat. Proč mě ty nejlepší myšlenky napadnou až ve chvíli, kdy je po všem?

„Plinto, jdi první,“ promluvil jsem a poslal lupiče do Glarnisu. Nevěděli jsme, co nás na druhé straně čeká – třeba další past. Geyřini a i Cainovi bojovníci by se nám pořád mohli hodit.

„Ano pane!“ zazubil se lupič a proběhl portálem.

„Je to čisté!“ objevila se asi o deset sekund později v klanovém chatu zpráva. „Můžete projít, žádní fantomové tu nečekají…“

Trůnní sál Glarnisu snášel neskutečnou tíhu Altamedy bez zjevného problému. Nebýt vrstvy prachu (Scénář! V Barlioně se jinak prach nevyskytuje.) a několika spadlých obrazů, mohli byste tady klidně pořádat bály a přijímat audience. Místa tu bylo dost.

„Zdi brání fantomům sem za námi přijít,“ řekla Geyra a postupně zapálila všechny pochodně po obvodu sálu. „Jé, podívejte – to jsem já!“

Jeden z obrazů, který se válel po zemi, vyobrazoval mladou, rozesmátou dívku, která byla Geyře dost podobná. Na obrazu však dívce mohlo být asi tak patnáct let, zatímco naší žoldnéřce bylo nejméně třicet.

JEŠTĚ KOUSEK BLÍŽ! CÍTÍM, ŽE JSI BLÍZKO!

„Caine,“ oslovil jsem nekromanta, „když už jsme se dostali do Glarnisu, pověz nám, co je Urusai zač a proč se ho snažíte zabít.“

„Urusai je démon. Démon rasy Naga. Před mnoha tisíci let…“

„Geyro, přestaň!“ zakřičela Anastaria, čímž Caina přerušila. Při zapalování pochodní a obdivování obrazů se žoldnéřka dostala až ke dveřím a vší silou se snažila posunout mohutnou závoru. Několik bojovníků z její skupiny jí pomáhalo a zbytek roty se postavil okolo své velitelky, aby ji bránil před nebezpečím. Vypadalo to, že bychom tím nebezpečím měli být my!

„Plinto, zastav ji!“ zařval jsem, ale bylo už pozdě. S neskutečným rámusem se dveře z císařského dubu otevřely dokořán a do sálu vnikli první fantomové. Žoldáků si vůbec nevšímali a zamířili naším směrem. Jejich rudé oči jasně dokazovaly, že nemají v plánu si přátelsky popovídat.

Geyřina rota skládající se z 26 bojovníků, 3 knězů a 2 mágů opustila váš klan a tím porušila dohodu. Přejete si podat stížnost?

Tabulky žoldnéřů zablikaly a zmizely ze seznamu naší skupiny. Geyra neopustila jen klan, ale i skupinu a tím udělala něco, co se v Barlioně stalo snad poprvé: porušila dohodu uzavřenou s hráčem. Něco takového se ale stávat nemá!

„Caine, obrana!“ rozkázala kdesi vzadu Anastaria a šikovala naše jednotky proti útoku fantomů. Před očima mi začaly probíhat zprávy o zranění a o smrti Cainových bojovníků, a proto jsem zmáčkl tlačítko „ano“, aniž bych chápal, proč Geyra udělala to, co udělala. Opustit hráče ve chvíli, kdy nejvíce potřebovali její pomoc, je špatné, proto bylo důležité, aby Geyru někdo alespoň napomenul, když už by ji skutečný trest minul. Jak mohla něco takového provést? A proč ji a zbytek její roty vlastně fantomové ignorují?

Přejete si k vyšetřování stížnosti přivolat místního ochránce?

ANO! Jen ochránce mi může vysvětlit, co mají vývojáři vlastně za lubem, dokáže zastavit příval fantomů a…

NEEE! Hlavou mi zaburácel Urusaiův výkřik a ohlušil mě do té míry, že se mi zatmělo před očima. Když jsem se trochu probral, situace v sále se dost markantně změnila. Z Cainových bojovníků zůstala stát už jen hrstka. Z původních padesáti, kteří se k nám na začátku přidali, jich bylo naživu jen sedm. Geyra a její muži stáli nedotčení u zdi a drželi se od všech dál. Do sálu proudili fantomové jeden za druhým, ale ihned se setkali se stíny a v záblescích mizeli. Anastaria s Plintem stáli nehybně jako sochy a jedinou osobou, která si tento chaos užívala, byl Geranika, z jehož dlaní vylétávaly zmíněné stíny a ničily fantomy.

„Konečně ses probudil?“ zeptal se mě se zájmem. Ihned mě však popadl a postavil na nohy. „Neříkal jsem ti snad, že se potkáme velmi brzy a nebude se ti to vůbec líbit?“

„Přivolávám ochránce!“ zakřičel jsem, protože jsem věděl, že na narlackou půdu heroldi nepřijdou. Ale ochránce jsem však už přivolal, ne? Ten Geraniku rozhodně zastaví!

„Jsem jedno ucho, můj neúspěšný učedníku,“ ušklíbl se Geranika. V tu chvíli tok fantomů ustal a Pán stínů svěsil s povzdechem ruce. Protáhl si ramena, jako by ho bolela, a dodal: „Už je to dlouho, co jsem se musel takhle snažit. Od našeho posledního setkání fantomové nějak zesílili…“

„Ty jsi místní ochránce?“ Můj údiv v tuto chvíli neměl hranic. „Ale jak? A proč?“

„Geyro, postarej se o ty dva,“ pokynul Geranika hlavou směrem k Anastarii a Plintovi. „Svaž i Caina a jeho bojovníky. Není dobré opovrhovat dohodou a nekromant, pokud se nemýlím, prozatím zůstává šamanovým spojencem. Mezitím se s Mahanem projdu po jeho hradu. Mimochodem, gratuluji ti k nově nabyté nemovitosti – velmi příjemná odměna.“

„Ano, můj pane,“ Geyra sklonila hlavu a otočila se na Caina: „Slož zbraně!“

„Velitelko,“ sklonil hlavu tentokrát Cain a rozmetal i poslední částečky mých představ. Geyra – dědička Glarnisu – je na Geranikově straně a Cain je navíc její podřízený?

Dane! Vypadni odsud! Použij teleport a zmiz! Jakmile Geranika Anastarii odblokoval, zazněl mi v hlavě její hlas.

„V každém případě tě chci varovat,“ pronesl Pán stínů, „že jsem upravil kartosské měniče a nikdo se odsud ven nebo naopak sem k nám nedostane, ani heroldi, ani císař, ani sama Eluna. Hlavními postavami příběhu, který se zde odehraje, budeme my dva. Dokonce proti nám nebude moci zasáhnout ani majitel tohoto hradu.“

„STŮJ, BLÁZNE!“ Tentokrát Urusaiův hlas zazněl nahlas, nikoli pouze v mé mysli. Odešli jsme z trůnního sálu a objevili jsme se v napůl zničené místnosti. Kdysi musela být přijímacím pokojem Glarnisu.

„Urusai se zlobí,“ ušklíbl se Geranika a ukázal kamsi nahoru. „To nevadí, potřebovat ho nebudeme. Naše cesta míří dolů!“

Z rukou bývalého šamana se vyvalily stíny a při svém letu ničily nábytek, kameny, popadané zdi i samotnou podlahu. Přímo před námi se objevila chodba vedoucí do podzemí. Geranika ukázal na průchod a řekl: „Geyro…“

„Ano, Vaše Veličenstvo!“ Žoldnéřka přešla před nás a pronesla další magickou větu. Chodba se rozzářila a objevily se v ní schody.

„Až po tobě, Mahane,“ pronesl Geranika a ukázal na schody. Očividně si svého úspěchu velice užíval a stejně si užíval i mé nechápavosti. „Je na čase, abychom z tebe udělali šamana, kterým si zasloužíš být…“

Někdo mě tvrdě postrčil a já jsem po hlavě sletěl ze schodů. Na každém schodku jsem ztratil 1 % zdraví. Mám-li štěstí, bude schodů 80, já jednoduše zemřu a objevím se mimo tuto noční můru. Štěstí mi však chybělo. Schodů bylo jen 55 a dole jsem navíc prorazil dřevěné dveře, aniž bych si jich všiml.

„Díky za pozvání,“ objevil se vedle mě Geranika a světlo ozářilo pokoj, ve kterém jsme teď stáli.

„Já jsem tě nepozval,“ zamumlal jsem a zamračil jsem se, když mě Geyřini léčitelé uzdravili. Narážet hlavou do zdi mi teď už nepomůže.

„Ale jistěže ano,“ řekl Geranika a přešel k jakémusi podstavci, na kterém leželo něco černého a částečně třpytivého. „Dokonce jsi žádal, abych se objevil! Jen díky tobě se teď stanu tím nejsilnějším tvorem Barliony. Stanu se tak silným, že ani spojené síly Eluny a Tartara mi nebudou moci vzdorovat. Stojí před námi čas stínů!“

„ZASTAV A ROZMYSLI SI TO! NEPOKRAČUJ V TOM!“

„Srdce chaosu,“ pronesl klidně Geranika a Urusaiovu řevu nevěnoval pozornost. Podivně pulzující předmět však nezvedl, ale otočil se ke mně. „Před mnoha tisíci let se zakladatel tohoto města, tehdy jen pouhý pastevec, na své cestě domů z pastvin setkal s Pánem chaosu. Nikdo už neví, jak se Pánovi chaosu podařilo dostat do našeho světa. Známe jen to, že narušil pastevcovu mysl, přinutil ho vytrhnout vlastní srdce a napít se krve. Jen díky tomu dokázal Pán zařídit své znovuzrození na zemi…

Pastevec, který okusil krev chaosu, se stal jedním z nejsilnějších válečníků své doby a založil toto město, pod jehož základy ukryl srdce svého pána. Po tisíce let Glarnisu vládli následovníci chaosu, kteří snili o chvíli, kdy se jejich pán znovu narodí. Dokonce i tohle dítě,“ pokynul Geranika Geyře, aby přišla k němu, a rozcuchal jí vlasy, „snilo jen o jednom – o znovuzrození svého pána.“

Geranikovy ruce sklouzly na ženin krk, pevně ho stiskly a urvaly jí hlavu. Z krku vytryskla fontána krve a žoldnéřčino tělo kleslo na zem, několikrát se zatřáslo a přestalo se hýbat.

„Jakožto ochránce jsem potrestal viníka,“ zašklebil se Geranika, „a tímto je tvá stížnost vyřešena. Do barlionské banky ti přijde smluvené penále za ztrátu bojovníků. Na shledanou, Mahane. Doufám, že se potkáme velmi brzy!“

„Počkej!“ zastavil jsem Geraniku. „Než mě zabiješ, řekni mi, co se to vlastně děje!“

„Jak bys řekl v této situaci ty sám: ‚To určitě!‘“ zasmál se Pán stínů. „Můj bratr Shiam mi pověděl, jak ses stal nejvyšším šamanem. Nemáš nejmenší ponětí, co znamená být šamanem elementů nebo vyšším šamanem, a už vůbec ne nejvyšším. Jsi nedůstojný učedník, který měl prostě jen hromadu štěstí. Je mi líto, že tě musím zklamat, ale tvé štěstí právě vyprchalo. Takže na shledanou, šamane začátečníku! Jistě pro tebe vymyslím nějakou zábavu!“

Svět okolo mě se rozplynul a já se objevil na bolestivě známém místě. Přivítala mě dokonce i známá zpráva:

Byla vám nabídnuta šamanská zkouška: Bludiště touhy.

Výsledek této zkoušky určí přesnou úroveň vaší třídy postavy v souladu s vaší silou a schopnostmi.

Pozor! Bludiště touhy jste již splnil, chcete se vrátit zpět do Glarnisu?

Jasně!

Shiam Geranikovi řekl, že jako šaman nestojím za nic? A on se rozhodl mě kvůli tomu potrestat přenesením do bludiště touhy a doufal, že budu z nejvyššího šamana degradován na šamana začátečníka? Tak to se trochu přepočítal!

Stacey, kde jsi? zeptal jsem se své ženy, jakmile jsem se objevil zpátky v pokoji. K mé nesmírné zlosti tu už nebyl ani Geranika, ani Srdce chaosu. Buď se vrátil do vyšších pater, nebo z Glarnisu odešel.

Pořád v trůnním sále, ozvala se Staceyina okamžitá odpověď. Četl jsi tu zprávu o tom, co jsme právě provedli?

Ne, celou dobu jsem měl před sebou nahrávací obrazovku, odpověděl jsem a rychle vybíhal schody nahoru. Co se stalo?

Pomohli jsme Geranikovi stát se bohem…

COŽE? Ta novina mě na místě zastavila.

„Eluna mě zavrhla,“ pronesla Stacey smutně, když jsem doběhl do trůnního sálu. „Pokud Geraniku nezastavíme, nebudu už paladinkou.“

„A já lupičem.“ Oproti Anastarii si Plinto novou situaci velmi užíval. Byl svázán několika vrstvami lan, ale usmíval se na celé kolo. „Ne že bych teď jako lupič za něco stál… Vlastně teď vůbec lupič nejsem, nemůžu použit ani jednu ze svých schopností.“

„Vydržte, vyvolám elementály a osvobodím vás. Pak si popovídáme,“ pronesl jsem a snažil se zůstat klidný.

Z důvodu probíhajícího scénáře Srdce chaosu jste byl připraven o své šamanské schopnosti.

Pro více informací si promluvte s hlavou Rady šamanů.

„Podle výrazu tváře našeho nebojácného velitele si myslím, že je šamansky impotentní,“ okomentoval jízlivě mou snahu Plinto. „Změň se v draka a lana přesekej drápy.“

„Jen prosím tě nezabij Caina a jeho bojovníky,“ připomněla mi Anastaria, když jsem se připravoval na přeměnu. Až teprve teď jsem pochopil celý dosah Geranikova grandiózního plánu – pokud mě nejvyšší elementálové odvrhli, jak mi naznačila zpráva, pak bych se z bludiště nedostal ven až do soudného dne… nebo minimálně do chvíle, kdy vývojáři konečně přidají tlačítko „uvíznutá postava“.

„Ano, draku,“ zašklebil se nekromant. „Nezapomeň na naši dohodu.“

CO JSI TO PROVEDL? Takovou zlost, která proudila z Urusaiova hlasu do mé hlavy, jsem ještě nezažil. Část mého vědomí začala výt a trpěla. Radši jsem se přeměnil a roztrhal lana, která držela Plinta a Anastarii.

„Caine, kdo je zač ten Urusai?“ položil jsem otázku, jež mě stále tížila.

„JÁ JSEM URUSAI!“ Z řevu neviditelného stvoření se zatřásl celý Glarnis. Na Cainově tváři se objevil úsměv.

„On je Urusai. Monstrum, které obývá Altamedu, přesněji řečeno trůnní sál Altamedy. Půjdeme se na něj podívat? Když už mi můj pán nařídil držet se dohody, budu se jí držet – zatím zůstávám tvým spojencem.“

Altameda byla nádherná. Při pozorování majestátních budov v Narlaku jsem už viděl všelicos, ale ještě jsem neviděl tak perfektní spojení krásy a efektivity. V případě nouze mohl být každý z pokojů použit jako slušná obranná zóna. Stačilo jen poskládat k sobě stoly a zatáhnout za několik pák. Všechen nábytek byl z císařského dubu. Tento extrémně odolný materiál by útočníky na hodnou chvíli zadržel. Tisícileté cestování po Volných pláních ani trochu neoslabilo lesk hradu, jehož majitelem nebyl nikdo jiný než já sám. Zvlášť jsem obdivoval všechny ty zbraně visící na zdech. Nejenže vypadaly nádherně a stylově, ale daly se použít i v boji…

Občané Malabaru, slavte!

Císař byl zachráněn!

Dvacet udatných mužů vedených Ehkillerem, velitelem klanu Fénix, a Hellfirem, nejlepším válečníkem našeho kontinentu, přišlo na způsob, jak císařský trůn zbavit Geranikovy prokleté dýky! Nechť jsou jejich jména po staletí velebena!

Císařství vyhlašuje týden oslav a z důvodu záchrany císaře se všechno císařské zboží o 50 % zlevní!

Nesplnil jste úkol: Vyrobení svatého artefaktu. Tento úkol byl smazán z vašeho seznamu.

Váš klan přišel o úspěch: Nejlepší z nejlepších.

„Bastard,“ pronesl Plinto. „Ale to nevadí, však já ho zase potkám.“

„Můj pán dokončil svou dohodu,“ usmál se Cain. „Váš císař bude žít.“

„Ty něco víš?“ zeptala se Anastaria a málem nekromanta popadla za límec.

„Nejsem obeznámen s celým plánem svého pána, ale ano, tuhle část znám. Ehkiller dostal nabídku. Měl několika svobodným občanům, konkrétně Mahanovi a Anastarii, zamezit přístup k hlavní bráně Altamedy. Místo toho se do hradu měli dostat podzemní chodbou, čímž obejdou fantomy i Urusaie. Ehkiller splnil svůj úkol a za to dostal schopnost dýku zničit. Můj pán své slovo vždy dodrží…“

„Ale jak –“

„Co je sakra tohle?“ vyhrkl Plinto, čímž přerušil Anastarii, a ukázal na šarlatově rudý krystal velikosti nemluvněte. Právě jsme vkročili do trůnního sálu Altamedy, kde jsme podle Patriarchy měli najít jakéhosi fantoma s korunou na hlavě, ale místo toho jsme ohromeně zůstali hledět na věc umístěnou ve středu sálu.

Rogzarův krystal.

Popis: Majitel krystalu pocítí Rogzarovo prokletí: -75 % rychlosti pohybu, -50 % všech statistik, -90 % regenerace zdraví, many a energie, -90 % získaných zkušeností. Předmět nelze prodat, odhodit, ukrást či zničit. Jakmile je Rogzarův krystal aktivován, umožní svému majitel ignorovat status „posvatné místo“, blokuje veškeré schopnosti nad 40. level, uvězní majitele krystalu na místě s krystalem svázaném a ochrání majitele krystalu před všemi útoky schopnostmi od 40. levelu výš.

Stav: aktivovaný a svázaný. Předchozí majitel: Kreel (svobodný občan). Aktuální majitel: Urusai. Typ předmětu: artefakt.

„Právě díky tomuto muži se Geranika dostal do Glarnisu a zmocnil se Srdce chaosu,“ zazněl za námi silný hlas, ten samý, který jsem slyšel ve své hlavě a který zněl hradem. Jsem rád, že už nekřičí. Jako na obrtlíku jsme se všichni otočili a zůstali zírat na sněhobílého anděla, který nás pozoroval z třímetrové výšky a s rozevřenými křídly.

„Mahane, ptal ses, kdo to Urusai vlastně je,“ samolibě se zašklebil Cain. „Tady ho máš. Naga démon, Zhouba Pranu, Metla Lornixu… Má mnoho titulů, ale v kostce je to tahle bílá slepice.“

„Ticho, pomocníku Stínu!“ zavrčel Urusai velmi neandělským tónem. V jeho ruce se objevil planoucí meč a jedním rychlým pohybem zabil Caina i zbytek jeho bojovníků. Jejich těla popadala na zem a anděl se otočil k nám: „Přivedli jste sem Geraniku! Umožnili jste mu zmocnit se Srdce chaosu! Přišli jste o schopnosti svých tříd! A já vás teď připravím o vše ostatní – o vaše životy!“

„Stacey, zpívej!“ Na andělově tváři se zračilo tolik nenávisti, že jsem neměl čas se pořádně zamyslet a instinktivně jsem se proměnil do dračí podoby. Kdo by si pomyslel, že je Urusai vlastně Eluniným andělem? Ale i kdyby se mé spojence snažil zabít sám Stvořitel Barliony, pomstil bych jejich smrt. I kdyby mi nevyhrožoval! „Plinto, přehoď se na upíra a plnou parou vpřed! Vzali nám naše povolání, ale nikoli naše rasy!“

Proti jedinému rozhněvanému andělu, jehož level stále nebyl znám, teď stáli drak, siréna a upír. Buď bylo tohle stvoření daleko nad našimi levely, nebo byl oproti nám o tolik silnější, že nemělo cenu se s ním dávat do boje. Už jsem byl unavený z umírání jen tak pro nic za nic. Jestli si chce tenhle anděl popovídat, je to jeho volba.

Během scénáře Zabírání hradu můžete používat schopnost Dračí oheň.

Anastaria zvedla ruce a začala zpívat svou fascinující píseň. Plinto se změnil v temnou mlhu a obtočil se okolo anděla. Já jsem vybral Urusaie, doufal, že upírovi neublížím, a začal jsem chrlit oheň…

To my jsme zodpovědní za přivedení Geraniky do Glarnisu. No, stane se. Zvláště když byl tento scénář připraven za pomoci zkušených psychologů. To však není důvod na nás zaútočit, aniž by se nejdřív dověděl pravdu. Zesílení první úrovně!

„ZNIČILI JSTE VŠE, CO JSEM CHRÁNIL! VŠE, KVŮLI ČEMU JSEM OPUSTIL ELUNU!“

A už zase řve! No co, svůj osud si zvolil sám! Přišli jsme o své schopnosti. Elementálové, Eluna ani kdokoli, ke komu vzhlíží lupiči, nás už neuslyší. Za své skutky už jsme byli potrestáni. Snažit se nás trestat podruhé je pitomost. Zesílení druhé úrovně!

„VYTVOŘIL JSEM SKVĚLOU OBRANU A ČEKAL NA TVŮJ PŘÍCHOD, TEDY NA PŘÍCHOD PRÁVOPLATNÉHO MAJITELE HRADU, ABYCH MU HRAD MOHL PŘEDAT, ALE TY JSI MĚ ZRADIL!“

Je mi líto, pane anděli, ale pletete se. Vždyť ani nevím, kdo jste! Proč jste terorizoval fantomy celé okolí? Abyste mě sem nalákal? Nemůžu říct, že by se ke mně chovali nějak hezky, když jsem poprvé k Altamedě přiletěl! Zesílení třetí úrovně!

„GERANIKA SE STANE BOHEM A BARLIONA SE PROPADNE DO STÍNU!“

To už trochu přeháníš, Urusaii! Pokud se Geranika skutečně stane tyranem a noční můrou tohoto světa, Barliona vymyslí nějaký způsob a díky němu ho přemůže! Stvořitel žije a nedovolí, aby byl jeho svět zničen! Zesílení čtvrté úrovně!

„ZBÝVAJÍ JEN DVA MĚSÍCE SVĚTLA PŘED PŘÍCHODEM NAPROSTÉ TEMNOTY! VŠICHNI ZEMŘETE! NEE-e-ee… mějte slitování!“

Úkol Nevyhnutelné zlo splněn.

Získal jste úspěch!

Majitel, první úroveň.

Stal jste se majitelem hradu na první úrovni.

Získal jste úspěch!

Majitel, druhá úroveň.

…

Ztěžka jsem oddychoval a snažil se nevnímat neskutečnou bolest hlavy. Podíval jsem se na anděla ležícího na zemi před námi. Už nepřipomínal majestátního tvora, který zabil Caina. Měli jsme před sebou popáleného, vzlykajícího a patetického Elunina vojáka. Cítil jsem ve své duši takový odpor, že jsem se ani nijak netěšil ze skutečnosti, že jsem se stal majitelem hradu 24. úrovně. Právě naopak, cítil jsem se úplně prázdný. Začal nový scénář, který potrvá dva měsíce. Tento scénář do sebe nejspíše zahrne obě císařství a Anastaria, Plinto, ani já ve scénáři nebudeme mít žádnou roli, protože jsme přišli o své schopnosti.

„Mluv,“ podařilo se mi dostat skrz vyprahlý krk. Přišel čas zjistit, co se to v mém hradu vlastně stalo. Nohy mi vypověděly službu a já jsem se svalil na podlahu. Neměl jsem ani sílu vstát. Koutkem oka jsem zahlédl, že se Anastaria i Plinto začínali taky vzpamatovávat. To je dobře, aspoň jim nebudu muset později vysvětlovat, co se stalo. Urusaiovi se podařilo vstát a začal mluvit…

Srdce chaosu bylo bezpečně ukryto pod Glarnisem. Nikdo o jeho existenci nevěděl, dokud se k Eluně nedoneslo, že se dědička hradu přidala ke Geranikovi. Bohyni bylo jasné, co může čekat od bývalého šamana, který se tak zajímá o stíny, a vymyslela plán, jak Glarnis zničit a zamezit k Srdci cestu. Obyvatelé hradu byli skrz naskrz prostoupeni nenávistí Srdce a nemohli nikde jinde než v Glarnisu žít.

Zůstalo tajemstvím, jak se Geyře podařilo přežít tak dlouho bez kontaktu se Srdcem. Přestože bohyně nemohla jen tak hrad zničit, vzpomněla si na Altamedu, která se na Volných pláních teleportovala z místa na místo. Vyslala proto Urusaie do Altamedy, aby ji zabral, zničil nebo nechal zmizet hlavního fantoma a přesunul Altamedu na svou konečnou pozici – přímo na Glarnis. Od té chvíle by se Altameda již znovu neteleportovala a zůstala by věčným a nedostupným monumentem strážícím Srdce chaosu.

Plán se ale zvrtnul. Svobodný občan jménem Kreel přišel do Altamedy s Rogzarovým krystalem, který blokoval všechny Urusaiovy schopnosti. Urusai zůstal mocný a neporazitelný, ale jen když se nacházel v Altamedě. V Glarnisu už by anděl nic nezvládl. Eluna mu však přišla na pomoc. Okolo hradu posvětila kruh země, přes který Geranika nemohl projít navzdory svým schopnostem.

Aby bojovníci z Narlaku nezískávali až příliš mnoho zkušeností najednou, Urusai postupně vysílal fantomy. Navíc veškeré hříchy za smrt a bolest způsobenou fantomy vzal Urusai na sebe, čímž se pomalu stával padlým andělem. Věděl, co dělá. Udržet Geraniku z dosahu Srdce chaosu pro něj bylo důležitější než jeho andělský osud. Z toho důvodu Urusai vyhnal z okolí barbary, jelikož do zemí ležících poblíž přiváděli příliš mnoho zloby a nenávisti.

Když si anděl všiml blížícího se nového majitele, ucítil obrovský příval štěstí, ale nemohl najít způsob, jak s majitelem promluvit, jelikož Rogzarův krystal blokoval všechny odpovědi, které by nový majitel mohl posílat nazpět. Urusaiovi nezbylo než čekat a doufat, že majitel najde cestu do hradu, aby mohl přijmout svou právoplatnou korunu. Takový byl plán, ale z nějakého důvodu si majitel zvolil tu nejsložitější cestu – Glarniskou jeskyni. Andělovy zablokované schopnosti mu znemožnily spatřit, kdo s majitelem přichází, a pro jistotu raději okolo vchodu do trůnního sálu Glarnisu rozmístil několik fantomů.

Jak se ukázalo, nebylo to pro nic za nic. Jakmile se dveře otevřely, vyletěly z nich stíny – Geranikovy esence. Bojovníci největšího nepřítele tohoto světa došli na místo, které vedlo přímo k Srdci chaosu. Anděl ztratil sebekontrolu a fantomům nařídil, aby zabili úplně všechny, kteří ze směru od jeskyně přišli.

A pak se stalo něco naprosto neuvěřitelného, sám majitel přivolal Geraniku. Jen tímto způsobem mohl Geranika vstoupit do hradu, aniž by musel projít skrz Elunou posvěcený kruh… Geranika vzal Srdce, někomu zavolal přes amulet a ihned zmizel. Někdo ho přivolal k sobě.

„Za to, že ho Ehkiller přivolal, věnoval Geranika veliteli Fénixu předmět, který zničí jeho dýku,“ vydechla Stacey, když si uvědomila, jakým způsobem její otec osvobodil císařův trůn. „Ale jak se stal Geranika ochráncem?“

„Zabil předchozího ochránce a stvořiteli slíbil, že bude dobrovolně plnit jeho povinnosti až do doby, než vyroste nový ochránce. Stvořitel jeho slib přijal…“ odpověděl postupně se uzdravující anděl. Jeho rány se zavíraly, křídla zesilovala, potrhané a zuhelnatělé šaty získávaly zpět svou předchozí bělost.

„Proč o vás není nikde ani zmínka?“ zeptala se Anastaria. „Prohledala jsem úplně všechno a jediná zmínka o Urusaiovi mluví o naga démonovi, nikoli o andělovi.“

„Když jsem se stal padlým andělem, mé jméno bylo vymazáno z historie tohoto světa. Vědomě jsem si tuto cestu vybral a byl jsem odhodlán jít po ní až do samotného konce, protože už vlastně ani neexistuji! Mahane, nezabil jsi mě a já mám teď možnost odejít, jak uznám za vhodné. Rád bych ti věnoval jeden dar. Dokud bude Rogzarův krystal v hradu, nebudeš právoplatným majitelem Altamedy. Já se nemohu vrátit po Elunin bok, ale aspoň trochu můžu svůj pád vynahradit. Dej mi svou ruku, majiteli!“

Podal jsem mu ruku a otevřel jsem dlaň. Anděl mě do ruky řízl svým křídlem a z rány vyšla krev. Několik kapek krve (která by v Barlioně vlastně ani neměla existovat) padlo na andělovo bílé peří, které krev okamžitě přijalo a zbarvilo se světle červenou. Urusai se rozběhl ke krystalu, popadl ho a za ohromného výbuchu zmizel… Tímto Altameda přešla do mého vlastnictví.

Máte přístup ke statistikám a nastavení hradu. Přejete si hrad teleportovat na jiné místo? Teleportaci lze použít jen jednou za tři měsíce.

To si rozhodně přeji!

Nevím, co je zač ten Kreel, ale chci ho najít a pěkně si s ním promluvit. Někdo by měl přijmout zodpovědnost za to, co se stalo s mým hradem, a ten někdo bude právě Kreel.

Stěny se začaly třást, když se hrad připravoval ke skoku. Neměl jsem zájem o to, aby se hrad vrátil do Volných plání, proto jsem popadl korunu ležící vedle trůnu, nasadil si ji na hlavu a posadil se na trůn. Je na čase pustit duše fantomů na svobodu a započít mou vládu.

Právoplatný majitel konečně získal své právoplatné místo!

Hrad fantomů                      

V. Mahaněnko

1. vydání

Anglický originál The Phantom Castle

Překlad Martin Kapalka

Obálka V. Manyukhin

Jazyková redakce Alexandra Petáková

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 522. publikaci

Ostrava 2019

Tisk Těšínská tiskárna, a.s., Český Těšín

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

# fantomprint

@fantomprint