Karmadontova šachovnicesdot

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Vasilij Mahaněnko

Karmadontova šachovnice – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Cesta šamana                

LitRPG v nakladatelství                

FANTOM Print

Cesta šamana - Vasilij Mahaněnko

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta *

Válka klanů *

Obránce perimetru - Michael Atamanov

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva *

Hra bez pravidel *

* Připravujeme

Originally published in English under the title The Karmadont Chess Set by Magic Dome Books, 2017                

Copyright © V. Mahanenko 2017

Cover Art © V. Manyukhin 2017

English Translation © Natalia Nikitin 2017

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN 978-80-7594-029-2 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8987-3 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8988-0 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1. kapitola

Altameda

Zvolte prosím nové umístění svého hradu…                

Jakmile jsem se posadil na trůn Altamedy, objevila se přede mnou propracovaná tabulka vlastností a nastavení hradu. Ihned mě zaujalo poškození hradu vyjádřené procenty. V tuto chvíli se Altameda pohybovala na 88 % odolnosti a vyžadovala jisté opravy. Mrknul jsem na seznam potřebných materiálů a málem jsem spadl z trůnu. Opravy hradu vyžadovaly desetitisíce hromádek císařského dubu, žuly a oceli. Přičemž tento seznam patřil jen k takzvaným přípravným či kosmetickým opravám. Systém mi oznamoval, že musím do hradu přivést architekta na úrovni nejméně 350, abych získal přesnější seznam potřebných surovin.

To je tvrdé…

Dokázal jsem přibližně odhadnout cenu materiálů a pochopil jsem, že nemám právo vybrat z klanové pokladnice sedmdesát milionů zlatých, abych naši základnu opravil. Samozřejmě si zaplatím nějaké tesaře, aby opravili hradní bránu, jejíž odolnost se snížila pod 50 procent. Všechno ostatní, tedy včetně hradeb, budov a interiérů, bude muset počkat. Minimálně tři sta let…

Osazenstvo hradu se spravovalo přes jinou záložku. Pracovní pozice, které bylo potřeba v hradu obsadit, zahrnovaly stráže, sluhy, komorné a nejrůznější správce. Sběrači a řemeslníci zde zmíněni nebyli. Hrad na 24. úrovni vyžadoval pracovníky téměř na císařské úrovni, a proto by náš klan zaplatil jen za majordoma dva miliony zlatých ročně. Levnější sluha by se nedokázal vypořádat s horou práce, kterou je potřeba na této pozici vykonávat. Stejný problém se vztahoval na strážné. Obyčejní levní strážní by nedokázali hrad ochránit. Potřeboval jsem zkušenější válečníky a kouzelníky na levelu 300 a navíc ještě velitele strážných na levelu 350. Podíval jsem se na spodek tabulky a potichu zaklel. Dokonce i jen základní kostra strážných NPC by nás vyšla na sedmadvacet milionů ročně.

Naštěstí mi další záložka přinesla malou úlevu. Aspoň jedna záležitost nepotřebovala obrovskou investici – pasivní obranné systémy hradu. Ukázalo se, že v hradní výbavě je i příkop, který se za několik dní objeví okolo hradu, pokud ho aktivuji. Kouzlo, které Geyru a její válečníky shazovalo z hradeb, patřilo přímo k tomuto hradu a nebylo závislé na jeho úrovni. Kouzlo bylo plně vylepšené, a proto se do mého hradu nedostane nikdo ani za pomoci neviditelnosti. To samé kouzlo zajišťovalo i ochranu vzdušného prostoru. Nikdo nemohl nad Altamedou přeletět. Toto omezení platilo nejen pro hráče, ale i pro NPC, a proto by na nás nemohli ze vzduchu zaútočit ani ptáci, o kterých mi kdysi vyprávěla Anastaria. Ze vzduchu byla Altameda nedobytná.

Následující záložka mi oznamovala, co bylo potřeba provést, aby se hrad posunul na 25. úroveň. Pohledem jsem přeletěl požadavky a rychle se přesunul k další záložce. Pro vyšší úroveň jsem musel vylepšit hradní interiér, který byl v tuto chvíli vpravdě spartánský. Tabulka mi nařizovala, abych nainstaloval sochy a fontány, rozvěsil obrazy, zrcadla a lustry. Bylo potřeba zajistit velké množství nejrůznějších úprav, přičemž jen cena za nutné materiály šplhala do desítek milionů, a to vůbec nezmiňuji práci. Kde bych navíc našel řemeslníky, kteří by dokázali vše vyrobit?

Počkat…

Zavřel jsem tabulku správy hradu, otevřel poštovní schránku a sesmolil dopis. Anastaria a Plinto stojící vedle mě překvapeně pozorovali. Pokud si dobře pamatuju, Sakas a Alt budou velmi brzy podmínečně propuštěni z dolu Pryke. Být podmínečně propuštěn není příliš zajímavé ani zábavné, to vím z vlastní zkušenosti. Oběma jsem poslal pozvánku, aby se připojili k mému klanu. Vlastní tesař a malíř se nám budou hodit. Jistě je guvernér dolu Pryke nechválil jen tak pro nic za nic.

„Mahane, je normální, aby se opevnění hradu třáslo?“ zeptal se neutrálním tónem hlasu Plinto, jako by se ho otřesy nijak osobně netýkaly, ale i přesto se chtěl ujistit, že se náhodou neocitne zasypaný sutí. To by se mu jistě vůbec nelíbilo.

„Ještě zjišťuju, co vše je potřeba v hradu zařídit, a k záložce pro teleportaci jsem se zatím nedopracoval. Hrad se třese, protože se už připravuje k teleportaci na nové místo,“ ujistil jsem upíra.

„Teleportace?“ zavětřila okamžitě Anastaria, když uslyšela slovo, které se v jedné větě se slovem „hrad“ obvykle nevyskytovalo.

„Jo jo. Každé tři měsíce se náš hrad dokáže přesunout na novou pozici. Buď se hrad přesune automaticky sám, nebo si vybereme konkrétní místo my. Tobě se to oznámení neukázalo? Myslel jsem, že jsme všichni rovnocenní majitelé…“

„Rovni si asi jsme, ale někteří z nás si jsou očividně rovnější než jiní,“ usmála se Stacey. „Minimálně já jsem teda žádné oznámení nedostala. Až budeš vybírat nové umístění, rovnou zapomeň na to, abys nás přesunul někam k většímu městu. Umístění poblíž města může vypadat prestižně, ale zároveň je strašně nebezpečné.“

„Nebezpečné?“ teď jsem se jednoho slůvka chytil já.

„Lovci pokladů, lupiči, nájezdy klanů, které si chtějí na náš účet zvýšit levely… Existuje spousta možností, jak mohou ostatní hráči využít cizí hrady. Zvlášť velké lákadlo to je, pokud hrad patří někomu, kdo tě už dvakrát zabil – jednou v Temném hvozdě a podruhé při použití kouzla Armagedon. Proto ti doporučuju, abys hrad umístil někam do blízkosti Volných plání. Koupíme si statický portál, umístíme ho do hradu a budeme žít v klidu a v pohodě.“

„Portál tu už je. Jen ještě není aktivovaný,“ odpověděl jsem jí, protože jsem si procházel další záložky. „Ale ano, souhlasím s tebou. Poblíž Anhursu nám pšenka nepokvete. Máš nějaké návrhy, kam se přesunout?“

„Co třeba sem?“ Stacey otevřela mapu, přiblížila jednu její část a prstem ukázala do provincie Lestran. „Po událostech v Krispě máme u místní provincie nejvyšší možnou úroveň reputace, na druhé straně hor leží Kartoss, poblíž jsou Volné pláně i Sintana, hlavní město trpaslíků. Jelikož budeme v blízkosti hor, máme šanci narazit na nějakou rudu.“

„Vždyť jsi říkala, že se máme držet od měst dál…“

„Zas tak blízko mu nebudeme,“ odpověděla Stacey. Ještě jednou přiblížila mapu a sklonila se nad ní. „Sintana je tady. Můžeme se teleportovat na tohle místo na opačné straně hor – je to výběžek pohoří Elma. Hráči neradi šplhají po horách, a proto bychom neměli mít mnoho návštěvníků. Kdo nás bude chtít skutečně najít, objeví nás dřív nebo později kdekoli. Hrad nemá ani svůj příkop, pokud bychom ho tedy umístili tady na pobřeží…“

„Příkop má, jen zatím nebyl aktivovaný,“ přerušil jsem Stacey. „Hrad má vlastně všechno, co bychom mohli potřebovat. Akorát je většina mechanismů zatím deaktivovaná.“

„Hmm…“ Anastaria se na chvíli odmlčela, aby vše dostatečně promyslela. Pak sebevědomě píchla prstem do mapy. „V tom případě ho přesuň sem. Jde o skvělé místo pro těžbu dřeva, kopání rudy a zemědělství.“

„Dobře. Zkusím nás tam teleportovat,“ souhlasil jsem s dívkou a vrátil se do tabulky. Neobtěžoval jsem se podívat se na záložku pro hradní trezory. Nebylo pravděpodobné, že by si v Altamedě někdo něco uložil. A teď rychle!

„Magdey, Clutzere – rychle ke mně!“ zavolal jsem amuletem svým dvěma velitelům výprav. „Co nejrychleji potřebuji vaše lidi! Máte dvě minuty, abyste vykouzlili portál pro přesun na tyto souřadnice…“

Váš hrad (Altameda) je pod útokem! Spěchejte mu na pomoc!

Útočníci: Strážci města Narlak a klan Azuroví draci (Undigit, Donotpunnik, Unber, Untoucan, Donotmanic, Untzold, Un…

Musel jsem si upravit nastavení oznámení, protože mi celou obrazovku zabral seznam hráčů, kteří se rozhodli zjistit, co se stalo s fantomy. Oznámení jsem mávnutím ruky odhodil stranou jako nějakou mouchu a otočil se na lupiče.

„Plinto, běž k bráně a snaž se jednoho po druhém zabíjet.“

„Eh…“ lupič si odkašlal očividně proto, aby mohl vyznít co možná nejsarkastičtěji: „Nezapomněl jsi náhodou na to, že jsme přišli o všechny schopnosti až do chvíle, než si promluvíme s našimi učiteli? Navíc není jisté, že se nám schopnosti vrátí. A ty po mně chceš, abych v tomhle stavu s někým bojoval? Pokud bych tam přišel jako pouhý upír, okamžitě by se mnou vytřeli podlahu. Nezapomeň, že mě nebude nikdo léčit. Stacey je na tom stejně jako my. Promiň, že použiju tvou nejoblíbenější odpověď proti tobě, ale… To určitě!“

„Nechám si to patentovat,“ zamumlal jsem, „a kdykoli si ze mě uděláš legraci mými vlastními slovy, budeš cálovat!“

Přesto měl však Plinto naprostou pravdu. Zapomněl jsem, že jsme přišli o své schopnosti. I mne čekal rozhovor s Pronthem…

„Na co potřebuješ Magdeyho a Clutzera? Myslíš, že by dokázali útočníky odrazit?“ zajímala se Anastaria, která si nebyla jistá, co plánuju.

„Kromě jiného. Naše trezory jsou úplně prázdné…“

„Pokud se dostanou skrz hradby, nebudeme mít ani ty trezory.“

„Dobrá, dám ti ještě jednu nápovědu. Kde přesně právě teď Altameda stojí? Nebo spíš: na čem stojí?“

„To je ale hloupá otázka. Vždyť přece…“ Staceyno obočí se nejdřív zamračilo, ale velmi rychle se usmála. „Plinto! Proč tu jen tak stojíš? Nepřátelé jsou před branou a pod námi leží nedotčený Glarnis! Připravit, pozor a vystartuj posbírat všechny cennosti! Bereme vše, co není přibité. A co přibité je, bereme i s hřebíky! Mahane, ty jsi génius!“

„CO SI MYSLÍŠ, ŽE DĚLÁŠ?“ zahřměl z amuletu Leitův hlas, když jsem z klanového účtu vybral patnáct milionů zlatých – polovinu ročního platu hradní stráže. S těžkým srdcem jsem se loučil s obrovskou sumou peněz, ale to až po tom, co jsem si přečetl schopnosti strážných. Fantomové mohli bojovat jen vně hradu, zatímco mí noví obránci mohou bezpečně sedět za hradbami a na nájezdníky útočit shora. Díky strážným nám nemohli nájezdníci nic provést. Kromě toho jsem byl příjemně překvapen, když jsem zjistil, že zkušenosti, které hradní stráž získala zabitím hráčů či NPC, se převáděly do procent odolnosti hradu. V případě, že měl hrad odolnost na stu procent, se zkušenosti přetvářely na speciální krystaly, které mohly být využity při budoucích opravách.

Získán úspěch!

Stráže! Stráže!

Najal jste dostatečný počet bojovníků, kteří ochrání váš hrad.

-5 % z ročního platu strážných.

„Spořím ti peníze, ty lakomče!“ vystřelil jsem odpověď našemu účetnímu a zavěsil. Nechtěl jsem nechat náš hrad bez ochrany a nebál jsem se za jeho bezpečnost utratit velkou sumu. Třicet milionů zlatých ročně je skutečně obří částka. Od chvíle, kdy se Leite začal starat o náš rozpočet, jsme získali šest milionů zlatých. Ten kluk je finanční génius. Je pravděpodobné, že pokud se našemu klanu nějakým způsobem nepoštěstí, budeme muset na zaplacení našich strážných tvrdě pracovat! To je hezký dáreček, který mi císař přichystal k hradu na 24. levelu. Při zběžném pohledu snad mohl vypadat tento dar jako hodný císaře, ale čím víc se dostávám do jeho hloubky, tím víc se dar přibližuje k závazku věčné služby…

„Rozkazy, šéfe?“ pronesl Vimes, nový velitel stráže. Jelikož Altameda patří historicky mezi kartosské hrady, jeho posádka se vzhledem podobá obrovským polidštěným býkům, kteří připomínali minotaury či „taureny“, jak mě Anastaria informovala šeptem. Z jejího překvapení jsem pochopil, že v Barlioně patří k velmi neobvyklé rase.

„Hrad musí být ubráněn. Vaše rozkazy zní: zabít nebo zničit jakoukoli hrozbu a přitom udělat vše pro minimalizování našich ztrát. Kořist je prioritou číslo dvě. Chci, abyste vše, co útočníci za sebou nechají, přenesli do hradních trezorů. Vzhůru do boje!“

„Wow! Zníš jako skutečný velitel!“ zavtipkoval Plinto. „Stát! Pohov! Levá, levá, levá, pravá, levá! Mám z tebe úplně husí kůži, Mahane!“

Chtěl jsem lupiče poslat někam, ale v tu chvíli se uprostřed místnosti najednou objevily dva portály a začaly vyplivovat Magdeyovy a Clutzerovy vojáky.

„Ahoj, ahoj!“ zdravil lupič přátelsky nově příchozí.

„Magdey, Clutzere – je mou ctí představit vám Plinta. Ukáže vám kam jít a co tam dělat. Našim hlavním cílem je odnést si z Glarnisu úplně vše. U Narlaku je naše reputace až na samém dně, a proto nemáme co ztratit. Času nám moc nezbývá, náš hrad je pod útokem hráčů. V tuhle chvíli jich není moc, ale brzo jim dorazí posily. Do té doby musíme být pryč.“

„Utečeme z hradu a necháme jim ho na pospas?“ zeptal se překvapeně Magdey.

„To v žádném případě. Hrad si bereme s sebou!“ Při pohledu na zmatené výrazy jsem se usmál. „No tak, lidi, je čas loupit. Rychle do Glarnisu!“

Stále dost zmatení vojáci se rozběhli za Plintem a já jsem se vrátil na trůn, abych si prostudoval možnosti hradu. Aha! Je tu i záložka pro fantomy… Původně jsem si je chtěl ponechat, ale Temný lord tvrdohlavě trval na tom, abych je propustil. Tak tedy leťte, mí ptáčkové, jste volní! Vše je odpuštěno.

„Kam máme uskladnit kořist? Kde jsou trezory?“ zeptal se mě jeden člen klanu a odtrhl mě od zkoumání dalších nastavení.

„Trezory?“ podíval jsem se na hráče zmateně. „Nemám nejmenší představu…“

„To právě ani nikdo jiný. Prolezli jsme celou Altamedu, ale žádný jsme neobjevili. Co uděláme? Pokud kořist jen tak hodíme na zem, okamžitě zmizí…“

„Leite mě zabije,“ zašeptal jsem, vrátil se k záložce osazenstva hradu a najal další osobu – majordoma hradu. Mínus milion a půl zlatých… Vskutku drahá sranda. Dobrý majordomus, který je navíc…

„Pane,“ pronesl Viltrius trochu kvičivým hlasem a uklonil se. „Jak zní vaše rozkazy?“

… goblin.

Viltriova pokožka byla zelená a z hlavy mu trčely dvě nápadné uši. Viltrius nosil oválné brýle, které vám na první pohled daly najevo, že z jejich nositele nevytřískáte ani měďák. Navíc však bylo jasné, že pod jeho vedením nezbude v hradu ani smítko prachu a vše se bude třpytit jako samo slunce za velmi jasného dne. Bezesporu nashromáždí prach a špínu, uloží je do přidělených přihrádek v předem určených komodách a uchová je až do dne, kdy by konečně mohly přijít vhod.

„Zrovna dnes probíhá inventura,“ pověděl jsem Viltriovi. „Mí hráči vám přinesou předměty, které je potřeba katalogizovat a uschovat. Jednoduše po vás chci, abyste zajistil, že o nic nepřijdeme.“

„Jistě, sire!“ goblin na chvíli zavřel oči a pak pronesl: „V hradu je dvanáct trezorů. Aktuálně jsou aktivní pouze tři. Mám aktivovat i zbytek?“

„Rozhodněte, jak uznáte za vhodné. Pokud aktivace ostatních trezorů vyžaduje peníze, jistě tušíte, že není vhodné plýtvat našimi prostředky.“

„Rozumím úkolu mi svěřenému,“ uklonil se znovu Viltrius a po odmlce pronesl větu, kterou jsem vůbec nečekal: „Jsem velmi potěšen, pane hrabě, že jsem byl pověřen péčí o hrad na tak vysoké úrovni. Jsem vám vděčný, že jste si mne vybral. Můžete mi věřit, že všechny vaše předměty budou perfektně uskladněny.“

Opakovaně se klanící goblin mě ohromil. Nájezdník stojící vedle mě nepokládal nic z naší rozmluvy za cosi podivného, ale pro mě bylo nad slunce jasné, o co jde: NPC vygenerované pro správu mého zámku dostalo do vínku imitátora minimálně na střední úrovni! Tohle nebyl klasický strážný, který poslouchá rozkazy jako zombie. Nikoli. Přede mnou stál goblin s rozvinutou osobností a s konkrétní minulostí. Takže kromě jiného může i tohle získat hrad na vyšší úrovni!

Mezitím se hradby a zdi Altamedy dál otřásaly. Hrad nedočkavě vyčkával na chvíli, kdy konečně zadám destinaci, na kterou se má přesunout. Nikdo si však už otřesů nevšímal. Anastaria se objevila asi půl hodiny po začátku rozkrádání Glarnisu a prakticky mě přinutila, abych požádal Ehkillera o pomoc. Potřebovali jsme kopáče, kováře a dřevorubce na vysokém levelu. Vlastně kohokoli, kdo by nám pomohl získat z trůnního sálu Glarnisu co nejvíce císařské oceli. Sice už k nám přiletěli všichni naši sběrači a řemeslníci, ale jejich úrovně nebyly dostatečné, aby většinu úkolů zvládli. Byl jsem přinucen souhlasit a zavolat Staceyinu otci…

Během dalších osmi hodin můj hrad při dvou větších otřesech dvakrát klesl a tím zabil několik opozdilců. Dalo mi to však najevo, že loupení úspěšně pokračuje. Ani noví strážní Altamedy neseděli s rukama v klínech. Odrazili už tři útoky a posbírali veškerou kořist. Podle Barsiny, která zůstávala v Anhursu, poletoval Undigit celým městem jako blázen a snažil se dát dohromady další útočnou skupinu. Lákal hráče na výpravu, kterou nazval „Výjimečná šance – zničení hradu Legend Barliony“. Soudě podle počtu hráčů kupících se na dohled od našich bran se mu nábor velice dařil. Začínal jsem získávat pocit, že v Barlioně nejsme příliš oblíbení…

„Dane, tenhle útok možná neodrazíme,“ ozvala se Anastaria, která za mnou vyšplhala na cimbuří. „Zkontrolovala jsem bránu. Je na 24 procentech odolnosti. Nedokáže zastavit plnohodnotný útok. Glarnis je už skoro rozebraný. Právě odnášejí kořist z posledního trezoru. Takže… no, situace už je dost hraniční…“

„Viděla jsi kořist, kterou získal Vimes a jeho bojovníci?“ zeptal jsem se. Viltrius každých pět minut oznamoval nově přijaté předměty, otvírání nových trezorů, převedení prostředků a další detailní informace. Hlava se mi už začala nafukovat jako balón, ale i přesto se mi podařilo zachytit jedno zajímavé oznámení, které mi v přílivu zpráv přišlo: několik legendárních předmětů pro hráče na nejméně třístém levelu si našlo cestu do našich trezorů. „Posílám ti popisek,“ řekl jsem a poslal Stacey odkaz na jednu ze zajímavějších kořistí, která by se pro paladinku a léčitelku velmi hodila. „Co myslíš, měli bychom to vrátit právoplatnému majiteli? Samozřejmě za nálezné…“

„Děláš si prdel?“ zakřičela Anastaria „Ty nátepníky patřily Donotmanicovi, veliteli paladinů Azurových draků! Pokud mu je vrátíš nebo i prodáš, do smrti už s tebou nepromluvím ani slovo! Viděl jsi, jaké nátepníky mám já? Obyčejné staré nátepníky epické kvality pro hráče od 280. levelu! Dane, kam jsi je nechal uložit?“

Dong! Přišla zpráva od hráče ze seznamu přátel! Chcete si ji přečíst?

„Řekni Viltriovi, že ti může otevřít třetí trezor,“ zavolal jsem za odbíhající Stacey a sáhl po poštovní schránce. Měl jsem takový pocit, že by si Anastaria našla způsob, jak předmět získat, i kdybychom byli s Viltriem oba dva proti. Se mnou mohla vyjednávat a majordoma lze vyměnit… No co už. Co se vlastně píše v tom dopisu?

Ahoj, Dane!

Za dvacet minut má podle plánu začít masivní útok na váš hrad. Chtějí proti vám použít kouzlo Černá smrt a kromě něj i několik katapultů. Zrovna teď si je obstarávají. Mysli na to a připrav podle toho svou obranu.

Mirida Prozíravá

Sakra! Zrovna tobě se chci vyhýbat. Proč mě sakra varuješ a navíc, což je ještě zajímavější, kdy jsem tě sakra přidal mezi své přátele? Ať se mi to líbí nebo ne, budu se muset s Marinou setkat a popovídat si s ní. Skutečně jsem si přál vyhnout se tématu, jak jsem se v Barlioně ocitl. Tedy aspoň pro tuto chvíli. Kdo ví, co přinese budoucnost? Třeba to můžeme probrat někdy později…

„Zbývá nám jen deset minut!“ varoval jsem Magdeyho a Clutzera. Vimesovi jsem poděkoval za dobrou práci, kterou se svými vojáky odvedl. Nato jsem se vrátil do trůnního sálu. Teleportaci hradu šlo aktivovat jen odsud. Ukázalo se, že proces teleportace není nijak složitý. Dokonce jsem mohl, pokud bych chtěl, ponechat hrad na svém místě. V tom případě bych musel zadat jeho aktuální souřadnice.

„Stacey, pozor, už se blíží skok. Poslyš, jistě nás zase najdou, je to jen otázka času. Jaký je tedy náš plán po teleportaci? Pokud proti nám pošlou podobně silný útok, můžeme se s hradem rozloučit. Srovnají ho se zemí a budeme ho muset znovu vybudovat od první úrovně.“

„Právě proto se teleportujeme do Lestranu. Jsi přece hrabě! Jakmile na tebe někdo v Lestranu zaútočí, můžeš přivolat na pomoc nejen místní NPC, ale i guvernéra a císařskou armádu. Skutečně by sis měl nastudovat práva, Dane. Teď máme reputaci u Narlaku úplně na nule. Proto na nás útočí a místní strážci jen stojí s rukama v kapsách opodál. Mimochodem, přijde mi, že narlackou radu tajně ovládá Geranika. Nejen že je podplatil, on je prostě vlastní. A víš, kdo mě na tu myšlenku přivedl? Nebo spíš kdo? Geyra! Nějak se jí podařilo skrýt příslušnost ke Stínům do té míry, že to nepoznal ani Urusai, který fantomům rozkazoval. Vzpomeň si, jakmile fantomové spatřili Caina, jako by se zbláznili, ale Geyry si vůbec nevšímali. Jak se jí podařilo se před nimi skrýt? Něco mi říká, že pokud se nám podaří najít na tuto otázku správnou odpověď, získáme zpět naše schopnosti.“

„Dobrá, přijdeme tomu na kloub,“ ujistil jsem ji a otevřel kanál klanu, abych všechny přivítal na palubě lodi HMS Altameda*:

„Za minutu vyplouváme. Kdokoli, kdo nebude v době teleportace v hradu, zůstane zanechán napospas rozzuřeným útočníkům. Pospěšte si!“

Nechal jsem uběhnout minutu a s úsměvem se otočil na Anastarii.

„… přijdeme té záhadě na kloub tak důsledně, že o nás natočí další film. Neznám jiný způsob, jak by se nám to mohlo podařit. Pojďme se přesunout!“

Změna umístění hradu. Zašlete prosím relevantní daňové doklady.

Daně?

Skok hradu z jednoho místa na druhý se nijak zvlášť nelišil od klasického teleportu. Okolo nás se zablesklo jasné světlo, po něm se objevil rychle se plnící ukazatel načítání okolního prostředí a už jsme se ocitli na novém místě. Cizinci v cizí zemi. Dal bych nevím co, kdybych mohl spatřit, jak se teď Undigit a Donotpunnik tváří. Sehnali obrovskou armádu, vybavili ji katapulty, přivolali narlacké bojovníky, zaplatili žoldáky a zčistajasna není proti komu bojovat! Mě by to naštvalo…

„Hrabě, dovolte mi blahopřát vám k zisku tak skvělého hradu.“ Ještě jsem ani nestihl sestoupit z trůnu, když se v trůnním sále zjevil herold. „Vaše žádost byla schválena. Císař mě za vámi vyslal, abych vám tuto skutečnost oznámil a zároveň přijal platbu za daň z nemovitosti. S ohledem na umístění hradu, nominální sazby v provincii Lestran, reputaci vašeho klanu u místní provincie a aktuální úroveň hradu se celková suma vyšplhala na 24 milionů zlatých ročně. Čili jeden milion zlatých za každou úroveň hradu. Existují dvě platební metody: jednorázová platba, ke které se váže 5% sleva, či měsíční splátky. Kterou z těchto metod si zvolíte?“

„Promiňte, herolde…“ vyblekotal jsem, jelikož mě ta drzost téměř omráčila. Ještě několik dalších podobných daní a můj klan nebude mít ani vindru! „Proč bych měl cokoli platit, když byla Altameda darem, který mi věnoval sám císař? Chce snad císař zruinovat můj klan?“

„Pokud nemůžete zaplatit daň, či si přejete ji neplatit, váš hrad se stane předmětem aukce, ke které dojde nejpozději do dvou měsíců. Nikdo vás k ničemu nenutí, hrabě. Mohl jste odmítnout Altamedu a zvolit si hrad umístěný poblíž Sintany, který byl zdaněn částkou pouze jeden a půl milionu zlatých ročně. Vybral jste si však Altamedu a nyní jsou před vámi dvě možnosti: buď se hrad prodá v aukci a vy obdržíte polovinu ceny prodeje, jelikož podle zákonů Malabaru druhá polovina náleží císařství, nebo zaplatíte daň z nemovitosti. Jak vidíte, vše je velmi jednoduché, transparentní a podle práva. Jak se rozhodnete?“

„V tom případě měsíční platby,“ zasyčel jsem mezi zuby. „Můžete si první platbu odečíst z klanového trezoru…“

Osm milionů a čtyři sta čtyřicet tisíc zlatých. Přesně tolik našemu klanu zbylo, když herold zmizel. Můj amulet rázem ožil, ale já s přijetím hovoru nespěchal. Velmi dobře jsem věděl, kdo mi volá – Leite. Stejně dobře jsem i tušil, co mi chce říct, ale já v tuto chvíli prostě neměl na vybranou. Každý měsíc odejdou dva miliony. Prostě to od této chvíle přijmu jako fakt.

„Leite, je mi to líto. Doufám, že tohle byl poslední takhle velký výdaj,“ pronesl jsem, když jsem konečně zvedl amulet a hovor přijal. Přišlo mi, že můj účetní odmítal být ignorován, jelikož amulet vyzváněl celou minutu. „V každém případě…“

„Mahane!“ Leitův hlas v sobě neměl ani náznak rozčilení. Právě naopak, znělo to, jako by se můj účetní cítil spokojeně… „Viděl jsi naše sklady?“

„Ne,“ odpověděl jsem popravdě. „Posledních deset minut jsem nedělal nic jiného, než platil nejrůznější daně…“

„Poslouchej mě!“ přerušil Leite nedočkavě mé nářky. „V hradu máme nyní aktivní tři trezory. Prohlédl jsem si vlastnosti a k dispozici máme dalších devět. Kontaktovalo mě několik klanů, které by chtěly naše trezory využít pro uskladnění svého majetku. Co myslíš? Měli bychom nabídky přijmout? Podařilo se nám vydržet osm hodin v obležení Azurových draků. To je velmi dlouhá doba na hrad, který se specializuje na ukládání cenností. Každý si navíc velmi dobře pamatuje, že hrad ustál útok kouzlem Armagedon jen s několika škrábanci. Právě mám před sebou dvě dohody a dalších sedm klanů čeká na naše rozhodnutí. Naše trezory jsou skutečně veliké. Celý Glarnis se vešel jen do dvou z nich, takže… Jak se ti líbí částka sedmdesáti tisíc zlatých měsíčně za každý klan, se kterým dohodu podepíšeme? Pokud by se nám podařilo získat třicet klientů, zvládneme zaplatit daň a ještě vydělat něco navíc!“

„To už jsi prošel všechna čísla?“

„To je to první, co jsem zkontroloval. Myslel jsem si, že daně budou ještě vyšší, ale vybrali jste velice dobré místo, kam se přesunout… A to není všechno!“

„Cože? Ještě něco dalšího?“ zeptal jsem se překvapeně. Jakožto pokladník klanu měl Leite plný přístup k informacím, co všechno je uskladněno v našich trezorech. Předpokládám, že posledních osm hodin nedělal nic jiného, než že se seznamoval s celým jejich obsahem.

„Už jsem Ehkillerovi poslal jeho díl, ale i přesto nám zbývá asi dvanáct tisíc hromad císařské oceli a císařského dubu! Jediný kus těchto surovin v aukci aktuálně vynese dvě stě zlatých a hromádka se skládá ze čtyřiceti kusů… Navrhuji, abychom prodali polovinu oceli a dubu, čímž bychom vykompenzovali výdaje za strážné. Prodávat budeme samozřejmě velmi pomalu, abychom nezahltili trh. Potřebuji ale tvoje svolení, abych mohl zajistit odvoz materiálu určeného k prodeji. Předej Viltriovi informace. A mohl bys změnit nastavení hradu tak, abych tě nemusel otravovat pokaždé, když si budu potřebovat něco z trezorů vzít? Jsem snad tvůj pokladník, ne?“

„Hotovo,“ zasmál jsem se a dal Leitovi plný přístup. „Nevzpomínám si náhodou, že jsi o tuto pozici kdysi vůbec neměl zájem a snažil ses ji odmítnout?“

„Co? Kdy to bylo? Musel jsem ten den vstát špatnou nohou. Dobrá, zajistím, aby jedna firma inzerovala naše služby. Mahane, naše situace vůbec nevypadá tak bledě, jak by se mohlo na první pohled zdát! Mimochodem, měl by ses podívat do prvního trezoru. Vezmi s sebou Anastarii a Plinta. Myslím si, že se vám velmi zalíbí to, co tam najdete.“

Leite zavěsil a objevilo se několik oznámení o odešlých platbách reklamním společnostem. Vypadá to, že si můj válečník vše dopředu připravil a mně zavolal jen proto, aby získal formální souhlas. No, já byl hlavně docela rád, že nenadával na celé kolo jako obvykle…

Stacey, co děláš?

Prozkoumávám hrad, proč?

Potkáme se u prvního trezoru. Bylo mi řečeno, že se v něm nachází něco, co bychom měli vidět. Máme přivést i Plinta.

Na trezor Altamedy byla radost pohledět. Vlastně jsem dosud žádný jiný na vlastní oči neviděl a představoval jsem si je podobně jako trezor draků – obrovský prostor, který v sobě uchovává hory všech možných věcí a peněz. K nalezení té správné hory pak člověk potřeboval pomoc od správce trezoru. Ale realita byla úplně jiná… Nevím, jak to chodí v ostatních hradech, ale trezory Altamedy obsahovaly přesně seřazené řady polic, na kterých byly logicky umístěny nejrůznější věci. Podle popisu trezoru měla každá police svůj trojmístný kód, u kterého se nacházely i názvy a počty uskladněných předmětů. Dokonale přehledný systém správy skladu! Teď už naprosto rozumím tomu, proč Leite ani v nejmenším neprotestoval, když jsem najal Viltria.

„Jsou toto plody vaší práce?“ zeptal jsem se goblina, abych se ujistil. Na oplátku jsem dostal pouze potěšený úsměv a další úklonu. „Leite mi pověděl, že bych tu měl najít něco, co se bude hodit pro mě, Anastarii a Plinta. Máte představu, co by to asi tak mohlo být?“

„Ano, pane. Jak už jsem zmínil dříve, hrad má aktivované tři místní trezory…“

„Místní?“ zeptal jsem se zmateně.

„Tím mám na mysli, že se nachází v Altamedě. Když se podíváte na mapu, zjistíte, že se nacházíme hluboko v pohoří Elma. Dveře do těchto trezorů jsou pouhými statickými portály s pozměněným vzhledem. Pokud je hrad obsazen nepřáteli, jeden z vlastníků – tím mám na mysli vás, nebo ctěné Anastarii a Plinta – může zrušit do trezorů přístup. V takovém případě útočníci nebudou moci získat žádné předměty, které jsou v trezorech uskladněné. Pokud by byl hrad zničen, můžete do trezoru vstoupit z hlavní budovy cechu obchodníků. Tam naleznete i všechny důležité právní dokumenty.“

„Chápu… A co ty naše předměty?“

„Následujte mne, prosím. Ač riskuji, že se budu znovu opakovat, mohu potvrdit, že Altameda měla zpočátku tři aktivní trezory, z nichž dva byly úplně prázdné. Avšak ve třetím se nacházely předměty, jejichž účel mi byl neznámý. Odeslal jsem svou zprávu pokladníku Leitovi a ten určil, že jeden předmět připadne vám, druhý Anastarii a třetí Plintovi. Požádal mne, abych vás sem přivedl. Už jsme na místě a zde leží předměty, o kterých mluvím.“

Goblin ukázal na jednu z řad polic, kde můj pohled okamžitě přilákaly tři předměty ležící na červených sametových polštářích. Okolo předmětů se vršil císařský dub, ocel, kámen a další kořist, kterou jsme uloupili z Glarnisu.

„Tento nůž patří vám, sire,“ dodal Viltrius. Opatrně zvedl nůž z polštáře a nabídl mi jej. „Alespoň tak to pan Leite určil.“

Dokud se předmět neocitl v mých dlaních, jeho vlastnosti byly skryté, protože se mi nechtělo vrtat se v nastavení trezorů. Jakmile se však rukojeť dotkla prstu…

Almair.

Popis: nůž použitý k výrobě Karmadontovy šachovnice.

Třída předmětu: legendární.

Informace pro vlastníka: Pamatujte na majestát císaře Karmadonta a nezapomínejte na čas!

„Roh ležící vedle náleží vám, Anastario.“ Viltrius zvedl další předmět a podal ho Stacey.

Narlashtar.

Popis: roh, který použila Shatrizal k přivolání armád do posledního boje proti drakům.

Třída předmětu: legendární.

Informace pro vlastníka: Pamatujte na majestát Velké matky sirén Shatrizal a nezapomínejte na čas!

„A konečně ten prsten musí být váš, Plinto,“ pronesl obřadně goblin a podal lupičovi prsten, ze kterého jako by do okolí proudila mlha.

Kragnistal.

Popis: prsten upíra, který obětoval sám sebe, aby v Barlioně zachránil cizí život.

Třída předmětu: legendární.

Informace pro vlastníka: Pamatujte na majestát prvního Patriarchy upírů a nezapomínejte na čas!

„Je na čase vrátit se do Altamedy,“ ozval se Viltrius, když nám dal chvíli, abychom si dary prohlédli. „Jak se tak dívám, pokladník Leite se nemýlil.“

„Lidi, situace se má tak: musím se co nejrychleji setkat s Patriarchou,“ spustil Plinto, když jsme se vrátili do trůnního sálu. „Mám jeden takový úkol a ten prsten mi jasně naznačuje, že ho nemůžu dál odkládat.“

„To samé mi naznačuje roh a Mahanovi jeho dýka,“ ozvala se Anastaria. „Potřebuju se vydat na ostrov Laertol a navštívit Nashlazar… Mahane, vypadá to, že to bez nás budeš muset několik měsíců vydržet. Tyhle úkoly musí splnit každý sám.“

„Můžu s vámi ale počítat v případě nouze, že jo?“

„Pokud fakt nastane nějaká nouze, tak určitě,“ zasmál se Plinto a podal mi ruku. „Bylo skvělé s tebou hrát, ale teď se musíme na čas rozloučit. Amulet budu mít zapnutý a ve hře budu 12 až 14 hodin denně. Když budeš něco potřebovat, zakřič a já přiletím. No dobrá, nemám rád dlouhá loučení… Mějte se!“

Lupič vykouzlil portál a prošel jím. Zůstal jsem s Anastarií sám.

„Dane, i já musím jít, ale ještě než odejdu… Nechceš se podívat, jak vypadá naše ložnice? V hradu na 24. úrovni bude určitě přepychová…“

Ještě než odešla, přiměla mě Anastaria, abychom si spolu sedli a vytvořili plány do budoucna. Podle jejího názoru mělo smysl, abych následoval své předtuchy, ale ty nepřinášely vždy dobré výsledky. Skutečně se nelze přít s dívkou, která se svým tělem tiskne k vašemu, a proto jsem otevřel zápisník a začal psát.

Takže…

Za prvé – druhá dračí jeskyně, která bude vyžadovat výpravu velkého počtu hráčů. Protože pro nás v jeskyni nebudou připraveny žádné bonusy, budu s sebou muset vzít Magdeyovu a Clutzerovu partu. Následně, až se probojujeme k poslednímu bossovi, přivolám Anastarii, aby i ona mohla získat První zabití. Ukázalo se, že je hodně náruživou sběratelkou…

Za druhé – úkol související s jeskyní Skrooj, který jsem dostal od Ishni. V podstatě by to mělo být místo, kde mám šanci získat všechny potřebné materiály pro vyrobení Karmadontovy šachovnice. Splnění tohoto úkolu je pro mě tou nejdůležitější prioritou. Opět se jedná o prácičku pro borce od Magdeyho a Clutzera, přičemž na závěr znovu přivolám Anastarii.

Za třetí – navštívit piráty. Na tento úkol se spojím s Evolettem, jelikož jsme se dohodli, že ho splníme společně. S piráty se máme sejít nikoli poblíž Narlaku, ale daleko víc na sever. Čekají na nás v městě Cadis ležícím na pobřeží těsně vedle Kartossu. Tento úkol nebyl nijak časově omezen a ani mě Evolett netlačil do jeho splnění, proto ho můžu odložit do chvíle, kdy budu mít trochu víc času.

Za čtvrté – Oko Černé vdovy. Tento úkol vyžadoval nejméně dvacet pět hráčů na levelu 100 a více. Aktuálně jsem měl k dispozici mnohem víc vhodných lidí, ale Stacey navrhla, abychom si úkol s Okem nechali jako zálohu pro případ, že bych nedokázal vyrobit Karmadontovu šachovnici. Díky Oku máme další možnost, jak se dostat do Stvořitelovy hrobky. Souhlasil jsem s ní, úkol odložil na vedlejší kolej a pro tuto chvíli na něj zapomněl.

Za páté – musím si projít svůj inventář a stejně tak i hromady kořisti, které jsme získali z jeskyně Glarnis. Jelikož šlo o úplně novou jeskyni, kterou před námi nikdo nedokončil, existovala velmi vysoká šance, že se mezi harampádím, které jsme tam posbírali, nachází něco hodnotného. Anastaria si ode mě vzala všechno maso a poslala ho svému známému alchymistovi. Požádala ho, aby z něj vyrobil Merlinův lektvar. Podle ní budu s výsledkem velmi spokojený.

Za šesté – úkol s vlky ve Farsteadu. Anastaria se na mě dívala jako na blázna, když jsem jí sdělil, že chci tento úkol dokončit. Nechtěl jsem Šedou smrt zanechat svému osudu, přestože Farstead nyní patřil ke Kartossu. Měla velice milá vlčata a jako šaman mám vlky docela rád. Tento úkol jsem zařadil do šuplíku nižší důležitosti, ale nezapomínal jsem na něj.

Za sedmé – potřebuji navštívit Prontha, abych se dozvěděl, co se stalo s mými šamanskými schopnostmi. Proč jsou zablokované? Kdy se mi zase vrátí? A jak je možné, že já, ani Anastaria či Plinto jsme neobdrželi úkol zabít Geraniku? Že by s naší účastí skutečně nepočítali a z nadcházejícího scénáře nás prostě vyškrtli? To určitě! Zbavit se armády hráčů není pro Geraniku žádný problém, navíc když teď třímá Srdce chaosu… Vždyť nám to už dokázal v Temném hvozdu. Přítomnost sirény, upíra a draka by určitě byla vítanou pomocí.

Za osmé – chci najít Kreela. Jsem velice zvědavý, jak se tomuto hráči podařilo přinést Rogzarův krystal do Altamedy a přitom se vyhnout prokletí. Proč zrovna do Altamedy a ne do jiného hradu? Anastaria mě v tomto rozhodnutí podpořila a prý jí mám okamžitě zavolat, až se dovím víc. I ji tento hráč zajímal.

Za deváté – Karmadontova šachovnice. Přesněji, figurky obrů. Snažil jsem se o nich dovědět všechny informace do posledního detailu, ale ničeho jsem nedosáhl. Tady mi Anastaria oznámila, že jsem blb. Prý jsem se jí měl prostě zeptat a ona by nějaké informace objevila. Byl jsem přinucen se omluvit a slíbit, že se něco takového nebude znovu opakovat. V každém případě ale musím na šachovnici dál pracovat. Už není možné, abych tento úkol odkládal.

Za desáté – (Proboha, mám neskutečně moc úkolů! Kdy se mi podaří všechny splnit?) musím zvýšit úroveň klenotnictví a získat třetí level vyřezávání drahokamů. S jistotou můžu předpokládat, že následující dva měsíce přinesou těžké bitvy proti Geranikovi. Hráči budou potřebovat vylepšit své zbraně a brnění. Proto se zde skýtala možnost, jak našemu klanu vydělat spoustu peněz. Ačkoli tento bod zmínila Stacey, jsem si jistý, že ji k němu přivedl Leite. Ten lstivý pavouk se snaží vydělat za jakýchkoli okolností.

Za jedenácté – musím si najít studenta. Potřebuji přijmout studenta a začít ho učit základům šamanismu, bez ohledu na to, co mi o mých šamanských schopnostech řekne Prontho. Nemám tušení, kdo by to mohl být, ale vím, že bude muset mít naprosto jasnou představu, jak ke hře přistupovat. Musí být připraven jednat v rozporu se zažitou herní logikou. Netušil jsem, kde toho pravého adepta objevím, ale udělám pro jeho nalezení maximum. Rozhodně jsem nechtěl přijmout prvního hráče, kterého potkám.

Za dvanácté – musím rozdělit své nevyužité body statistik. Aktuálně mám k dispozici 490 nerozdělených bodů a nemá smysl svou sbírku nechat dál růst. Anastaria mi však kategoricky zakázala, abych něco takového provedl. Vysvětlila mi, že se hlavní schopnosti zastaví na 500 bodech. Tento limit mohl být překročen jen následným přidáním nerozdělených bodů. Pokud nebude situace kritická, měl bych s rozdělením bodů počkat. Když jsem se ptal, jak té hranice dosáhnu, aniž bych si do vlastností přidával ručně body, Stacey se jen tajemně usmála a požádala mě, abych nějaký čas vydržel. Dodala jen to, že pro mě chystá dárek, z něhož budu mít velkou radost. Proto jsem spokojeně tento dvanáctý bod vyškrtl z mého už tak dlouhého seznamu.

Za třinácté – trénink u Patriarchy. Tenhle bod musím pro tuto chvíli odložit, protože Altamedu nemohu opustit na více než den. Každodenní cestování by bylo extrémně nákladné, a to zejména s ohledem na nedávné utrácení. Nejdůležitější bylo, aby nám Patriarcha vyšel vstříc. Taky nám mohl sdělit, že máme začít okamžitě trénovat, nebo můžeme na celou záležitost zapomenout.

Za čtrnácté – chci se setkat s Renoxem. Nevím, kdy se mi to podaří. K našemu setkání dojde nejspíše až ve chvíli, kdy dosáhnu 10. úrovně draka. Se svým herním otcem však potřebuji nutně hovořit. Nashlazařina slova mi stále silně zněla v hlavě. Renox obětoval Draca Tarantulím. Bylo nemyslitelné jejím slovům uvěřit, ale přesto siréna přísahala, že mluví pravdu… Je to komplikovaný problém a možná bylo lepší probírat se jím pomaleji.

„Je to už vše?“ zasmála se Anastaria a ještě jednou si celý seznam pročetla. „Myslela jsem si, že přijdeme jen na tři až čtyři body, které tě na následující měsíce zaměstnají, ale teď mi přijde, že máš před sebou práci na celý rok! V podstatě můžeme do seznamu přidat úkol s Geranikou, zničení Srdce chaosu a plán budoucího rozvoje našeho klanu, když už jsme v tom…“

„Myslím, že budu schopen rozlišit, na co se musím zaměřit nejdřív a co jde odložit na později. Ale máš pravdu, vážně mám před sebou hodně práce. Aspoň je jasné, co všechno mě čeká.“

„Především ta šachovnice… Dobrá, Dane. Už půjdu. Nezapomeň mi volat, ať mi můžeš říct, jak pokračuješ. Zkus se tu nějak zabavit.“ Anastaria vykouzlila portál, políbila mě na rozloučenou a zmizela neznámo kam.

„Pane,“ pronesl Viltrius, který se rázem objevil vedle mě, jako by čekal na ten správný moment, „večeře je připravena. Přejete si, abych ji servíroval zde v ložnici, nebo mám přichystat jídelnu?“

„Budu jíst v jídelně,“ odpověděl jsem goblinovi. Být hrabětem byla docela sranda. Mým úkolem bylo jen vyřešit problém s penězi a pak už si můžu užívat svou aristokratickou pozici natolik, že nebudu chtít Barlionu opustit, až po sedmi letech vyprší můj trest. Život není tak špatný, když se nad vámi lidé neustále rozplývají…

„Ctěný hrabě, kdosi vás přišel navštívit,“ oznámil mi triumfálně Viltrius, jakmile jsem dojedl. Ačkoli se goblin velice snažil, bylo mi jasné, že budu muset najmout kuchaře, několik číšníků a pár pokojských. Bylo velmi těžké si to přiznat, ale žádná jiná cesta neexistovala. Nicméně i v tomto bodu mě Altameda překvapila. Plat sedmi číšníků včetně tří pokojských činil pouhé dva miliony zlatých ročně. A to i přesto, že jsem musel najmout vysoce kvalifikované osoby, které si s prací v hradu na vysoké úrovni poradí. Sedmimístnou sumu jsem zaplatil z vlastní kapsy, ale udělal jsem si v hlavě poznámku, abych se s klanem vyrovnal, až se nám podaří nějaké peníze vydělat. Kdo však byl tím návštěvníkem a odkud přichází? Altameda zde stojí teprve dvě hodiny… „Přejete si jej přijmout dnes, nebo mu mám sdělit, že audienci udělíte až zítra?“

„Proveďme to hned.“ Potvrdil jsem platbu a sledoval, jak se goblinovy oči rozzářily, protože konečně měl pod sebou pracovníky, které mohl popohánět.

„Jak si přejete, pane,“ uklonil se goblin. „Návštěvníka tedy uvedu do trůnního sálu…“

Jakmile jsem usedl na svůj trůn, otevřely se široké dveře a Viltrius zvučným hlasem oznámil:

„Jeho Milost přišel navštívit předák vesnice Veselý Mech!“

No to se na to podívejme! Poblíž je nějaká vesnice. Vzpomněl jsem si na základní principy Barliony. Věděl jsem, že kde je vesnice, musí být i úkol! Trochu naivně jsem si připravoval seznam činností, které zaberou možná i pár let, a přitom jsem se nezamyslel nad všemi příležitostmi, které může nabízet naše nové okolí. Můj čtrnáctibodový plán na získání vlády nad světem bude muset chvíli počkat… Hmm. Vláda nad světem. Při té myšlence jsem se trochu pousmál. Cain zmínil, že nezbývá mnoho času, než převezmou vládu nad tímto světem, a to nemluvil sarkasticky. Geranikův válečník se celou dobu choval čestně a nemluvil vyhýbavě. A já mu věnoval tak málo pozornosti… Nyní mi nezbývalo než si jen hořce povzdechnout a poučit se z chyb, které jsem v minulosti udělal.

Do sálu pokorně vstoupil nevysoký muž. Neustále těkal pohledem, jako kdyby si nebyl jistý, zda má padnout na kolena nebo riskovat další krok. V rukou mačkal klobouk, jako by právě ten byl zdrojem všech jeho problémů. Zastavil se na půl cesty mezi dveřmi a trůnem. Byl oblečen velmi jednoduše. Kousek lana nahrazoval opasek a boty měl celé ošoupané. Předák vesnice Veselý Mech vůbec nepřipomínal předáka Beatwicku. A to neberu v potaz, že se z Beatwického předáka stal císař Malabaru. Rozdíl mezi nimi byl prostě nepřehlédnutelný.

„Sire! Říkají mi Myrrh.“ Rozhodl se předák zariskovat a oslovil mě. „Naše vesnice, která leží poblíž, se jmenuje Veselý Mech. Mírumilovná osada o stovce domácností. Jsme správně zaregistrováni v registru osad této provincie. Přišel jste nám vládnout, sire? Ujišťuji vás, že včas platíme své daně a do puntíku plníme všechna nařízení.“

Když Myrrh dokončil svůj proslov, oddychl si a tázavě se na mě podíval. Hmm… Znamená to, že po teleportaci na nové místo pojme můj hrad okolní vesnice pod svou ochranu?

Stacey, potřebuji naléhavě poradit. Mohou hráči vládnout vesnicím?

Ne… Co se děje?

Přišel za mnou předák vesnice a ptá se mě, jestli jsem nový šéf. Nemůžu ti zavolat, protože stojí přímo přede mnou a kouká na mě. Už jsem vyplýtval skoro všechnu energii…

Chápu… Dane, přivolej herolda a zeptej se ho na statut té vesnice. Nebudeš za přivolání herolda potrestán, protože ten muž přišel za tebou. Jen se ujisti, abys dal jasně najevo, že ten muž přišel za tebou sám a tys ho nevolal. Všechny hrady hráčů, o kterých vím, jsou umístěny daleko od barlionských vesnic, a proto neexistuje pro tuto situaci žádný precedent. Až se ti energie vrátí, pověz mi, co se stalo…

„Přivolávám herolda, žádám o vaši pomoc!“ pronesl jsem a věřil Anastariiným zkušenostem. Nemůžu rozhodnout sám, zda budu vesnici vládnout či nikoli. Pokud bych si zvolil špatně, mohl by mě čekat trest, a proto je lepší, aby mi někdo přednesl má práva.

„Hrabě! Přivolal jste mne a já jsem přišel,“ zazněl heroldův hlas trůnním sálem jako zvon a předák padl na zem. Muž si nebyl jistý, jak se chovat v mé přítomnosti, ale příchod herolda ubohému NPC podtrhl nohy. Protože je tohle místo daleko od oblíbených cílů svobodných občanů, musí místním jednoduchým systémem vlády – nebo spíš jeho naprostou absencí – pořádně otřást, když se najednou objeví nejen tajemný hrabě, ale ještě taky herold, který patří k vyšším císařským zástupcům! To byl velký zásah do jednoduchého myšlení mužova imitátora. Na takové změny očividně nebyl připravený.

„Byl bych rád, abyste mi vyjasnil jednu právní otázku.“ Vyslechl jsem si standardní proslov o tom, jaký mě čeká trest, pokud jsem herolda přivolal bezdůvodně, a pak jsem celou situaci vysvětlil a zvlášť jsem si dal záležet na zdůraznění, že jsem ji nezpůsobil.

„Udělal jste dobře, že jste mne přivolal, hrabě. Vyčkejte chvíli, prosím. Musím se poradit s rádci. K této situaci v celém císařství dosud nedošlo.“

Herold skočil zpět do svého portálu, který nezmizel a vznášel se nad podlahou. Předák zvedl hlavu, ale jakmile se naše pohledy setkaly, Myrrh okamžitě trhl hlavou směrem dolů, až se čelem udeřil o podlahu. Obával se, že by mohl namíchnout mocného hraběte, který byl natolik sebejistý, že si dovolil promlouvat s císařskými heroldy.

„Viltrie,“ přivolal jsem goblina, který k mému překvapení strnule a bázlivě stál na kraji sálu, „povězte sluhům, že vážený pan předák má být vykoupán, nakrmen a bude mu přidělena komnata. Nebude se přece v noci toulat po lesích. Dokud se otázka správy vesnice nevyřeší, zůstane naším hostem.“

„P-pane hrabě,“ odpověděl goblin s koktavě. „Př-přišli za vámi další dva návštěvníci. Předáci vesnic Tichá Réva a Spodní říčka. Mám i je nechat vykoupat a přichystat jim večeře?“

„A nezapomeň jim připravit postele,“ odpověděl jsem s úsměvem. „Dej se do toho!“

Viltrius přišel k ležícímu předákovi, zvedl ho na nohy, jako by nevážil vůbec nic, a kývl směrem ke dveřím, čímž mu naznačil, že audience u hraběte dospěla ke svému konci. Musím si později goblina přivolat a zeptat se, proč reagoval na příchod herolda tak podivně. Že by se dosud s podobným hostem ještě nepotkal?

„Děkuji, že jste na mne počkal, hrabě,“ pronesl herold, který se po deseti minutách vrátil zpět do sálu. „Tato situace je vskutku nevídaná. Zákony Malabaru jasně stanovují, že svobodný občan nemůže vládnout žádným osadám či spravovat jejich zdroje. Když však vezmeme v potaz všechny záležitosti… No, ve zkratce si císař přeje, aby vám své rozhodnutí mohl sdělit osobně. Následujte mne, prosím.“

Herold o krok ustoupil a nyní byla řada na mně, abych prošel portálem. Viltrius, který se již vrátil, se při opětovném příchodu herolda znovu změnil v sochu. Jakmile herold zmínil, že si se mnou chce promluvit císař osobně, muselo se v hlavě chudáka goblina něco pokazit, protože se bezvládně sesul na podlahu.

„Ahoj, Mahane!“ První věc, kterou jsem při východu z portálu v císařském paláci uslyšel, byl radostný hlas princezny. Po událostech ve Skalnatém lese se má reputace u Tishy zvýšila na úroveň vážený a má atraktivita se u ní vyšplhala (zde jsem pro jistotu číslo ještě jednou zkontroloval) na 83 bodů. Slate by měl brzy vstát z mrtvých – tentokrát v lidské podobě – a nikdo mu nebude moci zabránit, aby se stal princezniným právoplatným manželem. „Jdeš za tátou? Stav se později i za mnou, prosím. Vezmi si tento amulet. Jakmile skončíte, zavolej mi.“

Dostupný úkol: Rozhovor s princeznou.

Popis: Princezna je neskonale šťastná, že se Slate stal člověkem, a přeje si vám vyjádřit svou vděčnost.

Typ úkolu: vzácný.

Omezení: reputace u princezny nejméně na úrovni vážený.

Získán předmět: jednorázový amulet pro komunikaci s princeznou Tishou.

„Jasně, Tisho. Jakmile budu mít čas, potkám se s tebou. Teď mě omluv. Očekává mě tvůj otec…“

Jelikož mě herold mohl přenést přímo k císaři, mohl jsem předpokládat, že setkání s princeznou bylo připraveno předem. No… Vypadá to, že můj seznam úkolů brzo praskne ve švech. S každou uběhlou hodinou jsem nabíral další úkoly a doufal jsem, že nebudu muset začít psát nový seznam, abych je tam všechny vměstnal.

„Svobodní občané Malabaru! Hrabě Mahan, Ehkiller, Ankir a Karrar!“ oznámil vyvolávač, který nám otevřel dveře do trůnního sálu. Objevily se tři portály, ze kterých vyšli ostatní hráči. Navzájem jsme se pozdravili a v očekávání ztichli – císař bez dobrého důvodu nepřivolává tak roztodivnou směsku hráčů. S Ehkillerem jsem se už znal, ale zbytek jmen jsem dosud neslyšel. Zajímalo mě, co jsou zač a odkud přišli. Podle klanového symbolu u Ankirova jména jsem pochopil, že patří k Fénixu, ale Karrar nebyl členem žádného klanu. To je divné…

Když jsem byl v tomto sále naposledy, Geranikova dýka byla stála zapíchnutá v trůnu, který obklopovaly Kameny světla. Nyní na trůnu seděl Naahti, jenž na nás majestátně shlížel. Šest rádců, vévodkyně Caltanoru, ropuše podobný guvernér Serrestu a několik dalších neznámých NPC dodávalo tomuto setkání punc formálnosti. My čtyři jsme hrdým krokem vstoupili do sálu.

„Posaďte se, pánové,“ pronesl císař a jakoby mávnutím kouzelného proutku se ve středu trůnního sálu objevil velký kulatý stůl. NPC si začala sedat okolo stolu, ale my jsme zůstali stát. Pro svobodné občany nebylo u stolu volné místo.

„Přišli jste sem na mou žádost kvůli jediné záležitosti,“ oslovil císař shromáždění, „abychom rozhodli, zda je na čase změnit naše zákony, nebo je ponechat v aktuální podobě.“

Pokud jsem to pochopil správně, shromáždění se účastnilo všech třiatřicet guvernérů, kteří zůstali v Malabaru po kartosské expanzi, vévodkyně jako zástupkyně aristokratů a rádcové, nejvyšší autority v zemi po císaři. V podstatě šlo o řídící výbor Malabaru!

Císař pokračoval: „Jste si vědomi důvodu naléhavosti opatření. Než začneme s hlasováním, přál bych si slyšet vaše názory na tuto záležitost.“

„Provincie Lestran plně podporuje císařovu iniciativu na pozměnění zákona,“ promluvil lestranský guvernér. „Svobodní občané již dlouho dokazují, že jsou schopnými vládci. Části z nich by měla být projevena důvěra a umožněno vedení vesnic a možná i malých měst. Chápu, že se k celé záležitosti vážou rizika. Svobodní občané by se mohli přímo či nepřímo chtít obohatit na úkor císařství, a proto bychom měli opatrně volit kandidáty a pečlivě dohlížet na jejich vládu. Můj názor však zní tak, že stojí za to dát jim šanci prokázat své schopnosti. Pokud by vesnice a města, kterým budou svobodní občané vládnout, vzkvétala, mohli bychom třeba i přehlédnout nějaké probl…“

„Názor provincie Lestran je pochopitelný,“ přerušil císař mého guvernéra, u nějž jsem se těšil nejvyšší možné reputaci. „Je mezi námi někdo další, kdo si přeje vyjádřit svůj pohled na věc, než přejdeme k hlasování?“

„Provincie Brantar neschvaluje změnu zákona!“ promluvil velmi důstojně vypadající muž. Byl oblečen do vojenské uniformy s mnoha medailemi, měl i vojenské držení těla, dlouhý knír… Guvernér Brantaru mi částečně připomínal starostu Narlaku. Jako by snad byli příbuzní. „Svobodní občané, zvláště po jejich přechodu na kartosskou stranu, se stali pro Malabar zhoubou! Nájezdy, pogromy… A k těmto činům se neuchylují pouze Kartossané. Dokonce i malabarští občané ničí celá města, a to nemluvím o vesnicích. Pozice Lestranu mě nepřekvapuje. Hráči nedávno pomohli se záchranou jednoho z jejich měst a guvernér nemá problém přehlédnout jiné přešlapy. Přesto však vážený Krondavir neví, nebo si nepřeje vědět, že během posledních tří měsíců bylo sedm mých měst srovnáno se zemí. Sedm! Pět padlo rukou Kartossanů a dvě města zničili svobodní občané Malabaru! Proč bychom jim měli svěřit vládu nad vesnicemi a nedejbože i městy? Jen aby si mohli vybudovat silnější základny, ze kterých mohou vysílat více jednotek? Nebo proto, aby se mohli obohatit a o císařství se vůbec nestarat?“

„Pozice provincie Brantar je taktéž pochopitelná. Přeje si promluvit ještě někdo další?“

Další tři guvernéři provincií Alyen, Nirriana a Shatil vyjádřili změně zákona svou podporu. Naopak čtyři včetně guvernéra ropuchy promluvili proti. Zbytek osazenstva zůstal potichu sedět.

„Vévodkyně,“ promluvil císař k dámě, „chtěla byste promluvit?“

„Ano, císaři,“ odpověděla žena, aniž by ze mě odtrhla oči. „Jako oficiální zástupkyně aristokracie v Malabaru jsem toho názoru, že je vhodný čas na změnu a další růst. Ne všichni aktuální vládci si zasloužili svou pozici poctivě,“ vévodkyně pohledem přešla na guvernéra ropuchu, který pod jejím pohledem zapadl hlouběji do židle, „ale stejně dobře nemá každý svobodný občan právo vládnout. Rozhodnutí, kdo je této cti hoden a kdo nikoli, je otázkou pro další diskuzi, které by se celkem logicky svobodní občané neměli účastnit. Ale jelikož už jsou zde, mohu říci, že jsem nominovala tyto čtyři kandidáty, protože si vysloužili mou důvěru a tím i důvěru celé šlechty. Má rada zní: umožněte těmto občanům vládnout po dobu šesti měsíců nad několika malými osadami. Po uplynutí této zkušební doby zhodnotíme jejich práci a dospějeme k dalším rozhodnutím. Můj císař všechny tyto muže dobře zná, proto nemá smysl zmiňovat výhody a nevýhody každého z nich. Nikdo by se neměl do neznámého prostředí vrhat po hlavě, ale naopak opatrně postupovat krůček po krůčku. Žádám, aby císař dospěl k smysluplnému rozhodnutí.“

„Děkuji za vaše slova, vévodkyně,“ promluvil císař, který vypadal ztracen v myšlenkách. Očividně se aktualizoval jeho imitátor, jelikož není pravděpodobné, že by se tak zásadní změna herních mechanik udála sama od sebe. „Dospěl jsem k rozhodnutí. Rádcové, žádám vás, abyste tohoto rozhodnutí byli svědky a zaznamenali ho. Za prvé bude čtyřem občanům Malabaru dovoleno sloužit v roli vládců několika osad s celkovou populací nepřesahující deset tisíc občanů, a to po dobu šesti měsíců. Za druhé uděluji svobodným občanům Ehkillerovi, Ankirovi a Karrarovi titul barona! A za třetí, pokud po uplynutí zkušební doby budou výsledky pozitivní, bude tato možnost nabídnuta i ostatním svobodným občanům splňujícím potřebná kritéria, o jejichž znění se dohodneme později. Tak zní mé rozhodnutí!“

Před očima se mi objevila zpráva, která doslovně opakovala císařovu řeč a končila dvěma možnostmi:

přijmout a odmítnout. Jsem si dobře vědom, že nikdo z ostatních tuto nabídku neodmítne, a proto jsem stiskl tlačítko přijmout a podíval se, jak se rozhodne zbytek. Oči Ehkillera zůstávaly zamlžené daleko déle než oči ostatních. Kouzelník si asi znovu a znovu pročítal text, aby v něm objevil nějakou léčku. Když se k nám konečně připojil, císař pokračoval se svým proslovem: „Tímto nařizuji zde přítomným svobodným baronům a hraběti, aby během deseti dnů dojednali veškeré záležitosti se správou vesnic a přivolali herolda, který jejich jmenování potvrdí. Děkuji všem přítomným. Prohlašuji toto jednání za ukončené!“

* HMS – zkratka pro označení válečné lodě patřící monarchii („Her/His Majesty‘s Ship“ – loď Jejího/Jeho Veličenstva), nejčastěji lze toto označení najít u válečných lodí Spojeného království.

2. kapitola

Šamanismus je poslání

Když jsem procházel Anhursem, přemýšlel jsem nad svým setkáním s Tishou. Jakmile jsem odešel z trůnního sálu, zamířil jsem nejkratší cestou přímo do jejích komnat. Když sněm skončil, vyhnul jsem se konverzaci s Ehkillerem. Kouzelník mi dal jasně najevo, že si chce se mnou promluvit, ale já… Prostě jsem neměl náladu poslouchat další pohádku o tom, jak mu okolnosti neumožnily povědět mi o svém spojení s Geranikou a jak se celý svět přibližuje čemusi neznámému a nebezpečnému. Rozhodně mi nemůže sdělit nic, co bych už nevěděl. Navíc by to celé podal tak, jako by to všechno byla moje chyba. Raději jsem pospíchal na setkání s Tishou. Těšil jsem se na nějaký vzácný úkol. Nestávalo se každý den, aby princezna Malabaru pozvala hráče na osobní schůzku. Ve skutečnosti mi celá ta záležitost připomínala začátek nějakého postupného úkolu či dalšího scénáře…sdot

Nestalo se vůbec nic.

Ve skutečnosti pro mě neměla Tisha žádné dobré zprávy. Vlastně neměla ani špatné zprávy, ale rozhodně mě nečekalo překvapení, na které jsem se těšil. Princezna mi poděkovala za pomoc Slatovi a ujistila mě o své naprosté podpoře do budoucna a o našem vzájemném přátelství. Pak mi pověděla, abych se asi tak za měsíc, až se princ vrátí, zastavil na návštěvu. V tu chvíli se úkol zařadil do seznamu splněných. Žádný další jsem ani přes její slova chvály nezískal. Když mě Tisha konečně přestala chválit, poděkovala mi, že jsem si našel čas na rozhovor, omluvila se a odešla. Zůstal jsem v jejích komnatách stát sám a cítil jsem se velmi nespokojeně. Nechápal jsem, proč administrátoři zařídili toto setkání. Jsem si jistý, že ho naplánovali schválně. Chtěli mi snad ukázat, že princezna nezapomněla na to, co jsem pro ni vykonal, ale jednoduše neměla čas se mnou dál hovořit? Celý rozhovor přinesl jen další otázky.

Uvědomil jsem si, že mě v paláci nic dalšího nečeká, a vyrazil jsem do ulic Anhursu. Za cíl jsem si určil tréninkové centrum šamanů. Potřeboval jsem zjistit, kdy se mi vrátí šamanské schopnosti.

„Jak vám mohu pomoci, odpadlíku?“ oslovil mě učitel šamanů, jakmile jsem vstoupil dovnitř. Jeho slova vytrhla všechny mé myšlenky i s kořeny a to bez anestézie. Jakže mě to oslovil?

„Odpadlík.“ Vypadal jsem asi dost zmateně, protože se učitel rozhodl slovo zopakovat ještě jednou. „Šaman, kterému byly odebrány jeho schopnosti. Když Geranika získal Srdce chaosu, zasedla rada šamanů a rozhodla… Zvě-zvě-zvěstovateli,“ zakoktal se najednou šaman a pozdravil výše postaveného šamana. Otočil jsem se a můj pohled se střetl s chladným pohledem Prontha.

„Pojď za mnou,“ vyštěkl ork. Otočil se a rychle vykročil k jediné budově, která se v tréninkovém centru nacházela. Hmm… Začíná se mi to líbit čím dál míň. Rada šamanů je velmi mocnou institucí. Nezasedá proto, aby řešila běžné hráčské prohřešky. Pro její svolání musí existovat velmi zásadní důvod.

„Posaď se,“ pronesl Prontho, když jsme přišli do jeho kanceláře. Počkal, dokud si nesednu na jedinou volnou židli, obešel svůj obrovský stůl, na kterém se vršily kupy papírů, a svalil se do svého křesla.

Jeden pohled po kanceláři stačil k tomu, aby mě zamrazilo v zádech. Seděli jsme v detailní kopii kanceláře guvernéra dolu Pryke. Na svém čestném místě visel i obrázek orků válečníků, který líčil slávu rasy orků. Tomuto místu chyběl jen zvuk rohu, zvonění nárazů krumpáčů, nářky vězňů a cítil bych se jako doma.

Nějakou chvíli Prontho jen potichu seděl a díval se mým směrem, ale i tak se zdál zahleděný kamsi do dáli a zřejmě se rozhodoval, jak rozhovor začít. Konečně se jeho pohled vyjasnil a tiše pronesl:

„Korniku…“

Prakticky okamžitě se v kanceláři objevil můj učitel. Rozhlédl se okolo sebe, usmál se, zmizel a ihned se znovu objevil. Tentokrát si však s sebou přinesl židli a sklenici plnou jakési tekutiny.

„Takže se přece jen ukázal!“ Vážnost situace ani o trochu nesnížila míru sarkasmu v goblinových slovech. „Neříkali ti všichni, aby ses držel dál od Altamedy, ty hlupáku? „A když už tam půjdeš,‘ říkali ti: ‚nezapomeň, že jsi šaman!‘ Ale to ne! Dokázal jsi myslet jen na to, jak do hradu přivedeš všechny své pěšáky. Co teď asi tak máme dělat?“

„Pochopit a odpustit,“ zavrčel jsem první slova, která se mi objevila v hlavě, přestože jsem věděl, že Kornikova otázka byla jen řečnická.

„Rada se rozhodla, že nejsi hoden její důvěry,“ probral se konečně z meditativního stavu Prontho. „Proto jsme se rozhodli zbavit tě dočasně tvých vyvolávacích schopností.“

„Dočasně?“ chytil jsem se záchranného lana.

„Rada ti odňala schopnosti na dva měsíce,“ vysvětlil Kornik. „Tak dlouho ostatním svobodným občanům potrvá, než zničí Srdce.“

„To je ale snůška blábolů,“ podíval jsem se zmateně na Zvěstovatele. „Pokud jsem vinen tím, že Geranika získal Srdce, neměl bych být přítomen v… počkat… neřekl jsi, že k rozhodnutí dospěla rada? Nebyla náhodou většina členů rady složena ještě pod Shiamem?“

„Vždyť neuběhlo ještě ani šest měsíců! Začínám si myslet, že hlavu používáš jen ve chvíli, když si do ní cpeš jídlo,“ odsekl Kornik a potvrdil mou nenadálou domněnku. Geranika má své nohsledy i mezi nejvyššími šamany Malabaru!

„Ale Anastaria a Plinto…“ spustil jsem, ale zastavil jsem se, protože jsem si uvědomil velikost plánu, který vývojáři připravili: boj proti Geranikovi se nebude odehrávat jen v jeho císařství ležícím na nejzápadnějším cípu kontinentu, ale také v Anhursu, městě překypujícím špehy a přívrženci Stínů.

„Stejně jako válečník Hellfire, nemrtvý rytíř Donotpunnik, lovec Exodus a desítka dalších svobodných občanů, kteří jsou nejlepšími ve svých třídách postav. Všem těmto lidem byly na dva měsíce odebrány jejich schopnosti a tím se otevřela cesta pro příchod nových hrdinů. Situace je tak zlá, že císař rozhodl posunout datum turnaje mezi klany. Nemá smysl pořádat turnaj, když se ho ti nejlepší z nejlepších nemohou účastnit.“

„Ale proč já? Co třeba Vtrenkáchmravenci? A jistě existuje nejméně stovka šamanů, kteří mě dokážou zašlapat do země…“

„Bohužel nebo možná naštěstí nikdo neví, co se s Vtrenkáchmravenci stalo. Naposled jsme o ní slyšeli, když se vydala do Astrumu a získala místní občanství. Co se týká těch stovek šamanů… Ano, máš pravdu, v Malabaru je nás mnoho, ale prakticky všichni ostatní se zasekli na úrovni šamana elementů. Ty jsi jediný nejvyšší šaman, který má šanci – ačkoli velmi malou – stát se Zvěstovatelem. Proto se rozhodli vzít schopnosti právě tobě. Altameda s tím nemá co dělat.“

„Takže musíme zrádce vykouřit z nory?“ Nechtělo se mi dál chodit okolo horké kaše. Navíc mi připadalo, že na konci našeho rozhovoru se ukrývá nějaký další úkol. Než by se však tato dvě NPC dostala k jádru věci, zamrzlo by peklo.

„Jsem stejného názoru. Musíme je ale objevit,“ souhlasil Kornik. „Abychom to dokázali, budeme potřebovat zasvěcené šamany nebo šamany elementů, kteří jdou po správné cestě. Nevíš náhodou, kde bychom je mohli najít?“

„Proč jen čerstvě zasvěcené šamany?“ zeptal jsem se zmateně. Jak je možné, že jsem nebyl pro tento úkol vhodným třeba právě já?

„Protože potřebujeme někoho, kdo odhalí Geranikovy přívržence. Máme jakous takous představu, které osoby patří mezi zrádce, ale potřebujeme si být jistí, aby se celá záležitost nezvrhla v hon na čarodějnice. Jediný způsob, jak zrádce identifikovat, je dát mu příležitost svést na Geranikovu stranu svobodného občana.“

„V tom případě si ale nemůžete být jistí, že svobodný občan svodům nepodlehne,“ pokračoval jsem ve svém tlaku, aby předali úkol mně. Vždyť to není vůbec fér!

„To máš pravdu. Žádnou garanci nemáme. Pokud se svobodný rozhodne přidat se ke Geranikově armádě, bude to jeho volba. Proto se před nabídkou tohoto úkolu každého nováčka zeptáme, co je pro něj v ohledu na tento svět důležité a čeho chce dosáhnout. Je potřeba mít na paměti, že se blíží čas plný změn.“

„Ale ani to nevysvětluje, proč nemůžete jako návnadu použít mne!“

„Skutečně tu svou hlavu používáš jen k tomu, aby sis jídlo přesunul do žaludku,“ zamumlal Kornik. „Ty, můj drahý hlupáčku, jsi byl označen Pánem stínů. Žádný zrádce ti nenabídne možnost připojit se ke Geranikovi. Kromě toho tě Geranika pokládá za svého soka… Mám pokračovat dál, nebo už zvládneš přemýšlet sám?“

Aktualizace úkolu Cesta šamana, část 4. Trénink.

Váš trénink byl posunut o tři měsíce.

„Tři měsíce? Pokud Geranikovi nesebereme Srdce chaosu, Malabar za tři měsíce už ani nemusí existovat! Na co myslíte, Zvěstovatelé?“

„Přestaň se chovat jako kouzelník!“ švihl po mně zamračeným pohledem Prontho. „Tvé schopnosti jsou na následující dva měsíce zablokované. To je prostě fakt, který nemůžeme nijak obejít. Hned poté vypukne turnaj. Císař ho posunul o dva měsíce do chvíle, kdy se všem vrátí bývalé schopnosti. Tak nějak pochybuji, že by sis místo boje po boku svého klanu vybral trénink. Co se týká Geraniky… Měj na paměti, že to, co ti teď řeknu, je tajné. Pokud se o tom dovědí ostatní svobodní občané, budu vědět, kdo to prozradil, a vyvodím z toho patřičné důsledky. Pokud se svobodným občanům nepodaří Srdce chaosu během dvou měsíců zničit, zasáhne sama Eluna. Nikdo si nepřeje, aby se Barliona ponořila do dob temnoty. Bohyně je připravena obětovat své božství a Srdce zničit. Pokud to udělá, vyšší sféry se ponoří do chaosu, jelikož propuknou boje o prázdný trůn. I přesto však bude Barliona zachráněna.“

„Neexistuje nějaká cesta, jak bych mohl získat své schopnosti zpět?“ učinil jsem ještě poslední pokus. Prontho mě však zavalil jedním ze svých delších monologů a ode mě se asi čekalo, abych se ponořil do hlubokého přemýšlení. Myšlenka, že bych měl být dva měsíce bez přístupu k mým elementálům, mi však přivodila takový smutek, že…

„Pojď za mnou, Draco!“

„Už jdu.“

„Haha,“ uslyšel jsem Kornikův spokojený smích. Goblin se otočil na orka a zapitvořil se:

„Proto jsem se s tebou nedohadoval. Znám přece svého žáka!“

„Brácho… Zvěstovatelé,“ pozdravil Draco všechny přítomné. „Máte tu hezkou malou společnost.“

„S elementály se ani neobtěžuj. Ti jsou rozhodně zablokovaní,“ pokračoval Kornik, když si všiml, že jsem se snažil vyvolat elementála léčení. „Teoreticky by měla být zablokována i schopnost vyvolat tvůj totem. Pokud bys ho vyvolával způsobem, jakým to dělají ostatní šamani, nic by se nestalo. Ale Draco je pro tebe víc než jen totem. Je prodloužením tebe samotného a jak by někdo mohl komukoli jinému zakázat používat část sebe sama? Mám ti povědět o jedné zajímavé věci, která se váže k tvým zablokovaným schopnostem?“

„Jasně…“

„Nepřerušuj! Jelikož teoreticky nemůžeš svůj totem vyvolat, vlastně jsi právě teď nikoho nevyvolal. A proto… No? Chápeš to?“ Kornik se na mě tázavě podíval, jako by čekal, že mě jeho slova přivedou k prozření.

„Ne, víš co, se studentem, jako jsi ty, naprosto ztrácím veškerou důvěru v dnešní mládež,“ vybuchl po chvíli Kornik, když se mé oči nerozsvítily náhlým zjištěním. „Na jeho přivolání se nevztahují žádná omezení, ty blbče! Tvůj totem může světem poletovat celé dva měsíce. Může studovat, hrát si, komunikovat… Nejvyšší, proč mě takto trestáte?“

„Žádná omezení?“ ozval se můj totem, který se naráz ve vzduchu zastavil. „Takže můžu teď jít do knihovny a zůstat tam třeba celý týden?“

„Goblini nade mnou! Vy dva hlupáci si zasloužíte jeden druhého.“

„Můžu jít, brácho?“ otočil se na mě drak vzrušeně. „Já… Já to potřebuju!“

„Utíkej,“ usmál jsem se na draka, ale když z mých úst vyšla poslední slabika, viděl jsem už jen Dracův ocas, který mizí v rozbitém okně.

„Ani tobě by neuškodila trocha studia,“ odfrkl si Kornik a vyvolal jakéhosi elementála, který okno opravil. „Musíš se naučit, jak správně spravovat hrad a jaké máš jako hrabě práva a povinnosti. Pokud vím, byla ti udělena správa osady. Měl by sis přečíst, jak osadě dobře vládnout, aby ti nezačalo téct do bot. Ani si nevšimneš a dva měsíce budou fuč. To je pro tuto chvíli vše. Můžeš jít. Už tak jsi tu zbytečným tlacháním ztratil příliš mnoho času.“

Kornik jednoduše zmizel a vzal si s sebou i svou židli. Prontho se na mě s tázavě zvednutým obočím podíval, jako by přemýšlel, proč se ještě zdržuju v jeho kanceláři. Nezbylo mi nic jiného než zamumlat: „Díky za informace,“ a odejít z budovy. Posadil jsem se na schody a snažil se promyslet si vše, co jsem se právě dověděl. Podle všeho všichni nejlepší hráči našeho kontinentu, mezi které patřila i má maličkost, což mě potěšilo, přišli na dva měsíce o své schopnosti. Tento krok byl učiněn proto, aby ostatní hráči mohli dohnat ty nejlepší jedince. Pokud ne levely, pak aspoň účastí v nejrůznějších dobrodružstvích, které Korporace připravila. Neměl jsem v úmyslu jít proti radě Zvěstovatelů a přidat se k ostatním hráčům při útoku na Geranikovo císařství. Každodenní návrat do Altamedy, abych si obnovil přítomnost v hradu, by mě vyšly na příliš mnoho peněz, což by Leitovi přivodilo infarkt. Nezbývalo než zůstat na jednom místě a ponořit se do studia…

„Není to k ničemu!“ zaslechl jsem plačtivý hlas jakési dívky. „To je ta blbá rasa! Smažu tuhle postavu a začnu s něčím víc lidským!“

„Zlost vás nikam neposune,“ pronesl jeden z učitelů.

Normálně bych si podobných výlevů nevšímal. Zelenáčů, co měli problém naučit se něco nového, bylo po celé Barlioně až příliš. Ale tito lidé hovořili kartosštinou v tréninkovém centru šamanů v Anhursu, tedy v samém srdci Malabarského císařství!

Poblíž rybníku jsem mezi dvěma stromy, které podle historických knih před mnoha miliony let zasadili sami nejvyšší elementálové, uviděl dvě osoby. Poznal jsem učitele, který mě oslovil „odpadlíku“, a dívku, která člověka připomínala aspoň tvarem těla. „Připomínala“ proto, že paže tohoto půvabného stvoření byly nelidsky bílé. Nabarvit si vlasy na modro mohl kdokoli, ale takhle světlou kůži mají pouze upíři. Že by se tyto zubaté stvůry objevily v Kartossu a připravili Plinta o jeho jedinečnost? Na jeho místě bych byl naštvaný…

Snažil jsem se dělat co nejméně hluku, doplížil jsem se k dvojici blíž a zastavil se asi deset metrů od nich. Podle všeho učitel dívku cvičil ve vyvolávání elementálů. Neustále ukazoval na tréninkového panáka a říkal jí, aby se soustředila a nevnímala okolní svět. Dívka, které jsem z mého místa neviděl do obličeje, kývala hlavou, mávala rukama, nehnutě stála nebo zase skákala jako koza, ale nebylo jí to nic platné. Nic se nedělo a panák zůstával nedotčen.

„K čertu s tím!“ vyštěkla po dalším nezdařeném pokusu. Rozčílila se a jen tak do větru zakřičela: „Končím! Vzdávám se! Zombie nemůže být šamanem! Prostě se na to nehodí! Jdu pryč.“

Zombie? Teprve teď jsem se rozhodl kouknout na dívčiny vlastnosti: Fleita Prosincová, level 8, zombie, žádná třída postavy.

„Počkej!“ zavolal jsem na dívku, jejíž postava začala mizet. Očividně opouštěla hru s úmyslem smazat postavu. „Nezačínej od začátku!“

„Proč bych neměla začínat od nuly, když nic nefunguje? Ach!“ Její postava se znovu zhmotnila, otočila se, aby viděla, kdo na ni mluví, a po tváři se jí rozlil úsměv, který odhalil řadu černých zubů. Hmm… no ano… Obecně řečeno byla Fleita docela hezká. Měla správný tvar a zajímavé tělesné proporce, ale její obličej… fuj! Obličej měla křídově bílý stejně jako oči, kterým chyběly panenky. Modré vlasy jí splývaly okolo obličeje a částečně ho zakrývaly podobně jako ve starodávném hororu Kruh. No fuj…

„Prostě to nedělej,“ odpověděl jsem otupělé dívce. Nad její hlavou nebyla značka označující PVP, což mohlo znamenat jediné. Této milé zombie ještě nebylo osmnáct let, a proto vypadala takhle i v reálu, ačkoli jí přibylo pár znaků patřících rase nemrtvých…

Stacey, mám dotaz: může hráč začít hrát za postavu, aniž by si vybral třídu?

Ano, je to novinka pro nově založené postavy. Přidali ji do hry zároveň s kartosským scénářem. Dokud hráč nedosáhne levelu 10, může vyzkoušet všechny třídy a zjistit, která mu nejvíc vyhovuje. Jinými slovy jsou první schopnosti každé třídy dostupné všem hráčům. Proč se ptáš? Potkal jsi někoho bez třídy postavy?

Ano, hodně překvapivá novinka. Díky za informace.

Nemáš zač. Pravděpodobně strávím několik dní v reálu. Pak se připojím a týden budu s Nashlazar. Potom budeme mít jeden celý den pro sebe. Posílám telepatickou pusu…

„Co se ti nedaří?“ zeptal jsem se Fleity.

„No… vlastně ani nevím, jak to vysvětlit. Učitel po mně chce, abych se soustředila a viděla elementály vnitřně, ale… to kouzlo samotné je v knize kouzel. Když kouzlo aktivuji, objeví se jeho obrázek, ale jakmile ho pošlu na cíl, něco se pokazí! Už se o to snažím skoro celý týden!“

„Chápu. Ukaž mi prosím tě, jak toho ducha vyvoláváš.“

„Ty to nechápeš.“ Dívka zapomněla na prvotní rozpaky, promluvila neformálním tónem a dala se do vysvětlování. „Učitel mi řekl, že nemůžu duchy vyvolat. Momentálně mám k dispozici jenom knihu kouzel. Obsahuje několik schopností od každé třídy postavy. Od šamanů mám k dispozici ducha léčení a blesků. Dokážu kouzlo aktivovat a vybrat cíl, ale pak se něco pokazí.“

„Aha, rozumím. Předveď mi to!“

„Dobře. Nejdřív aktivujeme kouzlo.“ V dívčině dlani se objevil obrázek blesku. „Pak zamíříme na panáka a,“ jakmile blesk vyletěl z její dlaně, zasyčel a zmizel, jako by tam ani nikdy nebyl, „to je celé. Sakra! Kolikrát to ještě musím vydržet?“

„Dobře. Už jsem to viděl. Co ti říká trenér?“

„Trenér?“ zeptala se Fleita.

„No ten, co mu říkáš učitel. Co ti řekl, že máš udělat?“

„Prý musím ten blesk najít uvnitř sebe a představit si, že zasáhne panáka sám. Ale aby se mi to povedlo, mám se soustředit na své nitro. Naprosto přesně chápu, co se mi snaží říct. Poslední dva týdny jsem strávila na fórech, přečetla všechny příspěvky i návody a ptala se snad už úplně všech… Pokaždé se dostanu ke stejnému závěru – zombie nemůže být šamanem. Nejsou pro to určené. Mají v sobě nějaká omezení.“

„Ale podařilo se ti vyvolat ten obrázek,“ připomněl jsem dívce.

„To ano, ale když jsem zkoušela kouzelníka, dokázala jsem vyčarovat jakékoli kouzlo! Všichni panáci u čarodějů se váleli po zemi, ale tady… tady mi nejde nic. Asi budu muset začít s jinou rasou, protože jako zombie nikdy šaman nebudu.“

„Mimochodem, proč sis vlastně vybrala zombii?“

„Protože jde o jedinou kartosskou rasu, která aspoň trochu připomíná člověka. Nemám peníze, abych se stala Temným člověkem, protože za přesun postavy z Malabaru do Kartossu už se platí. Zbývá mi jedině zombie. A ráda bych řekla, že divně jsem se cítila jen prvních pár minut. Po chvíli si na to člověk zvykne.“

„V tom případě se chci zeptat ještě na další otázku – co dělá Kartossanka jako ty v Anhursu? A to ještě na tak nízkém levelu?“

„V Kartossu není nikdo, kdo zombie učí. Nebo spíš tam není nikdo, kdo by naučil zombie, jak se stát šamanem. Můžeš se vyučit válečníkem, temným knězem, nekromantem a čímkoli dalším, ale ne šamanem! Ptala jsem se všech. Goblinů, koboldů, orků… Nikdo mi nedokázal pomoct. Pak jsem se podívala na filmy a rozhodla se, že pro šamany je daleko vhodnější Malabar. A je to pravda. Prontho, co tomu tady šéfuje, mě vyslechl a měl pro moji situaci pochopení. Mimochodem, jak je možné, že mluvíš kartossky? Skoro jsem přišla o rozum, když jsem se chtěla domluvit s jinými hráči. Nikdo mi nerozuměl! Dokonce na mě několikrát i zaútočili,“ zasmála se Fleita. „Blázni. Strážní se o ně okamžitě postarali. Začátečníkům přece nesmí nikdo ublížit.“

„Prontho,“ připomněl jsem dívce a snažil se přivést konverzaci zpět k důležitému tématu.

„Co s ním?“ zasekla se dívka a zmateně se rozhlížela. „Jde za námi?“

„Povídala jsi mi, že tě Prontho pochopil a…?“

„Aha! Jasně! Mluví kartossky, a proto mi přiřadil jednoho z učitelů, který taky rozumí mé řeči a poslal mě trénovat. Od té doby se tu dva týdny snažím a nemám za sebou žádný úspěch.“

„V tom případě mám pro tebe asi tu nejdůležitější otázku – proč se chceš stát šamankou? Pochybuju, že bys promarnila dva týdny jen proto, aby ses naučila princip vyvolávání duchů. Proč chceš být právě šamankou?“

Fleita sklonila hlavu a potichu se dívala na zem.

„Aha, chápu. No nic. Ať se ti v budoucnu daří…“

„Protože jsem se dívala na ty filmy!“ vyblekotala dívka se vzdorným pohledem.

„To je dobře, že ses na ně koukla. A co?“ Nedokázal jsem pochopit pointu jejích slov.

„A nic! Když jsem sledovala, jak vytahuješ Yalininku vzhůru, cítila jsem se, jako bych stála vedle tebe! Když jsem viděla, jak bodáš Geraniku do prsou, řvala jsem na obrazovku, abys nechal Kornika být! Když… Viděla jsem všech sedmnáct barlionských filmů, ale jen u těhlech dvou jsem měla pocit, že jsem v hlavní roli. Já… Nedokážu to vysvětlit, ale cítím, že se prostě musím stát šamankou!“

Z dívčiných očí plálo tak silné odhodlání, že jsem od ní nedokázal odejít a nepodat jí pomocnou ruku. Trenér stál strnule jako socha několik metrů od nás a nevměšoval se do našeho hovoru. Chopil jsem se tedy iniciativy:

„Zkoušela jsi vyvolat obrázek přímo v panákovi?“

„Zkoušela. Nefungovalo to. Daří se mi ho vyvolávat jen v mé dlani… No nic, je mi líto, že jsem tě obtěžovala,“ přešla Fleita zpět do zdvořilého tónu hlasu. „Vypadá to, že se budu muset stát goblinem. Šamanem chci být, ať už pro to budu muset udělat cokoli! Je to pro mě otázka principu!“

„Nemusíš se omlouvat, aktuálně mám moře času. Měla by ses teď pokusit zapomenout na knihu kouzel a vyvolat ducha přímo v panákovi.“

Ačkoli to vypadalo, že se dívka už rozhodla smazat zombie a změnit se na goblina, nechtěl jsem to jen tak vzdát. Zajímalo mě, zda jsou duchové pro zombie skutečně nedostupní. V Temném hvozdu jsem objevil zajímavou vlastnost těchto nemrtvých bytostí. Sféra reality, kterou okupují, leží na úrovni sféry nejvyšších elementálů. Jelikož jsem potkal členku barlionských nemrtvých, která dychtila stát se šamankou, měl jsem možnost vyzkoušet nějaké experimenty. Tedy samozřejmě jen dokud jí to bude příjemné.

„Tomu nerozumím,“ pronesla Fleita smutně. „Co myslíš tím vyvoláním ducha? Podle fóra musím nejdřív vstoupit do tabulky pro vyvolávání…“

„Na fóra zapomeň,“ přerušil jsem dívku. „Prostě si jen představ, že panáka posedl duch a tvým úkolem je do něj strčit. Jediný problém je v tom, že do něj musíš strčit z dálky.“

„Pořád to nechápu,“ Fleita byla na pokraji pláče. „Co chceš, abych udělala?“

„Mrtví nemohou promlouvat s duchy, odpadlíku,“ pronesl zničehonic trenér v malabarštině, aby mu zombie nerozuměla. „Rozhněval jsem hlavu rady šamanů a mým trestem je, abych dívku přivedl k pochopení – aniž bych dal najevo svůj vztek – že zombie se nemohou stát šamany. Vznikly buď samy od sebe, nebo kvůli tomu šílenému mágovi, který jako první vytvořil lektvar zmrtvýchvstání. Neměl bys ji zbytečně trápit.“

„Co ti říkal?“ zeptala se okamžitě Fleita. „Pověděl ti, že jsem neschopná, že jo? To je přece jasné… No, díky za pomoc, ale…“

„Ticho! Zůstaň, kde jsi!“ Nikdy jsem si nemyslel, že bych dokázal na jiného člověka zakřičet a už vůbec ne na dívku, ale z nějakého důvodu mi to přišlo jako jediná správná možnost. Dívka se zarazila, ale okamžitě se postavila do pozoru jako skvěle vycvičený voják. „Sedni si sem,“ ukázal jsem na břeh rybníku, „a počkej na mě! Hned se vrátím! Pokud se pokusíš postavu smazat, můžeš na další hraní rovnou zapomenout! Je to jasné?“

Fleita na mě hleděla očima dokořán, ale přesto k rybníku přešla a sedla si na břeh. To mi stačilo. Teď si musím s někým promluvit…

„Korniku, potřebuji tvou pomoc!“ vykřikl jsem jen tak do vzduchu. Ačkoli mi sebrali možnost promlouvat s elementály, komunikaci s učitelem mi zatrhnout nemohli.

„Víš, že jsou tvé vyvolávací schopnosti zablokovány, že ano?“ zaprskal sarkasticky goblin, který se objevil vedle mě. „Kolikrát ti to mám opakovat? Právě teď nejsi šamanem!“

„A jak jsi mě teda slyšel?“

„Neslyšel.“ Na Kornikově tváři se objevil široký úsměv. „Prostě jsem jen letěl okolo, když jsem spatřil, jak můj apatický student jen tak stojí a křičí. Co bych to byl za učitele, kdybych se nezastavil a nezjistil, jestli tě něco neuhodilo do hlavy?“

„Mou hlavu necháme na později. Teď mi radši řekni, jestli se Fleita může stát šamankou, nebo ne.“

„Ty se fakt necítíš dobře, co? Proč si nelehneš tady do stínu?“ odpověděl mi s posměchem a předstíraným zájmem učitel. Snažil se skákat co nejvýš, aby mi dosáhl na čelo. „No jo, jsi přehřátý… Kolikrát jsem ti opakoval, aby sis nejdřív promyslel to, co se chystáš vypustit z pusy? Jak by se flétna mohla stát šamanem?“

„Cože? Ale ne flétna…“ Uvědomil jsem si, že mi goblin nerozuměl, a proto jsem ukázal na zombie. „Ona. Jmenuje se Fleita.“

„Hm,“ zavrčel Kornik a se zájmem se na děvče podíval. Dokonce naklonil hlavu. „Kdo by si pomyslel, že se zombie může rozhodnout stát se šamanem… Kam ten svět spěje?“

„Neodpověděl jsi mi, Korniku,“ nedovolil jsem svému učiteli zabrousit do jednoho z jeho dlouhých monologů.

„Má odpověď zní…“ spustil goblin, ale ztichl, protože ho zarazilo něco, co Fleita začala provádět. Dívka se očividně na kraji rybníku nudila. Vytáhla rybářskou udici a začala chytat ryby. Uběhla minuta a Kornik se posadil do lotosového sedu. Pokračoval v pozorování malé rybářky, jako by v její činnosti spatřoval nějaký hlubší smysl. Posadil jsem se vedle něj, jelikož jsem si zvykl důvěřovat moudrosti tohoto imitátora. Pokud přišel čas pozorovat, můžeme chvíli jen tak pozorovat…

Během třiceti minut, co jsme dívku sledovali, chytila jen dva lesklé kapry. Nebylo na nich nic zvláštního, ale pokaždé, když jednu z ryb vytáhla z vody, goblin zamručel.

„Teď už tomu rozumím,“ pronesl po delší chvíli goblin a zmizel, aniž by se ráčil vysvětlit své chování. No, snažil jsem se…

„Fleito,“ zavolal jsem na dívku, „konec rybaření. Pojď ke mně. Fleito!“ musel jsem zvýšit hlas, jelikož si mě poprvé vůbec nevšimla, nebo jen dělala, že neslyší.

„He? Cože?“ zeptala se a rozhlížela se, jako by ani nevěděla, kde se ocitla. „Aha, já jsem úplně ztratila pojem o čase. Přišel jsi na něco?“

„Je mi to líto…“ odpověděl jsem a zavrtěl hlavou. S nelibostí jsem si všiml, jak plamen v očích zombie uhasl. Když náš rozhovor začal, byly bílé, ale jakmile jsem zavrtěl hlavou, vyplnila je šedivá prázdnota.

„No neva, já to chápu. V každém případě ti děkuji za pomoc… Když si vyberu postavu v Malabaru, mohla bych se připojit k tvému klanu? Vaši mazlíčci jsou moc hezcí. Taky bych ráda jednoho měla.“

„Určitě. Pošlu ti pozvánku. Jen mi pak napiš a řekni, že jsi Fleita.“

„Co, náš trouba tě naštval?“ pronesl najednou Kornik a očividně nemluvil na mě. „On je zrovna ten poslední, od koho by sis neměla nechat radit!“

„Promiňte?“ Dívčina tvář nevyzařovala nic jiného než zmatek.

„Říkal jsem, že je trouba,“ vystoupil zpoza mě Kornik a přišel až k dívce. „Berou?“

„Nic moc. Chytla jsem jenom dva kapry.“

„Když vezmeme v úvahu, že to jsou první dva kapři, co v tomto rybníku někdo ulovil za celá milénia, pak ano, ‚nic moc‘ je správný odhad,“ zasmál se Kornik.

„Co tím myslíte?“ zeptala se dívka, která stále nechápala goblinovu pointu. Stejně jako já.

„Můj student ti to vysvětlí,“ otočil se Kornik na mě, jako by cítil mou rozpačitost.

Nemělo smysl pokládat goblinovi hloupé otázky. Místo toho jsem se raději zamyslel nad tím, co o těch dvou kaprech řekl. Pokud jsou to skutečně první ryby, které kdo z toho rybníku vytáhl…

„Pověz nám, jak jsi ryby chytla,“ požádal jsem dívku. „A nemám na mysli, že jsi vytáhla udici, hodila vlasec do vody a začala tahat, když jsi rybu ucítila. Cos při tom cítila?“

„Cítila? No… prostě jsem hodila vlasec do vody a bylo to jako… nevím, jak to popsat… měla jsem pocit, že jsem se přenesla do jiného světa. Jedna část mého já moc dobře věděla, že ve vodě není ani jedna ryba, ale další část tomu prostě nechtěla uvěřit a tvrdohlavě rybu hledala. Ta část rybu chytla a přitáhla z místa daleko odsud. Z místa, kde je současně příjemné teplo a štiplavý chlad.“

Po zádech mi přeběhl mráz. Dívka mluvila o astrální rovině, příbytku nejvyšších elementálů! Bez ohledu na všechny překážky se jí podařilo dosáhnout vytouženého místa!

„Ano, tak nějak jsem si to přibližně myslel,“ pronesl Kornik filozoficky a mé reakci se zasmál. „Vypadá to, že máme čest s další osobou, která se rozhodla ignorovat veškerá pravidla. Ty si přeješ stát se šamankou, má drahá?“

„Přeju,“ odpověděla Fleita.

„V tom případě jí buď,“ pokrčil rameny Kornik. „Máš v sobě sílu a touhu. Vše ostatní přijde se zkušenostmi. A nevěř nikomu, kdo ti bude říkat, že šamankou být nemůžeš. Právě jsi dokázala opak.“

Kornik zmizel a s ním i trenér. Zůstali jsme s Fleitou sami.

„Mahane, řekneš mi, co se stalo? Vůbec ničemu nerozumím…“

„V tom rybníku nejsou ryby.“

„To už vím, ale co to má co dělat s tím, že jsem se stala šamankou?“

„V tom rybníku nejsou ryby,“ řekl jsem spíš pro sebe, „ale to tě nezajímalo. Použila jsi rybářský prut jako bod soustředění a přes astrální rovinu jsi z vody vytáhla dva kapry. Mám ti vysvětlit, co je zač ta astrální rovina?“

„To jsem udělala?“ Začínalo mi připadat, že hlavním Fleitiným cílem pro dnešní den je nedostat samým překvapením infarkt. „Vím, co je astrální rovina, ale do ní se přece může dostat jen nejvyšší šaman!“

„Ano. Kornik to zmínil,“ odpověděl jsem trochu žárlivě. Od chvíle, kdy se mi podařilo protáhnout se do astrální roviny, ačkoli jsem byl tou dobou pouze šamanem elementů, jsem si myslel, že se to žádnému jinému hráči nepodařilo. Ale teď se objevila Fleita, která se tam dostala, aniž by vůbec dosáhla na základní šamanskou úroveň! Co by asi tak mohla dokázat, kdyby se sama stala nejvyšším šamanem? „Pokud se rozhodneš stát se šamankou, budeš schopná vyvolávat elementály. Ve skutečnosti se ti to vlastně už podařilo – chytla jsi dvě ryby.“

„Co bych měla dělat teď?“

„Jestli tomu dobře rozumím, musíš nejdřív dosáhnout na desátý level a vybrat si třídu šamanů, pokud to tedy tak chceš. Pak si musíš najít učitele a otravovat ho tak dlouho, dokud ti nevysvětlí princip splnění šamanské zasvěcovací zkoušky… nebo dokud tě nenaučí, jak být skutečným šamanem. Myslím si, že zasvěcením dokážeš projít i sama. Korniku!“ zakřičel jsem znovu.

„Proč řveš? Vždyť jsem ti to už řekl. Tvá schopnost přivolat učitele byla zablokována!“

„Korniku, Fleita se rozhodla stát se šamankou. Měl bys být jejím učitelem. Nikdo kromě tebe ji nedokáže správně učit.“

„Aha, tak ty ses rozhodl, že se mě zbavíš, jo?“ zeptal se goblin. „Už máš svého starého učitele dost, co?“

„Proč bych se tě měl zbavovat? Právě naopak. Objevila se parádní výzva pro skvělého a hrůzostrašného Kornika, postrach všeho živého! Kdo jiný než ty by měl učit osobu, kterou učit nelze?“

„Já ho za učitele nechci,“ pronesla Fleita a jedinou větou srovnala mé fantazie se zemí. Téměř jsem goblina přesvědčil, aby ji přijal, ale tady to máte! „Pokud skutečně musím mít učitele, chci, abys jím byl ty. To ty jsi mi řekl, abych šla k rybníku!“

„Nemůže se stát tvým učitelem, začátečnice,“ spustil Kornik se svým typickým úsměškem, ale přesto jsem toto NPC znal natolik dobře, že jsem si byl jistý, že to pro něj není legrace. Mám úkol stát se učitelem, to je pravda, ale ten úkol začne být aktivní teprve ve chvíli, kdy mě Kornik naučí vše, co zná. Když si však vzpomenu na to, čím vlastně teď v realitě procházím, mým studentem mohlo být jedině NPC. Nemluvě o tom, že jsem nikdy neslyšel, že by se reální hráči stávali studenty jiných hráčů. Pokud se nemýlím, mohlo by to být v rozporu s herními pravidly. Buď učí NPC hráče, nebo hráč NPC. Žádná jiná možnost neexistuje.

„Proč ne?“ K mému překvapení se Fleita odmítala vzdát. „Je nejvyšším šamanem a vždy byl přítomen situacím, které odkrývaly pravé hodnoty šamanismu. Jen zkušenosti mohou stvořit skutečného šamana, ne čtení nějaké zaprášené bichle, kterou máte schovanou ve sklepě.“

„Nemůže být tvým učitelem, protože ti nemůže nic nabídnout. Nemá žádnou moc, žádné schopnosti či dovednosti. V tuto chvíli jako šaman nestojí za nic, víš.“

„Ale jen na dva měsíce,“ nedokázal jsem si pomoci a musel jsem se do jejich rozhovoru vložit. Není nutné mě ztrapňovat před kolegyní.

„No vidíte!“ zasmála se šťastně Fleita. „Mahan není proti! Strávím dva měsíce studiem, zjistím si vše potřebné a načtu teorii. Po dvou měsících můžeme začít s praktickým tréninkem! Je to tak v pořádku?“

„No.“ To bylo jediné, co ze sebe Kornik dokázal vypravit. „Další bolehlav pro chudáka goblina. Prontho, můžeš se u nás stavit?“

„Co se děje?“ Jako Akéla z Knihy džunglí se ork neslyšně objevil vedle goblina a zamyšleně si nás prohlížel. Stejně je to divné. Podle Kornika se oni dva neustále dohadují nad každou maličkostí, ale je pro mě velmi složité představit si tohoto sebevědomého, charismatického a známého šamana, jak se hádá, ze které strany se má loupat vejce natvrdo. Takové představy mi prostě nejdou do hlavy…

„Chce se stát jeho studentkou,“ kývl Kornik nejdřív na Fleitu a pak na mě. „Prý chce mít draka, protože o něm celý život snila.“

„Nemrtvá se nemůže stát šamankou,“ ohlásil suše Prontho. „To jsi mě odvolal od práce kvůli tomuhle?“

„O tom se s tebou nikdo nepře. Já naprosto souhlasím!“ Vypadalo to, že si Kornik užívá svou chvíli slávy. Už dlouho jsem v jeho tónu nezaslechl takovou spoustu ironie a přitom šlo o dost vážné téma! „Ale to víš, Fleita si nevybrala Mahana jen tak. Vidíš tohle?“ Kornik ukázal na dva kapry ležící bez hnutí na břehu rybníku.

„Z rybníku?“ zeptal se Prontho vážně.

„Z rybníku,“ odpověděl stejně vážně goblin. „Nejvyšší elementálové říkají, že je na čase zrušit stará omezení. Stíny chtějí vše zničit…“

„Nemůže se stát tvým učitelem, začátečnice,“ promluvil znovu ork a slovo od slova zopakoval to, co už jsme slyšeli z úst goblina.

„Tohle mi už řekli,“ odmítala se Fleita vzdát. „Nemá žádnou moc, žádné schopnosti, ani dovednosti. V tuto chvíli jako šaman nestojí za nic, bla bla bla… Já věřím, že mě může učit, a vy si říkejte, co chcete! Stojíte tady vedle sebe a ani jeden z vás nedokáže pořádně rozhodnout.“ Jakmile dívka větu dořekla, otočila se na mě a se samolibým výrazem promluvila: „Mahane, přijmi mě jako studentku. Slibuji, že se budu učit, dohadovat se jen o principiálních věcech, souhlasit téměř se vším, co mi řekneš, a splním většinu úkolů, které mi zadáš! Slibuji, že ve hře strávím pět až šest hodin denně kromě víkendů a během závěrečných zkoušek. Co dál… Aha! Prosím!“

„Víš, vypadá to, že to pořád nechápe,“ zašeptal Kornik orkovi tak, aby ho všichni přítomní slyšeli. „Mahan se skutečně zrovna teď nemůže stát učitelem.“

Neobjevilo se mi žádné upozornění o nabídce nového úkolu spojeného s dívčinou nabídkou, což však dávalo smysl. Nebyla NPC, a proto nemohla úkol nabídnout. Přesto se však ani neobjevila zpráva, která by mi zakazovala její nabídku přijmout. Takže!

„Nezařazená svobodná občanko Fleito Prosincová! Jelikož sis zvolila stát se šamankou, jsem připraven stát se tvým učitelem a naučit tě vše, co znám a co jsem se naučil. Měla by ses však dovědět něco, co by mohlo mít na tvé rozhodnutí docela vážný dopad – jsem odsouzenec, který si v Barlioně odpykává svůj trest. Odešel jsem z dolu Pryke, kde je tento ork guvernérem,“ kývl jsem na Prontha, který stál bez hnutí jako mramorová socha. „Staneš-li se mou studentkou, bude tě učit kriminálník.“

„Kdybys byl zlý člověk, nestál bys teď tady. Moje nabídka zní stále stejně: za pár dní dosáhnu na desátý level a stanu se šamankou. Od té chvíle se budu považovat za tvou studentku. Slíbil jsi to!“ Fleita dospěla ke konečnému rozhodnutí doslova za pár sekund.

„Mé slovo platí.“ Zahřálo mě u srdce, když mi Fleita řekla, že mé reálné společenské postavení pro ni vůbec nic neznamená. „Běž a staň se šamankou. A pak…“

„Nemusí čekat až do desátého levelu,“ pronesl Kornik zamyšleně. „Pokud je tvé rozhodnutí konečné a nemáš v plánu se rozhodnout rozumně, můžeš se, Fleito, stát šamankou okamžitě.“

„Fakt? Co mám udělat?“ ptala se dívka.

„Prontho?“ Kornik se melancholicky podíval na orka. „Už nemám sílu se dál hádat. Jeden Mahan je pro mě až až. Pokud bych měl mít Fleitu i Mahana najednou, během měsíce by mě dostali do gobliního blázince. Vzdávám se. Pokud ho skutečně chce za svého učitele, ať si myslí, že je její učitel…“

„Staniž se!“ pronesl Prontho lhostejně a zmizel. No teda, už se nemůžu dočkat, až se stanu Zvěstovatelem!

„Půjčím si na osm hodin tvou studentku,“ pověděl mi Kornik a chytil Fleitu za ruku. „Udělám z ní zasvěcenou šamanku. Potom bude jenom tvoje. Nezapomínej, že za šest měsíců musí projít zkouškou na šamanku elementů. Nezklam mě…“

Kornik a Fleita zmizeli. U rybníku zůstal stát jen jediný nervózní šaman. Já. Život je skutečně podivný. Přišel jsem, abych zjistil, proč jsem přišel o schopnosti… a stal se ze mě učitel. Bylo by hezké se nějakou dobu stranit Anastarie a Plinta. Ti by mi to dali pořádně vyžrat, kdyby se to dozvěděli.

„Magdey, Clutzere, v příštích dnech potřebuji služby vašich skupin. Budeme muset projít novou jeskyní, ve které by měli čekat velice zajímaví bossové. Udělejte si na to čas. První zabití neroste na stromech!“

Vydal jsem rozkazy a s čistým svědomím si naordinoval odpočinek. Jedním šmahem jsem v seznamu vyškrtl dva ze svých třinácti úkolů. Zjistil jsem, proč jsem přišel o své schopnosti, a našel jsem si studentku. Dalším krokem by měla být jeskyně Skrooj, která v sobě podle Ishni ukrývala kameny pro vyrobení Karmadontovy šachovnice. Jelikož jsem si nechtěl vybírat mezi Magdeym a Clutzerem, rozhodl jsem se vzít s sebou obě skupiny. Ukáže-li se nějaké omezení počtu hráčů, budeme tahat sirky, abychom férově zjistili, kdo se účastní a kdo půjde domů. Ale k tomu by došlo až ve chvíli, kdy k jeskyni dojdeme.

Nemělo smysl zůstávat déle v Anhursu. Proto jsem vyčaroval portál a vrátil se do Altamedy. Elizabeth a klenotnický trenér, kterého bych měl navštívit, můžou ještě pár dnů počkat, než se Fleita vrátí. Těch osm herních hodin, které Kornik zmínil, se může snadno protáhnout na několik kalendářních dnů. Za sebe jsem se rozhodl, že dívku vezmu s sebou kamkoli, kam se vydám. Neexistuje lepší cesta, jak správně učit šamanku.

„Viltrie, shromáždi zítra předáky,“ nařídil jsem goblinovi, když jsem se znovu objevil v hradu. „Přijmeme jejich přísahy věrnosti okolo desáté dopoledne. Císař vydal prohlášení a já mohu vesnicím vládnout.“

„V tom případě okamžitě zařídím veškeré nutné přípravy,“ ujistil mě můj majordomus neutrálním tónem. „Přejete si ještě něco dalšího?“

„Ano, ještě jednu věc mám na srdci… Pověz mi, můj zelený příteli, je v Altamedě dílna?“

Ačkoli byl skoro večer, rozhodl jsem se chvíli pracovat pro dobro klanu. Prsteny, náhrdelníky, opracované kameny – klan nutně potřebuje plody mé práce. Jakožto „neustálý“ obyvatel Barliony jsem neměl žádnou výmluvu pro vyhýbání se práci. Kromě toho mě to posune k třetí úrovni řezání drahých kamenů, do které mi chybělo 31 bodů klenotnictví. Myslím, že mi kdysi někdo pověděl, že nic se neudělá samo. Bezpochyby mě čeká spousta dlouhé a náročné práce. Jako pana Geppetta**…

Prsten? Náhrdelník? Kámen?

Jakmile jsem vstoupil do designového módu, přepadla mě otázka, čím vlastně začít. Na jednu stranu bylo již na čase, abych sám sobě vyrobil nějaké nové prsteny. Dosud používám měděné prsteny s bonusem +12 bodů, které jsem vyrobil už hodně dávno. To samé se týkalo i náhrdelníku: +12 inteligence se už k pořádně vylevelované postavě nehodí. A to nemluvím o tom, jak taková věc vypadá na hraběti. Mohl bych si vyrobit zlatý prsten inteligence, na který jsem měl recept, a už ten by mi zvedl tuhle vlastnost o 32 bodů. Ale do takového prstenu bych nedokázal vložit drahý kámen… Možná bych měl zapomenout na recepty a přijít s něčím mnohem zajímavějším. Neměl by být problém, kdybych na pár dní hru ignoroval, stojím přece v Altamedě. Nečekaly mě ani žádné naléhavé záležitosti. Kornik jistě dokáže Fleitu na pár dní něčím zabavit… Dobrá! Je rozhodnuto. Odložme knihu receptů a začněme od samotného začátku s něčím novým. Nejlepší kov, se kterým dokážu v klenotnictví pracovat, je zlato a nejdražší kámen zase ametyst a turmalín. Od surovin se odpíchnu dál!

Drahé kameny jsem si objednal u dražitelů a začal jsem pracovat.

Abych nějak začal, rozhodl jsem se vyrobit si nový prsten. Nejdříve jsem se musel rozhodnout, zda prsten vyrobím z drátu, nebo zda ho odliju. Jak už jsem věděl, drátěný prsten by mi sám o sobě přidal nižší bonusy, ale bylo by jednodušší do něj vložit kámen. Odlitý prsten to měl přesně obráceně a navíc byla jeho výroba složitější. S drátem jsem pracoval velice rád a kromě toho by tvarování formy pro odlitek bylo hrozně náročné a zdlouhavé.

Blikající zpráva, že má objednávka byla doručena, mě vytrhla z myšlenek. Opustil jsem designový mód a otevřel schránku. Zaplatil jsem za doručení a dvě hromady drahého kamení přesunul z pošty do batohu. Rozmýšlel jsem se, na který z kamenů bych se měl zaměřit. Zelený turmalín, nebo namodralý ametyst? Časem budu muset vyrobit z Karmadontovy šachovnice figurky jezdců z turmalínu, a proto bych měl nejspíš začít trénovat s tímto kamenem.

Znovu mě pohltila temnota a designový mód.

Pozoroval jsem drát a najednou si uvědomil, že s tímhle materiálem vlastně nechci dál pracovat. Nejde snad o to, že bych neměl rád proces namotávání drátu do tvaru prstenu… Prostě se mi nelíbí výsledek. Ani vlastně nevím, jak to popsat. Jako by ten prsten byl takový nešikovný či co. Ani neberu v potaz to, že vzhledově není drát zrovna něco, s čím se může člověk pochlubit. Je rozhodnuto! Prsten bude odlitý. V tom případě pro něj potřebuju formu… Způsob zasazení kamene do prstenu jsem nemusel vybírat dlouho. Použiju fazetku, protože jde o jedno z nejspolehlivějších řešení. Zbývá jen vymyslet správný tvar.

Nechtěl jsem odlít jen jednoduchý kroužek. Výsledek by byl příliš všední a nezajímavý. Když už chci být kreativní, musím se tvůrčí práci oddat se vším všudy a nebát se dřiny ani úsilí. Kupříkladu kdo určil, že prsten musí být kulatý? Kdo rozhodl, že má být po celém obvodu uzavřený? Když svalnatý ork sejme prsten ze svého klobáse podobného prstu a podá ho elfovi, hra automaticky upraví rozměry prstenu, díky čemuž může dlouhouchý elf prsten navléct na svůj pěstěný aristokratický prst a nemusí ho nosit na krku jako jho. Zajímalo by mě, z jakého důvodu patří zrovna elfové k aristokracii? Hráči, kteří za elfy hrají, se chováním neliší od kdejakého trpaslíka… Dokonce ani NPC elfy byste nemohli přirovnat ke světcům! Musím se kouknout do knihovny, abych zjistil, kvůli čemu si šlechtické tituly vlastně vysloužili.

Ale to odbočuji. Jelikož se prsten stejně upraví svému majiteli, mohl jsem bez větších problémů experimentovat s jeho tvarem. Například místo abych ho vyrobil jako uzavřený kruh, mohl jsem ho nechat otevřený nebo třeba… ahá! To je ono! Vyrobím ho jako spirálu nebo pružinu! Ale to ne. To bych zase vyráběl něco podobného drátěnému prstenu, který by však byl odlitý… Proč ztrácet čas, když je daleko jednoduší ho smotat?

Pokud bych do jeho středu zasadil ametyst a okolo turmalín, pak… NE! Proč mě něco takového nenapadlo hned? Nutně potřebuji ještě jeden kámen!

Podle seznamu barlionských drahokamů existují jen tři černé kameny: onyx, se kterým jsem ještě nemohl pracovat, melanit, o kterém jsem vůbec nic nevěděl, a černý jantar, který je stejně jako onyx pro mě nedostupný. Když to musí být melanit, bude to melanit.

Odešel jsem z designového módu a odeslal další objednávku. Naprosto přesně jsem věděl, že potřebuji černý kámen…

Když se hromada černých kamenů přidala k zeleným a modrým, vrátil jsem se do designového módu a snažil se celý nápad promyslet.

Čím byly Legendy Barliony nejznámější? Že mezi ně patřili tři hráči s jedinečnými rasami, spoustou Prvních zabití, jedinečnými mazlíčky, účastí na několika scénářích a osobním vztahem s císařem. I přesto se však kterýkoli z deseti nejlepších malabarských klanů mohl pyšnit všemi těmito vlastnostmi kromě té, kterou jsem zmínil na prvním místě. Proto jsem se zaměřil na naše tři jedinečné rasy. Siréna, drak a upír. Zelená, modrá a černá. Turmalín, ametyst a melanit…

Před očima se mi objevily tři beztvaré hmoty a postupně nabíraly tvary draka, sirény a upíra. Nezajímalo mě, že se nám vůbec nepodobali. Důležitá je správná základní podoba, nikoli shoda s originálem. Vedle figur jsem umístil prsten a zanadával jsem. Prsten byl takřka neviditelný. Nebo spíš větší než upírova hlava. Netušil jsem, jak na jeden malý prostor umístit tři figurky najednou, aby seděly i na prstu. Zklamaně jsem figurky sirény a upíra smazal a z draka se stala beztvará hmota. Pokračoval jsem v práci s jediným kamenem, protože by bylo příliš zdlouhavé a v konečném důsledku nehezké vyrábět figurky zvlášť a pak je na prsten seřadit. Můj výtvor musel být jednotný.

Zuřící drak, který zadupává sirénu a upíra do země…

Siréna, která svým ocasem škrtí draka a upír ji kouše svými špičáky do krku…

Drak trhající upíra vejpůl a siréna zarážející do draka trojzubec…

I přes veškerou snahu jsem dokázal přijít jen s násilnými scénami, ze kterých by vzešel jediný vítěz. Scény se objevovaly v nejrůznějších formách, ale hlavní myšlenka zůstávala stejná. Rasy mezi sebou bojovaly dokonce i v mých představách… Pokud jsem z trojice jednu postavu odstranil, scény začaly vycházet lépe, ale když jsem měl poskládat všechny tři postavy k sobě…

Něco dělám špatně.

Strávil jsem hodinu přemýšlením, kde asi dělám chybu. Pokud bych chtěl svému klanu vyrobit prsten, měl by popisovat naše legendy, protože… hmm… Možná v tom žádné protože není. Možná je celá má základní myšlenka špatná. Chci našemu klanu vyrobit prsten odkazující na naše tři unikátní rasy, které z nás dělají legendu. Ale možná to není pravda. Co když jsou Legendy Barliony víc než jen speciální rasy? Vždyť se název našeho klanu nezměnil proto, že jsme v něm my tři, ale kvůli něčemu jinému…

Co a kdo se vlastně může pokládat za legendu? Není legenda někdo, kdo udělal věc, kvůli které pak o té osobě mluví celý svět? Nezáleželo na tom, zda má jejich sláva dobrý nebo špatný základ. Nejdůležitější bylo, aby o něm všichni věděli. A o co jsem se právě snažil? Chtěl jsem vsunout čtvercový kolík do kulaté díry – chtěl jsem problém vyřešit tak, že si vynutím svůj omezený pohled na věc. Nejsem legenda. Ani Plinto není legenda. Stacey jí může být, ale z největší pravděpodobností jí není. A kdo teda?

Jak se může někdo stát legendárním? Tak třeba Yalininka – každé NPC by o ní řeklo, že je legendou. Proč a jak není důležité. Nejdůležitější jednoduše je, že tou legendou je. Jiným příkladem mohou být orkové z Karmadontovy šachovnice. Každý z nich učinil za svůj život nějaký velký skutek. Je možné je proto zvát legendami? Podle Prontha to možné je. To samé se týká i trpaslíků a ogrů… Což okamžitě nechá vyvstávat otázku nad obry, jejichž výroba mě čeká. Co ti dva obrové udělali, že získali místo mezi ostatními Karmadontovými figurkami? A jak je možné, že si jejich činy či úspěchy mezi obyvateli Barliony nevysloužily slávu? Kdybych byl na Karmadontově místě, k čemu bych obry použil?

Jednou z možností mohl být čin sebeobětování. Kvůli čemu? Pro záchranu života někoho druhého. Další otázkou však zůstává, proč o jejich činu nikdo neví? Hmm… Co když si sami obři nepřáli, aby na ně někdo vzpomínal? Ne, to je hloupost. Nemohlo to například být tak, že stejní lidé, které obři zachránili, chtěli obry zabít? Například proto, aby z historie vymazali jejich jména? To by nefungovalo. Pochybuju, že by Karmadont na šachovnici přidal obry, kteří se obětovali kvůli svým nepřátelům…

Tedy kromě situace, kdy by jejich nepřátelé byli děti…

Dokonce i v hlubině designového módu mi přejel mráz po zádech… To je ono! Neznal jsem přesný příběh, s jakým vývojáři přišli, ale bylo mi jasné, že obři zahynuli pro záchranu dětí svých nepřátel…

„Drahý,“ naklonila se Tigra ke svému manželovi. „Chystají se nás zabít?“

„Ano,“ odpověděl Ra a pohladil vlasy své ženy. S nenávistí pohlédl na dvojici strážných a malinko se otřásl. Déšť, který skrápěl chladnou zem, nebyl zrovna tím nejpříjemnějším vykonavatelem smrti. Pršelo už bez přestání sedm dní a v rokli, kam je oba místní lidé vhodili, bylo již vody po kotníky. Voda proudila z vysokých skal a padala z oblohy na zem, která byla již tak zavodněná, že kapky neměly jinou možnost, než se zachytit v přehradě, která rozdělovala propast na dvě poloviny. Jednu polovinu tvořilo obrovské jezero a tu druhou úzký průchod, který ležel nedaleko Zultanu – hlavního města lidí Drang. A bude to právě tato rokle, kde Ra a Tigra vydechnou naposledy…

Drang byli opravdu lidé, ale věřili podivnému božstvu. Neuctívali Elunu ani Tartara. Nejvyšším božstvem těchto lidí bylo zrcadlo. Naprosto normální zrcadlo. Když se do něj však podívali drangové, spatřili ve svém odrazu pravého vládce vyšších sfér Barliony. A právě proto věděli, že všechny ostatní rasy musí být vybity. Když drangové nalákali pětimetrového Ra a Tigru do léčky, oba svázali a rozhodli se, že je zabijí zde na prahu své hlavní svatyně – přehrady postavené na jedné větvi řeky Altar.

„Pozor – nešlapejte si vzájemně na nohy!“ ozval se křik, který přiměl Raa zvednout hlavu. Jen několik metrů před obrem se objevil velký chumel dětí. Drangové je přivedli, aby sledovali popravu.

„Jste si jisti, že jsou ty řetězy dost silné?“ zeptalo se jedno dítě a zkoumalo jednotlivé články ovinuté okolo obrových paží a nohou. „Co když se ty potvory naráz osvobodí a zaútočí na nás?“

„Neboj se,“ odpověděla jejich učitelka. „Vidíš ty lukostřelce?“ ukázala na strážné. „Kdyby se stalo nemožné a řetězy se přetrhly, obry by okamžitě zastřelili.“

„Můžu dostat ucho té ženské?“ zeptala se jedna z dívek. „Pověsím si ho na krk a ukážu ho všem kamarádkám!“

„Já chci zub!“

„A já oči!“

„Ne, jedno oko jsem si už zamluvil já!“

Děti spustily takový humbuk, že přehlušily zvuk deště. Hádaly se mezi sebou o děsivé suvenýry. A není se co divit. Nestává se každý den, že někdo může sledovat popravu dvou pětimetrových hromotluků, kteří se v Barlioně objevili jen čirou náhodou. Vždyť přece kdokoli, kdo nevypadá jako drang, musí být zničen. Tak zní hlavní Zultanovo přikázání.

„Chudáci děti,“ zašeptala Tigra a odsunula se od manžela. „Ubohé, nešťastné děti…“

„Ti chudáci už se nemůžou dočkat, až uvidí, jak tě roztrhnou vejpůl,“ vyštěkl Ra zlostně a snažil se najít příležitost, aby mohl dosáhnout aspoň na několik drangů. Nebylo to možné. Neměl už dost sil, aby roztrhl řetězy.

„Není to chyba dětí, že se učí zabíjet všechno, co se jim nepodobá,“ zavrtěla Tigra hlavou. „Kdybychom jen tak mohli… Slyšel jsi to?“

„Co?“ zeptal se Ra překvapeně.

„No…“ I přes provazce deště bylo jasně vidět, jak Tigra najednou zbledla. Roklinou zazněl zvuk lámajících se kmenů. „Praská přehrada…“

Ra zvedl hlavu. Doslova několik metrů od obrů přehrada začínala zlověstně skučet. Drangové postavili základy přehrady, které sahaly do výše asi dvou metrů, z kamene, protože věděli, jak velkému tlaku vody bude muset hráz odolat. Nicméně horní část přehrady, která byla vysoká sedm metrů, byla vybudována jen z normálních kmenů, protože všichni předpokládali, že nad dva metry voda stejně nestoupne. Vždyť se během dvoutisícileté historie Zultanu nikdy výš nevyšplhala. Přišel čas zaplatit za chyby ve výpočtu předků…

Jeden z kmenů se najednou rozštípl a dírou vytryskla voda. Tlak byl tak vysoký, že voda okolo nich během chvíle dosáhla výše čtyř metrů.

„Zachraňte se!“ zařval jeden ze strážných strachy. Odhodil zbraně na zem a rozběhl se k východu z rokle, který byl dobrých dvě sta metrů daleko.

„Aaaa-aaaa-aaa!“ ozval se pláč asi dvaceti děti, které si uvědomily, že zůstaly samy, protože učitelka se rozběhla hned za strážemi.

„Rychle, Tigro!“ zakřičel Ra na svou ženu, když se zlomil další kmen. Lučištníci odhodili luky a běželi z rokle pryč. Jejich kůže jim byla cennější než jacísi dva staří obři. „Můžeme se dostat ven!“

„Ra, pomoz mi!“ zavolala obryně a přitlačila dva kmeny dlaněmi zpět na jejich místo. „Ra! Sama to nezvládnu!“

„Nech to být!“ zakřičel ohromeně Ra, který naprosto nechápal, o co se jeho žena snaží. „Pokud hned neutečeme, utopíme se! Neumíme plavat!“

„Pokud odejdeme, ty děti zemřou!“ zasyčela Tigra. Její tělo bylo pod takovým náporem, že se jí z nosu začala řinout krev. „Nechci žít s vědomím, že zemřely kvůli mně… Raaa!“

Jeden kmen vedle Tigry se probořil a úlomky se zarazily obryni do ramene.

„Utíkejte!“ vyštěkl Ra na děti, které paralyzované stály a otupěle čekaly na svou smrt. Všichni dospělí už utekli. „Vypadněte!“

Obr přispěchal ke své manželce a přitlačil se vedle ní celou vahou na přehradu. Pět metrů výšky a jeho obří síla mu dávaly naději, že se malým drangům podaří uniknout. Udržet přehradu však bylo neskutečně těžké!

„Ra, já už to neudržím,“ zařvala Tigra. Krev se jí nyní nevalila jen z nosu, ale i ze rtů, které si hroznou námahou prokousla. „Miluju tě…“

Tigra se svalila a kmeny, které dosud držela, rázem ucítily volnost a vystřelily z přehrady.

„Taky tě miluju,“ zakrákal Ra. Ohlédl se a viděl, že všechny děti už z rokle zmizely.

„Dokázali jsme to,“ zašeptal, když se na ně vyvalila celá přehrada…

Před očima se mi objevili dva průhlední obři. Muž a žena. Oba se usmívali, tiskli se k sobě a měli na sobě normální šaty. Dvě okouzlené bytosti, co obětovaly samy sebe, aby zachránily děti, které chtěly vidět jejich krev. Nepochyboval jsem, že mnou vymyšlený příběh korespondoval s tím, který sepsala Korporace. Možná jsem se v několika drobnostech mýlil. Mohli třeba místo utonutí skončit pohřbeni pod sesuvem půdy, ale základní myšlenka zůstává stejná. Právě tohle byli ti obři, kteří byli vyobrazeni na Karmadontově šachovnici, nikoli spousta dalších hrdinů jejich rasy, kteří si svou slávu vydobyli silou a schopnostmi.

Spojil jsem svou představu s tanzanitem a pocítil jsem spokojenost. Obry jsem měl hotové. Přesto jsem byl spokojený jen napůl, protože prsten pro můj klan zůstával nedokončený. Vyvrbilo se to dost podivně. Přišel jsem s úmyslem vyrobit nějaký předmět, ale vyrobil jsem úplně něco jiného… Ne, tohle nebyla ta pravá cesta, jak věci dokončit. Z designového módu neodejdu, dokud se mi ty malé potvůrky nepovedou!

Vraťme se k legendám!

Legendou se může člověk stát, když bude znám jako velký hrdina. Legendou se stane člověk, který se pro něco obětuje. Je možné být legendou, když vyrobíte něco krásného nebo když svůj život věnujete pomoci nemocným. Existuje neskutečně mnoho způsobů, jak se stát legendárním hrdinou. Co mají však všechny tyto způsoby společné? Jedinečnou rasu, jak jsem si nedávno myslel? Ne. Touhu vyčnívat? Nikoli…

Co tedy?

Proč se například Karmadont a vývojáři rozhodli, že se obryně stane legendou? Protože litovala těch dětí? No… možná, ale trpaslíci do svých výtvorů vložili část sebe sama, orkové dokázali, že jsou skutečnými válečníky a ogři obětovali sami sebe, aby zachránili svůj rod. Sjednocuje je hrdost? Ne… Byla to čest? Taky ne. Mohla to být honba za ideály?

Ne!

Byla to láska, která byla u všech společná! Jo, to je ono! Pro orky jsou zbraně a válka přirozená součást jejich životů. Trpaslíci byli mistry mezi řemeslníky, nikdo jim nemohl upřít lásku, kterou cítili při výrobě nového předmětu. Ogři milovali svou rodinu. Obři milovali děti. A Yalininka milovala všechny lidi světa! Být skvělým hrdinou je jedna věc, ale umět milovat a poslechnout ten pocit je úplně něco jiného… Sákryš.

A jak se to týká Legend Barliony?

Co milují hráči? Nebo spíš co všichni hráči naprosto zbožňují? Čemu jsou ochotni obětovat sami sebe, svůj čas, své všechno? To je hloupá otázka – přeci Barlioně! Hráči Barlionu milují. Opouštějí realitu, aby tu mohli žít. Hra jako taková, nikoli vyumělkované postavy, je pro lidi opravdovou legendou! Hráči tento svět milují!

Srdce mi zaplesalo. Skutečnými Legendami Barliony není skupina postav ze hry, ale hra samotná. Její legendární hory, nedozírná moře, nekonečně lesy, obloha, stvůry, jeskyně, První zabití… Přesně tohle jsou legendy Barliony. Nikoli drak, siréna a upír! Jistě, tito tři jsou toho všeho součástí, ale jen jako jeden z mnoha prvků.

Pokud to tak opravdu bylo, pořád musím přijít na způsob, jak mám tuto myšlenku vyobrazit na malém prstenu. Co všechny části hry spojuje?

Znovu mě zamrazilo v zádech. Proč se vlastně tak fixuju na Barlionu jako takovou? Vždyť přece vím, že existuje jedna věc, která hory, řeky a všechny ostatní části obrovského světa spojuje! Vždyť ji znám!

Odložil jsem stranou figurky obrů a vytvořil jsem obdélník, který připomínal desku stolu. Pozadí bude modrou barvou, stejně jako je tomu u originálu. Podél celé hrany obdélníku jsem provedl několik zářezů, protože na originálu okolo hran zářilo modré světlo i vně obdélníku, který tím získal na objemu. Poslední úkol byl popisek. Konkrétní slovo, které znají všichni hráči včetně naprostých začátečníků. Slovo o pěti černých písmenech…

Jako základ jsem použil úplně klasický prsten. Nic speciálního jsem s ním neprováděl. Chtěl jsem, aby si každý raději všiml kamene, nebo vlastně tří spojených kamenů. Takový byl můj nápad.

Zajímalo by mě, kolik času uteklo od chvíle, kdy jsem se do práce pustil…

Vytvořen artefakt klanu: Vstup (prsten).

Popis: legenda Barliony popsána v prstenu.

+45 bodů ke všem statistikám, pokud tento prsten nosí člen klanu Legendy Barliony. (Poznámka: bonus je vypočítáván pro každého majitele jinak. Konkrétní algoritmus je skrytý.) Třída předmětu: jedinečný. Omezení: v jednu chvíli je možné mít nasazené nejvýše čtyři tyto prsteny.

Vytvořen nový recept pro výrobu artefaktu klanu: Vstup (prsten).

Je dostupný nový znak klanu. Přejete si jej použít?

+1 Dovednost. Dohromady 11.

+5 Klenotnictví (hlavní profese). Dohromady 124.

Vyrobil jste legendární předmět. Vaše reputace u dosud objevených frakcí se zvýšila o 500 bodů.

Gratulujeme! Právě jste postoupil na cestě k opětovnému vyrobení Legendární šachovnice císaře Karmadonta, zakladatele Malabarské říše. Moudře a spravedlivě nabízel císař svým nepřátelům, že se pře rozhodnou na šachovnici a ne na bojišti. Každý typ figurek byl vyroben z jiného kamene. Pěšáci: orkové válečníci z malachitu (vyrobil: Mahan) a trpaslíci válečníci z lazuritu (vyrobil: Mahan). Věže: bojoví ogři z chryzoberylu a obři z tanzanitu. Jezdci: váleční ještěři z turmalínu a váleční oři z ametystu. Střelci: trollové lučištníci ze smaragdu a elfové lučištníci z akvamarínu. Královny: ork šaman z olivínu a člověk arcimág elementů ze safíru. Králové: náčelník Klanu bílých vlků, ork ze zeleného diamantu a císař Malabarské říše, člověk z modrého diamantu. Šachovnice: černé onyxy a bílé opály zasazené do rámu z bílého a žlutého zlata. Číslice a písmena na šachovnici: platina.

Po smrti císaře byla šachovnice zničena. Teď už záleží jen na vašich schopnostech, zda Barliona znovu spatří tento zázrak světa – Legendární šachovnici císaře Karmadonta.

Vyrobil jste obry z tanzanitu z Legendární šachovnice císaře Karmadonta. Dokud máte figurky u sebe, získáváte bonus -50 % úbytku energie a +1 % k rychlosti obnovování zdraví, many a energie.

Vyrobil jste legendární předmět. Vaše reputace u dosud objevených frakcí se zvýšila o 500 bodů.

Vyrobil jste dva jedinečné předměty během jednoho výrobního sezení. Vaše reputace u dosud objevených frakcí se zvýšila o 1 000 bodů.

+5 Klenotnictví (hlavní profese). Dohromady 129.

Když jsem otevřel oči, před oslepnutím mě zachránila jen spousta textu. Světlo vyzařující z mých dlaní se intenzitou a jasem mohlo rovnat slunci. Navíc mi z rukou zářila dvě slunce – prsten a figurky, které mě přivedly o krok blíže ke Stvořitelově hrobce.

„Mohl jsi mě aspoň varovat!“ ozvala se rozhořčeně Fleita. Otočil jsem hlavu směrem, odkud hlas přicházel, a uviděl, jak dívka sjíždí po zádech dolů ze zdi. Podle všeho seděla vedle mě na židli a výbuch, ke kterému v mé malé dílně došlo, ji odhodil na zeď. Viltrius mě zabije. Z dílny zbyly jen trosky.

Okamžitě jsem se napřímil, protože jsem se bál, že mě systém obviní ze zranění jiného hráče, ale uběhlo několik sekund a žádný z heroldů se neobjevil. Kromě toho se Fleitino zdraví drželo stále na 100 %, jako bych jí neudělal vůbec nic.

„Já tu sedím a čekám na něj jako na manu nebeskou, on se najednou probudí a všechno okolo něj vybuchne…“

„Jak dlouho tu sedím?“ zeptal jsem se. „A jak jsi věděla, že se vrátím zrovna teď?“

„Od chvíle, kdy jsem se stala tvou studentkou, uběhl týden. Podívej, už mám level 12! A ohledně toho, že jsem tu byla v pravý čas… Kornik tu trochu čmuchal. Abych řekla pravdu, jeho první odhad nevyšel. Objevili jsme se tu, několik minut počkali, on si pak jenom odfrkl a vzal mě s sebou na lov krokovlků. Jsou to fakt odporné stvůry! Mimochodem, zastavila se tu za tebou i Anastaria.“

Stacey? snažil jsem se hned telepaticky zavolat, ale jako odpověď se objevila pouze chybová zpráva:

Tuto postavu nemůžete nyní kontaktovat. Anastaria je aktuálně odpojená ze hry.

„Ukážeš mi, co jsi vyrobil? Och! To je Karmadontova šachovnice! Takže to oznámení, které se před chvílí objevilo, mluvilo o tobě? Ty musíš být ten výrobce! To je super! Naučíš mě to taky?“

„No tak, zpomal trochu, Fleito,“ brzdil jsem dívku. „Můj mozek nedokáže zpracovat tak velké množství textu najednou.“

Ačkoli jsem byl zvyklý na výbuchy radosti, které v Barlioně doprovázely postup vzhůru, vzestup o 10 bodů naráz v klenotnictví byl až příliš silným prožitkem i pro tak zkušeného požitkáře, jako jsem já. Vstal jsem ze židle a začal si prohlížet výsledek své práce. No toto! Vytvořil jsem skutečně umělecké dílo!

„Mahane, to tys vyrobil náš nový znak?“ napsala do klanového kanálu Barsina.

„Jo,“ odpověděl jsem jí.

„Jestli se nám začnou všichni posmívat, zabiju tě!“

„Tomu nevěřím!“ zašeptala Fleita pozorující prsten, který jsem otáčel v rukou. „Já vím, co to je!“

Jak by to mohla nevědět? Vždyť v Barlioně neexistuje nikdo – možná snad kromě vězňů – kdo nezná tlačítko „Vstup“, na které se kliká pro připojení do hry. Právě toto tlačítko přenese člověka do báječného světa Barliony. Právě toto tlačítko všichni chtějí zmáčknout. Toto tlačítko je pro ně legendární. Přesnou kopii tlačítka jsem zasadil do prstenu a použil jej i jako nový znak klanu.

Od této chvíle budou Legendy Barliony neoddělitelnou součástí tlačítka Vstup. Zatím nevím, kam nás tato změna přivede, ale pokud by s tím měl někdo problém, je zván na osobní rozhovor s Plintem…

** Geppetto v knize Carla Collodi z polena vyřezal světoznámou postavičku Pinocchia.

3. kapitola

Jeskyně Skrooj

„Pane,“ oslovil mě s úklonou Viltrius. „Co mám říct předákům? Už šest dní čekají na audienci. Neodvažují se bez ní vrátit do svých vesnic.“                

Hodnou chvíli jsem hleděl na goblina a nedokázal si vzpomenout, o čem to mluví. Po chvíli se mi však v hlavě spojila ta správná ozubená kolečka. A sakra! Jak jsem mohl zapomenout? Vlastně jsem goblina požádal, aby předáky ráno shromáždil, a pak jsem celý týden pracoval! Nepříliš dobrý začátek mé vlády.

„Pověz jim, že jsem připraven s nimi hovořit,“ odpověděl jsem Viltriovi. „A Fleitu odveď do jejího pokoje. Předpokládám, že jsi ji nějaký přidělil.“

„Nikam nejdu!“ dupla dívka nohou. „Ty se tu chceš s někým setkat beze mě? To není fér!“

„Především neznáš náš jazyk. Za druhé je toto blížící se setkání vnitřní záležitostí mého klanu. Za třetí, skutečný šaman nedává najevo nelibost. Studuj. Nechci tě vodit za ručičku. Mé rozhodnutí zní, že dokud se nenaučíš malabarsky, nemáš v Altamedě co dělat. Viltrie, máme v hradu černého pasažéra.“

„Ano, pane.“ Zaslechl jsem snad v goblinově hlasu spokojený tón? Následující moment mě překvapil asi tak stejně jako Fleitu. Majordomus se k dívce teleportoval úplně stejně jako Zvěstovatel, chytil dívku za ruku a oba najednou zmizeli. O sekundu později se objevil goblin zpět, ale tentokrát sám. „Vaše rozkazy jsou splněny.“

„Kam jsi ji vzal?“ zeptal jsem se znepokojeně.

„K hradní bráně, pane. Abych byl přesnější, na její opačnou stranu. Můžu přivolat předáky?“

„Přiveď je,“ mávl jsem rukou a opřel se o trůn, na kterém se sedělo velice nepříjemně. Tvrdá podložka, žádné polštáře ani plyš. Jak králové mohou vydržet v nepohodlí tak dlouhou dobu? Po chvíli vrtění jsem se naštval, vytáhl z batohu houpací židli a sedl si na ni. Nemáme zrovna dlouhý zimní večer, ale budu se cítit daleko pohodlněji.

Na Fleitu jsem byl tvrdý záměrně. Pokud se skutečně chtěla stát šamankou a navíc mou učednicí, musí si zvyknout na respektování pravidel. Jako například že bude dělat, co se jí řekne. A to především v mém hradu. Pokud bych jí nenastavil žádné mantinely, v budoucnu by mi to přineslo jen problémy.

„Hraběte přišli navštívit předáci vesnic!“ oznámil Viltrius a vytrhl mě ze zamyšlení. Tři statní muži, jednoho z nich jsem už znal, váhavě vstoupili do trůnního sálu a zastavili se přede mnou. Nervózně přešlapovali z nohy na nohu.

„P-pane hrabě, p-p-podle vašich rozkazů…“ Viltrius při pohledu na můj nový houpající se trůn začal koktat, jelikož asi nebyl na výstřednosti u předešlých vládců zvyklý. I mě to zmátlo. Majordomus hradu na 24. úrovni by už přece měl být zvyklý na nejroztodivnější pány. Budu si asi muset pohrát s nastavením. Třeba bych mu mohl věnovat brokátový talár nebo něco podobného, aby se mezi výše postavenými lidmi cítil příjemněji…

„Prosím, posaďte se,“ pokynul jsem předákům k prázdným místům u stolu. Můj trůnní sál byl ve skutečnosti hybridem mezi císařskou pracovnou a trůnním sálem. Stálo v něm množství konferenčních stolů a otevřený prostor, kde mohli lidé stát. Bylo to praktické, efektivní a šetřilo to peníze.

Předáci se ztěžka svalili do židlí, opřeli se lokty o stůl a nadále mě pozorovali zpod svých hustých obočí. Nepoznal jsem, jestli se bojí mě, nebo toho, že jim začnu přidělávat celé hory daní. Abych řekl pravdu, vláda nad osadami ve mně nevzbuzovala stejný požitek, jako tomu bylo jistě u Ehkillera a ostatních hráčů, kteří toto privilegium získali. Velmi často jsem neměl dost času ani na to, abych zvládl spravovat svůj vlastní klan. A zde jsem se musel vypořádat s úplně novým pytlem problémů. Docela jsem si přál, abych měl… Ale! No to je prostě geniální nápad!

„Leite, mohl by ses prosím hned teď teleportovat do Altamedy? Čeká tu na tebe nějaká práce…“

Umožnit lidem vládnout osadám byl pro administrátory hry důležitý krok vpřed. Jediný problém byl ten, že tuto možnost udělili špatné osobě. O osady jsem neměl vůbec žádný zájem. Přesto jsem však znal někoho, kdo bude velice rád osady spravovat místo mě! Tři osady o pěti stech lidí. Leite s nimi dokáže zázraky…

„Co chceš?“ otevřel se o sekundu či dvě později portál a vystoupil z něj můj pokladník.

„Posaď se a hned se vše dozvíš.“ Otočil jsem se k předákům a promluvil jsem: „Tak tedy! Drazí předáci! Sešli jsme se dnes, abych vám oznámil velmi příznivé noviny. Posílám k vám auditora a guvernéra, který bude mým zástupcem. Císař osobně mi udělil právo vládnout vašim osadám, které leží poblíž mého hradu. Dle jeho rozhodnutí od této chvíle spravuji vaše osady já. Ještě dnes navštívím guvernéra provincie Lestran, abych získal oficiální dekret, který potvrzuje má slova. Jde však o pouhou formalitu. Od této chvíle budu vašim právoplatným vládcem já a nikoli provincie Lestran.“

„Formality samozřejmě chápeme, to je samozřejmé, ale jak vám můžeme věřit, když nevidíme žádné lejstro, které by potvrzovalo to, co nám povídáte?“ namítal Myrrh, předák vesnice Veselý Mech. „My jsme, vaše blahorodí, jednoduší lidé. Přejeme si sloužit, to ano, ale potřebujeme ujištění…“

„Potvrzení tu bude ještě dnes,“ odpověděl jsem klidně. Neměl jsem pocit, že bych kvůli těmto třem předákům musel přivolávat herolda či přísahat na císaře. Pokud bych něco neřekl přesně, čekal by mě trest a vše by se jistě rychle doneslo ke guvernérovi místní provincie. „O tom však v tuto chvíli není potřeba diskutovat. Jako pán tohoto území jmenuji zde přítomného válečníka mým zástupcem. Bude s vámi spolupracovat na rozvoji vašich vesnic. Povede váš vzestup a vaše nejambicióznější plány změní v realitu. Našim hlavním cílem je, aby jména našich vesnic byla známa po celém Malabaru. Chci, aby všichni občané císařství snili jen o jediném – jak by mohli šťastně žít ve Veselém Mechu, Tiché Révě a Spodní Říčce.“

„Proč? Kdo by chtěl přijet do tak vzdálené divočiny?“ nedokázal se udržet předák Spodní Říčky. „Dokonce nedokážeme udržet ani naše mladé. Jakmile se naučí držet prak, utíkají pryč. Musíme krmit pět set úst a mužů je jen sto padesát. Více než stovka je příliš starých či ještě dětí. Vlastně nemáme ani dostatek mužů, abychom se vydali na pořádný lov…“

„Tři vesnice,“ zamumlal Leite a zamyšleně hleděl do dáli. Abych řekl pravdu, docela jsem riskoval, když jsem Leita zapojil do tohoto zasedání, aniž bych ho předem varoval. Co když nebude souhlasit? Pak nebudu před předáky vypadat nejlépe. „Kolik máte dohromady lidí?“ Leite zaostřil svůj pohled na předáky.

„Pět set tři…“ odpověděl ihned Myrrh.

„Pět set čtyřicet…“

„Čtyři sta dvacet,“ ozvali se i zbylí dva.

„Čím se živíte?“ pokračoval Leite s vyptáváním a z plamínků v jeho očích jsem pochopil, že se mi podařilo shodit z ramen další břímě. Kdo se na roli ekonomického stratéga hodí víc než náš finanční guru? No rozhodně ne já…

„Jsme kožaři, farmáři, dřevorubci,“ začínal vypočítávat předák Leitovi, což mého válečníka okamžitě zaujalo a ptal se dál:

„Jaký typ dřeva těžíte? Co za zvířata stahujete? Jsou mezi vámi i koželuhové? A jak…“

Otázky se valily jedna za druhou a předáci jen tak tak stíhali odpovídat. Podle kamerky, která se objevila nad jeho hlavou, si Leite rozhovor nahrával a nejspíš si chtěl později v klidu všechno projít, aby se rozhodl, na co se zaměřit. Ještě nějakou dobu jsem seděl a poslouchal, ale pak jsem se zvedl a konečně zmizel. Když jsem došel ke dveřím trůnního sálu, zaslechl jsem, jak se předáci začali s Leitem dohadovat, které místní koželužny jsou nejlepší a kolik polí je potřeba osít během období setby. Usmál jsem se. Čekal jsem, že mě Leite požádá, abych mu najal dalšího pomocníka. Válečník bude chtít osady velmi bedlivě sledovat, ale přesto nedokáže opustit svou práci v aukcích, která klanu přinášela spoustu peněz. Potřebovali jsme pomocníky, ale chyběli nám lidé…

„Tady,“ podal jsem válečníkovi čtyři prsteny, když se asi o hodinu později vrátil ze schůze. Neodvážil jsem se vydat se ke guvernérovi bez Leita. Potřeboval jsem mu ho představit jako svého zástupce, a proto jsem se zabavil výrobou dalších prstenů. Teď už nebyla výroba složitá, protože jsem měl k dispozici recept. Jeden prsten mi zabral přibližně pět minut. Proto jsem jich vyrobil několik pro sebe, čtyři pro Leita a dva pro Clutzera. Kdo ví? Když je výpočet bonusu skrytý, možná získá i více než +45 bodů ke každé hlavní statistice. Nutně jsem potřeboval získat třetí úroveň řezání drahokamů… Kde na to vzít čas?

„Díky. Mahane…“ Leite se odmlčel a znovu se zahleděl do dáli. „Víš, celou dobu, co tě znám, mě neustále překvapuješ. Vždycky mi předhodíš nějakou věcičku, která mě posadí na zadek. Jsi jediný, kdo dostal možnost starat se o vesnice?“

„Ne, jsme dohromady čtyři. Po dobu šesti měsíců nás budou testovat a sledovat, jak se pod naší vládou vesnicím povede. Pak se rozhodnou, jestli tuhle herní mechaniku nabídnou i ostatním, nebo ji zruší. Nemám nejmenší zájem si hrát na ekonoma. Pokud ty ano, máš šanci!“

„Dobře víš, že já rozhodně zájem mám, ale… Ksakru! Kde na to všechno najdu čas?“

„Potřebujeme víc lidí.“

„To je ten problém. Potřebujeme lidi, kterým můžeme svěřit naše peníze. Když najmeme nějakého fušera, nakoupí tisíc mečů ve chvíli, kdy budeme potřebovat radlice, a za nápravu utratíme majlant. Může to dopadnout ještě hůř… No nic, tohle jsou už jen detaily. Sakra! I kdyby ten člověk něco pokazil, jsem tu, abych to napravil. Je to prostě jen hrozná myšlenka – dát přístup k našemu účtu prvnímu člověku, kterého potkáme. Ukradne nám všechny peníze, a kdo ví, jestli ho někdy najdeme.“

„Fakt nevíš o nikom, kdo by nám píchnul? To se mi nechce věřit!“

„Co kdybych pozval do klanu svou ženu a udělal z ní svého zástupce? Jak by ses na to tvářil?“

„Nic proti ní nemám. Pokud tedy budou vidět výsledky. Není náhodou taky ekonomka?“

„Ne, ale patří k několika málo lidem, kterým věřím. Naučím ji všechno, co znám. Časem bude stejně dobrá jako já.“

„V tom případě je rozhodnuto. Pozvi ji mezi nás. Už delší dobu máš poslíčka. Je na čase, abys měl i normálního asistenta. Důležité je, aby se vesnicím dobře dařilo a já za šest měsíců nemusel před císaře předstoupit s prázdnýma rukama. Jaký plat chceš své ženě nabídnout? Co třeba 75 procent tvého platu a bonusy z výkonu?“

„Sedmdesát pět procent? Zbláznil ses? Chceš nás zruinovat? Padesát bude úplně stačit. I tak to bude několikanásobně víc, než vydělává v reálu. No dobrá. Pojďme za guvernérem pro to lejstro… Předá ti ho, že ano? Nebudu si muset všechna ta krásná slova, která jsem řekl předákům, strčit za klobouk?“

„Jasně, že mi ho dá. Co jiného mu zbývá?“ ujistil jsem Leita, otevřel jsem mapu a našemu muži v Anhursu přeposlal souřadnice hlavního města provincie Lestran, aby nám mohl poslat teleportační svitek. „Mimochodem, Leite, mám pro tebe ještě jeden úkol. Potřebuji, abys vymyslel, jak používat hradní teleport, prosím. Chamtivá žába se mě snaží uškrtit při pomyšlení na všechny peníze, které utrácíme za teleporty po kontinentu…“

Chrondavir, guvernér místní provincie, se ukázal být velmi příjemným staříkem. Leita a mě přijal bez jakýchkoli problémů. Asi v tom hrál roli můj šlechtický status. Jakmile jsem předestřel důvod své návštěvy, guvernér okamžitě sáhl pro svůj brk a sepsal dvě listiny. První z nich mě prohlašovala právoplatným vládcem tří vesnic a druhá delegovala autoritu na Leita, aniž by mě však zbavovala odpovědnosti za konečný výsledek.

Guvernéra jsem ujistil o našem přátelství a míru mezi námi a vrátil jsem se do Altamedy. Leite se přesunul do Anhursu, aby zařídil pár věcí, na kterých jsme se dohodli. Posadil jsem se do svého křesla a začal se hrabat ve vlastnostech hradu. Snažil jsem se najít něco, co by Viltriovi pomohlo, když jsem uslyšel zvonění amuletu. Nevolal mi nikdo z klanu. To je divné… Kdo to se mnou tak náhle potřeboval mluvit?

„Poslouchám,“ odpověděl jsem obezřetně.

„Jsi zlý, hnusný, podlý a sobecký hňup!“ ozvalo se z amuletu. I přes Fleitin vážný tón jsem se nedokázal udržet a rozesmál se. Mluvila čistou malabarštinou. Jelikož uběhlo jen několik hodin, mohl jsem celkem bezpečně hádat, že si dívka z webu hry koupila jazykový balíček, přidala ho své postavě a chtěla mi teď sdělit vše, co si myslela o mně, o hře a o mém postavení v ní.

„Doufám, že jsi ještě před hradem.“ řekl jsem jí a ignoroval příval nadávek. Když jsem byl programátor, musel jsem často učit ostatní, protože ne všichni se dokážou sami od sebe něco naučit, a proto jsem byl docela zvyklý na obdobnou reakci. Bylo by daleko horší, kdyby Fleita své vyhoštění z mého hradu potichu skousla. To by znamenalo, že budeme mít problémy později, a bylo by dost nepravděpodobné, že by se jí podařilo stát se „opravdovým“ šamanem. Aspoň takový byl můj pohled na učení.

„Pokud si myslíš, že budu dělat, že se nic nestalo, jsi na velkém omylu! Ano, jsem před bránou, kam jsi mě vykopl jako toulavého psa…“ Fleita odpověděla na mou otázku, i když pořád zněla naštvaně. Něco mi říkalo, že je mnohem chytřejší, než chce dávat svým jednáním a slovy najevo. Je prostě dost… přemýšlivá nebo něco takového. A pak ta její žádost, která přišla zničehonic, abych ji přijal za svou učednici. Sakra, myslím, že na mě zase působí paranoia.

„Viltrie,“ přivolal jsem svého majordoma, aniž bych vypnul amulet. Chtěl jsem, aby dívka můj rozkaz slyšela. Když se objevil, roztáhla se mi ústa do širokého úsměvu. Hraní si s nastavením hradu přineslo svůj účinek. Viltrius se nyní nosil nejen v taláru, ale okolo krku se mu houpal těžký zlatý řetěz a na nohou měl boty se špicemi zvednutými do výšky. Vylepšení mě stálo pouhých třicet tisíc zlatých a já nedokázal odolat pokušení koupit tomuto NPC dárek. Vždyť budeme bok po boku pracovat dalších sedm let. „Před branou je má učednice. Přiveď ji prosím za mnou. Pokud se bude bránit, na týden jí zakaž vstup do Altamedy.“

„Jak si přejete, pane,“ pronesl goblin, majestátně se uklonil a zmizel. No toto! Nové oblečení dokonce změnilo Viltriovu úklonu. Vypadal teď při úkloně vznešeněji a méně servilně. Z mého pohledu šlo o skvělý posun.

„Vaše Výsosti! Bude vám vyhovovat, když se teď odeberu do svých komnat?“ Fleitin hlas prostupoval tak ostrý jed, až mě to rozesmálo. Pohled na rozzlobenou zombii stojí za všechny peníze.

„Víš, co odlišuje šamany od ostatních tříd?“ odpověděl jsem jí na její otázku otázkou. Nečekal jsem na její odpověď a pokračoval jsem: „Klid a vyrovnanost. Šaman musí být vnitřně vyrovnaný, aby si uvědomil, kterého ducha či elementála potřebuje. Vzpomeň si na rybaření. Byla jsi snad vzteklá nebo podrážděná? Klidně bych se vsadil, že ses stáhla sama do sebe a v mysli ti zůstala jediná věc – ryba.“

„Kornik mi řekl pravý opak,“ odpověděla dívka bez špetky sarkasmu v hlase. „Naučil mě, jak duchy vyvolávat. Neříkala jsem ti, že zatímco jsi pracoval na figurkách, já jsem lovila krokovlky? Když jsme je lovili, goblin mi vysvětlil vše o emocích a pověděl mi, že duchy můžu vyvolat jen skrze ně. Co se týká rybníku a ryb… Jak by ses cítil, kdyby ses celé dva týdny o něco pokoušel, pak se vedle tebe zjevil slavný šaman a místo, aby ti pomohl, začal by na tebe křičet a nařídil ti, aby sis sedl k nějakému blbému rybníku? Původně jsem chtěla rozšvihat celý rybník rybářským prutem, abych to nějak ventilovala. Myslím to vážně a řekla bych, že jsi v tomhle docela mimo… Trenér, jak jsi ho nazval, se mi taky snažil říkat, abych zůstala v klidu, ale ani jemu to moc nešlo…“

O-ou!

„V tom případě nemám nejmenší tušení, jak při tvém učení postupovat,“ přiznal jsem se. „Nejdřív jsem si myslel, že ti povím nějaké pohádky o tom, jak se musíš udržet klidná a vyrovnaná, ukážu ti astrální rovinu a pak… hmm…“

„Studovat můžu i sama z knížek,“ řekla Fleita, když si všimla mého váhání. „Jestli tomu dobře rozumím, důležité je, aby každý šaman prošel první zkouškou. Na fórech jsem si přečetla, jak ji zvládnout. Není to těžké. Zachraň jehně…“

„To je přesně ono – fórum je pro fušery,“ řekl jsem a půjčil jsem si Leitův výraz. „Lidé na fórech nerozumí v podstatě ničemu, co se týká hry, a přesto jsou celí dychtiví, aby ostatním radili.“

„Podle tebe jsou fóra plná dezinformací?“

„Říkám, že každý šaman má svou vlastní cestu, po které musí jít. Je možné, že pro některé z nich je cesta splnit zkoušku tak, jak ses dočetla na fóru. Ale třeba já jsem to vzal jinak. A co se týká tebe, to se teprve uvidí.“

„Jak jsi zkouškou prošel ty?“ zeptala se zmateně Fleita. „Není moc možností jak zkoušku dokončit. Přijde mi, že standardní průchod by měl být ideální.“

„Ano, standardní cesta tě zkouškou provede, v tom souhlasím, ale ten standard je pro každého hráče úplně jiný. Prostě pro některé je zlatá mince platidlo, pro jiné kus zlata, pro dalšího hráče je to jen zápis v databázi. Všichni tři mají pravdu, ale i tak jde každý z nich po své vlastní cestě a za svou pravdou. Úkol každého šamana tkví v rozhodnutí, která z cest je pro něj v každou danou chvíli ta nejlepší.“

„Každou danou chvíli?“

„Samozřejmě! Můžu si třeba myslet, že je Země placatá a leží na třech velrybách. Zítra budu naopak přesvědčený, že cestuje na krunýři obrovské vesmírné želvy. A pozítří si uvědomím, že ta želva je skutečná a…“

„Ale Země je kulatá,“ přerušila mě Fleita a dívala se na mě jako na blázna.

„Země v mé řeči figuruje jen jako příklad, který jsem použil, abych ti vysvětlil podstatu myšlenky. Ale uznávám, že to není moc vhodný příklad, ačkoli… No nic, řeknu to tak, jak to já osobně cítím. Někdy si připadám, jako by se mi v hlavě rozsvítilo světlo, které mě nabádá, abych ignoroval vše, co lidé okolo mě říkají. Dokonce, i když říkají, že se dvě rovnoběžné přímky nikdy nesetkají. Pokud ti předtucha něco tvrdí, naslouchej jí! Sakra… tohle nedává moc smysl, co?“

„Rovnoběžky se ale protínají,“ zamyslela se Fleita. „Vždyť se to učí hned první rok na střední škole…“

„Zase ti uniká pointa… Nezáleží na tom, jestli jsem to řekl správně nebo špatně. Důležitý je jen princip. Šaman musí zůstat věrný svému přesvědčení až do úplného konce, nebo dokud ho pokládá za správné. Právě posloucháním tohoto principu jsem se objevil ve filmech. Kdybych hrál podle pravidel, pořád bych byl ještě v dole, bušil krumpáčem do skály a snil o útěku. Jo! Jednoho dne mi jeden z učitelů, už nevím, který z nich to byl, řekl: ‚Myšlení je pro mágy. Šamani cítí.‘ Od téhle základní myšlenky se odrazíme dál.“

„Mimochodem, ještě jsi mi neřekl, jak jsi zkouškou prošel.“

„A nikdy ti to nepovím. Musíš to zjistit sama. Lépe řečeno si musíš najít svou cestu, po které se vydáš. Má rada zní, aby ses držela dál od návodů. Naučí tě jedině zlozvyky.“

„Jak mě tedy budeš učit?“

„To už jsem ti řekl. Nemám nejmenší tušení. Jistá je jen jedna věc. Vezmu tě s sebou všude, kam půjdu i já. Právě teď se půjdeme podívat do jedné velmi zajímavé jeskyně.“

„Magdey, Clutzere, jste připraveni na cestu?“ napsal jsem do chatu.

„Já byl připraven už před týdnem,“ objevila se vzápětí lupičova odpověď. „Jsme připraveni, až se Vaše Výsost probere ze své poslední výrobní relace a nám, pouhým poddaným, přednese svou vůli.“

„V tom případě si zkontrolujte poštu, mí poddaní,“ odpověděl jsem a oběma velitelům výprav jsem poslal prsteny. „Reptání si nechte na jindy.“

„Mahane, kolik těchto prstenů můžeš vyrobit?“ zavolal mi okamžitě Magdey přes amulet.

„Na co potřebuješ +45 bodů do všech hlavních statistik?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Ty z nich možná máš jen +45… Mě přidávají +250! Nejsem Anastaria. Nemám bohatého tatínka a nemůžu do hry investovat hory peněz. A získat bonusy, které v podstatě z jediného prstenu přidají tisíc bodů, je dokonce i na mém levelu velmi příjemné vylepšení. Kromě toho budu potřebovat ty prsteny pro všechny z mé skupiny.“

„Mahane, proč se mi ozývá jen tón záznamníku, když ti volám? Přestaň se vykecávat! Musím si s tebou promluvit!“ Objevila se v kanálu klanu zpráva od Clutzera! „Potřebuju prsteny! Spoustu prstenů!“

„Dobrá, dej dohromady svou skupinu. Prsteny probereme jindy,“ odpověděl jsem Magdeymu a přizval do konverzace i Clutzera. „Kluci! Potřebujeme teď projít tu jeskyni. Může to zabrat pár hodin nebo i celý týden. Nikdo jiný do jeskyně ještě nevstoupil, proto máme na dosah ruky další První zabití. Kolik času potřebujete na přípravu svých skupin?“

„Dvě hodiny,“ odpověděl rychle Magdey. „Někteří z mých lidí jsou ještě v reálu. Musím jim zavolat.“

„I já potřebuju pár hodin,“ ozval se Clutzer.

„V tom případě vás za dvě hodiny budu čekat v hradu. Dejte se do práce.“

„První zabití?“ zeptala se mě Fleita překvapeně, když jsem odložil amulet. „Bereš mě s sebou na První zabití?“

„Proč ne?“ pokrčil jsem rameny. „Malabar ani Kartoss tě teď k ničemu nepotřebují. Vydrž vteřinku…“

Vytáhl jsem další amulet a zavolal.

„Mluvte!“ ozval se vážný a sebevědomý hlas. Nic jiného se od hlavy nejlepšího kartosského klanu čekat nedalo.

„Jak se vede, Evolette? Tady Mahan. Mám pro tebe nějakou záležitost, která má hodnotu milionu zlatých…“

První zabití z jeskyně je velmi úctyhodnou odměnou, ale já jsem nechtěl přizvat kohokoli z Malabaru. Na nás by pak nic nezbylo. S Evolettem to však byla jiná záležitost. S Kartossem se nemusím dělit o kořist…

Zpráva pro hráče!

Byla objevena nová zóna: jeskyně Skrooj.

O 50 % vyšší šance, že z normální stvůry získáte jedinečný předmět, a 20% zvýšení zisku zkušeností.

„Chápu to správně, že jsi nikdy neslyšel o správném způsobu, jak poskládat výpravu?“ ozval se ironicky Clutzer jakmile jsme se teleportovali do jeskyně. Popravdě, když jsem se s Evolettem dohodl, trochu jsem se obával, že se teleportuje na souřadnice, které jsem mu předal, bez nás. Avšak kněz respektoval smluvené podmínky a čekal na nás u vchodu. Co se týká Clutzerovy poznámky, naše parta byla sešitá horkou jehlou: Magdeyho skupina s průměrným levelem 240, Clutzerovi kluci s levely okolo 190 a Evolett s dvaceti hráči na levelu 300 a dvěma začátečníky. Kromě toho jsem tam byl já na levelu 116 a Fleita s levelem 12! Popravdě jsme mohli být davem hráčů na 100. levelu, protože přibližně na tu hodnotu se naše levely zprůměrovaly.

Oproti ostatním jeskyním, které jsem navštívil, bylo docela těžké tohle místo jako jeskyni vnímat. Portál nás přenesl na rozměrnou náhorní plošinu, kde se kilometr od vstupu rozkládalo kamenné bludiště. Mezi bludištěm a námi pobíhaly roztodivné stvůry rozdělené do skupin a v každé skupině jsme jich napočítali nejvýš dvacet. Stvůry se podobaly nazelenalým vlkům nebo velice hbitým krokodýlům. Bylo složité je správně popsat. Průměrný level plazovitých psů, kteří se nazývali krokovlci a se kterými se Fleita nejspíš už setkala, byl pro mě překvapením: krokovlk je až příliš hezké jméno pro stvůru na levelu 300…

„Ehm,“ odkašlal si Clutzer, když si uvědomil zbytečnost své přítomnosti v naší výpravě. Jeho bojovníci pohybující se okolo 190. levelu nedokážou hordě krokovlků s třemi sty levely ublížit. Jedině snad na chvíli odlákají jejich pozornost. Slovem „chvíle“ mám na mysli přibližně dvě až tři sekundy, než se nevyvinutým vlkům či až příliš vyvinutým krokodýlům podaří je všechny zabít.

„Asi tak,“ zamumlal zamyšleně Magdey. „Evolette, mluví tví kluci malabarsky, nebo naši řeč ovládáš jen ty?“

„Bohužel jen já,“ odpověděl kněz a hleděl na hrozivý dav pohybující se před námi. „Brzy ten problém vyřeším, ale… já vám ani nevím… jedna skupina těch potvor mým lidem moc neublíží, ale krokovlci mají velice širokou zónu pomoci… pokud zaútočíme na jednu skupinu, okamžitě se k ní přidá i druhá a s tou si budete muset poradit vy…“

„To by šlo. Můžeme to udělat takhle,“ skočil Magdey po nápadu a ihned začal plánovat taktiku nadcházejícího boje. Boje, ve kterém Clutzer, Fleita a já budeme hrát tu možná nejdůležitější roli ze všech. Roli náhradníků.

„Přivádím první grupu!“ ozval se Evolettův tank, jakmile se všichni připravili na boj. I přestože mluvil kartossky a rozuměli mu jen spoluhráči z klanu, nezmizel jeho zvyk oznamovat, na co se chystá. „Pozor! Zaměřila se na nás i druhá skupina!“

„Banda fušerů,“ zamumlal Clutzer, když bezmocně sledoval, jak se k první skupině o pěti krokovlcích připojily další dvě o čtyřech, respektive sedmi stvůrách. Zajímalo mě, kdo vlastně s tím „fušerem“ přišel. Leite, nebo Clutzer?

„Bereme na sebe ty ostatní!“ zavelel Magdey a jeho tank okamžitě začal házet cosi blýskavého po třetí vlně krokovlků. Pejsci, kteří nebyli nijak inteligentní, okamžitě tanka obklíčili ze všech stran a snažili se svůj aktuální cíl roztrhat na cucky, aby se co nejrychleji mohli přesunout k další oběti. Ostatních hráčů si vůbec nevšímali! Trochu se mi ulevilo. Obával jsem se, že tyto stvůry ovládali vylepšení imitátoři a že budeme muset několikrát zemřít, než je překonáme, ale všechno šlo jako po másle. Nebýt jejich vyšších levelů, v podstatě bychom si jich ani nevšimli.

„Taková štěňata jste lovili s Kornikem?“ rozhodl jsem se oslovit Fleitu, která vedle mě toporně stála jak zmrazená. Chtěl jsem ji popíchnout k nějaké aktivitě, když jsem půl minuty po začátku bitvy pochopil, že nám krokovlci moc neublíží. Podle jejích doširoka roztažených zorniček mi bylo jasné, že sledovat výpravu v televizi a osobně se jedné takové účastnit jsou velmi odlišné záležitosti. Okolo dívky se objevovala jedna zlatavá záře za druhou, která celému okolí oznamovala, že zombie získala něco, co je každému hráči nejmilejší – další level. Fleita s námi byla ve skupině, a proto ze zabitých krokovlků na levelu 300 získávala malý, ale vytrvalý přísun zkušeností. Na levelu 12 nebylo na vyšší level potřeba mnoho.

„A-ano…“

„Tak proč tu jen tak stojíš? Na místo, připravit a běž! Nevzal jsem tě s sebou, aby sis užívala příjemného počasí. Pomoz nám.“

Při deváté vlně potvor jsem i já obdržel požehnání ve formě nového levelu. Nyní jsem šamanem na 117. levelu. Naháním svým nepřátelům hrůzu. Minimálně tak dlouho, dokud mě někdo jednou nebo dvakrát netrefí…

„No tohle!“ zařval jeden z Clutzerových kluků, který byl určen pro sbírání kořisti. Evolett se snažil smlouvat o část kořisti, ale já si stál pevně za svým a trval jsem na tom, že veškerou kořist získá můj klan. Evolettovi jsem věnoval lístek na První zabití, nikdo nemluvil o tom, že bude mít nárok ještě na kořist. A jak praxe ukázala, rozhodl jsem se naprosto správně… „Jaká je šance, že z nich získáme něco takového?“

„Tohle asi bude patřit tobě, Mahane,“ ušklíbl se Clutzer a nabídl mi packu. „Kdysi jsi mi ukázal podobný předmět… Co myslíš, máme pokračovat?“

Získán předmět: Krokovlčí packa.

Popis: Před sto tisíci lety, dávno před tím, než se v Barlioně objevili lidé, vládli světu krutí a náladoví Pavoučí páni, kteří svou mocí ovládli zbytek ras. Po obrovské potopě Pavoučí páni zmizeli a ostatní rasy se snažily zapomenout na tisíce let strávených v jejich područí. Ale v hloubi Volných plání stále existuje kult uctívačů těchto pánů a patriarchové tohoto kultu sní o přivedení Pavoučích pánů zpět a uvržení našeho světa do bolesti a strachu. Zastavte tento kult, než bude příliš pozdě. K získání dalších instrukcí navštivte císaře Malabaru.

Typ úkolu: legendární. Omezení levelu: pouze hráči na levelu 100 a vyšším. Omezení skupiny: nejméně dvacet hráčů. Odměna: skryto.

Varování: tento předmět bude zničen, pokud během tohoto pokusu nedokončíte jeskyni Skrooj. Tento předmět bude zničen, pokud…

„Věřili byste tomu? Právě nám dali omezení,“ pronesl zamyšleně Evolett a hleděl na vlastnosti mého nového přírůstku. Bylo by hloupé něco skrývat před hráčem, kterého jsem do naší skupiny sám pozval, a proto jsem všechny přítomné nechal, ať si packu prohlédnou. „Teď musíme tu jeskyni projít na první pokus. Víš, Mahane, rychle se stáváš neúnosně žádoucím hráčem pro jakýkoliv klan!“

„Ten můj mi naprosto stačí, díky. Pokud mě někdo potřebuje, může mě bez okolků navštívit. Zatím jsem nikoho neodmítl. Kromě toho jsem měl v plánu touto jeskyní stejně projít najednou, takže nějaká packa na mých plánech nic nemění. Co se týká úkolu,“ otočil jsem se ke Clutzerovi, „nikdo nikam neodchází, dokud všichni naši bojovníci nedosáhnou průměrného levelu 200. Úkol není opakovací. Máme na jeho splnění pouze jeden pokus. Jakmile si budeme myslet, že obě skupiny dokážou bez problému spolupracovat, použijeme Oko nebo Packu. Do té doby na ně ale můžete zapomenout. A stejně – teď se soustřeďme na naši aktuální práci…“

„Krokovlci se začínají objevovat,“ oznámil nám jeden z bojovníků. „Podle odpočtu se po hodině každý zabitý krokovlk objeví znovu.“

„V tom případě je kuřpauza u konce!“ promluvil jsem nahlas a nahnal hráče zpět do práce. „Evolette, Magdey – během půlhodiny musíme dojít až k těm skalám. Dejme se do práce!“

Pokračovali jsme dál v zajeté rutině. Evolettovi bojovníci na sebe přilákali skupinu krokovlků, Magdey a jeho kluci se postarali o posily a obě skupiny krokovlků velmi rychle umíraly. Posbírali jsme kořist a šli vpřed. Další skupina, další posily a další kořist. Skupina, posily, kořist. Skupina, posily, ještě více posil a více kořisti. A další level…

„Vedou tam tři cesty. Kterou se máme vydat?“ zeptal se jeden z lupičů, který, pokud jsem to správně pochopil, zastával roli průzkumníka. I přes můj rozkaz pohybovat se co nejrychleji jsme na dosažení vysoké skalnaté hory, kterou vývojáři přetvořili na kamenné bludiště, potřebovali hodinu a půl. V jednu chvíli jsme totiž přitáhli pozornost čtyř skupin krokovlků najednou a během boje s nimi jsme přišli o polovinu bojovníků. Zatímco jsme zabíjeli zbytek stvůr, oživovali padlé spolubojovníky a znovu na ně kouzlili bonusy, začala se objevovat skupina krokovlků, kterou jsme zabili dříve. Proto jsme se celou skupinou museli probojovat znovu. Ty bestie nás totiž větřily na dálku. Bylo to ale lepší než pokračovat vpřed, zatímco nám na paty dýchají skupiny hladových krokovlků.

„Půjdeme středem,“ rozhodl jsem, protože se Magdey s Evolettem podívali na mě, jako bych měl snad u sebe mapu celé jeskyně!

„Drangu, Ustare,“ rozkázal Magdey, „prozkoumejte cestu před námi.“

„Mahane,“ oslovila mě zajíkavě Fleita, která v tuto chvíli už měla level 67. „Možná…“

„Magdey, počkej!“ zavolal jsem a podíval se na dívku, jejíž rozpaky každou sekundou rostly. „Fleito, cítíš něco?“

„Já… ano… ne… no, víš, ten pravý průchod…“

„Co s ním?“ zatlačil jsem na ni? Bohužel jsem sám vůbec nic necítil. Vypadá to, že má kapsle tuto předtuchu zablokovala. Nebo jsem se stal k předtuchám netečným, už nejsem šamanem, kterým jsem kdysi býval, a mé předtuchy zmizely…

„Jen to, že když se podívám na prostřední a levý vchod, necítím nic než nudu. Ale když se kouknu na pravý vchod… Prostě se ve mně objeví pocit, jako by se mi něco otáčelo v hrudi a musím popadat dech… Je to normální? Měla bych zajít za doktorem?“

„Ne, to je v pořádku. Právě tohle jsou předtuchy. Ještě musíme zjistit, jestli ti předtucha říká, aby ses tou cestou nevydávala, nebo jestli je to ta správná cesta.“

„Proč se to děje?“

„Protože sis vybrala třídu, která pracuje s pocity a emocemi. Vývojáři do hry přidali nejrůznější herní mechaniky, které nám dovolují rozhodovat se, jak se v daných situacích zachovat. Funguje to ale jenom v souvislosti s herními situacemi. Předtuchy jsou při interakci s ostatními hráči naprosto hluché. A kromě toho mi jiná šamanka řekla, že jakmile překročíš level 100, systém začne vytvářet falešné předtuchy, které se tě snaží svést ze správné cesty.“

„To se teď děje tobě?“

„No, vždyť víš, že příští dva měsíce nemůžu nic dělat. Všechny moje šamanské schopnosti jsou zablokované. Na to zapomeň. Otestujeme tvou předtuchu – vydáme se pravým vchodem!“

Fleitina předtucha nezklamala. Zklamalo nás jen to, jak jsme si ji vyložili. Když dívka řekla, že při pohledu na pravý vchod popadá dech, musíte být pravým, no, šamanem, abyste celou skupinu poslali tudy.

Průchod se klikatil, ale bludiště nepřipomínal. Vypadal spíš jako nezastřešená jeskyně či kaňon. Ano, cesta se opravdu klikatila jako had, ale ani jednou jsme nenarazili na křižovatku. Vše bylo jasně dané a jednoduché, dokud… dokud jsem si neuvědomil, že náhlá předtucha mé studentky přeci jen předznamenávala nebezpečí.

Deset hráčů z Clutzerovy skupiny kráčelo před námi. Rozhodli jsme se, že pokud se v této kamenné džungli nacházejí stvůry, raději zaútočí na bezbranné hráče na nízkém levelu, protože Evolettových bojovníků na vysokých levelech by si ani nemusely všimnout. Nápad zněl logicky, a proto ho nikdo nezpochybnil až do chvíle, kdy došlo k nejhoršímu.

V Barlioně může být hráč ochromen nejdéle hodinu. No, hráč může být tak dlouho i zamrazen, oslepen, paralyzován… Ve zkratce může být hráči až na jednu hodinu zamezen volný pohyb po herním světě. Pokud doba ochromení překročí hodinu, hráč získá po jejím uplynutí dočasnou ochranu před dalšími podobnými stavy, aby se mohl vyprostit z nezáviděníhodné situace. Existují však výjimky. Jako příklad si vezměme hráče, který se jde projít, uklouzne, spadne, a když se probudí, zjistí, že spadl do průrvy. Všude okolo něj jsou strmé skály, nemá k dispozici žádný teleportační svitek a na zprávy mu nikdo neodpovídá. Co může dělat? Sedět a čekat, než se do hry připojí jeho kamarádi, aby mu přinesli teleportační svitek do nejbližšího města? Co když nemá ve hře žádné kamarády? Bude muset prosit na fóru, aby mu svitek koupil někdo cizí? Vždyť mu mohou naúčtovat tak vysokou cenu, že zůstane úplně bez peněz… V takové situaci se nešťastný hráč zachová následovně: zůstane na jednom místě po dobu osmi hodin, ani o píď se nepohne a automaticky se mu nabídne tlačítko: „uvíznutá postava“. Jakmile hráč tlačítko zmáčkne, hra ho přenese na nejbližší hřbitov, aniž by komukoli musel zaplatit byť jeden měďák.

Takže…

Bylo dobře, že naše výpravě byla tak početná a mohli jsme se roztáhnout do dlouhého zástupu. Naopak škoda byla, že Evolettovi bojovníci na vysokém levelu šli ihned za Clutzerovým předvojem.

S každým krokem vpřed na mou duši padala větší tíha. Na jednu stranu jsem věděl, že mé šamanské schopnosti byly zablokovány, a to včetně předtuch. Proto bych technicky neměl v tuto chvíli cítit vůbec nic. Na druhou stranu… chvíli před katastrofou jsem se zastavil, jako bych v tom místě najednou zapustil kořeny, a ihned jsem si uvědomil, že se blíží velký problém.

„Všichni zpět!“ zakřičel jsem a zopakoval varování i do kanálu výpravy. Otočil jsem se, popadl Fleitu za ruku a táhl ji zpět směrem, ze kterého jsme přišli. Deset sekund. Přesně tolik jsem si dával, abychom se dostali ven… Kdybych jen naslouchal sám sobě už dřív…

Spěchal jsem, probíjel se zmatenými hráči a najednou zpoza mě zařičel ohlušující řev. Zničehonic nás obklopil ohromný mrak prachu, který se normálně v Barlioně neobjevuje, a nalepil se na všechny hráče. Bylo velmi složité skrze něj cokoli vidět. Přesto jsem se však prodíral dál a ani na sekundu nezastavoval. Plně jsem se poddal svým pocitům, které na mě křičely, abych běžel dál …

Řev za mnou zesiloval a kanál výpravy se plnil nadávkami. Cítil jsem, že někdo běží vedle mě, ale v mraku prachu bylo složité říct, o koho šlo. Naprosto přesně jsem však věděl, že musím bez odpočinku sprintovat tři sta metrů, které jsme urazili.

„Co to bylo?“ zamumlala Fleita, když jsem jí do krku vlil elixír energie. Posledních sto metrů jsem musel dívku nést na ramenou, protože se stala tak trochu mrtvou vahou. Dívčino nedávné a rychlé zvýšení levelů jí neumožnilo zvýšit si Výdrž, a proto jí energie klesala velmi rychle.

„Past,“ odpověděl jsem jí polohlasem, hleděl na tabulku výpravy a jen silou vůle zadržel v krku nadávky. Výprava byla stále naživu. Skutečně všichni žili. Z 93 hráčů, kteří do jeskyně vstoupili, nezemřel ani jeden. Jediný problém byl v tom, že z kaňonu se podařilo uprchnout jen dvaatřiceti lidem. Zbytek byl pohřben pod sutí a kameny. Prvních tři sta metrů pravého průchodu už neexistovalo. Stěny padly na zem jako domeček z karet a držely pod sebou většinu našich hráčů.

„Je tu příliš těsno, než abychom dokázali vyčarovat portál,“ stěžovali si hráči v kanálu výpravy. „Ať nás kouzelníci teleportují ven.“

„Clutzere,“ promluvil jsem na jediného velitele výprav, který vyvázl ven. Magdey a Evolett leželi mezi ostatními pod sutí. „Teleportujte je k nám.“

„Utvořte kruh!“ Lupiče jsem nemusel žádat dvakrát a okamžitě se dal do přípravy na teleport. Mezi třiceti dvěma hráči, kterým se podařilo uprchnout, byli čtyři kouzelníci, proto můžeme utvořit dostatečný teleportační kruh. Pro toto kouzlo nám však úplně stačili tři kouzelníci.

„V této jeskyni nemůžeme vyčarovat teleport!“ oznámil jediný přeživší z Evolettovy skupiny.

„Co to říká?“ Clutzer přeletěl pohledem ze mě na své kouzelníky a pak s úsměvem dodal: „Neměli jsme chodit pravým vchodem, co?“

Beze slova jsem kývnul, vytáhl amulet a zavolal Barsině:

„Barso, potřebujeme tvou pomoc. Sežeň mi co nejdřív tři pořádné kouzelníky. Budou mít za úkol teleportovat hráče na svou pozici.“

„Koho budou teleportovat?“

„Začneme s Magd… vlastně ne. Ať nejdříve teleportují Drangandira Všímavého,“ předal jsem jí jméno jednoho našeho průzkumníka, kterému se přezdívalo Drang. Nebyl důvod se něčeho obávat. Kouzelníci teleportují hráče pryč z jeskyně, ten se sám teleportuje ke vchodu a přidá se k nám. Ačkoli… Rozhodl jsem se raději postupovat obezřetně. Vřel ve mně další pocit a já se rozhodl vzít jej okamžitě v potaz.

„Rozumím. Dej mi pět minut.“

Hráč Drangandir opustil skupinu výpravy. Aby se mohl hráč vrátit, musíte skupinu složit znovu.

„Co to sakra je?!“ zanadával Drang do kanálu klanu. „Nechce mě to pustit zpátky do jeskyně!“

„Barso, nechte toho, ihned!“ zavolal jsem druidce. „Když hráč z jeskyně odejde, už se do ní nemůže znovu vrátit. Musím to dobře promyslet.“

„Za dvacet minut se začnou objevovat krokovlci,“ oznámil Clutzer a nahlížel do zříceniny, která byla dříve průchodem. „Co budeme dělat?“

„Můžeme k nám teleportovat Anastarii,“ odpověděl jsem, ačkoli jsem tušil, co mi kouzelníci oznámí. Teleportace zvnějšku dovnitř je jistě v této jeskyni zablokovaná taky.

„Teleportace nefunguje!“ potvrdili mou předtuchu. Teď už začínala celá situace vypadat opravdu bídně…

* * *

„… asi tak nějak to v tuto chvíli vypadá,“ ukončil jsem rychlý brífink a odložil amulet. Zavolal jsem Stacey, přidal do konferenčního hovoru stále zasypaného Evoletta s Magdeym a kromě nich ještě Clutzera. Náš malý sněm nyní přemýšlel, jak pokračovat dál. Popsal jsem, v jaké situaci se nacházíme, a zmlkl jsem, protože jsem nevěděl, co víc říct. Abychom mohli pokračovat v průchodu touto jeskyní, je nutné nejdříve zpod sutin osvobodit spoluhráče. Musíme zároveň mít na paměti, že když hráč zmizí z jeskyně, hra automaticky hráče vyhodí i ze skupiny výpravy. A abychom ho znovu přibrali mezi sebe, museli bychom jeskyní projít znovu od začátku. Tohle bylo pro první průchody jeskyněmi naprosto normální, ale přesto to v našem případě nebylo možné. Omezovala nás krokovlčí packa. Kdybych začal skládat výpravu znovu, packa by zmizela a o to jsem vážně nestál.

„Nemůžeš třeba do výpravy přijmout jiného hráče?“ zeptala se Anastaria.

„Teleporty nefungují,“ odpověděl Restan, jeden z našich kouzelníků. „Když se o teleport pokusíme, objeví se zpráva, že je teleportování zablokováno, protože jde o první pokus, a navíc i kvůli pacce…“

„Kolika lidem se podařilo uniknout?“

„Třiceti dvěma, většina z nich nemá level ani 180.“

„V tom případě nemáš na výběr, Mahane. Musíš výpravu znovu složit,“ přednesla svůj názor Anastaria. „Uvědomuju si, že o packu nechceš přijít, ale… Tohle je přesně důvod, proč má Fénix pravidlo, že se kořist ze stvůr sbírá až po dokončení jeskyně. Možnost, že klan přijde o velmi cenný předmět, přináší velký psychologický tlak.“

„Já bych to risknul a vydal se dál,“ navrhl Clutzer. „Výpravu můžeme opětovně složit kdykoli. Dostali jsme se docela daleko a můžeme přinejmenším zjistit, co na nás čeká ve zbylých průchodech.“

„To nemá smysl,“ přerušila ihned Anastaria lupiče. „Jakmile znovu poskládáme skupinu, jeskyně se vygeneruje znovu a totožná past na nás může čekat v jiném průchodu.“

„Souhlasím s Anastarií,“ řekl Evolett. „Pokračovat dál s třiceti slabými hráči nedává smysl, Mahane. Velice rád bych se k tobě připojil na ten úkol z packy, ale v tomto případě ho budeš muset obětovat. Odejít z jeskyně je to samé jako opustit skupinu, a ty…“

„Proč jsi ukončil hovor?“ podíval se na mě překvapeně Clutzer sedící vedle mě.

„Protože mluvili hlouposti. Rozhodně výpravu nezačnu od začátku. Packu si chci nechat.“

Dane, co se stalo? dostihla mě Staceyina mentální zpráva.

Zkusím si packu nechat… Mám jeden nápad, jen si ho potřebuji promyslet.

Přesně proto tě miluju! Nikdy se nevzdáváš! Hodně štěstí!

Po chvíli přemýšlení jsem zaťal pěsti a do kanálu výpravy poslal zprávu:

„Bojovníci, všichni vidíme, co se stalo. Nemáme jinou možnost než vykopat uvězněné hráče, nebo je úplně zahrabat. Buď vás zachráníme, nebo zabijeme a oživíme. Potřebuji hráče, kteří dokážou oživovat, a pak i ty, co se umí ohánět krumpáčem. Ostatní si mohou odpočinout. Naše výprava bude pokračovat zítra v devět ráno. Ti, kteří jsou zasypaní, musí zůstat na místě, jinak bude naše snaha zbytečná…“

„Vykopat je?“ zeptal se Clutzer, který sledoval, jak z batohu vytahuji dlouho zapomenutý krumpáč.

„Nebo je zaházet tak, aby zemřeli,“ potvrdil jsem jeho slova a přistoupil ke kamenům. „Musíme doufat, že se tyto kameny dají rozbít.“

Nápřah, úder…

Nápřah, úder…

Jakmile krumpáč narazil do kamene, objevila se sprška jisker, která mě zasypala, a mně nezbylo nic jiného než zavřít oči. Každý náraz jisker mi snížil zdraví o 5 %, ale díkybohu mě Kalmira, naše jediná přeživší léčitelka, během práce uzdravovala. Samozřejmě tu byla ještě Fleita, ale její duchové na mne příliš neúčinkovali. To je jasné, jak asi může léčit hráč na 67. levelu, který má na sobě vybavení pro 12. level? A to nezmiňuji, že má k dispozici pouze nejnižšího ducha léčení…

Nápřah, úder…

Nápřah, úder…

Kromě mě měl s sebou krumpáč jen jediný nezasypaný hráč. Díkybohu měl profesi hornictví. Nemluvím samozřejmě o nikom jiném než o Clutzerovi. Jak mi vysvětlil, krumpáč si schoval jako památku na těžké začátky. Ostatní hráči nám nemohli nijak pomáhat. Zkušenost ukázala, že hornictví není příliš oblíbenou profesí mezi hráči, kteří se zaměřili na procházení jeskyněmi. Chtěl jsem Anastarii požádat, aby našemu klanu ukázala své statistiky. Kromě mnoha dokončených jeskyní si Stacey dokázala zvýšit bylinkářství až na úroveň 400. Možná si myslíte, že je tato specializace pro bojovnici v jeskyních úplně zbytečná, ale když v jeskyni narazíte na vzácnou květinu, kterou můžete v aukci prodat za deset až dvacet tisíc zlatých, získáte lekci o tom, jak užitečné mohou být obvykle přehlížené schopnosti. Nikdy nevíte, co se vám může hodit…

Nápřah, úder…

Nápřah, úder…

Hornictví jsem měl na 65. úrovni a krumpáč, který jsem dostal kdysi od Rina, mi přidával +1 úroveň. Celkem jsem měl tedy 66. Ten prťavec mi vážně přirostl k srdci. Měl bych ho někdy navštívit. Pokud se nepletu, blíží se den otevřených dveří dolu Pryke. Trpaslík si mě jistě nepamatuje (proč by si imitátor měl uchovávat vzpomínky na trestance, kteří z dolu odešli?), ale přesto by mi nevadilo se tam vrátit. Mohl bych té situace využít a ukázat Fleitě, kde začínala má složitá cesta šamana…

Nápřah, úder…

Nápřah, úder…

A hned po Pryku se půjdu podívat na vlky… Komu záleží na tom, že mám tunu nedokončených úkolů. Tenhle konkrétní postupný úkol jsem prostě chtěl splnit. Šedá smrt a její vlčata byli první skutečný úkol, který jsem při hraní této postavy obdržel, a proto bych ho neměl déle odkládat. Co kdyby se nějaký šílený hráč rozhodl vlky zabít? Musel bych zase čekat… A k tomu jistě nedojde!

Nápřah, úder…

Nápřah, úder…

Stejně bych ten blbý seznam měl vzít a…

Hráčka Kalmira vás chce oživit. Přijímáte?

„Tři jsme vykopali a dalších dvanáct oživili,“ oznámila mi Fleita novinky. „Hele, učiteli, proč odpočíváte? Co jste mi to říkal? Vzpomínáte si? Nevím proč, ale ta vaše fráze se mi vyryla do paměti: ‚Na místo, připravit a běž!‘ Vždyť jste sem nepřišel, abyste si užíval hezkého počasí.“

„Ty malá otravo,“ zamumlal jsem, vstal ze země a vydal se zpět ke kamenům. Můj poslední úder krumpáčem vedl k dalšímu sesuvu, který zabil hráče dole a mě velice nepříjemně klepnul po hlavě. Rozhlédl jsem se a díval se, jak se všichni hráči srocují uvnitř propadlého průchodu, protože krokovlci, které jsme zabili, se již znovu objevili. „Jak mám teď asi pokračovat ve tvém učení? Kornik by mě zmrskal a vyhodil, kdybych na něj takhle promluvil.“

„Právě proto jsem si vybrala vás,“ usmála se dívka. „Kromě toho nejste goblin…“

Popravdě jsem dost riskoval, když jsem rozhodl, že hráče zasypeme. I přes skutečnost, že jsme v jedné skupině a proto jsem jim nemohl ublížit, padající kameny mohly být chápány jako zranění ostatních hráčů a mohly mě poslat zpět do dolu k trochu delšímu „odpočinku“. Měli jsme štěstí. Hra rozhodla, že jsme s Clutzerem nepřekročili stanovená pravidla. Nebýt té packy, nikdy bych se k tomu riskantnímu kroku neodhodlal. Vlastní kůže je pro mě přece jen cennější…

Posunul jsem si držení krumpáče a znovu přistoupil ke kamenům. Čekala na nás spousta práce a museli jsme zachránit mnoho lidí.

Výkop trval dalších dvanáct hodin, proto jsme byli nuceni posunout pokračování výpravy o celých šestnáct hodin. S Clutzerem už jsme spali ve stoje. Ne, zpátky do dolu skutečně nechci. Ta neskutečná monotónnost kopání by mě zabila.

„Co teď? Že bychom se vydali středem?“ podíval se na mě sžíravě Clutzer. „Nebo máš nějaké další nápady?“

„Vlastně mám,“ odpověděl jsem mu. „Budeme pokračovat pravým průchodem.“

„Cože?“ obrátili se na mě všichni tři vedoucí výprav.

„Pravý průchod je skoro celý zničený. Můžeme téměř říct, že skoro už ani žádný pravý průchod neexistuje. Dá se velice dobře předpokládat, že cokoli z něj zbylo, bude obsahovat stejnou past, na kterou jsme narazili tady. Proto uděláme následující: pošleme vpřed skupinu obětí, ty spustí další část pasti, pak je vykopeme a postupně zjistíme, kam nás tento průchod dovede. Vždyť nemáme garantováno, že jsou zbylé dva průchody plné růží a čokolády. Půjdeme dál tudy.“

Jak jsem předpokládal, zbylá část pravého průchodu obsahovala tu samou past. Navíc se past aktivovala jen tehdy, když do další části vstoupila více než polovina hráčů naší výpravy a část, která se zřítila, byla přesně polovinou vzdálenosti, kterou urazil první hráč, jak jsme zjistili při prvním testu. Jelikož jsme poprvé dorazili jen na začátek kamenné džungle, propadlo se pouze několik desítek metrů.

„Teď už víme, co musíme dělat.“ Promluvil jsem si s veliteli výprav hned po té, co se při testování pasti nenechal zasypat jediný hráč. Vysvětlil jsem jim svůj nápad. „Kdo z nás je nejrychlejší?“

„Nejrychlejší byl Drang, ale ten je pryč… Ustar je druhý nejrychlejší, ale je o dost pomalejší než Drang.“

„Na tom nezáleží. Důležité je, aby doběhl až na konec průchodu, ale nevystoupil z něj.“

„Co když tu past zablokuje?“ zeptal se okamžitě Clutzer.

„Nebo spustí nějakou další,“ odvětil jsem. „Uděláme to stejně jako předtím. Nejdříve spustíme past a pak uvidíme, co se stane. Řekni Ustarovi, ať se dá do běhu…“

Náš další pokus proběhnout kamenným labyrintem se ukázal být daleko efektivnější. Jediný háček tkvěl v tom, že do průchodu museli vejít všichni hráči. Zdi se prostě odmítaly zbořit. Pohrával jsem si s myšlenkou posílat na druhý konec sedm set metrů vzdáleného průchodu (jak nám Ustar oznámil) jednoho hráče za druhým, ale po chvíli jsem ji zavrhl. Kdo mohl vědět, jaké další pasti si pro nás vývojáři připravili. Pokud necháme spadnout zdi, můžeme zničit i všechno ostatní. Někdy prostě ničení funguje nejlépe.

„Vykopejte nás.“ Jakmile se prach usadil, kanál výpravy oživl zprávami, které byly čím dál veselejší. Hráči si všimli, že po pádu zdí je nyní pravý průchod úplně zničený. Můžeme bez problémů projít dál. Ale nejdříve se Clutzer a já musíme dát do práce a pokračování výpravy se posune o další den.

+5 Síla, +21 Hornictví, +3 Obratnost a +3 Výdrž – takové přírůstky mi přineslo dvoudenní máchání krumpáčem. Několikrát mi energie klesla až na nulu a já si musel udělat přestávku, abych vypil elixír energie. Několikrát mě léčitelé oživovali, protože mě po zásahu krumpáčem do kamene zasypal zbytek zdí. Jednou za námi přiběhla skupina krokovlků, kteří vyčenichali Ustara. Lupič se rozhodl, že se půjde podívat, co na nás čekalo v dalších průchodech, ale přecenil úroveň své neviditelnosti. Místo toho, aby pokojně zemřel a počkal, až ho půjdeme oživit, tento, hmm, nedočkavec přivedl krokovlky k naší skupině. Dokázali jsme je porazit jen díky tomu, že jsem se rozhodl nejdříve vyhrabat Evolettovy válečníky a léčitele, ale v boji padla celá polovina výpravy včetně mě. Naštěstí jsme to zvládli, ačkoli Magdey slíbil, že Ustar tímto přichází o kořist nejen z aktuální jeskyně, ale i z několika následujících. Se vším všudy jsme měli za sebou složité dva dny. Je dobře, že se odpočet Altamedy po vstupu do jeskyně zastavil. Hra mi laskavě dovolila užít si aktuální úkol…

„Chápu dobře, že se musíme dostat na tamten ostrov?“ zeptal se Clutzer, když se pohodlně opřel o balvan vedle mě. Právě jsme osvobodili posledního hráče z kamenného vězení a rozhodli, kdy budeme ve výpravě za dobytím jeskyně Skrooj pokračovat. Zítra v devět ráno. „A je tamta nádhera naším cílem?“

Těsně za koncem kamenné pasti, kterou jsme bezohledně zničili, leželo obrovské jezero. Možná to bylo moře. Modré, vlnící se… Spolu s písčitou pláží se podobalo ideálnímu místu pro strávení dovolené. Asi pět set metrů od pláže se ve vodě rozkládal malý ostrov, jehož velkou část zabírala věž. Slovo věž však příliš nelichotilo epické stavbě, která se táhla do pětisetmetrové výšky a téměř se dotýkala oblohy. Pokud by zničehonic spadla, vytvořila by mezi ostrovem a pevnou zemí most. Koruna majestátní věže byla zakryta neustále vířící podivnou hmotou, která připomínala Geranikovy stíny. Nebo temný bouřkový mrak. Záleží na tom, co jste chtěli vidět.

„Jo,“ potvrdil jsem Clutzerův tip.

„Obloha je plná ptáků. Ve vodě plavou podivné blýskající se stíny… Že by příbuzní našich drahých krokovlků, kterým se víc zalíbila voda? Co myslíš, kolik z nás přežije přeplavání na ostrov? Mimochodem, nemám schopnost potápění.“

„Ta moje vydrží jen na 18 minut… Naše možnosti si projdeme, až se zítra ráno všichni vrátí.“

„Dobrá, tak tedy zítra,“ pronesl Clutzer. Zahleděl se zároveň se mnou přes rozlehlé jezero, pak si povzdechl, jeho postava začala být průhledná a přímo před mýma očima zmizel.

Já jsem jen zalapal po dechu a bojoval s náhlým přívalem paniky, který mě pohltil. Vězeň se právě odpojil do reality. Odhlásil se ze hry jako normální hráč, který se Barliony nabažil a rozhodl se chvíli si doma odpočinout.

Co se to sakra stalo?

4. kapitola

Návrat do Farsteadu

Mahane, mám k tobě prosbu. Nikomu neříkej, co jsi právě viděl. Nikomu. Ani Ericovi, ani Leitovi, ani Plintovi a rozhodně ne Anastarii. Už tak strašně moc riskuju, když jsem se před tebou odhlásil ze hry. Až se vrátím, nijak nenaznačuj, že víš, že mě propustili. Všichni ostatní si musí myslet, že jsem stále vězněm jako vy. Promiň, ale nic víc ti říct nemůžu. Nad mou hlavou visí tolik dohod o nezveřejňování informací, že se z toho snad zblázním. Odhlásit se před tebou a poslat tenhle dopis „o ničem“ byla jediná mezírka, kterou jsem objevil, abych ti mohl říct, co se děje. Mysli… pořádně se zamysli, proč jsem to udělal… Jedno prořeknutí se, jeden špatný pohyb, který naznačí, že o mně víš, a jsem v tom až po uši…                

Clutzerův dopis přišel přesně minutu po jeho odhlášení se ze hry. Pročítal jsem si ho znovu a znovu, hledal i ta nejmenší vodítka, ale nedokázal jsem pochopit, co se děje. Tohle prostě není možné. To se mi snad zdá. Jistě se brzy probudím, povím lupiči o svém podivném snu a oba se tomu od srdce zasmějeme. Jednoduše jsem nedokázal pochopit, co se právě stalo. Vězňům není dovoleno odhlašovat se do reality. To je jasně dané základní pravidlo. To, co se před chvílí událo, musí být nějaká hloupost.

Horečně jsem se snažil vzpomenout si na vše, co jsem o lupiči věděl. Byl to zloděj, kterého za katr poslali kvůli krádeži Mony Lisy, jak mi řekl. Částka, kterou musel zaplatit, aby ho pustili na svobodu, činila dvacet dva milionů zlatých… I kdyby byl nejlepším vedoucím výprav celé Barliony, za tři měsíce, co jsem odešel z Beatwicku, by takovou částku nedokázal dát dohromady. I kdyby se mu však podařilo pohádkovou sumu nastřádat, jak se dostal ven z rehabilitačního centra? Nurris ve svém dopise psal, že po odkroucení si dlouhého uvěznění v Barlioně na vězně čeká ještě rehabilitační fáze! Kdy si na ni Clutzer vyhradil čas? Vždyť byl celou dobu se mnou! Vážně mě to poznání srazilo na kolena. Potkali jsme se před třemi měsíci a já jsem zaplatil spoustu peněz za to, aby všem třem klukům zmizely červené čelenky. V té chvíli byl Clutzer rozhodně ještě vězněm, jinak by mě herold obvinil z toho, že jsem jej přivolal bezdůvodně. A teď mi Clutzer zničehonic vykládá, že je svobodný a nemusí žít s dluhem dvaadvaceti milionů zlatých…

Stacey? Nedokázal jsem si pomoci a zavolal Anastarii. Potřeboval jsem odpověď a nikdo jiný než ona mi ji nebyl schopen dát.

Tuto postavu nemůžete nyní kontaktovat. Anastaria je aktuálně odpojená ze hry.

Sakra! Dvakrát sakra!

„Taková je situace, no,“ zaslechl jsem zezadu lupičův hlas, který mě vystrašil. „Musíme zítra brzo vstávat. Půjdu se už natáhnout. I ty by sis měl odpočinout, umýt se a seškrábat ze sebe ten prach. Chce to pořádný odpočinek, než se zítra pustíme do těch potvor ve vodě. Zvlášť když jsme tolik dní strávili kopáním.“

Clutzer se choval, jako by se nic nestalo. Nicméně mrtvolně vážný pohled jeho očí mi napovídal, že byl pod neskutečným stresem. Pozoroval mě, zda se mi podaří udržet jeho tajemství.

„Máš pravdu. Odpočinek vážně potřebujeme,“ odpověděl jsem opatrně a vyndal z batohu stan. „Pomůžeš mi ho postavit?“

Ať už byl Clutzer kýmkoli, odhalil mi něco, na co bych sám nikdy nepřišel. Kdyby se lupič vrátil až ráno, mohl jsem se v jeho nepřítomnosti poptat ostatních, ale ze hry odešel přesně na tak dlouhou dobu, jakou mi zabralo přečtení dopisu a zamyšlení se nad tím, jak na něj zareagovat. Zrovna teď mi můj druhý velitel výprav pomáhal postavit stan a potichu si pískal jakousi písničku. Musím se pořádně zamyslet. Je dobře, že Anastaria nebyla ve hře, jelikož mě Clutzer žádal, abych o jeho situaci s nikým nemluvil. Včetně jí. Asi prostě raději zapomenu, že jsem něco viděl.

Ale kdo to teda je?

Nemohl jsem té noci usnout. Spánek dnes v noci prostě nepřicházel, ať už jsem se otočil jakkoli či se všemožně modlil ke zdravotnímu vybavení kapsle, které mě mělo uspat. Clutzerovo tajemství pobíhalo mou hlavou sem a tam a postupně formovalo následující obrázek:

Clutzer je zaměstnancem Korporace. Přesněji je člověkem, kterého si najali, aby dělal… co? Ať už byla jeho práce jakákoli, měla spojitost se mnou. Jinak by se lupič nikdy neodvážil k tak velkému riziku. Sakra… Potřebuji víc informací. Co když se mýlím a Clutzer nemá s Korporací vůbec nic společného? Kde v tom případě přišel ke dvaadvaceti milionům? A proč dělá se vším takové tajnosti?

Hodiny ukazovaly dvě ráno a já nebyl ani v nejmenším unavený. Když mě konečně přestalo bavit pozorovat stěny a střechu stanu, vyšel jsem z něj do noci a postavil se k temnému jezeru. Na obloze vyšly dva měsíce a osvětlily okolí. V šeru, které se sneslo na jezero, jsem nezahlédl ani jednoho pterodaktyla, kteří nad jezerem celé odpoledne poletovali. Obloha mě nyní nezajímala, protože hlubina jezera nabízela ke sledování ohromující světelnou show. Jako by všechny podvodní stvůry v noci světélkovaly. Obrovští blýskající se žraloci pomalu a vznešeně pluli podél pobřeží, menší potvůrky, které připomínaly chobotničky, mezi žraloky rychle proplouvaly a školky malých rybek se shromažďovaly velmi blízko břehu. Jistě proto, aby se držely mimo dosah žraloků. Nádhera toho všeho byla prostě nepopsatelná. Nedokázal jsem odolat, převtělil se do dračí podoby a vyletěl vysoko nad jezero, abych si na památku vyfotil několik obrázků.

Jakmile jsem v křídlech ucítil první závan větru, myšlenky na Clutzera se vypařily. Létání vždy fascinovalo mou mysl. Temná obloha, temná voda, zářící stvůry – co by mohlo být lepšího?

Zranění: modrokřídlí kousnutí.

Znenadání něco nepěkně přerušilo můj požitek z letu a já jsem ucítil, že mě neviditelná síla táhne k vodní hladině. Vlastně to žádná síla nebyla. Jednoduše jsem z nějakého důvodu byl najednou daleko těžší než před chvílí. Podle systémové zprávy mě ožužlávala jakási potvora. Dal jsem do mávání křídly více sil a podařilo se mi otočit krkem natolik, abych si dohlédl na záda. Bylo by lepší, kdybych to neudělal. Jakmile jsem se ohlédl, před očima mi neskutečnou rychlostí přeběhla chlupatá modrá potvora a zakouzlila na mě Slepotu. Naštěstí mi oslepila jen jedno oko, ale i to mě dost zmátlo. Bolest jsem cítil tak pronikavě, že jsem zařval, vystřelil přímo vpřed a začal se točit okolo osy letu. Bylo to složité, protože se mi křídla podlamovala, ale přesto jsem letěl vpřed šíleným tempem. Bylo mi jasné, že pokud modrokřídláka ze zad neshodím, sní mě zaživa a všechny mé plány na udržení packy zmizí v zapomnění v Léthé***. Packu do Léthé… to zní věrohodně.

Zranění: rána.

Ještě že jsem si upravil nastavení oznámení. Vždyť nezáleželo na tom, kolik bodů zranění jsem utržil. Jsem naživu a to je to hlavní. Dokud má tabulka nezešedne, jsem na tom dobře. Právě proto jsem si nedávno měnil nastavení tak, aby oznámení zmiňovalo jen to, co se děje, a vynechalo čísla. Díky tomu oznámení nezakrývalo velkou část obrazovky. Na ergonomii by nikdo neměl zapomínat!

Rána byla velice silná. Dokonce natolik silná, že jsem prvních pár sekund jen sledoval příchozí systémové zprávy a uvažoval nad nastavením, jako by se nic jiného nedělo. Záporné bonusy Ochromení, Ohlušení, Závrať a pět dalších podobných účinků narušilo můj smysl pro objektivitu. Kdybych byl šamanem, mohl bych vyvolat několik elementálů očištění a malého bastarda rychle vyřídit. Zrovna teď však budu muset pět minut čekat, než záporné bonusy vyprší.

Ačkoli… Vůbec se mi nechtělo čekat.

Šaman má tři ruce…

… a na zádech křídlo.

A svým horkým dechem…

… zapaluje svíce.

Návrat do normálního stavu jsem pocítil jako elektrický šok. Projela mnou vlna rozkoše a bolesti, až jsem se prohnul, mé pracky se třásly a doslova o sekundu později se objevil průhledný závěs, který mě odděloval od světa okolo. Najednou se mi vrátil čich, sluch a objevilo se i vědomí, že ležím na ostrově těsně vedle věže. Vedle mě ležela na zemi mrtvola 300 levelového modrokřídláka.

Zdraví vězelo hluboko v červených číslech, proto jsem intuitivně vyvolal elementála léčení a rozhlédl se okolo. Mezi jezerem a úpatím věže se rozprostíralo jen deset metrů písečného břehu, proto bylo obrovské štěstí, že jsme nespadli do…

Já jsem vyvolal elementála léčení?

Novina byla tak ohromující, že jsem si sedl na ocas a podložil hlavu křídly. Vždyť něco takového se nemá dít. Šamanské schopnosti mám mít zablokované přímo v samotném programu hry a nic, co jsem právě provedl, se nedá nazvat hackováním. Nikdo na mě již neútočil, proto jsem otevřel záznam a začal studovat, co se vlastně stalo.

3:24:01 Použito kouzlo Oheň očištění.

3:24:01 Odstraněny záporné bonusy Ochromení, Ohlušení…

3:24:12 Použito kouzlo Oheň léčení.

3:24:12 Zvýšení úrovně draka…

3:24:12 Úroveň draka dosáhla svého aktuálního maxima.

Oheň… Ohnivá kouzla… Otevřel jsem vlastnosti své postavy a podíval se na řádek s úrovní draka. Dosáhl jsem desáté úrovně. Pokud bych chtěl pokračovat výš, musím navštívit Renoxe. To je všechno skvělé, ale já pořád nechápu, jak se mi ta kouzla podařilo vyčarovat! Vždyť to nejsou elementálové!

„Mahane, kde jsi?“ Napsal Clutzer do kanálu. Ať už byl kýmkoli, bál se o mě. Na druhou stranu se však může taky jen obávat, že někomu právě prozrazuju jeho tajemství. No, pro tuhle chvíli na jeho záležitosti zapomenu. Až budu mít dost času, přijdu všemu na kloub a potrestám viníky. Teď jsem rád, že mi lupič pomáhá utřídit si myšlenky. Jsem na ostrově, na který musí naše skupina zítra přeletět. Pokud se mi podaří vypořádat se s modráky, nemusíme se zamýšlet nad vodními potvorami a já všechny přenesu vzduchem. Na desáté úrovni jsem mohl zůstat drakem po dobu 100 minut. To by mělo být dost času na to, abych přeletěl s polovinou hráčů. Na ostrov se tedy dostaneme za dva dny.

„Na ostrově. Dělám tu průzkum,“ odpověděl jsem mu do kanálu. „Slož stan, prosím. Nechci tím ráno mařit čas.“

„Jo, jasně. Ale jak ses tam dostal?“

„Vzduchem. Zapomínáš, že jsem něco jako drak. Trochu se tu porozhlédnu. Třeba najdu něco zajímavého.“

O patnáct minut později jsem pochopil, že věž nemá dveře. Převtělil jsem se zpět do lidské podoby a zareptal nad tím, že se zkušenosti ze zabití modrokřídláka připsaly jen do úrovně draka. Prošel jsem několikrát okolo věže, ale nevšiml jsem si žádného vstupu. Chyběly dveře, okna, střílny. Byla to prostě celistvá kulatá kamenná věž o průměru přibližně sedmdesát metrů. Stojí za to zmínit i tu vířící mlhu u vrcholku věže. Mlha na mou přítomnost na ostrově nijak nereagovala, ale pro jistotu jsem ji po očku sledoval.

„Co jsi našel?“ zajímal se znovu Clutzer. Ze všech bojovníků jsme zůstali přihlášení jen my dva. Ostatní se odhlásili ze hry. Proto jsme si mohli psát v kanálu výpravy, jako by to byl náš soukromý kanál.

„Nic. Věž bez vchodů, bez oken, vysoká jak prase a to je všechno.“

„Zkusil jsi vyletět k vrcholku? Třeba vstup ze země nevidíš.“

Hmm… To je ale skvělý nápad! Proměnil jsem se znovu do dračí podoby a snažil se letět okolo věže co nejblíže. Kroužil jsem těsně kolem a každou obrátkou jsem směřoval výš.

Okna jsem si málem nevšiml. Když jsem vyletěl do třísetmetrové výšky, úkosem jsem pozoroval mlhu, ke které jsem se čím dál víc přibližoval. Moje přítomnost ji nezajímala. Kdybych se jí dotkl, nejspíš by mě čekalo zjištění, že se rozhodně nejedná o přátelskou mlhu. Aspoň mi to naznačoval můj zlověstný pocit.

Zlehka jsem přistál na okenním parapetu a vnitřně poděkoval Patriarchovi za to, že mě naučil létat. Křídlem jsem rozrazil okenice a nezamyslel se nad možnými následky. Ozval se zvuk rozbíjeného skla a okno se zároveň s rámem zřítilo do věže, jen aby odhalilo spirálovité schodiště okolo vnitřní zdi. A kromě schodiště další věž… Tato vnitřní věž byla tak úzká, že připomínala jehlu. V průměru měla pouze třicet metrů, ale byla pokryta okny a dveřmi na místech, která byla podle mého názoru jen velmi složitě přístupná. Ale to nevadí, asi předbíhám…

Od vnější zdi k vnitřní věži vedlo několik mostů. Mosty byly v nejrůznějších výškách. Vnitřní věž se navíc neustále otáčela okolo své osy. Postupně se dveře na vnitřní věži přibližovaly a zase vzdalovaly mostům. Zajímavý počin jistě bláznivého architekta, co víc na to říct?

„Mahane, mlha začíná klesat. Buď opatrný…“

Vystrčil jsem hlavu oknem ven a podíval se vzhůru. K rozhodnutí vyskočit z okna a letět až k zemi jako kámen jsem dospěl téměř okamžitě. Vzdálenost mezi oknem, ze kterého jsem vyhlédl, a mlhou byla v době mého seskoku pouze deset metrů. Ve chvíli, kdy jsem okno rozbil, bych musel za mlhou vyletět o dalších sto metrů výš. Mlha se ke mně snažila velmi rychle přiblížit. Eluna se nade mnou však smilovala. K zemi jsem měl tři sta metrů, a proto jsem se rozhodl nemávat křídly a na chvíli si užít pocit volného pádu.

„Pokud jsi ta padající tečka, měl bys možná mávat křídly trochu rychleji. Vypadá to, že jsi někoho probudil!“

Vzhlédl jsem, zanadával, odmlčel se a znovu zanadával. Okolo mě prolétal s ohlušujícím hvízdotem vítr a křídla se třepala. Mlha však nezůstávala pozadu. Těžce popsatelná hmota pokračovala v mém pronásledování a od mého ocasu si udržovala konstantní vzdálenost dvaceti metrů. Neměl jsem nejmenší zájem se s hmotou blíže seznámit, a proto jsem jemně roztáhl křídla a začal pád kontrolovat. Nechtěl jsem totiž narazit na zem. (Jsem to ale líný drak! Nechce se mi vůbec nic!)

Asi padesát metrů nad zemí jsem konečně roztáhl křídla naplno, náhle změnil směr a rozletěl se od věže pryč. Spoléhal jsem se na 30% zvýšení rychlosti letu z mého vylepšeného brnění. Systém zrádně nezmínil možnost použití Dračího dechu, a proto jsem neměl jak s mlhou bojovat. Doufal jsem jen, že je nějakým způsobem spojená s věží a nebude mě hnát moc daleko. V opačném případě bych byl bezmocný.

„Mahane, mlha tě pořád sleduje. Pozor, něco k tobě přilétá z pěti hodin. Hlavně nenapodob Ustara, nechci umřít…“

Mlha pořád míří za mnou? Sakra! Do prdele! Podíval jsem se směrem, který Clutzer zmínil, a použil jsem ještě horší nadávku. Raketovou rychlostí a s ušima staženýma k hlavě ke mně mířil další modrokřídlák. Stejně jako jeho brácha měl level 300 a byl podobně chlupatý a modrý, ačkoli to ve tmě nebylo možné říct s jistotou.

Mlha za mnou nezpomalovala. Spíš jsem začal mít pocit, že se ke mně pomalinku přibližuje a co nevidět mě pohltí. V hlavě se mi rozsvítilo a přišel jsem na jeden plán. Byl natolik extravagantní, až jsem si byl jistý, že prostě nemůže fungovat, ale neměl jsem na výběr. Ke Clutzerovi jsem mlhu a modráka přivést nemohl. Pokud bych zemřel, výprava by mohla pokračovat i beze mě. Pokud bychom však zemřeli oba, vracející se hráči by se objevili před vstupem do jeskyně a první pokus o dokončení jeskyně by byl minulostí. To určitě! Pokud musí někdo umřít, budu to já! Pusťte dramatickou hudbu!

Ocasem jsem upravil směr letu a otočil se přímo na modráka. Radostný křik mi málem propíchl uši a připsalo se mi několik záporných bonusů, ale já jsem zatnul zuby, nevšímal si bolesti a pokračoval v máchání křídly. Čtyřicet metrů… modrák už vytáhl drápy a připravoval se na mně přistát. Jeho červené oči sledovaly můj sebemenší pohyb a já si všiml, že mě jeho imitátor již považuje za mrtvého. Touha rozdrásat nenáviděného nepřítele mu z očí čišela tak evidentně, že jsem se musel velmi přemáhat, abych letěl dál. Narazím do něj! Dvacet metrů… Jasně jsem viděl sliny kapající z huby potvory, která mi letěla vstříc. Připadalo mi, že v procesoru jejího imitátora došlo už k mému sežrání a potvora se teď své sny snažila přenést do reality. Pět metrů… Rychlost, jakou jsme se vzájemně k sobě blížili, byla tak vysoká, že jsme každou chvíli zkracovali vzdálenost mezi námi o desítky metrů. Když jsme byli téměř u sebe, modrák roztáhl svá křídla jako padák, aby se zpomalil a mohl se mě zachytit. Potvora nechtěla ztratit tak šťavnatou kořist. Přesně jak jsem předpokládal…

Stáhl jsem křídla a vrhl se do volného pádu, který jsem srovnal až těsně nad hladinou jezera. Přišla mi spousta oznámení o přetěžování křídel a před očima se mi objevily i nějaké další záporné bonusy. Na chvíli jsem ztratil vědomí, ale ihned jsem se zase probral a let jsem zkorigoval, abych nezasáhl vodní hladinu.

„Clutzere?“ podařilo se mi napsat do kanálu. Neměl jsem čas otočit hlavu a zjistit, co se mi dělo za zády.

„Mlha nasála tu potvoru, trochu zpomalila, spolkla ho, ale už zase letí za tebou. Můžu se plést, ale zdá se mi, že se pohybuje pomaleji než předtím. V každém případě tě už nedohání.“

Nikdy se nedozvím, jakým zázrakem se mi podařilo uhnout čelistem žraloka, který vyskočil z jezera. Prostě jsem v jednu chvíli ucítil, že je se mnou amen, a myslel jsem si, že mě mlha dohnala. Pokud bych udržoval stejnou trajektorii, zachytily by mě řady velkých zubů, které chtěly napodobit Charybdu**** a pozřít další oběť. V případě, že bych letěl rovně, neměl bych šanci se zubům vyhnout… Ale přesto mi přišlo úžasné, že tahle jezerní obluda nezářila jako zbytek ryb, jako by byla připravená na chytání modráků a hráčů. Zajímalo by mě, jestli se tu dá létat na gryfech…

„O jednu rybku míň,“ ozval se ihned Clutzer. „Mlha ho sežrala. A zvětšuje se… Pozor! Na deseti hodinách!“

Z rozmaru vývojářů se další modrák rozhodl během noci poletovat okolím a třeba se kouknout na podivnou stvůru létající po temné obloze téhle oblasti. No nic, uchýlíme se ještě jednou k našemu vyzkoušenému plánu…

Mlhu jsem postupně nakrmil dalšími sedmi modráky a třemi žraloky, kteří z vody dokázali vyskakovat až do výše deseti metrů. Z dračí formy už mi zbývalo jen deset minut, když mi Clutzer poslal zprávu:

„Zrovna teď skočila další rybka do mlhy, protože si z ní chtěla ukousnout sousto. Do vody se nevrátila. Mlha se zastavila. Jako by se nažrala… Mahane, pokud nikdo jiný věž nehlídá, nechtěl by ses zaletět podívat, co je uvnitř?“

Ostrov ležel jen sto metrů ode mě. Párkrát jsem máchl křídly, dosedl na písek a proměnil se do lidské podoby. Energie mi klesla skoro na nulu a celé tělo mě bolelo. Ztěžka jsem oddechoval a v hlavě jsem měl jen jediné přání – trochu se vyspat. Vytáhl jsem elixír energie a vlil si ho bez hltání rovnou do krku. Tekutina věděla, kam míří, a já neměl sílu zdržovat se zbytečnostmi, jako je polykání.

Elixír mi navrátil fyzickou sílu, ale nedokázal odbourat mentální únavu. Vůbec se mi nechtělo změnit se zase v draka a letět se podívat do věže. Na to bych potřeboval úplně jiný elixír. Ani ten by mi však příliš nepomohl, protože alkohol nefunguje v Barlioně tak, jak by měl. Vývojáři a administrátoři se snaží mezi hráče zavést zdravý životní styl. I přesto jsem však Clutzera naprosto chápal. Jednal jako pravý velitel výpravy. Zatímco boss jeskyně tráví, není vůbec špatný nápad porozhlédnout se po jeho pokladech, ať víme, co a jak. Další podobná šance už nemusí přijít… Nebýt surovin, které jsem potřeboval na výrobu Karmadontovy šachovnice, nezvedl bych ani prst. Ale připadalo mi, že mnou Clutzer tak trochu manipuluje, abych udělal věci, které chce mít hotové.

Jakmile jsem doletěl k oknu, okamžitě jsem se vrátil do lidské podoby. Nebyl dobrý nápad vyplýtvat několik cenných minut, které mi v dračí formě zbývaly, na to, abych se rozhlédl po věži. Vnitřní věž stále rotovala, ale nyní jsem se mohl zamyslet nad spirálovitým schodištěm, které se táhlo po vnitřní straně zdi vnější věže. Schody vedly pouze mezi dvěma mosty umístěnými v různé výšce. Mosty se táhly až k otáčející se věži. Začínal jsem překážku chápat: kdesi dole byl přece jen vstup a nejspíš i dveře do vnitřní věže. V ní je potřeba vystoupat několik pater, vyjít na most, pokračovat po schodišti vzhůru k dalšímu mostu a vrátit se do rotující věže. Pak je potřeba tento postup opakovat až do chvíle, než dosáhneme vrcholku věže. Ze svého místa jsem neviděl, co tam na nás čeká, ale na své úrovni jsem si všiml několika dalších oken. To znamená, že někdo potřeboval, aby v této výšce do věže svítilo světlo, aby… No jasně! Nebylo by moc hezké, kdybych se někomu vloupal do příbytku, a proto jsem se změnil do dračí podoby a vystoupal mezi dvěma věžemi výš. Všechny manuály Barliony tvrdí, že hráči nemohou sami od sebe létat. K letu je potřeba využít zvířata. Nicméně o dracích v manuálu nepadlo jediné slovo, a proto předpokládám, že žádná pravidla nepřekračuju. Však je to má jeskyně a můžu se v ní chovat, jak uznám za vhodné!

Za pouhou minutu jsem vystoupal o dalších padesát metrů, které mě dělily od vrcholku věže. Zbývalo jen přeskákat z mostu na most a z bidýlka na bidýlko, protože tu nebylo dost prostoru k roztažení křídel. Když jsem konečně vyskočil až nahoru, přivítal mě pohled na tři otevřené truhly…

Získán úspěch!

To je švindl!

První průchod jeskyní Skrooj.

+20 % ke všem vykopaným surovinám.

Zpráva pro hráče: Za pět měsíců budete přenesen na audienci s císařem. Můžete si k sobě přibrat dva společníky. Musíte jim během pěti měsíců předat pozvánku. Pozvánky si můžete vyzvednout v kterékoli pobočce banky Barliona.

Získán level…

Objevilo se dvanáct oznámení o získaném levelu a před očima mi všechny prosvištěly jako rychlík. Vůbec jsem si jich nevšímal. Celé mé soustředění se zaměřilo na tři truhly, které byly až po okraj naplněné drahokamy, hroudami zlata, platinou a několika diadémy. Podle toho, co mi Ishni pověděla, na mě v jeskyni měly čekat kompletní suroviny pro vyrobení Karmadontovy šachovnice. Další kořist však nezmínila. Na co jsem to teda narazil?

„Chápeš, doufám, že pokud se teď kluci vrátí a neobdrží vlastní úspěch, budou chtít tvoji hlavu? Mimochodem, právě jsem postoupil o deset levelů, takže díky! Našel jsi drahokamy?“

„Jo,“ odpověděl jsem a skryl jsem kanál, abych mohl v klidu vyprázdnit všechny truhly. Právě teď jsem měl v batohu 260 míst a každé místo dokázalo pobrat 40 jednotek surovin. V tomto ohledu se vývojáři vzdálili od reality, aby vyšli hráčům aspoň trochu vstříc. Ačkoli byl můj batoh z poloviny plný, podařilo se mi do něj veškerou kořist vměstnat. Pokud bych to nedokázal, můj zvěřinec, který nyní proplouval pokladnicemi plnými zlata, by se nepopsatelně rozzuřil. Mimochodem, hromádky malachitu, lazuritu, mramoru a dalších drahokamů, se kterými se pracuje na nižších úrovních, jsem mohl rovnou poslat Leitovi, aby je uskladnil v hradu. Zbytkem se prohrabu osobně…

Když jsem do batohu narval i pár zbylých předmětů (aniž bych se zastavil u vlastností diadémů), vytáhl jsem poštovní schránku, napsal dopis svému pokladníkovi a připojil dvanáct hromádek drahokamů. V poště se nemůže uskladnit více než 60 předmětů, což je limitace herního světa, ale systém hromádku považuje za jeden předmět. I to je velmi příjemné…

Tento hráč není právě teď ve hře. Dopis bude doručen později.

Zpráva byla natolik neočekávaná a přitom šokující, že jsem nedokázal zareagovat na to, že se okolo mě na vrcholku věže objevili tři červenoocí lidé, kteří mě ignorovali a s výkřikem přiběhli k prázdným truhlám. Na chvíli se u nich zastavili, opět zařvali jako šílenci, otočili se na mě a odhalili ostré zuby… Barliona pro mě na dvanáct hodin přestala existovat, protože jsem byl poslán na nejbližší hřbitov.

Poslední myšlenka, která mi proletěla šednoucím vědomím, zněla: I ty, Brute?

Vítej zpět ve světě živých! zazněl mi v hlavě Anastariin hlas, jakmile jsem se objevil zpátky v Barlioně. Evolett je na tebe hrozně naštvaný, protože jsi mu neumožnil dokončit jeskyni!

Stacey! Leite je volný! vybrebtl jsem první myšlenku, která mi proletěla hlavou, ale rozhodl jsem se nezmínit Clutzera. Ten mi dal jasně najevo, že již není vězněm, proto jeho případ vyřeším později. Ale s Leitem šlo o něco jiného. Byl to náš pokladník, měl plný přístup ke klanovým trezorům a nyní se ukázalo, že není tím, za koho se vydává… Osobně se mi tyto novinky vůbec nelíbily. Co když se ukáže, že všechny peníze zmizely? Jistě, kryje mě dohoda, ale schopný právník v ní jistě najde nějakou skulinu! Víc než kdy jindy jsem právě teď potřeboval Staceyinu pomoc. Byla chytrá jako liška a já jsem se naopak cítil naprosto zmatený a nevěděl jsem, co dělat. Nakonec jsem se rozhodl, že pokud v tomto světě mohu někomu důvěřovat, je to Anastaria.

Co tím myslíš? Počkej, za chvíli tě nechám teleportovat do Altamedy, ať si můžeme normálně promluvit! Leite je tu taky. Navrhuju, aby se k naší konverzaci připojil. Dej mi pět minut, abych sehnala kouzelníky…

Posadil jsem se na kameny ohraničující hřbitov a znovu se pokusil zamyslet nad vším, co se v poslední době dělo. Všichni ostatní hráči měli na rozhodování celých dvanáct hodin, ale má dvanáctihodinová pauza utekla jak lusknutím prstů.

Takže!

Clutzer a Leite jsou volní. Dávalo smysl, že je volný i Eric. Proč taky ne? Částka pro prominutí trestu u Leita a Erica byla patnáct, respektive deset milionů zlatých, proto…

Počkat!

Po Leitovi požadovali pouze 15 milionů! Co když… Ale ne, žádné peníze z klanového účtu nezmizely… Ačkoli můj pokladník vydělával přibližně milion měsíčně. Stacey, kde jsi s těmi mágy?

Dane, tys mě úplně rozhodil! objevila se mi v hlavě Staceyina zpráva, jako by mě slyšela. Vždyť tě můžu přivolat sama! Vydrž chvíli. Teleportuju se do Altamedy a přitáhnu tě k sobě. Leite tam už je… Dej mi deset sekund.

Vaše druhá polovička si vás přeje přesunout k sobě. Přijímáte?

„… A tak se věci mají,“ dokončil Leite svou zpověď a provinile se na mě díval. Nevěděl jsem, zda je vhodné, abych se začal smát a radovat. Důležité bylo to, že mě můj pokladník ani v nejmenším nezradil. Naopak se dostal do takové pozice, že byl nyní připoután k našemu klanu. Ale ani tak se mi nelíbilo, že se k takovému manévru uchýlil sám, aniž by mi řekl o pomoc…

Když jsem válečníkovi umožnil najmout jeho ženu, byl stále ještě vězněm. Tou dobou, jak jsem správně odhadl, vydělával okolo milionu zlatých za měsíc. Přičteme-li výdělek jeho ženy, celkový měsíční příjem domácnosti činil 1,5 milionu. A v té chvíli se Leite rozhodl vzít si od banky Barliona půjčku a konečně si zajistit svobodu. Prostě si chtěl se svou ženou čas od času vyjít i pod reálnou oblohou a navíc jeho dítě o dost povyrostlo. Půjčku mu schválili a za propuštění zaplatil před třemi dny. Každý den chodil na sezení podle plánu dohodnutého s rehabilitačním centrem. Jelikož byl válečník v Barlioně pouhých 18 měsíců, jeho doba rehabilitace trvala jen dva týdny. Právě včera byl na posledním terapeutickém sezení a… Když jsem se ho zeptal, proč si nepůjčil peníze od klanu nebo ode mne, Leite jen zavrtěl hlavou a zamumlal něco v tom smyslu, že to mělo být překvapení. Je velké riziko, vysvětlil, když je odsouzenec pokladníkem a neustále hrozí, že by mohl kdykoli skončit zpátky v dole. Jelikož měsíční platba za jeho půjčku činila necelých 1,5 milionu (tak drakonický je úvěr na půjčky herních kreditů), bude nyní dělat vše, aby vylepšil finanční situaci klanu. Dá se říct, že je nyní motivovaný až po uši…

„Měli bychom varovat Erica a Clutzera, aby si s námi promluvili, než provedou něco podobného,“ řekl jsem Stacey a kývl směrem na dveře, kterými Leite právě odešel z místnosti. „Ta zpráva mě dost šokovala.“

„To bych řekla… Udělal dost zoufalý krok. Půjčka, rehabilitační terapie, tvá nedůvěra… Viděl jsi úkol z obrů?“

„Ne, ještě ne. Neměl jsem vůbec čas. Podíváme se na něj? I když… Měla jsi pravdu. Následující písmena básně už známe. Poslala jsi někoho, aby zkontroloval souřadnice?“

„Nejen že jsem někoho poslala, ale našla jsem i vstup,“ usmála se dívka a užívala si užaslý výraz mé tváře. „Nyní zbývá jen vyrobit zelené a modré jezdce a je to. Klíč k hrobce budeme mít v hrsti…“

„Tys ho našla?“ vykřikl jsem a zatočila se mi hlava. „A to jsi čekala tak dlouho, než jsi mi to řekla?“

„Proto jsem se tě ptala na ty obry! Přesné souřadnice vstupu jsem obdržela teprve před šesti hodinami. Zatímco sis odpykával smrt, sama jsem na ty souřadnice přiletěla a zkontrolovala jejich správnost. Posílám ti souřadnice, video a část aktualizované mapy. Vstup je přímo tady…“

Asi dvě stě kilometrů od Sintany a téměř na hranici Malabaru s Kartossem se hluboko v horách Elmy nacházela malá náhorní plošina. Plošina byla před zraky hráčů neustále zakryta mlhou. Nedostal se tam nikdo, kdo nevěděl, že se sráz hory s pyšným jménem Kaltarnix v mlze najednou narovnává. Náhorní plošina skutečně nebyla rozlehlá. Byla to prostě jen kulatá placka o průměru padesáti metrů, která se tiskla k boku hory na dohled jejího vrcholu. Jakmile se kamera natáčející prostředí pohnula blíž k hoře, zaostřila na obrysy dveří. Na dveřích byl vyryt nápis: Karmadont.

„Tři hodiny jsem se snažila všemi možnými i nemožnými způsoby dostat dovnitř. Kopáči na vysoké úrovni se snažili vyhodit dveře, zdi okolo či plošinu do povětří. Snažila jsem se dveřmi projít za pomoci kouzelníků. Nic nepomohlo. Nedokázali jsme ze dveří odštípnout ani kousek. Vstup dovnitř je prostě zablokovaný přímo v systému a dá se otevřít pouze klíčem, který se skládá ze šesti figurek Karmadontovy šachovnice. To jsou celé manželčiny novinky. Ne, počkat, to je lež. Ještě jsem se s Nashlazar učila, jak bojovat v podobě sirény. Koukni, co na to říkáš?“

Anastaria se proměnilo v sirénu a já jsem jen zalapal po dechu. Dívčino celé tělo… tedy sirénino celé tělo bylo zakryto blýskajícím se brněním, které snižovalo zranění o 40 %.

„Páni,“ podařilo se mi vyslovit.

„Přesně! Teď jsem… Ale to počká. Dane, dovolíš mi vrátit se ke dveřím, že jo? Klíč je klíč, ale já prostě chci ještě vyzkoušet pár triků. Mám jednoho známého zloděje, který má neuvěřitelně vysokou úroveň páčení zámků. Ráda bych, aby se na to místo šel podívat. Kdo ví, třeba se mu to podaří…“

„Jasně, jasně,“ vyblekotal jsem. Nevím proč, ale poslední dobou mám celkem problém vymýšlet vhodné odpovědi. Měl bych se toho zlozvyku zbavit.

„V tom případě se uvidíme později,“ Anastaria mě políbila, vykouzlila portál a před odchodem mi připomněla: „Zítra se asi na týden odhlásím do reality. Zkus během mé nepřítomnosti Barlionu nezničit. Mám ji docela ráda.“

Dong! Obdržel jste 433 nových zpráv. Chcete si je přečíst?

Svezl jsem se na svůj houpací trůn, zavřel oči a zavrčel – jak má někdo pokojně žít, když ho pořád otravují nějací lidé? Kdo mě potřebuje zrovna teď? A na co?

„Seznámíš mě s…“ „Dáš mi…“ „Půjčíš mi…“ „Seznámíš mě s…“ „Přijmeš mě…“ No jasně… Ale jak poslední dopis překonal filtry příchozí pošty? Ještě jednou jsem si ho přečetl a zazubil jsem se: „Přyjmy mně do tvojeho klanu. Budu nejšilnějším hráčem, jakého máž. Znyčím všechni ost…“ Aha, takže filtry nedokázaly rozpoznat gramatické chyby. Jistě to jsou chyby napsané schválně, aby dopis prošel filtry a mezi ostatními dopisy něčím vyčníval. Barliona gramatické chyby sama od sebe opravovala. Vždyť žádný hráč nepsal většinu dopisů ručně. Prostě se zamyslel nad tím, co by chtěl napsat, a systém z jeho myšlenek vytáhl slova a poskládal je do formy dopisu. Abyste v Barlioně napsali něco gramaticky špatně, musíte vyřešit celkem dost problémů. Je potřeba si koupit drahý papír, napsat text ručně s použitím svých kaligrafických schopností, potvrdit, že chyby skutečně myslíte vážně… Je dobře, že mi Barsa vysvětlila všechny podrobnosti a detaily o hráčích Barliony. Dopis bych jinak bezmyšlenkovitě smazal. Malý zázrak jsem přeposlal Barse a téměř jsem dokončil roztřídění laviny dopisů, když jsem dospěl k psaní s docela pompézními slovy v předmětu: Důvěrné psaní pro hlavu klanu Legend Barliony od hlavy klanu Nav.

No to se na to podívejme! Důvěrné psaní pro hlavu klanu! Zajímá mě, co ode mě ten Gnum Zlomyslný chce? Jméno mi zní povědomě.

Ahoj, Mahane!

Omluv honosná slova v předmětu, ale jinak by imitátor mohl tento dopis odfiltrovat. Možná si na to nepamatuješ, ale nedávno jsme se setkali. Povídá se, že prý potřebuješ umělce, který pracuje s císařskými surovinami. Hned ze začátku zmíním, že se nesnažím přidat k tvému klanu. O to nemám zájem. Mám zájem o uzavření dohody: ty mi pošleš hromádku císařské oceli a další suroviny ze seznamu, který jsem přiložil k dopisu, a já ti na oplátku z nich vyrobím něco, co se bude do tvého hradu hodit. Má jediná podmínka je ta, že nebudeme uzavírat smlouvu. Vše bude zaštiťovat pouze vzájemná důvěra. Pokud jsem podvodník, přijdeš o hromádku cenné suroviny. V případě, že mluvím pravdu, získáš něco hodnotného, aniž bys musel zaplatit za mou práci. Rozhodni se, šamane!

Nedávno jsme se setkali? Popravdě jsem přemýšlel nad lidmi, se kterými jsem se během několika posledních dnů potkal, ale jméno Gnuma Zlomyslného mezi nimi nefigurovalo. Takže je to vyřešeno – prostě jen další podvodník, který se ze mě snaží vymámit něco cenného. Proč se snažit dokázat svou pravdomluvnost normálními ingoty zlata nebo oceli? Tento jde přímo po císařské oceli! Koho zajímá, že pro práci s tímto materiálem musíš mít ve své profesi aspoň 400. úroveň? Prostě pošli suroviny a bude hotovo! Tito hráči mě už vážně nebaví…

Přestože jsem si byl dobře vědom, že bych to neměl dělat, napsal jsem Gnumovi odpověď:

Zdravím!

Přijít o takové množství surovin kvůli šílené nabídce od hráče, se kterým jsem se nesetkal, pokud mě nešálí paměť, je prostě přehnané. Dokaž mi, že jsi této důvěry hoden…

Ze začátku, když se spustil příval dopisů žádajících suroviny, jsem se poctivě lidí ptal, na co suroviny potřebují a co od nich získám. Devadesát devět procent žebráků mi neodpovědělo a jen jeden z tisíce mi nabídl něco, co by se klanu mohlo hodit. Nakonec jsem na tyto zprávy přestal odpovídat a nastavil spamový filtr tak, aby je odchytával. Ale Gnumovi se povedlo filtrem projít. No dobrá, uvidíme, co mi může nabídnout.

„Fleito, kde jsi?“ zavolal jsem na svou učednici, jakmile jsem dokončil rozdělení příchozí pošty. Nechtělo se mi sedět v hradu ani začít pracovat na válečných ještěrech, přestože byl vstup do hrobky již nalezen. Proto jsem se rozhodl odcestovat do dolu Pryke a pak do Farsteadu.

„Já? Jsem zrovna v jednom kole. Evolett mě pozval do svého hradu. Nikdy neuvěříš tomu, co ti teď řeknu. Dostala jsem pozvánku do Temné legie! A ne jen jako rekrut, udělali ze mě rovnou nájezdníka! Nyní jsem nájezdnicí Temné legie! To mi nikdo neuvěří!“

„Aha… Je, hmm, je tam někde náhodou Evolett?“ Když jsem Fleitu vzal s námi do jeskyně, ani na moment jsem nezapochyboval, že si s ní kněz ve volném čase promluví, aby zjistil, co je ta holka zač, jaký máme mezi sebou vztah, a nabídnul jí pozici ve svém klanu. Po Anastarii byl Evolett druhou osobou, které jsem důvěřoval (asi tak ze 60 %) a to bylo postaveno na vzájemně prospěšné spolupráci. Proto jsem neměl nic proti tomu, aby se Fleita připojila k Temné legii. Překvapilo mě jen to, že by šamanku na 67. levelu ihned pasoval do hodnosti nájezdníka. Pokud jsem si vzpomínal, Evolett platil nájezdníkům plat, i když nechodili do jeskyní. Z mého pohledu si tu holku tímhle způsobem „koupil“. Vždyť je to pořád jen studentka. Co když ji hra do sebe vtáhne, ona přeruší studia, opustí reálný svět a po hlavě se vrhne do Barliony? Mládí už bývá takové… Opravdu doufám, že na ni rodiče dohlédnou, ale vůbec by neuškodilo, kdybych si s ní promluvil i já.

„Zrovna jsme na tréninkovém hřišti. Místní trenéři mi vysvětlili, že potřebuju dohnat levely, které jsem tak rychle získala. Proč jsi mě nevaroval, že se musím nejdřív zaměřit na schopnosti a teprve následně na levely? A ve zkratce je to vlastně celé tvoje chyba, protože jsi mě vzal na tu výpravu!“

„Pokud budeš pořád brečet,“ odsekl jsem, „už tě nikdy nikam nevezmu!“

„No já jsem ti vlastně chtěla poděkovat,“ ozvala se překvapivá odpověď, která se neshodovala se směrem, kterým mířila její předchozí slova. „Voláš mi kvůli něčemu? Jdeme někam?“

„Ano, chtěl jsem ti navrhnout, že navštívíme jedno místo,“ protahoval jsem svou řeč a rozhodl se, že do dolu Pryke nepůjdeme, tedy aspoň ne teď hned. „Ale vypadá to, že jsi zaneprázdněná. Můžeme tu cestu odložit.“

„Nejsem zaneprázdněná!“ vyhrkla dívka.

„V tom případě tě budu čekat za hodinu v Altamedě.“

„Ale… já nemám peníze na teleportační svitek…“

„Za hodinu tě nechám teleportovat, jen buď připravena,“ odpověděl jsem unaveně, zavěsil jsem a vytáhl další amulet. Minutu jsem ho pozoroval a rozhodoval se, co Evolettovi řeknu. V podstatě jsem mu chtěl dát peníze, které mu dlužím, omluvit se a… To je ono! Přesně to udělám…

„Mluvte!“

„Evolette, tady Mahan… Volám, abych se omluvil za to, co se událo v jeskyni Skrooj, a řekl ti, aby ses podíval do pošty. Můžeme si o tom všem detailně promluvit později.“

„Hmm…“ odpověděl po chvíli kněz zaujatě, což mě přimělo k úsměvu, a pokračoval jsem:

„To, co od tebe chci, je pořád to samé – chci, abychom pokračovali v našem partnerství. Skutečně se omlouvám za to, jakým způsobem dopadla naše výprava. Jen jsem se chtěl v noci proletět a podívat se, co nás čeká dál. Neplánoval jsem… No, přijmi prosím mou omluvu. Doufám, že tento incident nepoznamená naši budoucí spolupráci.“

„Hmm…“ ozvala se znovu výmluvná odpověď, která značila, že Evolett přemýšlí. A opravdu bylo o čem přemýšlet. Dopis, který jsem mu poslal, obsahoval i Krokovlčí packu – a to bez jakýchkoli dohod či závazků. Daroval jsem v podstatě cizímu člověku předmět, který jsem mohl Fénixu prodat za deset až patnáct milionů zlatých. Jsem to ale nepředvídatelný šaman…

„Doufám, že můžeme celou situaci nechat za námi. Co na to říkáš?“

„Ano,“ promluvil konečně Evolett. „Tohle jsem opravdu nečekal… Upřímně řečeno jsem ani na chvíli nezapochyboval, že mi zavoláš, ale tohle… neustále mě překvapuješ, šamane. Rád bych tě viděl u sebe v klanu.“

„Mám ještě jednu sobeckou otázku. Týká se Fleity,“ pokračoval jsem a ignoroval knězovu nabídku. „Máš s ní nějaké další plány, když jsi ji přivedl do svého klanu? Byl bych rád, aby byla dostupná, protože je mojí studentkou, i když neoficiálně. Ale pokud vím, nájezdníci Temné legie jsou dost vytížení lidé.“

„Jistě, musí se nejprve stát stejně dobrým šamanem, jako je její učitel, či dokonce ještě lepší. Obávám se však, že nemá šanci být lepší, než jsi ty. Nemám v plánu ji v tuto chvíli brát na výpravy. Jen ať se soustředí na studium. Tak je to mimochodem stanoveno v naší dohodě. Musí získat vysokoškolský titul. Nemám nejmenší zájem na tom, abych jí zkazil život. Proto prosím plánuj její výcvik v souladu s jejím studiem. Abych řekl pravdu, překvapuje mě, že Korporace umožnila hráči učit jiného hráče…“

„Nikdo k tomu nedal svolení, protože Fleita o něj nepožádala. Prostě se jen objevila a řekla mi, že se chce ode mě učit. Nemohl jsem jí říct ne.“

„Co o ní řekl průzkum?“

„Nikdy jsme ji nezkoumali.“ Nejdříve jsem nerozuměl, co má Evolett na mysli, ale když se kýžená pointa dostala do mé tvrdé lebky, dodal jsem: „Spolehl jsem se na svou předtuchu.“

„Jasně. Někoho na ni pošlu a až mi přinesou zprávu, přepošlu ti ji. Předtuchy jsou dobrá věc, ale když je ti nějaká osoba neustále na blízku a má přístup všude, kam máš přístup ty sám, musíš si být jistý, o koho jde.“

„Díky. Na zprávu se těším. Dobrá. Klaním se ti a na shledanou. Pokud se něco objeví, zavolej mi.“

Ti staří mazáci stojí pevně nohama na zemi. Nikdy by mě nenapadlo, abych si Fleitu proklepnul. Například jestli nebyla dříve členkou jiného klanu, jako třeba Dědiců titánů či Azurových draků. To, že jí zatím nebylo 18, neznamená, že je automaticky čistá jak lilie.

„Viltrie,“ přivolal jsem svého majordoma. „Jaký je aktuální stav hradního teleportu?“

„Portál byl aktivován dle rozkazu pana Leita. On i najal démona, aby zajišťoval…“

„Démona?“ přerušil jsem goblina. Pokud jsem věděl, démoni byli v Barlioně něco jako létající prasata – každý o nich slyšel, ale nikdo je ještě neviděl. Proto mě překvapilo, že by jeden z nich měl pracovat v mém hradě.

„Přesně tak. Démonická bytost zajišťuje proces teleportace. Tímto způsobem jsou prostředky hradu využívány daleko efektivněji.“

„A co ten démon od nás požaduje za svou práci?“

„Normální zlato, jelikož tato služba, kterou nám prokazuje, nepotřebuje žádné další výdaje z jeho strany. Můžu vás ujistit, že do chvíle, kdy počet teleportů nebude překračovat deset za minutu, dává daleko větší smysl platit démona, než zaměstnávat mágy, protože těm musíme zaplatit vždy, když pro nás něco udělají…“

„Chápu… Zajistěte prosím, aby byla má studentka teleportována do hradu a následně nás oba přesuňte na tyto souřadnice.“ Goblinovy jsem předal souřadnice Beatwicku.

„Omlouvám se, jen malé ujasnění. Je vaší studentkou zombie šamanka Fleita Prosincová?“

„Ano, tak zní její jméno. Zařiďte to!“

Goblin zmizel a já se zamračil na ikonku dopisu, která značila, že ode mě zase někdo něco chce. No dobrá, stejně mám teď chvíli čas. Můžu se podívat…

Důvěrné psaní pro hlavu klanu Legend Barliony od hlavy klanu Nav.

Zase Gnum Zlomyslný? To je ale tvrdohlavý kluk… Co za příběh vymyslel teď, aby mě zbavil drahých surovin?

Takže tys hned očekával podvod? Jsi si jistý, že jsem podvodník? Cha! Jsi to ale chamtivý šaman… Kam zmizel tvůj pocit pro dobrodružství a troufalost? No nic. V tom případě můžeš tento dopis přeposlat svému osobnímu asistentovi. Jsem příliš líný, abych se prokazoval někomu, kdo si je mým podvodem tak jistý. Nabízím své, samozřejmě nikoli levné služby v mnoha profesích… Jako příklad zde přidám popis jednoho z mých posledních výtvorů: Onyxoví chrliči (výzdoba hradu). Popis: za pomoci démonické esence se toto normální sousoší stalo kamennými ochránci… Je mi líto, ale nepošlu ti celý popis. Buď si jistý, že se ty potvůrky velmi vyvedly. Dokud nejsou aktivované, nedají se odlišit od normálních soch. A nemusí být aktivovány okamžitě, pokud si to nepřeješ. Mohou třeba čekat, až půjdou okolo nějací žebráci… Ale to je jen takový příklad. Kdybys je jen viděl, jak hrají v noci kostky… Říká se, že jeden z jejich majitelů z Azurových draků málem dostal infarkt, když je přistihl. Hodně štěstí, šamane!

Teď se Gnumovi konečně podařilo zaujmout mou zvědavost a zaujal ji velmi mocně… Chrliči by jako ochránci mého hradu vypadali velice dobře, a to i bez jakýchkoli obranných vlastností. Kdo by nechtěl vylepšit svůj hrad? Musel jsem do hradu přidat spoustu ozdob, aby se posunul na 25. úroveň, protože všechny ostatní prostory již byly vybudovány. Ten chlapík chce hromádku císařské oceli. Plánuje ty chrliče vyrobit ze železa? Nemají to být náhodou kamenné sochy? Nebo že by třeba ocel použil na rám? Hmm… Musím říct, že mě ten člověk skutečně zaujal. Mám co ztratit? Čtyřicet kusů císařské oceli? Když si spočítám, kolik jich máme v trezorech, tak by mě ta případná ztráta vlastně nezruinovala…

„Vaše žákyně, pane,“ objevil se vedle mě Viltrius, který držel Fleitu za ruku. Na dívku byl vskutku zajímavý pohled. Vypadalo to, že jí kluci z Temné legie věnovali speciální sadu vybavení připravenou pro zombie, protože má žačka nyní vypadala současně nádherně, extravagantně a odpudivě. Jen ty krvavé kosti, vytvarované do nárameníků, musely stát majlant…

„Díky. Mohl bys mi přinést tři hromádky císařské oceli, prosím?“ požádal jsem goblina.

„Na co potřebuješ ocel?“ zeptala se Fleita, když Viltrius bez dalších dotazů zmizel. „Chceš zase začít něco vyrábět?“

„Není pro mě,“ odpověděl jsem a snažil se udržet se v klidu. Evolett měl pravdu, věřit lidem je dobré, když si je pořádně proklepnete. Kdo mi například může vysvětlit, proč je tahle holka tak zvědavá?

„A kdo teda?“

„Co ti je po tom? Přestaň se ptát na hloupé otázky, Fleito! Jsi mou učednicí, nikoli členkou mého klanu! Proč se nezeptáš na něco třeba ohledně vyvolávání duchů?“

„No co. To je najednou problémů…“ vyprskla dívka a začala si ostentativně prohlížet strop. Zavrtěl jsem hlavou a zamyslel se nad tím, že hovořit k sedmnáctiletým, kteří se pokládají za dospělé, je velmi náročné. Raději jsem sepsal odpověď pro Gnuma:

To je přesně to, o čem jsem mluvil. Chtěl jsem aspoň nějaký popis toho, co dokážeš. Je nepředstavitelné, kolik podobných dopisů denně dostávám. Každý z pisatelů po mně něco chce – ten dřevo, jiný kámen či rudu a další ingoty. Když se jich zeptám, co dokážou vyrobit, jednoduše zmizí. U dopisu najdeš přiložené tři hromádky císařské oceli. Pokud jsou tví chrliči tak dobří, jak popisuješ, rád se s tebou setkám ve svém hradě. Pokud to dobře chápu, hledáš možnost, jak zvýšit úroveň své profese. Můj hrad může být ve tvých rukou, pokud bys ho chtěl vybavit.

To je ono! Jen se podíváme, co je ten Gnum zač! Poslal jsem mu několik hromádek navíc, aby z nich vyrobil další díla. Po hromádkách se mi bude stýskat, to je jasné, ale ten pokus stojí za to. Navíc jsem zmínil možnost zvýšení profese při práci na mém hradu. Potřebuji Altamedu dále rozvíjet. Stagnace není vůbec dobrá, ale za najímání si hráčů či NPC, aby tu práci vykonali, bych zaplatil celé jmění. Když už Gnum svou práci nabízí, stojí to za riziko. Mimochodem, ještě mi nepřišla zpráva od Sakase… Že by byl stále ještě v dole?

„Portál je připraven,“ objevil se vedle mě Viltrius. „Budete odcházet ihned?“

„Ano. Fleito, kolik máš dnes ještě času?“

„Nemám na dnešek žádné plány, takže… Můžeme hrát do půlnoci a pak uvidíme.“

„Skvěle. V tom případě ihned odlétáme – tady máš úkol.“ Otevřel jsem seznam svých úkolů a projel posuvníkem až dolů, kde na mě několik měsíců trpělivě čekal postupný úkol Poslední naděje (který jsem technicky dosud nezískal).

„Tak úkol ne,“ ušklíbl jsem se, protože mě systém informoval, že se nemůžu podělit o úkol, který vlastně zatím nemám. „Viltrie, doveď nás k portálu.“

„Úkol sem, úkol tam… přála bych si, aby ses konečně rozhodl,“ odfrkla si Fleita a nabídla svou dlaň majordomovi. Objevil se ostrý záblesk světla a poprvé jsem spatřil živého démona.

Démon byl vrásčitý jako starý muž, docela malý a červený. Z hlavy mu vyrůstaly dva hladké rohy a na obličeji měl pečlivě zastřiženou bradu. Oblečen byl do celkem drahé vesty, díky které se podobal nějakému pirátovi. K mému neskutečnému zklamání neměl trojzubec. S trojzubcem by jeho vzezření bylo kompletní.

„Kdes nechal trojzubec?“ Oproti mně se Fleita nerozpakovala vyjádřit své skutečné pocity. Jakmile se jí v mozku něco objeví, okamžitě to vysloví… Hmm. Zajímalo by mě, proč vlastně občas mlčí? Že by tam „nahoře“ bylo v nějakých chvílích absolutní ticho? Ale ne, nebudu si z ní dělat srandu.

„Trojzubec mohou používat pouze arcidémoni a stvůry vyšších řádů,“ odpověděl démon a natáhl otevřenou dlaň k Fleitě. Démonův hlas připomínal pištění, až jsem dostal dojem, že poslouchám nějakou dámu, která se rozhodla si trochu zaječet.

„No tohle! Sto čeho? Za co?“ zakřičela dívka, které asi od démona přišel účet.

„Zlata – kulatého a kovového typu. Za odpovědi na vaši otázku. Zrovna jsem zavedl toto nové pravidlo,“ řekl démon, jehož dlaň byla stále pevně natažena a čekala na zaplacení poplatku.

„Tři sta? Stovku za otázku?“

„Přesně tak, tři sta. Tak je nastavena cena za tři odpovědi.“

„Fleito, přestaň se laskavě dohadovat s naším váženým démonem,“ přerušil jsem dívku, která podle svého výrazu tváře nebyla daleko od vybuchnutí kvůli platbě pěti set zlatých. Leite najal k obsluhování portálu skutečně zajímavého chlapíka… „Poplatek uhradím já. Ale než tak učiním,“ byl jsem přinucen dodat, když se démonova dlaň přesunula mým směrem, „rád bych, aby vážený démon zaplatil pokutu pěti tisíc zlatých za provádění podnikatelských aktivit na území hradu Altameda bez předběžného povolení či schválení vládcem hradu. Viltrie, předpokládám, že máme hradní zákon, že? Přidej do něj prosím tuto klauzuli.“

„No tak počkat!“ podle výrazu démonovy tváře jsem ho svými slovy zaskočil. „Tato věta nebyla do teď v zákonech! Žádná pravidla jsem neporušil!“

„Aha, ale teď tam je! Přidejme další pokutu dva tisíce zlatých za to, že se démon dohaduje s vlastníkem hradu. Viltrie, připiš tam i tohle. To máme celkem sedm tisíc zlaťáků.“

„Já protestuji! To je vydírání!“ démon se úplně rozzuřil, jako by snad jeho zuřivost mohla něco změnit.

„Rozzuřený démon na území Altamedy, to budou další tři tisíce. Pokud jste s podmínkami vašeho kontraktu nespokojen, můžete odejít, ale skutečně tu není žádný důvod k rozhořčení. Najdeme si někoho jiného, kdo bude klidnější. Dohromady to činí deset tisíc. Jak to tedy bude? Zaplatíte?“

„Ehm,“ ozvalo se jemné odkašlání za mými zády, které mě přimělo otočit se a podívat se na majitele nízko posazeného a příjemného hlasu. Málem jsem překvapením vyskočil. Přímo vedle mě stála stvůra, jejíž vlastnosti ukazovaly jen její povolání: arcidémon. Stvůra vzhledem připomínala klasické démony ze starých počítačových her. Měla obrovská křídla, pyšný výraz a trojzubec. Fleita musí být v sedmém nebi.

„Vážený drak si přeje porušovat pravidla ustanovená mezi našimi dvěma světy?“ spustil nově příchozí, aniž by se obtěžoval s představováním. Ačkoli, pokud jsem si pamatoval na staré pohádky, ten, který zná démonovo jméno, může démona ovládat. Proto si myslím, že se úctyhodný arcidémon nebude unavovat s představováním se jakémusi hráči.

„Nerozumím podstatě vaší otázky,“ pustil jsem se do protiútoku. Potřebuješ víc než trojzubec, abys mě vystrašil, holomku. „Tento vážený démon, kterého jsme najali jako obsluhu teleportu, bez oznámení ceníku svých služeb a podmínek jejich užívání začal posílat mé studentce faktury k zaplacení, aniž by se jí zeptal, co si o tom myslí. Tím na území mého hradu provozoval nepovolené podnikatelské aktivity a já, jakožto majitel hradu, jsem oprávněn požadovat náhrady. Pokud se právo aplikuje i na váženého démona, jak je možné, že může odmítnout zaplatit poplatky? Věřím, že jsem jednal čestně a do detailu podle platného záko…“

„Proti první a třetí pokutě nemám žádných námitek. Přišel jsem, abych stanovil podmínky pro pokutu dvou tisíc zlatých za pření se s majitelem.“ Arcidémon se malinko snížil, ale pokračoval ve svých slovech. „Jak se můžeme s majitelem na čemkoli dohodnout, když je nemožné se domlouvat? To je v rozporu s legálními normami, které zastřešují vztahy mezi našimi světy. Ve velkém rozporu, abych tak řekl.“

„Připouštím, že jsem se u druhého bodu nechal trochu unést. Uznávám svou vinu a mažu pokutu dvou tisíc zlatých, jelikož byla vymáhána nepravomocně. Navíc snižuji zbytek pokut o další tisíc zlatých jako kompenzaci za emocionální stres. Nicméně zbylých sedm tisíc zlaťáků považuji za patřičnou pokutu a svou pozici jsem připraven bránit před kterýmkoli soudem…“

„To nebude třeba. Proti ostatním bodům nemám námitek. Rád jsem se s vámi setkal. Ať se daří,“ kývl arcidémon a bez vyčarování portálu zmizel. Jak je vlastně hrad chráněný, když si můžou takovéhle divné potvory přicházet a odcházet, jak se jim zlíbí? Zajímalo by mě, zda něco takového dokážou pouze démoni, nebo můžu očekávat podobné chování i od lupičů a zabijáků? Jak to tak vypadá, nebudou se snad ani muset plížit temnými zákoutími mého hradu. Musím se na to zeptat Viltria…

„Já čekám,“ pronesl jsem a napodobil démonovo gesto. Svou dlaň jsem natáhl směrem k démonovi a čekal zlaťáky. „Kde je mých sedm tisíc?“

+10 Obchodování. Dohromady 19.

+5 Charisma. Dohromady 80.

„Je příjemné obchodovat s lidmi, kteří mají smysl pro podnikavost,“ usmál se na mě démon, když mi systém oznámil, že jsem právě přijal sedm tisíc zlatých. „Zároveň vás žádám, abyste zaplatil dluh Fleity Prosincové a můžeme celou záležitost považovat za uzavřenou. Zdá se, že zřízení malé cestovní kanceláře mě v regulačních pokutách na území Altamedy vyjde docela draho.“

Bez jediného slova jsem mu předal požadovanou částku, chytil za ruku Fleitu, která tam jen stála s ústy dokořán, a vstoupil s ní do otevřeného portálu. Už bych měl něco dělat s těma jejíma neustále vykulenýma očima a nevěřícným výrazem. Kdo ví, do jakých situací se můžeme dostat. Vždyť je to přece hra!

Dostupný úkol: Poslední naděje. Část 3. Zničte měniče.

Popis: Šedá smrt a její smečka zešíleli kvůli kartosským měničům – zařízením, která měnila farsteadské území. Měniče změnily vlky v hrozná monstra, která nyní terorizují zálesí místní provincie. Zbavte kartosské území této zhouby.

Typ postupného úkolu: vzácný. Odměna: +50 % zkušeností k dalšímu levelu. Odměna za splnění postupného úkolu: skryta. Trest za nesplnění či odmítnutí úkolu: skrytý.

*** Léthé – řeka, která podle řecké mytologie protéká Hádovou podzemní říší a vlévá se do řeky Styx.

**** Autor se nejspíš notně inspiroval řeckou mytologií. Charybda je jednou z dvojice mořských oblud. Druhá se jmenuje Skylla.

5. kapitola

Šedá smrt

„Takže tohle má být ten Beatwick, jo?“ zeptala se Fleita, když pozorovala zbytky vesnice. „Ve filmu vypadal trochu víc… obyvatelně.“sdot

Hořce jsem si povzdechl a souhlasil s dívkou. Beatwick už vůbec nepřipomínal barlionskou osadu.

Po domech zbyla jen očazená zem a sazemi pokryté komíny. Ty tam byly i ploty a stodoly… Nezůstalo vůbec nic. Pohromu vlastně přečkala jen pokleslá palisáda obklopující vesnici. Na několika místech byla propálená a polámaná. Beatwick se stal památníkem sám sobě… Ještěže jsme stihli všechny obyvatele včas evakuovat.

„Hrozný pohled,“ zatřásla se Fleita a bezděčně se ke mně přimáčkla, jako by hledala oporu. „Nechápu, proč ji nechali v tomhle stavu. Proč ji nesrovnali se zemí celou?“

„Pojď,“ pronesl jsem tupě, když jsem se dosyta vynadíval. Formálně řečeno byl Beatwick jednou ze stovek virtuálních vesnic, ale stále mě znepokojovalo, že ji prostě vyřadili z budoucího příběhu tohoto světa.

„Chtěl jsi mi dát nějaký úkol,“ připomněla mi Fleita, když jsme odešli z ruin. „Nebo je to zase jen nějaká oficiální záležitost vašeho klanu?“

„Nehraj si na chytráka,“ zavrčel jsem. Otevřel jsem seznam úkolů, našel úkol, který jsem hledal, a pokusil se o něj rozdělit se zombie. Skutečně mám na mysli „pokusil“, protože systém mi tvrdohlavě odpověděl, že se nemůžu rozdělit o postupný úkol, ze kterého jsem již splnil více než 25 %.

„Ty jsi fakt hrozně hamižný,“ okomentovala mé snažení dívka a pak se zeptala: „Kam půjdeme? Mimochodem, proč jsi nic neřekl na můj nový ohoz? Temná legie mě vybavila fakt parádními věcmi, ale ty se chováš, jako by sis ničeho nevšiml! Ty jsi teda učitel!“

„Jdeme do lesa.“ Snažil jsem se neztratit nervy. Smutný pocit, který ve mně Beatwick zanechal, byl stále ještě příliš živý. Kráčeli jsme přibližně dalších sto metrů, než mé rozrušené a zamlžené vědomí zaznamenalo cosi podivného. Nad Fleitinou hlavou zářilo číslo 1. Dívka získala První zabití…

Stacey, když jsi nedávno zmínila Evoletta, o čem jsi to mluvila? zeptal jsem se své virtuální manželky telepaticky, když se ve mně začal vzdouvat strach.

Že je velmi naštvaný, protože všechny zkušenosti za dokončení jeskyně jste posbírali vy dva s Clutzerem. Že vás dva kterýkoli klan okamžitě přijme, protože jste dokázali něco, co nezvládne celá stovka hráčů… Dane, mám otázku, co tě přimělo předat packu Evolettovi? A zadarmo? Strýc je stále ještě v šoku. Posedla ho myšlenka, že jsi mu ji nedal jen tak nezištně, ale že máš s darem postranní úmysly. Dokonce i kontaktoval zástupce Korporace, aby se ujistil, že je předání packy legitimní. Hráči si prostě nedávají takovéhle dárky. Rozhodně ne kvůli několika procentům zkušeností… Co od něj skutečně chceš, Dane?

Ty noviny mě zasáhly jako náraz do cihlové zdi. Málem jsem se neudržel na nohou. Okamžitě jsem si začal vybavovat nedávnou konverzaci se Stacey a s Evolettem. Nikdo se vlastně o ztrátě Prvního zabití nezmínil! To znamená, že jsem Packu předal jen tak… Sakra!

Dane? Děje se něco?

Stacey, já si myslel, že jsme První zabití získali jen já s Clutzerem! A že je Evolett na mě naštvaný, protože o něj přišel… Já jsem takový blb!

Ty jsi mu dal Packu jako vyrovnání za První zabití? I přes naše telepatické spojení jsem cítil, že se Anastaria směje na celé kolo. Chudák strýc! Neustále se strachoval, jaké proti němu kuješ pikle, a připravoval si proti tvým přemrštěným požadavkům všechny možné obrany. A ono se ukázalo, že tys prostě jen nepochopil situaci a zareagoval ukvapeně… Danieli, Danieli. Připadám si, že se o tebe musím starat jako o malé dítě! Se strýcem si promluvím…

„Je všechno v pořádku, Mahane?“ zeptala se Fleita znepokojeně, protože jsem přestal vnímat naše okolí.

„Ano… Fleito. Prostě jen… no, to je jedno. Pojďme dál. Musíme najít brloh Šedé smrti.“

„Řekni mi, proč se vlastně v Beatwickém filmu objevili vlci,“ spustila dívka výslech, jakmile jsme vešli do lesa. Cestičky, kterými jsem před třemi až čtyřmi měsíci běhal tam a zpátky, se nezměnily a já se tu cítil jako doma. „Myslela jsem si, že nebyli součástí scénáře.“

„Sám nevím.“ Skutečně jsem pro dívku neměl vhodnou odpověď.

„Mahane, kdy mě začneš učit, jak být šamankou? Kornik řekl, že mě za pět měsíců čeká zasvěcovací zkouška. Tys mě dosud naučil jen jednu nebo dvě věci a obě se vlastně ukázaly jako nesprávné… Jsem tvoje učednice, nebo ne?“

„Nejsi učednice, jsi osina v zadku! Pokud budeš dál naříkat, pošlu tě zpátky k Evolettovi a požádám ho, aby tě zavřel v jejich cvičišti, dokud nebudeš mít level 200. Pokud sis nevšimla, tvé vzdělání míří plnou parou vpřed. Přinejmenším ses naučila, jak vyvolávat duchy.“

„Ale to mě naučil Kornik, ne ty,“ bránila se Fleita.

„Já jsem ho o to požádal. Sám od sebe tě přece učit nechtěl, jestli si pamatuješ. Dokážeš to rozlišit? Tak přestaň fňukat a kráčej potichu. Vida, tady ten palouk znám! Dřív tu býval důl, ve kterém…“

„AAAAA!“ Dívčin křik musel být slyšet po celém lese a rázem jsem ve hře zůstal sám. Fleita se odhlásila.

„Šamana Mahana, jaké heslo, no?“ zaslechl jsem šepot odněkud z levé strany. Otočil jsem se a málem jsem úlekem vyskočil. Vedle mě stál znetvořený goblin. Chyběla mu paže, noha, část obličeje a byl průhledný jako duch. Stvoření vedle mě bylo po jedno koleno zabořené do země, z čehož jsem získával pocit, že přišel i o svou druhou nohu.

„Heslo?“ zeptal jsem se zmateně a snažil se uklidnit třes těla. Nebyl jsem si jistý, co po mě tento duch chce. A, což bylo ještě zajímavější, co tu vlastně dělá?

„Nová velitela řekla, že šamana Mahana přijde a řekne heslo. Velitela řekla, že šamana Mahana musim poslouchat jako velitela. Šamana Mahana řekne heslo… Šamana Mahana je tu – jaké heslo, no?“

Vždyť tohle je přece ten goblin, kterého zabil Hellfire! Ale jak je to možné?

„Bla-boom,“ pronesl jsem, protože jsem ze zákoutí své hlavy vyhrabal dávno zapomenutá slova. Kdysi jsem měl to štěstí, že jsem se stal majitel pracovní skupiny goblinů. Těžili pro mě cínovou rudu, která se později ukázala být prokletou. Objevil se tu ale Hellfire s Anastarií a moji pracovní skupinu zabili. Zabili je jen tak, když prolétali okolo, aniž by je zajímalo, jakým zázrakem pracuje tým goblinů v malabarském dole… Tehdy mi ztrátu vynahradili, ale i tak mi bylo mrtvých goblinů líto. A nyní mi smějící se duch goblina začal oznamovat, co všechno dokázali:

„My kopat dvě hromádky spektrální rudy denně a schovávat ji pod křoví. Ale, šamana Mahana, hromádky zmizet! Zakrýt je listy a hlídat, ale stejně hromádky zmizet! Velitela nařídila odpočinek, takž–“

„Ty ho znáš, Mahane?“ zaslechl jsem Fleitino ohromené vydechnutí. Přeci jen v sobě našla dost odvahy, aby se vrátila do hry.

„Co měl znamenat ten jekot, Fleito?“ zeptal jsem se dívky. „Jednu polovinu lesa jsi vyděsila a tu druhou rozesmála. Živá hráčka a bojí se normálního goblina! Kdo to kdy viděl?“

„Vždyť se na něj podívej!“ začervenala se dívka.

„Koukla ses někdy v poslední době do zrcadla? Představte si to. Hnusná zombie kritizuje duchův vzhled.“

„Já nejsem hnusná!“ zaprotestovala Fleita.

„Dobrá. Tvůj úkol zní následovně. Popadni svůj strach za pačesy a vyhoď ho z okna. Pak přistup k našemu váženému goblinímu příteli a potřes mu prackou! Pokud se vždycky, když se setkáme s něčím podivným, budeš chovat jako dneska, možná jsi začala hrát Barlionu moc brzo. Třeba jsou pro tebe panenky a vyšívání vhodnější!“

„Já jsem se chovala naprosto normálně,“ protestovala Fleita. Přesto přišla k duchovi, který se zasekl na místě, když jsme ho přerušili naším hovorem. Zombie nabídla goblinovi svou dlaň a docela se lekla, když ji duch přijal. „Och!“

Nejprve jsem si myslel, že dívka svůj strach nepřemohla a znovu se rozeřve, ale následující situaci lze vysvětlit jen velmi složitě. Má učednice si klekla před goblina, cosi zamumlala a pak do dlaní nabrala trochu hlíny a začala ji hníst jako těsto. Hlínu poté začala přidávat k jeho pahýlu. Nejdříve jsem chtěl Fleitu zastavit, protože hlína je hmotná, ale duch nikoli… Všiml jsem si, že se hlína ke znetvořenému goblinovi připojila a stejně jako on začala být průhledná. Zůstal jsem je ohromeně pozorovat. Podívaná, která se mi odehrávala před očima, se neslučovala s tím, jak jsem si myslel, že duchové fungují. Fleita na uzdravení goblina používala normální hlínu… Bylo to vůbec možné?

„Díka,“ poděkoval goblin, když jej Fleita přestala léčit. Nad její hlavou se objevila zlatá svatozář, která značila, že dívka právě získala najednou tři levely. Má učednice goblina uzdravila. Dokonce jeho nyní veselé tváři vytvarovala oči. „Šéfka, je možna opravit všechny pracanta. I když jsme svázaní, je lepší pracovala v jednom kusa.“

„Svázaní?“ zaměřil jsem se na jedno slovo, které by mohlo vysvětlit, jak se jim podařilo žít v jejich podobě.

„Měniča,“ pronesl úsečně goblin a uzdravenou paží pokynul do strany. Podíval jsem se směrem, kterým ukazoval, a necelých dvacet metrů od nás byla do země zaražená anténa. Kartosský měnič… Zařízení, které posvátnou zemi měnilo v temnou.

„Je podobný těm, které jste objevili v kostele?“ Dokonce i Fleita se chytla goblinových slov. „Takže goblini byli zabiti, ale nemohli tento svět opustit, protože je měniče proklely?“

„Plus jedna k inteligenci Fleitě,“ poznamenal jsem sarkasticky a usmál se. Její chování se na mně začalo projevovat. Stále častěji používám její sarkasmus. „Radši mi pověz, co se stalo? Proč jsi léčila goblina jako nějaká Matka Tereza a jak se ti ho vůbec podařilo uzdravit?“

„Já… Jakmile jsem se ho dotkla – připomínám, že podle tvého rozkazu, tak mě nech – objevilo se oznámení o jedinečném úkolu. Zombie mají regenerační síly, ačkoli účinkuji jen na nás. Úkol mi umožnil ducha uzdravit… Proto jsem své regenerační síly zkombinovala s duchem léčení a zamířila jím do ducha goblina. To ale nefungovalo… tak jsem… no, co jsem měla dělat? Otočit se na tebe a říct: ‚Ach, velký učiteli, pomoz mi, prosím!‘? Napadlo mě něco jiného. Uplácala jsem mu ruku, posílila ji léčivým duchem a aktivovala svou regeneraci. Neptej se mě, jak to zafungovalo… Nemám nejmenší tušení. Budeš mi zase nadávat, že jsem hnusná zombie a ne pravý šaman?“

„Ne,“ usmál jsem se na dívčin zlý výraz. „Ptala ses mě, kdy tě začnu učit, jak se stát šamankou… Tady to máš. Nemusím tě učit vůbec nic. Sama ses vydala správnou cestou. To, co jsi teď udělala, je přesně cesta šamana, o které jsem mluvil. Tvá osobní cesta zombie šamanky…“

„Znamená to, že jsem šamanka?“ dívčino obočí vyskočilo vzhůru a změnilo její již tak prázdné oči ve dva velké bílé podšálky. Byla fakt škaredá!

„Co s tou rudou děláte?“ otočil jsem se na goblina a nechal Fleitu bez odpovědi.

„Dáváme si ji do kapesa. Nemůžeme ji položit na zema, ihned zmizela. Máme malé kapsy, vejde se nám do nich jen pět hromádka… Potom je položíme pod keřa, ale nakonec vždy zmizela…“

„Nosit rudu po kapsách není dobré,“ zavrtěl jsem hlavou. „Dejte mi ji.“

Spektrální ruda… Pozoroval jsem pět hromádek točící se mlhy. Neměl jsem tušení, jak ji použít. Nemůžete z ní odlít ingoty, a proto se z ní nedají vykovat meče… Na co vlastně je?

„Pojďme do dolu. Fleita uzdraví zbytek pracovníků a pak se rozhodneme, jak s vámi naložíme,“ řekl jsem a vložil rudu do batohu.

Když Fleita spatřila šest dalších zmrzačených goblinů, neodpojila se ze hry. U každého z nich strávila několik desítek minut. Nakonec se postavila a s potěšeným výrazem se zeptala:

„Řekni, Mahane, dává smysl, abych si za svou hlavní profesi zvolila Stavitelství?“

„No… Ohledně své hlavní profese se musíš rozhodnout sama. Záleží na tom, zda jsi s hlínou pracovala ráda. Pokud ti tvá práce nepřinášela požitek, pak není důvod si Stavitelství vybrat. A pokud se ti ta práce líbila, proč si ji nevybrat? Stavitelé jsou v Barlioně velmi žádaní. Například já potřebuji lidi, kteří budou pracovat na mém hradu. Můžeš pracovat pro mě…“

„Do prdele práce,“ pronesla dívka a její postava na chvíli zmizela. Přišlo mi, že opět ztratila nervy.

„Proč jsi tak zanadávala?“ zeptal jsem se dívky, když se vrátila.

„Protože jsem chtěla být jako ty. Chtěla jsem se stát klenotnicí…“

„Každý hráč má svou vlastní cestu,“ usmál jsem se. „Jestli chceš být stavitelkou, buď stavitelkou… Proč se nutit do klenotnictví?“

„Velitela, tady je další ruda.“ Uzdravení goblini mi se spokojeným výrazem ze splněného úkolu k nohám vysypali dalších přibližně třicet hromádek spektrální rudy.

„Co s vámi udělám, kluci?“ zamyslel jsem se nahlas a pozoroval tlupu duchů.

„Můžeš je propustit?“ navrhla Fleita, ale já zavrtěl hlavou:

„To by nefungovalo. V mých pracovních skupinách nefigurují… Vlastně by neměli vůbec existovat, ale z nějakého důvodu jsou pořád tady. A abych řekl pravdu, vůbec nemám tušení, proč je tu vývojáři ještě zdržují. Že by jako zdroj spektrální rudy?“

„Viděli jste Šedou smrt?“ zeptala se Fleita goblinů, když jsem se zamyslel nad bytím a nebytím.

„Obrovská vlčice na levelu 150 se zlomenými žebry, napůl rozpadlou hlavou a chybějícím okem? A smečka dvaceti vlků, kteří vypadají podobně jako ona?“ vyptával se jeden z goblinů, který mluvil jasně a správně. Poslouchal jsem duchova slova a cítil se rozmrzele. Podle popisu úkolu se dalo předpokládat, že Šedá smrt napadá všechny obyvatele Kartossu, a ode mě se čekalo, že ji přilákám do jiné lokace. Vždyť o zabití se úkol nezmiňoval. Měnič však narušil ducha Šedé smrti natolik, že už jí možná nebude pomoci… Sakra! Byla to tak skvělá vlčice!

„Právě ta,“ potvrdila Fleita.

„Každý sedmý den proběhnou okolo našeho dolu,“ odpověděl duch. „Naposledy tudy běželi před pěti dny. Za dva dny by se měli zase objevit. Několikrát se na nás pokusili zaútočit, ale my spadáme pod jinou sféru existence a vlci nám nemohou nijak ublížit…“

„Clutzere, ahoj! Dej dohromady svou skupinu bojovníků a teleportujte se na tyto souřadnice,“ do kanálu jsem vepsal naši polohu. „Jsme v Kartossu. Teleportujte se k nám přes Altamedu. Potřebujeme vás, co nejdřív to bude možné…“

„Budeme tam za deset minut, odpověděl lupič.

„Mahane, musíme něco udělat!“ řekla Fleita, která nemohla vidět mou konverzaci s velitelem výprav.

Dane, o co jde? Anastaria rozhodně nemarnila čas a chtěla být v obraze.

Zkusím zničit kartosský měnič…

Vždyť jsou nezničitelné. Jsou zdrojem temnoty, která prostupuje Kartossem. Clutzer je nebude schopen ani poškodit. Mimochodem, neříkali jsme, že odložíme úkol s vlky na později?

Změna plánu… Pokud se nám ho nepodaří zničit, musíme ho aspoň pořádně poškrábat. Stacey, jsi nejlepší holka pod sluncem!

Já vím! ozvala se telepatická odpověď a naše spojení se přerušilo.

„Něco uděláme, nemusíš se bát,“ odpověděl jsem Fleitě a v rychlosti jí popsal, jak jsem se rozhodl. „Měnič drží gobliny tady, a proto ho musíme odstavit. Kluci!“ otočil jsem na skupinu goblinů, která postávala opodál. „Povězte mi, co máte proti své paní domácí? Proč jí kradete rudu?“

Rychlost, s jakou se duchové rozletěli zpátky do dolu, by zahanbila dokonce i Plintova fénixe.

„Domácí?“ zeptala se Fleita překvapeně.

„To je dlouhé povídání,“ mávl jsem rukou. Nechtěl jsem se v tématu dlouho hrabat. Nemohl jsem jí vyprávět, jak jsem se snažil kopáče svést převlečený za orkyni. Nedožil bych se chvíle, kdy by se přestala smát.

„Nedokázali jsme vůbec nic,“ zavrtěl Clutzer smutně hlavou po několika hodinách námahy s měničem. „Nemá ani ukazatel odolnosti. Jako by byl prostě nezničitelný. Mahane, buď jsem naprostý nováček, nebo to harampádí vážně nejde zničit.“

„Chápu… No nic. Smečka vlků by tudy měla proběhnout za dva dny. Musí být zabiti. Ale musím být u toho, až se to stane… Řekněte Leitovi, aby vás teleportoval zpátky do Altamedy. Není důvod, abyste utráceli za vlastní portály.“

Anastaria tedy měla pravdu. Žádný měnič nemohl být zničen. Clutzer a jeho parta se snažili tak mocně, že v okruhu dvaceti metrů okolo měniče nezůstal jediný stojící strom a země byla ožehlá a mrtvá. Měnič sám však zůstal nepoškozen.

„Co budeme dělat teď?“ zeptala se Fleita téměř melancholicky. „Nemůžeme je tady jen tak nechat. Vždyť tu trpí…“

„Fleito, je to jen program.“

„To já samozřejmě vím! Ale pokud jsou program, tak trpí program! Musíš něco vymyslet, Mahane!“

Jeden nápad se mi v hlavě začínal tvořit, ale zatím jsem ho nedokázal dobře uchopit. Goblini byli stále naživu, protože při explozi na sobě nesli kletbu. Museli dál pracovat kvůli mému dřívějšímu rozkazu. A zapomněl jsem na to, že goblini byli prokletí kvůli měniči, kterého nešlo zničit…

Mohli jsme ho však obestavit a odstínit jeho účinek! Nápad se konečně zhmotnil a připomněl mi císařský trůn, do kterého byla zaražena Geranikova dýka. Trůn obklopovaly Kameny světla. Musíme okolo měniče postavit bariéru!

Pohrabal jsem se v batohu a vytáhl jeden kus posvěcené rudy. Ještěže jsem se tehdy u Elizabeth zastavil a rudu koupil. Vím, co teď udělám. Vyrobím posvěcené Eluniny růže a nasadím je duchům. Ti by pak, aspoň podle precedentu, měli přestat cítit účinek měniče.

„Co jsi vymyslel, Mahane?“ zeptala se Fleita překvapeně, když jsem vytáhl odlévací náčiní a jal se odlévat ingoty. Neměl jsem chuť se zabývat odpovědí. Nejdříve jsem si potřeboval připravit suroviny, vyzkoušet nový plán a pak jí můžu vše vysvětlit…

Odlít jeden ingot a vytvarovat ho do podoby růže mi zabralo jen deset minut. Přivolal jsem nejbližšího goblina a připnul mu amulet okolo krku. Jsem to ale vynalézavý a chytrý hráč! Nemůže mě zastavit nic, s čím vývojáři přijdou!

„Šéfa stop! Sundat, velitela! To bolela! Au, au, auaaa!“ neuběhla ani chvíle a goblin začal nelidským hlasem řvát, svalil se na zem a kutálel se z boku na bok. Občas jeho průhledné tělo projelo kmenem stromu. Odmítalo se však vzdát tohoto světa.

„Co to děláš, Mahane?“ zařvala Fleita, když jsem přiběhl ke goblinovi, abych mu z krku amulet serval. Potřeboval jsem na to několik pokusů, protože goblin se nezastavil, ale dál se válel po zemi a řval jako lev na celý les. Ostatní goblini s hrůzou náš souboj pozorovali a třeli si krky. Když se mi konečně podařilo amulet servat, viděl jsem, že po řetízku na goblinově krku zůstala popálenina. Duchova hruď však dopadla daleko hůř. Můj amulet mu na ní vypálil velkou jizvu.

„Proč jsi tak…“ Fleita nemohla přijít na správné slovo. Sedla si před ducha a goblina za pomoci hlíny a léčivého ducha uzdravila.

„Žiješ?“ zeptal jsem se goblina, který konečně přestal kňučet a pomalu se šoural ke svým kumpánům, přičemž mě koutkem oka obezřetně pozoroval. Opatrně jsem amulet schoval do batohu a rozhodl se, že teď už vím, jakým způsobem musím zabít Šedou smrt. Přišel jsem ke goblinům. Chudáčci stáhli uši k hlavě, jako plísněná kočka, ale neutekli. Já jsem jejich šéfa a mohl jsem jim udělat cokoli. I kdyby je to spalovalo zaživa.

„A-ano, šéfa… Už to nebolí.“

„Dejte se do práce.“ Konečně jsem se rozhodl jak s gobliny naložíme. „Vrátím se zítra a uvidíme, jak vám můžeme pomoci odejít z tohoto světa. Fleito, vracíme se do Altamedy… Leite,“ zavolal jsem amuletem okamžitě do hradu svému pokladníkovi, „řekni Viltriovi, ať nás teleportuje. Musím si pár věcí pořádně promyslet.“

První věc, kterou jsem po návratu do hradu udělal, byla ta, že jsem si přivolal svého majordoma a podal mu amulet. Už mě nebavilo pokaždé žádat ostatní, aby mu řekli, že nás má teleportovat. Díky amuletu se nyní budu moci domluvit přímo s Viltriem. Posadil jsem se do svého houpacího křesla a hluboce jsem se zamyslel. Co udělám s gobliny?

Jediný nápad, který se mi v hlavě objevil, bylo obklopit měnič Kameny světla, stejně jako obklopovaly trůn se zabodnutou dýkou. Kameny světla by měly být dostatečně mocné, aby neutralizovaly kartosský měnič a nezpůsobily přitom duchům bolest. No, mohl bych Kámen vložit duchovi do dlaní a pozorovat ho, jak hoří. Neměl jsem však jistotu, že se goblini po čase znovu neobjeví. Vždyť se tu objevili poté, co je Hellfire zabil. Když udělám něco takového, Fleita se mnou nebude chtít dál hrát a budu si muset za studenta najít nějaké NPC… Proto musím tak jako tak získat Kameny, které vlastní jediná osoba v celém Malabaru – nejvyšší kněžka Eluny.

Předá mi je? To je otázka…

„Fleito, na chvíli přebíráš velení,“ pronesl jsem a rozhodl se Elizabeth navštívit. Přišlo mi nevhodné, abych k nejvyšší kněžce přišel se zombií. „Viltrie, potřebuju portál na hlavní náměstí Anhursu.“

Dívka se snažila odporovat. Prý se mnou musí být po celou dobu, ale já jsem ji neposlouchal. V hlavě se mi postupně tvořil nový nápad.

„Ahoj, Svarde!“ Ještě před odchodem do hlavního města jsem zavolal jednomu svému známému umělci. Když se mi v hlavě vynořil nápad, měl bych ho využít a přivést ho na světlo světa. Jinak bych mohl zranit city nápadu a on by se mi už příště nemusel v hlavě objevit. „Požádal jsi mě, abych se ti ozval, až budu mít další bláznivý nápad… No a právě jsem dostal jeden, který není jen bláznivý, ale přímo neuvěřitelný! Co bys řekl na to, že bys vyrobil Kámen světla? Aha, ty nevíš, co to je? Měl by sis to vyhledat. Budu tě za deset minut čekat v kanceláři nejvyšší kněžky. U vchodu řekni, že jsi očekáván…“

„Ale to není možné!“ trvala Elizabeth na svém. Kněží kdysi dávno ztratili recept na vytvoření Kamene světla a já jsem jim nabízel, že jeden Kámen vyrobím. Elza mi nedovolila nahlédnout do výzkumu, který kněžky v tomhle ohledu prováděly. Podle nejvyšší kněžky byl samotný nápad, že by svobodný občan mohl Kámen vyrobit, neuvěřitelně kacířský. Řád vlastnil jen několik basreliéfů, které zobrazovaly proces výroby Kamene světla, ale rituál na obrázcích neprováděly jen kněží, ale také paladini jako bojovníci bohyně Eluny.

„Bude to složité,“ souhlasil Svard, který si už o celé záležitosti načetl informace. K mému překvapení se s nejvyšší kněžkou znali, proto naše konverzace připomínala rozmluvu pokud ne přátel, pak určitě partnerů.

„Elzo, chápu, že můj návrh vypadá velice… jak to říct… podivně. Ale věřím, že když mi ukážeš výzkum, který jste dosud provedli, dokážeme na recept přijít. Nemůžu to vysvětlit ničím jiným než svou předtuchou… Jak vidíš, dokonce jsem na naše setkání pozval Svarda, protože vím, že Kámen nedokážu vyrobit sám. Nyní je mi jasné, že k výrobě kamene budou potřeba dva kruhy tvořené lidmi – paladiny a kněze. Proto budeme muset sehnat nejvýše postavené kněží mezi svobodnými občany, abychom z nich mohli utvořit jeden z kruhů. Čeká nás spousta práce včetně setkání s císařem, abychom od něj získali Kouli zřeknutí a spojili se díky ní do jednoty. Ale Elzo, musíš mi prostě věřit.“

„S kýmkoli jiným bych se o tomto tématu vůbec nebavila. Hned bych ho nechala vyvést z chrámu,“ odpověděla nejvyšší kněžka pomalu, jako by sama nevěřila vlastním slovům. „Mahane, já ti věřím, ale musím tě varovat – nikdo, opakuji nikdo, se nesmí dozvědět, jak jsme recept ztratili a čeho všeho jsme využili, abychom ho získali zpět. Pokud tato informace unikne do světa, dveře tohoto chrámu ti budou navždy zavřeny. Přijímáš mou podmínku?“

„Ano,“ přes výraznou dramatičnost Elzina proslovu jsem neuhnul pohledem. Podle mě to trochu přeháněla.

Byl jsem však na omylu.

Recept na výrobu Kamene světla byl před mnoha tisíci lety objeven nekromantem jménem Carliori. Přestože je Kámen vytvořen destilací Světla, jeho výrobu vymyslela osoba, která svůj život zasvětila bolesti a utrpení, avšak rozhodně nikoli své bolesti či utrpení…

Carliori byl blázen a své šílenství používal k tvorbě. Ukázalo se, že každý Kámen světla v sobě obsahoval stovky ukončených životů. Jednoho dne Carliori prováděl rituální oběť, zatímco jistým způsobem destiloval duše, které byly „vypuštěny“. Když se koncentrace duší stala kritickou, sestoupila Eluna z nebe a něco s dušemi provedla – přeměnila je v malý kámen. Právě tak se zrodil první Kámen světla. Carliori byl překvapen a celý proces třicetkrát zopakoval. Při každém pokusu získal další kámen světla. Jelikož nekromant nedokázal pro Kameny najít využití k mučení, předal je kněžím. Z původních více než třiceti kamenů jich zbylo pouhých sedmnáct. Zbytek se ztratil v historii.

A teď přichází ta nejzajímavější část…

Samy kněžky se snažily, snaží a budou se nadále snažit vyrobit další Kameny. Podle Elzy dojde každoročně k jednomu pokusu o vyrobení Kamene, ale ta představa, že se kněží Světla – následovníci a přívrženci Eluny – sníží k temným pokusům…

„Co tedy basreliéf ukazuje?“ zeptal jsem se Elzy šokovaně a dostal jsem odpověď, že to je pouze jen neinformovaný autorův pohled na výrobu Kamene. Kdyby se veřejnost dověděla, co kněží dělají, Eluna by rychle přišla o své stoupence.

„Teď už chápeš, proč se o tom nikdo nemůže dovědět?“ zeptala se nejvyšší kněžka.

„Naprosto. Co jste během pokusů zjistily?“

„Máme problém s koncentrací duší. To je zrovna ten nejdůležitější krok při výrobě kamene. Od začátku pokusů uběhly již tisíce let, ale pořád jsme to nedokázaly. Carliori byl blázen, ale kromě toho byl i skutečným géniem… Bohužel po sobě nezanechal žádné poznámky. Když jsme Elunu poprosily o pomoc, jen zavrtěla hlavou a se slzami v očích nás žádala, abychom s experimenty přestaly.“

„Eluně nevadí, že její kněžky připravují o život stovky lidí ročně?“ Můj šok se začal postupně měnit v naprosté ohromení.

„Jistěže vadí! Matka je nicméně zaplavena svými božskými povinnostmi a nemůže do procesu zasahovat, ale přijímá do své náruče všechny duše, které jí pošleme… Obávám se, že ti nemůžu víc pomoct, šamane. Můžu ti dát Kámen světla, abys osvobodil své duchy, ale nemůžu ti dovolit, aby sis přivlastnil stovku životů. Letos jsme jeden neúspěšný pokus už provedli.“

„Já tě chápu. Ale podívej, Elzo… Vzdávat se hned ze začátku, když se dovím nějakou šokující skutečnost, není způsob, jak tuto hru hraju. Díky tomu jsem porazil Geraniku… Shromáždi svobodné občany od hodnosti vyššího kněze výš… Ten Kámen vyrobíme!“

„Věřím ti, nejvyšší šamane,“ promluvila ke mně nejvyšší kněžka Eluny formálním tónem. „Jakou další pomoc ode mě požaduješ?“

„Potřebuji i paladiny. Nejméně s hodností poručíka… Můžeš promluvit s jejich veliteli?“

„Ano. Co dál?“

„Teď to nejdůležitější. Potřebuji, aby se všichni objevili v mém hradu. Odtud zamíří do Beatwicku…“

„Do Beatwicku?“ nehybný kněžčin obličej se změnil do zmateného výrazu.

„Ano. Máš dva dny. Chci, aby byli všichni připravení pozítří v devět ráno. Dokážeš to zařídit?“

„Udělám vše, čeho budu schopna, abych zajistila vše potřebné. Pokud nebude kněží dostatek, přidám se k vám i já! Žádám tě však, abys nešel v Carlioriových stopách…“

Dane, stojíš za tím vším ty? Jakmile jsem vyšel z chrámu, zaslechl jsem v hlavě Anastariina slova. Dosáhl jsi bodu, kdy pro ostatní hráče zařizuješ úkoly?

He? Co se stalo?

Všichni paladini od hodnosti poručíka výš jsou žádáni, aby se zítra hlásili v Elunině chrámu, odkud odcestují do Altamedy, hradu nejvyššího šamana, a následně do Beatwicku. Z nějakého důvodu je pro náš řád tento úkol velmi důležitý a tak dále… Dane, přišel jsi o rozum?

Prosím?

Ve hře je přibližně dvacet tisíc hráčů, kteří jsou poručíky paladinů, a další s vyššími hodnostmi! Ti všichni zamíří do našeho hradu! To chceš, aby došlo k dalšímu obléhání Altamedy? Azuráci a Dědicové pořád čekají na svou šanci pomstít se nám. Náš hrad je na 24. úrovni jen proto, že jsme se s ním teleportovali na místo, které neznají. Dane! Toto je naprostá pohroma! Aktivuj teleportační ochranu!

Do prčic! Proč mě to nenapadlo?

„Ano, pane?“ promluvil majordomus do amuletu.

„Viltrie, za dva dny začnou do našeho hradu přilétat tisíce svobodných občanů a odtud se teleportovat do Beatwicku. Pověz mi, můžeme jim zamezit, aby zjistili přesnou polohu hradu?“

„Můžeme aktivovat bezpečnostní funkci hradu, která zablokuje zjištění aktuálních souřadnic, dokud se hráč nachází v hradu. Tato funkce stojí sto tisíc zlatých měsíčně, mám ji aktivovat?“

„Udělej to, prosím,“ souhlasil jsem. Rozhodl jsem se, že za svou chybu musím platit sám, a proto jsem dodal: „Peníze na zaplacení této služby odeber z mého osobního účtu.“

Hotovo. Aktivoval jsem bezpečnostní systém, ujistil jsem Stacey. Co teď děláš? Potřebuji tě v Anhursu. Chci si promluvit s císařem.

Tobě je to málo? zasmála se Anastaria. Za pět minut se potkáme na hlavním náměstí.

„Předpokládám, že bych se tě neměl ptát na to, co ti nejvyšší kněžka pověděla, je to tak?“ přistoupil ke mně Svard.

„Jo… Poslouchej, chtěl bych po tobě jednu laskavost. Potřebuji, aby se do jednoty připojilo co nejvíce umělců. A tím fakt myslím co možná nejvíc lidí, ne jenom jednoho nebo dva. Potřebuju stovku nebo dvě stě hráčů… Promiň, že po tobě chci něco takového. Já se ve vaší komunitě nepohybuju.“

Dong! Obdržel jste zprávu od někoho z vašich přátel. Přejete si ji přečíst?

„Omluv mě Svarde, ale potřebuju si přečíst jeden dopis…“ omluvil jsem se zamyšlenému kouzelníkovi a otevřel poštovní schránku. Dopis prošel schválením, jelikož pocházel od někoho, komu jsem již dřív psal, a někoho, kdo nepatřil do mého klanu. Mí vlastní lidé by mi prostě zavolali.

Důvěrné psaní pro hlavu klanu Legend Barliony od hlavy klanu Nav.

Ahoj!

Vypadá to, že jsi přece jen svou původní odpověď přehodnotil… Píšu, abych ti připomenul seznam dalších surovin, na které jsi zapomněl. Ale není žádný spěch. Kromě nich budu potřebovat ještě dva kusy efesitu a skupinu hráčů na levelu 300+: dva tanky, nejméně tři léčitele a co nejvíce bojovníků na dálku, které můžeš sehnat. Dokážeš to? Technicky se bez těch hráčů mohu obejít, ale výsledek prostě nebude stejný…

„Přišel ti nějaký vtip?“ zajímal se Svard, když jsem se začal nad Gnumovým dopisem smát. Nejen že pro mě nic nemá, ale můj nový partner po mě nyní chtěl ještě skupinu hráčů na 300. levelu! Myslím, že chlapec ve svém podvůdku tak trochu přišel o pointu.

„Ale jeden borec mě žádá o dva kusy efesitu, ať už je to cokoli. A navíc po mně chce, abych ho vybavil nájezdníky na vysokém levelu,“ odpověděl jsem mu, když jsem se dosmál. Nestačí, že jsem mu už poslal tři hromádky císařské oceli, chce ze mě dostat ještě víc! Kde se lidé učí takové troufalosti?

„Efesit?“ ozval se překvapeně Svard. „Kdo s ním chce pracovat?“

„Ty víš, co to je?“ Nyní byla řada na mě, abych zareagoval překvapeně.

„Jo, je to neskutečně vzácná a zřídka používaná surovina. Ze všech umělců, které znám, s ní dokáže pracovat snad jedině Gnum…“

„Gnum Zlomyslný?“ zeptal jsem se.

„Znáte se?“

„No ten dopis psal on. Není v něm vlastně nic důvěrného, takže… Na, koukni.“

„Poslal jsi mu tři hromádky císařské oceli jen tak?“ vyhrkl Svard, když si pročítal naši vzájemnou korespondenci. „Jako… Alexe znám, on své slovo rozhodně dodrží. Ty lidem opravdu takhle věříš?“

„Válka je jednoduchá, ale zásobování je dost složité,“ odpověděl jsem filozoficky a pokrčil rameny. „Pověz mi, byla by chyba poslat mu vše, o co žádá? Ten tvůj Alex by s tím neutekl? Nebo ano?“

„Och to ne,“ usmál se Svard. „Ze všech lidí, které znám, je Gnum ten nejpodivnější. Je dokonce podivnější než ty. Určitě ho ale nemůžu obvinit z toho, že by nedodržel své slovo. Pokud jsi ochoten to risknout – jdi do toho po hlavě a pošli mu cokoli, co po tobě žádá. O výsledek se rozhodně nemusíš bát.“

„Díky. Mimochodem, nevíš náhodou, jak je možné, že dokáže pracovat s císařskou ocelí? Není na to potřeba neskutečně vysoká úroveň profese?“

„O tom mi povídej. Je tak skvělým stavitelem, že i dokonce sama Chirona na něj smrtelně žárlí. Navíc je i dobrý krejčí. Šaty od něj tě přivedou do mdlob. Proč si myslíš, že mé výrobky vypadají tak, jak vypadají? Protože Gnum, ve své neskutečné štědrosti, mi darem vyrobil plášť s +20 body k očarování.“

„Áha…“ poznamenal jsem zamyšleně a ihned napsal Leitovi, aby sehnal všechny věci, které Gnum požaduje. Navíc v trojnásobném počtu. Poslal jsem mu třikrát tolik ingotů, než o které žádal, a proto mu musím poslat i trojnásobné množství zbytku surovin. V Barlioně se skutečně potkáte se všemi typy hráčů. „Nezapomeň ho přizvat do jednoty.“

„Ten nepřijde. Nemá cenu se ho ani ptát. Gnum je neskutečný misantrop. To je prostě on, no… Skoro nikomu nedovolí, aby se k němu přiblížil. Nicméně ti můžu slíbit, že dám pozítří dohromady skupinu asi padesáti umělců.“

„Potřebuji je v devět ráno,“ ujasnil jsem požadavek pro všechny případy. „Pozítří je trochu neurčitý čas.“

„Mahane, Svarde,“ pozdravila nás Anastaria. „Mám hádat, co vy dva kujete za pikle? Jistě další jednotu!“

„Musíš se na to podívat z většího měřítka,“ odpověděl jsem jí. „Plánujeme velkou událost, ve které budeš hrát zásadní roli.“

„Copak to bude?“

„Budu po tobě chtít, abys koordinovala dva kruhy – kněze a paladiny. Umělci se mezitím spojí v jednotu.“

„Jak velký počet hráčů můžu očekávat?“

„Svard říká, že sežene asi padesát lidí, proto mám na tebe jednu prosbu. Projdi své známé a sežeň všechny, kteří mají Dovednost. Musíme prostě sehnat co nejvíc profesí.“

„Dobrá… a co se budeš snažit vyrobit?“

„Kámen Světla,“ pronesl jsem potichu.

„Ty… Dane… ale to…“ zasekla se Anastaria a hleděla na mě s očima doširoka otevřenýma. To je neuvěřitelné! Podařilo se mi ohromit neotřesitelnou Anastarii! Jistě si teď zasloužím nějaký úspěch! Nejvíc se mi na tom všem líbilo, že Anastaria ví, jakým způsobem se kněží pokoušeli Kameny vyrobit. Jinak nelze její reakci vysvětlit.

„Právě jsem mluvil s nejvyšší kněžkou. Pověděla mi všechno,“ odpověděl jsem na její nevyslovenou otázku. „Nevidím důvod, proč bych se neměl pokusit o to, co zobrazují basreliéfy. Kdo ví? Možná byl jejich tvůrce skrytým géniem.“

„Chápu… hmm… ale proč Beatwick?“

„Protože měnič, se kterým chci experimentovat, je právě tam. Jsou tam i mí vlci a zaky duchové goblinů, které jste kdysi zabili.“

„Oni nemůžou odejít?“ začala se chytat Anastaria. „Zkusil jsi na ně normální amulety?“

„Že se ptáš! Jednoho jsem málem upálil zaživa… Nebo zamrtva? No, prostě amulet nezafungoval.“

„Předpokládám, že po císaři chceš, aby ti na dva dny půjčil Kouli pro osobní potřebu?“

„Jo.“

„To je nereálné, ale pomůžu ti s ním. Mahane, jdeme!“

Jak jsem předpokládal, neměli jsme díky Anastariině propustce nejmenší problém domluvit si u císaře audienci. Svard se odmítl účastnit, protože prý musí svolat své kolegy umělce a připravit je na rituál. Prosil mě jen, abych mu včas dal vědět, kdybychom Kouli nezískali.

„Koule zřeknutí,“ pronesl Naahti zamyšleně, když jsem vysvětlil důvod naší návštěvy. „Podle toho, jak se po celém Malabaru shromažďují kněží a paladini, si jsi jistý, že ti Kouli dám. Jaký má tvá jistota důvod?“

„Bitva proti Geranikovi je na spadnutí,“ zněla má jednoduchá odpověď. „Ať už se svobodným občanům podaří Srdce chaosu zničit nebo ne, Geranika zůstane naživu a bude stále stejně silný. Pokud náš plán vyjde, císařství získá další zbraň, se kterou lze proti Pánu stínů bojovat. V případě, že to nevyjde, přijdeme jen o náš čas a Kouli vám vrátíme. Císařství nemá co ztratit a může toho spoustu získat…“

„Během celé historie Anhursu neopustila Koule zřeknutí ani jedinkrát půdu paláce,“ pronesl císař, ale já už jsem tušil, jak se rozhodl. Věděl jsem, co se Naahti chystá říct!

„Během celé historie Anhursu se nikdy kartosský mistr nestal císařem Malabaru. Vše se časem mění.“

Císař utichl a zamyslel se. Podle toho, jak jeho oči zahalila mlha, jsem věděl, že dochází k co nejrychlejší aktualizaci jeho imitátora. Vývojáři odpovědní za herní scénáře a předměty mě jistě častovali těmi nejhoršími nadávkami a připravovali rituál k vyrobení Kamene. Vůbec jsem nepochyboval, co z toho rituálu vzejde, ale zajímalo mě, proč jsem vlastně potřeboval paladiny.

„Mám jen jednu podmínku, se kterou musíš souhlasit, než ti Kouli propůjčím,“ pronesl po hodné chvíli císař. „Nesmíš se držet Carlioriova příkladu.“

„Nemám zájem zabít stovky osob, abych dosáhl kýženého cíle,“ odpověděl jsem ihned. „Nechci se do historie zapsat jako další šílený génius.“

„V tom případě dám za úkol heroldovi, aby Kouli doručil do tvého hradu pozítří v osm hodin,“ promluvil rozhodně císař a otočil se k Anastarii. „Je mi líto, ale toto setkání je více výhodné pro tebe než pro mě, a proto tě tímto zbavuji tvého práva požádat o mou audienci, kdykoli se ti zlíbí. Pokud se Mahanovi podaří vyrobit Kámen světla, obdržíte toto privilegium oba. Pokud neuspěje, budete o audienci muset požádat obvyklou cestou. Přátelé, nechci vás již déle okrádat o váš čas!“

Anastaria mi slíbila, že mě zabije, pokud se mi Kámen nepodaří vyrobit, a odletěla zpět za Nashlazar. Já se vrátil do Altamedy. Blikalo mi oznámení, že mi přišel další dopis od „přítele“, a já jsem tušil od kterého. Leite mi zavolal a oznámil mi, že poslal tři sta tisíc zlatých, přičemž dvě sta padesát tisíc šlo na nákup dvou kusů efesitu – neskutečně vzácného kamene.

„Pojď sem, Viltrie,“ přivolal jsem majordoma. „Sundej si hábit.“

Goblin se na mě šokovaně podíval, ale pomalu si začal sundávat kus oblečení, na který si už zvykl. Jeho oči vypadaly, jako bych mu s hábitem odňal i kus duše, a proto jsem cítil, že musím tomu ubohému NPC vysvětlit, co mám v plánu:

„Mám jednoho známého krejčího. Chci mu poslat tvůj hábit, aby na něm mohl trochu zapracovat a udělat ho víc reprezentativní. Nemyslím si, že by majordomus hradu na 24. úrovni měl chodit oblečen do sice drahého, ale jinak ničím nezajímavého hábitu. Chci svého přítele požádat, aby hábit upravil. Jistě s ním provede něco skvělého. Nevadí ti to, že ne?“

Viltrius začal kroutit hlavou tak rychle, až mu uši začaly plácat o sebe navzájem. Ještě aby mu to vadilo! Zjistil jsem, že majordomové Malabaru měli vlastní tichou hierarchii, kterou se na svých setkáních, kde si sdělovali zkušenosti, řídili. I můj goblin se těchto jednání účastnil a já bych mu nechtěl kazit postavení.

Otevřel jsem poštovní schránku a sepsal dopis Gnumovi:

Promiň, že jsem neposlal suroviny, měl jsem toho teď moc a jednoduše jsem zapomněl. K dopisu přikládám vše z tvého seznamu. Posílám to třikrát, abych suroviny srovnal s trojnásobkem císařské oceli. Hmm… Vydrž chvíli, můj majordomus omdlel, když slyšel, co vše ti chci poslat… No, jsem zpátky. Sehnat hráče, které potřebuješ, bude malinko složitější. Nemám nikoho, kdo by měl level 300 nebo výš. Možná bych dokázal dát dohromady nějaké lidi z Kartossu. Jak si stojíš v otázce patriotismu? Jiné sehnat nedokážu. Také bych tě chtěl požádat o laskavost: mohl bys vyšít nějaké ornamenty na tento hábit (i ten je přiložený k dopisu)? Je pro mého majordoma. Goblin si neustále stěžuje, že se v tomhle nemůže ukázat na veřejnosti, a prý jsem ho před jeho přáteli postavil do nepříjemné pozice. Rád bych mu věnoval dar. O tom, co ti budu dlužit za suroviny, se pobavíme později.

Mahan

Aspoň uvidíme, jak rychle dokáže Gnum zareagovat. Dám mu vědět, že o něm vím trochu víc, než si myslí. Docela se těším na jeho reakci. Kromě toho jsem neskutečně zvědavý, co se rozhodl vyrobit, když jen suroviny stojí tak ohromné množství peněz. Včetně císařské oceli mě celá eskapáda zatím vyšla na tři sta padesát tisíc zlatých. Výsledek by mě měl ohromit, jinak za sebe neručím.

Celý následující den se změnil v jednu velkou melu. Netušil jsem se, že máme tolik kněží a paladinů. Hráči do Altamedy přilétali od samotného rána a okamžitě byli směřováni do Beatwicku. Nejdříve dorazilo pár desítek hráčů, následně stovky, pak tisíce a desetitisíce… Na konci dne jsem byl vyšťavený jako citrón a nedokázal jsem se na nic soustředit. Cítil jsem se víc unavený, než když jsem celý den bušil krumpáčem do kamene. Večer jsem se svalil do svého houpacího křesla a kývl směrem k další skupině hráčů, která si přišla pro povolení o průchod hradem. Zaměřil jsem se na poštu. Byl jsem zvědavý, co se Gnumovi s hábitem podaří provést. Aby mi Viltrius připomínal svou ztrátu, neustále hluboce vzdychal, demonstrativně se třásl a snažil se stát co nejblíže ohni i přesto, že bylo venku dost horko.

Rychle jsem poštu roztřídil a vytáhl jsem dva dopisy. Zatímco ten od Gnuma jsem očekával, dopis od Kreela mě překvapil jako povolávací rozkaz pro sedmdesátníka. Naprosto nečekaná zpráva…

Drahý Mahane!

Podivné události ohledně úkolu, který mi byl nabídnut a já ho přijal jakožto hlava klanu Nevlastní synové hlubiny, mě nutí pozvat tě, aby ses k nám přidal. Když jsem tento úkol obdržel, náš společný známý mi uložil povinnost, aby se „jeho dítě“ účastnilo tohoto dobrodružství. K dopisu přikládám nahrávku konverzace s mým zaměstnavatelem. Zvu tě na setkání v taverně Šilhavý rybář, která se nachází poblíž Anhursu, abychom prodiskutovali účast tvého klanu. Dej mi prosím vědět, kdy budeš mít čas se sejít. Nejlepší by to bylo někdy v příštím týdnu.

Kreel, hlava Nevlastních synů hlubiny

Ty hlavy klanů tu musí mít někde hnízdo…

„Zdravím tě, Kreele. Mé jméno je Aarenoxitolikus,“ zaduněl zelený drak. „Můžeš mi říkat zkráceně Renoxi.“

„Zdravím tě, starodávný nepříteli,“ odpověděl obrovský hráč, který byl asi dva a půl metru vysoký. Svými pažemi začal provádět pohyby, jako by si připravoval nějaké kouzlo, a cosi podobné temné mlhovině připomínající Geranikovy stíny se začalo formovat za Kreelem. Postupně se mlhovina změnila a temnota na sebe vzala tvar kapuce.

„Nač to nepřátelství?“ odpověděl Renox a nevšímal si příprav, které Kreel prováděl, aby na draka mohl zaútočit. „Uznávám, že draci byli spojeni s vaší smrtí, ale mezi námi už dlouho není žádný konflikt. Také jsme z Barliony odešli… Hmm, řekl bych, že by bylo nejlepší, aby si tamti tví pomocníčci dali pauzu, než si promluvíme.“ Drak vydechl Kreelovým směrem zelený oheň. V půli cesty se oheň jasně rozzářil, jako by narazil na nějakou neviditelnou bariéru, ale nezastavil se a pokračoval dál, až zničil Kreelovu temnou kápi. Hráč na draka čaroval jedno kouzlo za druhým, ale ani jedno Renoxovi nijak neublížilo. Renox dokonce spolkl blesk, který po něm Kreel střelil, a zavřel oči, jako by si vychutnával jeho chuť.

„Takže rozmluva?“ zeptal se Kreel, když vyčerpal svou manu.

„Rozmluva,“ ozval se Renox a v úsměvu vycenil zuby.

„Co ode mě chceš, draku?“

„Chci tě najmout, abys pro mě vyřídil jednu delikátní záležitost…“

Video skončilo, ale já jsem zůstal sedět a hleděl do prázdna. Nahrávka byla pořízena v Barlioně, ale Renox přece do tohoto světa nemá dovoleno vstoupit… Nebo je tu něco, o čem nevím? Proč se sakra spojuje s jakýmsi nezkušeným Kreelem a ne se mnou? Co se to děje?

Kromě videa byla k dopisu přidána ještě další příloha. Otevřel jsem ji a přečetl si popis úkolu, který Renox předal Kreelovi:

Zavražděte draka Aquarizamaxe.

Popis: Draci jsou úžasná stvoření, ale i zabijáčtí tvorové. Geranikovi se podařilo vypátrat jednoho z posledních draků, kteří v Barlioně přebývají. Pošpinil jeho duši a naplnil ji temnotou. Proto se kdysi hrdý drak začal měnit v Prokletého draka Stínů. Zabijte ho, než bude pozdě…

Typ úkolu: jedinečný.

Kreel k popisu nepřidal odměny, ale jen z popisu samotného mi začalo být jasné, že se tohoto úkolu musím účastnit. Jakmile dokončím vytvoření Kamene světla, potkám se s Kreelem. Navíc chci zjistit, jak se mu podařilo přinést do Altamedy Rogzarův krystal. Ale nejdříve:

Stacey, potřebuji tě. Rychle a osobně…

Dvacet minut. Dřív to nestihnu…

Jeden vládce je dobrý, ale dva, zvlášť když je ten druhý vládce velmi hezký a dobře líbá, jsou daleko lepší. Tento úkol splníme oba, to je jasné. Je mi jedno, co si o tom Nashlazar pomyslí.

Znovu tě zdravím!

Co se týká patriotismu – je mi naprosto putna. Hráči můžou pro mě za mě patřit klidně ke Stínům. Věř mi, v porovnání s některými mými potvůrkami jsou Kartossané osoby lahodící oku. K dopisu jsem přidal tu „laskavost“. O suroviny, které jsem použil, se nestarej. Stejně je nemáš. Pokud bys náhodou tuto róbu ukázal Rickovi, můžeš zapomenout na to, že se známe. To samé můžu říct i o hradu. Díval jsem se na video útoku Azuráků. Bránu dokážu opravit. Ale rovnou tě varuji, že bude potřeba více než jeden dub. A toho žvanila drž co nejdál ode mě. Hrozně mě rozčiluje! Omluv mou upřímnost. Na tvé bojovníky budu čekat na těchto souřadnicích zítra okolo druhé hodiny.

To je den! Za co jsem si vysloužil takové intrikaření s Kreelem a Gnumem?

Vytáhl jsem amulet a se zábleskem naděje jsem si držel palce, aby byl Evolett stále ještě ve hře.

„Zdravím! Omluv prosím pozdní hovor, ale potřebuji tvou pomoc. Potřebuji lidi…“

„Ehm, pane?“ připomněl mi Viltrius zdvořile, že stále stojí přede mnou. Jistě viděl, že mám třpytivý hábit stále na klíně. Evolett souhlasil, že mi pošle v danou chvíli několik lidí, a já byl rád, že se mi dnes aspoň něco podařilo vyřídit. Otevřel jsem vlastnosti hábitu a nedokázal jsem se neusmát. Gnum se na něm skutečně vyřádil. Pokud se stejnou pílí zapracuje i na chrličích, budu nucen uznat, že za peníze, které jsem utratil, rozhodně stojí. Nechápal jsem jen to, proč si myslel, že jsem se o něm dozvěděl víc od Ricka a proč ho tak moc nemá rád.

Bargo-Khanův parádní hábit.

+20 atraktivita

Třída předmětu: epická. Omezení: pouze pro gobliny.

Měli jste vidět lesk Viltriových očí, když si hábit vzal do rukou. Zračila se v nich taková oddanost a připravenost za svého pána položit život, až jsem se trochu otřásl. Jako bych se právě najednou stal otcem, bratrem i bohem svého majordoma. Gnum vyzdobil hábit malými drahokamy, přidal na záda hábitu kresbu připomínající goblinův obličej, nechyběly ani manžetové knoflíčky a límec s okraji hábitu zdobila kožešina. Dokonce přidal i kapuci a jakési střapce. Celý hábit dokonce obarvil jinou barvou!

Anastaria se zatím neobjevila a mě už to psaní dopisů přestávalo bavit. Proto jsem napsal Gnumovi poslední dopis a přidal k němu i komunikační amulet. Kdyby se něco dělo, může mi rovnou zavolat.

Lidé budou zítra na svém místě. Nezapomeň na ně. Přivede je hráč jménem Clutzer. Co se týká Ricka, nemusíš se ničeho bát. Moc se spolu nebavíme od chvíle, kdy jsem mu ukradl tento opasek <odkaz k opasku>. Co se týká bran – začínám být zvědavý, jak dlouho Barlionu hraješ? Jsi stavitel, krejčí a dokonce i tesař. A ve všech těchto profesích dokážeš pracovat s těmi nejvzácnějšími surovinami. To je skutečně působivé… Co se týká toho žvanila – proč tak škaredě mluvíš o Svardovi? Mám s ním jen dobré zkušenosti a on jistě sdílením informací o hráči, který se jako my ostatní vydal cestou Dovednosti, nemyslel nic zlého.

A je to! Nikdo mě až do rána už nepřiměje ani pohnout prstem! Už mám všeho dost.

„Dane, co se stalo?“ jako podle Murphyho zákona místností zazněl Anastariin hlas.

„Pošlu ti popis úkolu a jednu nahrávku. Stacey, chci o tom člověku zjistit co nejvíc informací. Dokážeš to?“

Dívka několik minut sledovala video a snažila se přijít na to, co se stalo. Proto mě její odpověď nepřekvapila: „Zjistím to. Víš, Dane, když už jsem tu, mohli bychom… no prostě, plánuješ taky někdy konat své manželské povinnosti?“

Aspoň něco se mi dnes podařilo dotáhnout až do konce.

„Císař vám posílá Kouli.“ Heroldův hlas mě probral uprostřed snu a vytrhl mě z Morfeova objetí. Ani jsem neotevřel oči a jen natáhl ruku. Ucítil jsem, že do ní někdo vložil něco velkého a těžkého. Nato se ozval zvuk zavíraného portálu, který mi dal najevo, že herold odešel. Sebral jsem všechny síly a otevřel oči. Anastaria už byla pryč. Řekl bych, že letěla zpátky k Nashlazar nebo se odhlásila do reality. Nebo možná jen chodí po hradu. Za hodinu má dojít k jedné velké události a nemyslím si, že by o ni chtěla přijít.

„Pane,“ objevil se vedle mě Viltrius. „Dvacet dva tisíc tři sta pět svobodných paladinů a kněží bylo během včerejška teleportováno do Beatwicku. Podle Nejvyšší kněžky zbývá dalších tři sta čtyřicet kněží a sedm set dvacet tři paladinů. Jejich teleportace právě probíhá. Dle vašich rozkazů jsme nikomu z přítomných nedovolili odejít z hradu, ačkoli dvaatřicet svobodných občanů se dožadovalo svého práva pohybovat se svobodně po Barlioně. Čtyři z nich se dokonce pokusili dostat se ven silou, ale Vimes a jeho strážní je rychle poslali zpět do Anhursu. K dalším incidentům nedošlo…“

„Děkuji.“

„Pane…“ Goblin se trochu zavrtěl, jako by chtěl něco říct, ale nedokázal k tomu posbírat kuráž.

„Ano, Viltrie?“ povzbudil jsem goblinovu odvahu.

„Pane, měl jsem tu čest sloužit v sedmi hradech, ale tohle je poprvé, kdy je se mnou zacházeno jako s rovnocennou bytostí. Nemám vám čím tuto laskavost oplatit, kromě toho, že si můžete ponechat druhou polovinu mého platu, pokud si přejete. V Altamedě pracuji velmi rád a 50 % mého aktuálního platu mi stačí.“

Goblin se uklonil a okamžitě zmizel. Nejspíš nějaká záležitost vyžadovala jeho pozornost. Vypadalo to, že po Gnumovi Zlomyslném budu potřebovat další prácičku. Vimes a jeho kluci lítali neúnavně po hradu a svůj plat si zasloužili. Možná by nebylo od věci darovat jim nové pláště.

Dane, všichni jsou připraveni,“ přišla zpráva od Anastarie. Můžu tě přivolat.

Udělej to. Je na čase, abychom rozjeli show.

Basreliéf, který mi Elza ukázala, nezobrazoval nic extra složitého. Rituál pro vyrobení Kamene světla vyžadoval, abychom utvořili tři kruhy. Paladinové stáli rameno na rameno a zády ke středu kruhu. Kněží stáli zády k paladinům a čelem ke středu. A nakonec se umělci shromáždí v samotném středu kruhu. Zůstalo záhadou, proč jsme museli hráče skládat zrovna do kruhů. Řekl bych, že tu záhadu rozluštíme…

„Šéfa!“ zakřičel jeden z duchů goblinů, jakmile jsem se objevil v lese. Ze všech keřů ke mně přibíhali mí duchové. „Šéfa! Důl je zničen. Žádná ruda nezůstat!“

Když jsem si uvědomil, co se stalo, zavrčel jsem. Vypadalo to, že kněží a paladini neuspěli v zabití mých pracovníků, a proto se zaměřili na důl a předháněli se, kdo důl dokáže co nejvíc poničit.

„Stacey, zastav ty idioty. Vykopni ze skupiny každého, kdo bude odmlouvat!“ řekl jsem a otočil se ke Svardovi: „Na, tady máš Kouli. Začni přivádět hráče do jednoty. Já se připojím jako poslední.“

„Dobře,“ odpověděl kouzelník a přešel k oddělené skupině hráčů, mezi kterými jsem si všiml Chirony a Ricka. Musím uznat, že ať už jsem si myslel o Rickovi cokoli, nemohl jsem mu upřít jeho umění a byl jsem rád, že se k nám přidal. Uvidíme, jak se mu bude dařit…

„Stacey, ty dostaneš ten nejdůležitější úkol. Já se připojím k ostatním do jednoty a budu z ní skrz tebe rozkazovat ostatním hráčům. Nevím, jak takovýhle dav přinutím, aby dělal, co jim řeknu, ale věřím, že díky tobě to zvládnu. Nezapomínej, že potřebuji dva celistvé kruhy…“

Stacey někomu zavolala na amulet a během minuty před nás předstoupili čtyři nejvyšší kněží a tři generálové paladinů. Divné, myslel jsem si, že je Stacey ve svém řádu nejvyšší důstojnicí… Vysvětlil jsem jim způsob, jak se musí postavit okolo umělců do dvou kruhů, a k mému hlubokému úžasu se hráči, které jsem považoval za nezvládnutelný dav fušerů, začali pohybovat směrem ke svým pozicím, jako by celý život strávili trénováním právě tohohle manévru. Během necelých deseti minut se paladinům podařilo postavit do kruhu o průměru přibližně sto metrů. Kněží potřebovali více času, ale zvládli se seřadit asi za půl hodiny. Nikdy jsem si nemyslel, že by se hráči dokázali chovat tak poslušně.

„Clutzere, Magdey,“ zavolal jsem svým dvěma velitelům výprav ve chvíli, kdy se hráči seřazovali do kruhů. „Na vás závisí důležitý úkol. Asi za hodinu bude tímto místem probíhat smečka vlků. Musíte je zmrazit a držet je zmrazené až do chvíle, než vyrobíme Kámen. Za žádných okolností nesmějí být zabiti – to je to hlavní!“

Mí bojovníci kývli, odešli z kruhu a já jsem si zhluboka povzdechl a ještě jednou se podíval okolo sebe. Gigantická armáda hráčů se postavila do potřebných kruhů a byla připravena spolupracovat. Nepřipravovali se jeden na druhého zaútočit, nehledali žádné potvory, které by mohli zabít. Jednoduše chtěli pracovat společně, což znamená, že činy jednoho člověka ovlivňují úspěšnost jeho sousedů. Inspirace, která mnou v tuto chvíli proudila, se nedá s ničím srovnávat. Dokonce ani v reálu jsem nezažil pocit, který by byl podobně ohromný, epický, uchvacující a zároveň nedosažitelný. Nervózně jsem třel dlaněmi o plášť, ačkoli se ve hře ruce nikomu nepotí. Můj mozek prostě aktuální událost neprožíval jako součást hry, ale jako reálnou situaci, ve které žiji a bojuji. Fascinující pocit.

Připojil jste se k Jednotě.

Sto sedmdesát tři kopií mě samotného stálo čelem ke mně a čekalo na mé rozkazy. Sto sedmdesát tři hráčů se mnou spojilo své vědomí za jediným účelem. Abychom stvořili Kámen světla. Najednou jsem se stal geniálním písařem, sochařem, kožařem, tesařem, sklenářem… V jednu chvíli jsem byl sám sebou i všemi ostatními a poletoval nad vědomím ostatních hráčů v jednotě.

Začněme, pronesl já-Svard.

Potřebujeme podstavec. Vyrábíme Kámen světla – potřebujeme něco jasného a malého, abychom se na to mohli zaměřit svými profesemi…

Něco bych možná měl, pronesl já-Kimrat, bylinkář. Neexistuje nic jasnějšího než esence slunce.

Výborně, ale musíme ji vylepšit, řekl já-Svard. Já ji zesílím…

Já přidám světlo…

Já přidám sílu…

Já přidám ocel…

Na jednotě bylo skvělé to, že hráči mohli díky předtuchám cítit, co mají dělat.

Esence slunce není dostatečně jasná. Podívejte – tady se objevila temná prasklina…

Z našeho výtvoru začal stoupat chomáč jakéhosi kouře a postupně měnil svou barvu z jasné a téměř neviditelné na hustou tmavou, jako by to byl kouř ze zapálených pneumatik.

Stacey, postrč kněze. Musíme pod námi posvětit zem! zavolal jsem Stacey, jakmile nás začal kouř obklopovat.

Jdu na to! ozvala se dívčina odpověď a kouř se okamžitě zastavil, jako by ho do sebe zachytila nějaká neviditelná a neprostupná bublina. Výsledkem jejich kouzla se stalo cosi, co se podobalo slunci – zářivý kouřový střed, směrem od středu ven se kouř zhušťoval a všechen ho do sebe pohlcovala bublina, kterou vytvořili kněží.

Dane, útočí na nás nějaká temná stvoření! ozval se varovný Staceyin hlas. Přicházejí k nám ze všech stran! Jako by celý les přišel o rozum a snaží se rituál přerušit!

Nařiď paladinům, aby ani o píď neustupovali! Kněží nesmí být ani na sekundu vyrušeni!

Já přidám aroma moře…

Já přidám císařské sklo…

Dane, jsme na hraně. Přibližně tisíc hráčů vystrašeně uteklo… Teď už jich jsou dva tisíce…

Nefunguje to, usoudil já-Svard, když přidal další část do Kamene. Udělali jsme chybu už v podstavci!

Jako by náš výtvor čekal právě na tato slova. Jakmile já-Svard vyslovil poslední slovo, Kámen vybouchl a celou jednotu zahalil dýmem, podobně jako rozlitý inkoust pokryje bílý list papíru. Jednota se rozbila a vrhla nás zpět do herního světa. Na chvilku jsem dokonce spatřil bublinu, o které Stacey mluvila. Bublina však rychle zmizela. Na naše paladiny, kteří kryli útoky štíty, z ní vylétaly blesky a divoký vichr. Velmi tvrdě pracovali i lidé, kteří s námi nebyli v jednotě.

To však nebylo to hlavní. Nejdůležitější bylo, že náš první pokus nevyšel. Pro Kámen jsme zvolili špatný podstavec.

„Celá skupina má 10 minut volno!“ napsal jsem do kanálu výpravy a posadil se na zem. Musel jsem se trochu zamyslet.

Takže!

Na podstavec jsme použili tu nejzářivější věc, kterou máme k dispozici – esenci slunce. Bohužel se ukázalo, že to nestačí. Jakmile jsme s ní začali dále pracovat, objevil se hustý kouř, který z výtvoru vylétal, a ten kněží uzavřeli do koule. V tu chvíli začal útok…

„Stacey, kdo na nás útočil?“

„Podívej se sám.“ Poslala mi video, ve kterém bylo zaznamenáno, jak ze země vylézají temné stvůry a míří směrem k naší výpravě. Zajíci, vlci, lišky. Všechna tato stvoření, která dříve žila a běhala lesem, časem zemřela a nyní vstávala z mrtvých a šla naším směrem. Z oblohy na nás začali nalétávat ptáci, které rozrušily blesky a divoký vítr. Paladinové zakolísali a jeden druhého se chytili, ale neustoupili. Bohužel se takto nezachovali všichni. Asi tisíc hráčů vykouzlilo portály a odešlo z výpravy. K tomu samému došlo i mezi kněžími. Když se objevila temná bublina, část hráčů se začala bát a utekla.

„Mahane,“ zavolal mi přes amulet Clutzer. „Vlci jsou chyceni a zmraženi na místě. Co dál? A jsou to teda fakt ošklivé potvory! Úplně hrůzné! Je dost těžké se udržet a nevykouzlit na ně všechna ohnivá kouzla, která máme k dispozici! Dlouho jsem u potvor neviděl tolik zloby a krvežíznivosti!“

Cítil jsem se, jako by do mě v tu chvíli uhodil blesk. To je ono! Přesně tohle Carliori ve svých experimentech dělal! Snažil se vydestilovat zlobu samotnou. Proto potřeboval tak velké množství obětí. Jediná lidská duše nedokáže vyvolat dostatečné množství nenávisti. Ani desítka duši by to nezvládla! Vždyť lidé se i na prahu smrti uchylují k naději. Pokud bychom však na základ Kamene použili Šedou smrt a její zlobu… Eluna! Teď už rozumím, proč sestoupila z nebes! Do Kamene světla prostě ukryla koncentrovanou nenávist! Právě proto je to koncentrované božské světlo! Protože tento koncentrát v sobě ukrývá a udržuje koncentrát úplně jiného typu! Z toho důvodu nejsou žádné dva Kameny světla stejné. Úroveň nenávisti uzavřené vevnitř je pokaždé trochu jiná!

„Dobrá, lidi, čeká nás pekelná show! Paladinové, tohle není jen další situace, kdy bráníte skupinu lidí. Zaútočí na nás ty nejhorší stvůry, které v tomto lese kdy žily! Neudržíte se proti nim jen tak. Musíte používat svatou sílu! Kněží, potřebuji silná požehnání, která by nás udržela naživu, i kdyby v našem středu někdo použil kouzlo Armagedon. Hráči, pokud se někdo necítí na to, že se od něj čeká spousta práce, měl by hned odejít! O opuštění vašich přátel, jakmile boj vypukne, nemůže být žádná řeč. Úspěch tohoto experimentu závisí na každém jednom z nás. Svarde – připoj nás!“

„Clutzere, přiveď vlky až k nám!“ zavolal jsem přes amulet lupiči, než mě Svard připojil k jednotě.

„Co jsi vymyslel?“

Svarde, jsme ve tvém designovém módu, že? Někde poblíž by měla být smečka vlků. Převeď je do jednoty…

No tohle, pomyslela si já-Chirona. Jsou temní až do morku kosti!

Chudáci tvorečkové, pronesla já-Lastrix. Já se na ně takhle nemůžu dívat! Musíme je nejdřív očistit!

Počkat! Temnotu z nich musíme uschovat do klece! vyhrkl já-Zarlatan.

Klec musíme posílit, přidal se já-Svard.

Odeberte z nich temnotu a já jim opravím srst, dodal já-Rick.

Přeneste temnotu a umístěte ji do klece. To je pro ni dobrý trest, ne? Navrhuji, abychom klec ještě posílili…

A pak ji rozpoltíme…

Dane, zase na nás útočí. Vypadá to, že minule poslal les pouhé děti… Nyní po nás jdou dospělí.

Temnotu jsme z vlků odebrali! Jak je to možné? Vždyť je… Ona žije! Nedovolte, aby utekla z klece!

Neprojde! Sám jsem tu klec očaroval! Ne! Uniká ven!

Stacey, rozkaž kněžím, ať začnou makat!

Zastavilo se to!

Svarde, zkus tu klec zmenšit! Temnotu musíme co nejvíc stlačit!

Chápu. Zmenšuju klec, odpověděl místo já-Svarda já-Zarlatan.

Dane? Jdu jim pomoct! Je to neskutečné! Útočí na nás sama temnota!

Lidi, tu klec musíme ještě trochu zmenšit!

Víc stlačit už nejde! Jsme na limitech materiálu!

Stacey, řekni kněžím, aby ještě trochu přidali! Potřebujeme jen trošku! Jen o kapku víc!

Rychle, Danieli! Polovina z nás už zemřela! Kněží padají bez energie hubou do bláta!

Temnotu jsme stlačili do malinkatého bodu, ale Eluna stále odmítala přijít. Z mého pohledu byla koncentrace nenávisti tak hustá, že byla tvrdá jako kámen a mlze či kouři se nepodobala… Kámen!

Tanzanit, turmalín, ametyst, smaragd, akvamarín, safír, opál…Všechny tyto kameny se rozpadly na prach, když jsem je zkusil spojit s koncentrovanou temnotou. Chamtivá žába mě už začala pomalu škrtit, ale odmítal jsem přestat. Z jeskyně Skrooj jsem získal hromádky prakticky všech drahokamů hry. Mohl jsem si dovolit jeden po druhém vyzkoušet.

Rubín…

Paladini jsou pryč, probleskla myšlenka od Anastarie, když se svět okolo zastavil.

„Ahoj, šamane.“ Eluna byla jako vždy božsky nádherná, a proto jsem radši odvrátil pohled. Zbylých sto sedmdesát tři kopií mého já na bohyni hledělo, jako by se před nimi zjevil Bůh… Což se vlastně tak trochu stalo. Bohyně sestoupila ke svým dětem.

„Eluno,“ odpověděl jsem a cítil, že se mé vědomí naplňuje láskou k bohyni. Možná to nebyla má láska, ale spíš láska umělců, kteří se mnou byli spojeni v jednotě.

„Nejvyšší kněžku jsem o tvém úspěchu již zpravila a předala jí seznam úkonů, které vedou ke stvoření Kamene. S mou dcerou nyní nemluv. Po několik dalších týdnů bude příliš zaměstnaná. Jakmile se jí podaří vyrobit Kámen za použití metody, na kterou jsi zde přišel, Elizabeth se s tebou sama spojí.“

„Promiň, bohyně, ale nevyrobil jsem ten Kámen sám.“ Při svých slovech jsem kývnul směrem ke krvavě červenému rubínu ve tvaru srdce, který měnil odstíny. „Bez ostatních umělců bych v žádném případě neuspěl. Bez paladinů bychom…“

„Osobně odměním každého člena, s jehož pomocí k výtvoru došlo,“ přerušila mě Eluna. „Právě teď mluvím se všemi, nikoli jen s tebou. Ačkoli právě s tebou mluví většina mého já. Ještě stále se na mě bojíš podívat?“

„Nezměnila ses,“ pokrčil jsem rameny a teprve teď jsem si všiml, že všichni ostatní hráči v jednotě pohybují rty. Předpokládám, že každý z nich odpovídá části bohyně, která s ním hovoří. „Nechci se stresovat. Vždyť by to bylo rouhání, kdybych toužil po bohyni.“

„Kdo ví, šamane, kdo ví,“ odpověděla Eluna krypticky. „Já vlastně ani netuším, jak bych ti za objevení algoritmu pro vytvoření Kamene měla poděkovat… Přeješ si nějaký jedinečný předmět? To je příliš jednoduché… Další bonus? To je moc obyčejná odměna a nedoceňovala by význam tvého úspěchu… Šamane, kvůli tobě musím těžce namáhat své mozkové závity!“

„Pokud bohyně dovolí, vím, co chci,“ pronesl jsem šokován svou troufalostí. „Přenes mě k Renoxovi. Potřebuji slyšet pravdu o dracích, zvýšit svou úroveň draka a… No, chci si s ním prostě trochu promluvit. Nechci o to žádat Kornika. Mám pocit, že Renox Kornika žádal, aby mě k němu už nepřivedl. A já skutečně musím zjistit, proč obětoval Draca Tarantulím.“

„Renox jim Draca neobětoval,“ pronesla Eluna zamyšleně. „Draco se objevil až později.“

„Ale…“

„Udělám, o co žádáš, draku,“ přerušila mě znovu Eluna. „Máš pravdu, Renox se hovoru s tebou obává. Ví, že jsi mluvil s Nashlazar, a má strach, že nepřijmeš jeho minulost. Musím uznat, že jeho historie rozhodně není nejčistší. Přijdu pro tebe za dvacet čtyři hodin. Na viděnou. Řekla bych, že to bude dost brzy…“

Scénář Kámen světla splněn.

Malabarské císařství nyní může znovu vyrábět Kameny světla. Všichni hráči, kteří se účastnili scénáře, získali odměnu přiměřenou své účasti.

+1 Dovednost. Dohromady 13.

+5 Klenotnictví. Dohromady 134.

Vaše reputace u bohyně Eluny dosáhla úrovně uctívaný. Na dosažení úrovně velebený potřebujete 12 000 bodů.

Vaše reputace u kněžek bohyně Eluny dosáhla úrovně uctívaný. Na dosažení úrovně velebený potřebujete 12 000 bodů.

Kámen světla odclonil účinek měniče a duchové goblinů odešli z tohoto světa.

Jednota skončila a okolo hráčů se začaly objevovat záblesky světla. Eluna vzkřísila všechny, kteří zemřeli a neodhlásili se ze hry, a navíc všem přidávala nejrůznější bonusy. Jak jsem pozoroval hráče okolo, musel jsem se usmívat. Všichni slavili jako děti. Dnes se paladini a kněží osobně setkali s tou, za kterou bojují a pro kterou přinášejí světlo ostatním lidem.

Cosi měkkého a teplého se dotklo mé ruky a jen silou vůle se mi podařilo potlačit radostný výkřik, když jsem se otočil. Vedle mě stála Šedá smrt a za ní její smečka. Všichni vypadali zdravě, jak jsem si je pamatoval, když jsem jim kdysi dávno pomáhal s šípy. Vlčice hleděla do mých očí a uši měla přitáhnuté k hlavě, jako by uznávala svou chybu. Z jejích očí jsem vyčetl mnoho informací. Uznání viny, pokus o vysvětlení, žádost či snad modlitba, abych je zde nenechával. Chvíli mi trvalo, než jsem se rozhodl a vytáhl amulet:

„Viltrie, zařiď vytvoření portálu na těchto souřadnicích,“ nařídil jsem a nadiktoval mu své aktuální souřadnice. Podíval jsem se Šedé smrti do očí a dodal jsem: „Nepůjdu sám. Přijde se mnou celá smečka.“

Postupný úkol Poslední naděje splněn.

Odměna: Přidala se k vám vlčí smečka (level 150).

Náklady na údržbu: Smečka musí být krmena dvakrát denně…

6. kapitola

Kronika draků

„No, Dane, s Kreelem se to má tak,“ pronesla Anastaria, která seděla proti mně, „že ho nemůžeme ignorovat. Podle informací, které mám, je nedotknutelný. Samozřejmě může být zabit, ošálen a můžeme s ním vyjednávat. Nemůžeme ho však ignorovat ani ho umístit na černou listinu. To by byla chyba.“                

„Proč?“ zeptal jsem se překvapeně. Poprvé slyším o hráči, se kterým se musí jednat v rukavičkách.

„Můj zdroj nemá úplně všechny informace, ale jádro věci je naprosto jasné. Tento člověk patří ke Korporaci. Buď s nimi dřív spolupracoval, nebo tam pracuje i teď. Na detailech nezáleží. Nejdůležitější je, že je jedním z nich.“

„I přesto se s ním chci setkat. A to pokud možno dnes. Před několika hodinami jsem mu poslal potvrzení, že se s ním setkám dnes o poledni v Šilhavém rybáři. Dokonce mi už stihl odpovědět.“

„V poledne, jo?“ pronesla Anastaria zamyšleně. „To je hezké. Především proto, že je asi za pět minut dvanáct…“

„Ano, o to jde,“ usmál jsem se na dívku a přivolal Viltria, aby nám přichystal portál. Fleita mě přinutila slíbit, že ji vezmu všude, kam půjdu sám, protože si na fórech přečetla vše o výrobě Kamene světla. Nechtěla přijít o další fascinující podívanou, a proto jsem nyní musel jednat rychle a tajně. Na setkání s Kreelem jsem Fleitu brát nechtěl.

Portál nás přenesl přímo před dveře hostince Šilhavý rybář. Jelikož byl hostinec mimo Anhurs, nedalo se mluvit o oblíbeném místě hráčů. Od stovek dalších hostinců se nelišil cenami ani kvalitou pokrmů. Proto jsem po vstupu neměl problém všimnout si stolu, kde nás očekávali dva hráči. Nemohl jsem zjistit Kreelovu třídu postavy, jelikož nebyla ostatním hráčům zobrazena, ale doprovázela ho Alisa Reyx – kouzelnice rasy temných elfů s levelem 238. Oproti obrovi, který se s obtížemi vešel ke stolu, byly dívčiny informace přístupné a dokonce dávaly důvod k zajímavým myšlenkám. Na Šilhavém rybáři bylo velice dobré to, že zde nebyli skoro žádní hráči. Kromě dvojice, se kterou jsme se zde setkali, sedělo v taverně sedm hráčů s nízkými levely. Jakmile jsme vešli, spustili hráči jako na povel nahrávání. Pokud se neobjeví nikdo jiný, najdeme způsob, jak tyto lidi přesvědčit, aby si hleděli svého.

„Zdravím vás, hrabě a vévodkyně,“ přivítal nás Kreel, vstal od stolu a pokorně se uklonil. Při pohledu na více než dvoumetrové monstrum jsem se cítil jako trpaslík. Velmi nepříjemný pocit a také nepříjemný způsob, jak začít naši konverzaci. Pokud to Kreel udělal schválně, pak nám dává najevo, že on je pánem situace a je připraven zabít kohokoli, kdo by něco namítal. Samozřejmě mě možná jen zachvátila paranoia a tento hráč nás prostě jen slušně pozdravil. „Posaďte se, prosím. Objednáme nějaké pivo? Taverna navzdory svému vzhledu nabízí velmi chutný mok.“

„Hezké ráno vám oběma,“ pozdravil jsem Kreela a snažil se vypadat co nejklidněji. Posadil jsem se ke stolu a dodal: „Podle mě je pivo velice dobrý nápad. Prakticky nikdy nemám čas ani na jedno. Doporučil byste nám nějaké konkrétní, nebo jsou dobrá všechna?“

Podle Kreelova úsměvu jsem pochopil, že se mu má odpověď zamlouvala. Chvíli počkal, než se usadí ženy, pak své ohromné tělo posadil na jednu ze židlí a řekl: „Dobrá jsou všechna, ale doporučuji ležák. Mám ho nejraději, ale jak se říká: tisíc lidí, tisíc chutí. Jelikož my víme, kdo jste, ale vy neznáte nás, dovolte mi, abych nás představil. Já se jmenuji Kreel, hrabě Grotfeldský a hlava Nevlastních synů hlubiny. Mou společnicí je baronka Alisa Reyx.“

„Mám jeden dotaz, pokud vám to nevadí,“ pronesla Anastaria velice podivným hlasem. Svitlo mi, že nejspíš používá nějakou ze svých schopností sirény. Tak sladký, něžný, podmanivý a příjemný hlas jsem slyšel jen jednou, když mě žádala, abych jí předal figurky. „Nevím o tom, že by císař nebo Temný lord někomu dalšímu udělil vysoký titul. Podle mě patříte k Volným pláním… Odkud pocházíte, pokud to není tajemství?“

„Jak Anastaria správně odhadla, Barliona je velmi široká a je v ní dost místa pro cokoli a kohokoli,“ odpověděl Kreel, ruku se džbánem natáhl k Alise a vlil jí pivo do krku. Jediná Alisa podlehla Anastariinému kouzlu a začala na mou ženu hledět zamilovanýma očima. Kreel se ujistil, že je jeho partnerka opět při smyslech, zavrtěl několikrát hlavou a pokračoval, jako by se nic nestalo: „Například, dcero sirén, mým vládcem je Mark první, král Skyfoalu, nechť mu pevné zdraví slouží navěky.“

Kreel ví, co je Anastaria zač, a podle Anastariiných přimhouřených očí se jí to vůbec nelíbí. Zajímá mě, zda je toto normální Staceyin způsob, jakým poznává lidi. Prostě na ně vyzkouší sirénin šarm a sleduje, zda zapůsobí? Vždyť říkala, že je Kreel nedotknutelný…

„Dobrá, odložme na chvíli pivo. Myslím, že jsme vykročili špatnou nohou,“ rozhodl jsem se konverzaci převést k jinému tématu. „Kreele, ty jsi mi málem zničil hrad, víš to? Když jsem spatřil krystal, dostal jsem úplný šok. Na místě, kam nikdo neměl vkročit, ležel krystal, který jsi tam přinesl. Máš představu, co následovalo?“

„Srdce chaosu?“

„Přesně to. Geranika chtěl přemoci obranu Altamedy a povedlo se mu to. A jak vlastně? To mi pořád nejde na rozum. I když teď mám vlastně daleko zajímavější otázku. Pověz mi, kdo vlastně jsi? Nikdy jsem ještě tak velkého hráče neviděl a navíc jsi imunní vůči siréninu šarmu.“

„Titán,“ odpověděla místo Kreela Anastaria. „Je to titán. Nechápu ale to, jak se v Barlioně jejich rasa objevila.“

„Titán?“ zeptal jsem se ohromeně. „Myslel jsem si, že vaše rasa byla vyhubena.“

„Vašimi předky, to je pravda. Přežil jen jeden z nás, jak vidíte,“ odpověděl Kreel s dalším úsměškem, jako by si užíval skutečnosti, že se naše konverzace odvíjí podle jeho představ. Není velkým tajemstvím, že jsem drak. Vědělo se také, že je Anastaria sirénou. Přesto je potřeba si tyto informace celkem namáhavě vyhledat. Kreel to věděl, což znamenalo, že si o nás zjistil všechno možné a dával nám to najevo. Zajímalo mě, proč chce toho draka zabít. Hmm… pokud jsou draci a titáni nepřátelé… zná Kreel minulost své rasy? Co by se stalo, kdybych se pokusil trochu improvizovat?

Stacey, víš něco o titánech?

Skoro nic. Nikdy mě příliš nezajímali… Musíme získat trochu času.

„Předkové bývají různí,“ pokrčil jsem rameny a podíval se na Kreela. „Někteří jsou dobří a jiní špatní. Například já vás neviním za to, co se událo před tisíci lety, když Chronocid – čísi syn, pokud je mi známo – téměř zničil celou Barlionu. Prostě se nudil a chtěl se trochu zabavit. Sami bohové se museli do situace vložit a titána zastavit… Proč se tedy upínat k minulosti?“

„Chronocid?“ zeptal se Kreel, kterého jméno překvapilo. Ani jsem se mu nedivil. Právě jsem si ho vymyslel. Věděl jsem, že existoval Chronos, proč tedy nezkusit jméno malinko pozměnit?“

Dane? zeptala se ihned Anastaria. Kde jsi tu informaci našel?

Právě jsem si ji vymyslel! Pokud mě chce poučovat o historii, můžu mu oplatit stejnou mincí. Ha!

„Co kdybychom přešli k tématu, kvůli kterému tu jsme, Kreele?“ přerušila naši debatu o ničem Alisa.

„Proč, baronko? Kam ten spěch?“ usmál se Kreel a roztáhl paže v gestu míru. „Poprvé za dlouhou dobu se setkáváme s párem hráčů, kteří ve svých vlastních kruzích dosáhli velkých úspěchů, a tebe vůbec nezajímají. Ale dobrá, promluvme si o tom.“

„Dejme se do toho,“ pronesl jsem. „Povězte nám, hrabě, jaké problémy se k úkolu vážou?“

„Sám jste řekl, že chcete vědět, jak jsem donesl krystal do Altamedy,“ usmál se Kreel a objednal další rundu.

„No, tak pokračujte,“ uznal jsem a pohodlněji se opřel o židli. „Krystal mě skutečně v tuto chvíli zajímá víc.“

„To jsem si myslel, a proto jsem zariskoval a připravil pro vás video. Ukazuje celou záležitost s krystalem. Uvidíte, jak jsem úkol dostal a jakým způsobem jsem ho splnil. Pro mě je však v tuto chvíli důležitější a zajímavější prodiskutovat úkol ohledně toho draka… Doufám, že proti tomu nikdo nic nemá.“

Stacey, možná se mýlím, ale přijde mi, že jsou pořád o krok před námi. Promluvil jsem na Anastarii telepaticky. Mám dojem, jako by dopředu věděli, co řekneme, a měli připravenou odpověď…

Ano, tomu se říká „udělat si domácí úkol“. Funguje to lépe než tvůj oblíbenější přístup „Máme pět minut, zkusme to nějak!“ Kdybych jen měla víc času… No, teď už je pozdě. Nezapomínej na to, že Kreel je velmi nebezpečným nepřítelem.

* * *

„Co si o tom myslíš?“ zajímala se Anastaria, jakmile jsme se vrátili do Altamedy.

„Řekl bych, že mi Renox dluží další vysvětlení,“ pokrčil jsem rameny a uvelebil se na svém houpacím trůnu. Šlo o velmi podivný předmět, který jako by pro ostatní hráče neexistoval. Tedy, oni ho vidí, ale dokonce ani Anastaria, která měla moje svolení, nemohla zvláštní kus nábytku použít.

„Dane, ten Kreel mě fakt zajímá…“

„Stacey, je nad slunce jasné, že úkol přijmeme. Kreel potřebuje na přípravu tři týdny. O nic nejde, můžeme počkat. V mezičase navštívím Renoxe. Radši mi řekni, jak se nějakému hráči podaří zvolit si titána za svou rasu?“

„Stejně jako ses ty stal drakem, já sirénou a Plinto upírem. Prostě měl štěstí a byl ve správný čas na správném místě.“

„Z nějakého důvodu o tom pochybuju… Ten Kreel mi přišel trochu moc… Ani nevím, jak to říct. Připomínal mi tebe, ale mužského rodu. To je nejlepší vysvětlení, kterého jsem schopen. Je prostě příliš chytrý, než aby se jen tak ocitl šťastnou náhodou ve správný čas na správném místě. Je za tím něco jiného…“

„Vidím, že jsi začal čím dál rychleji ze seznamu vyškrtávat položky,“ změnila Anastaria téma. Nemůžu říct, že bych Kreelovi záviděl. Není mnoho těch, kdo dokážou Anastarii překonat, ale jemu se to podařilo. Teď ale Anastaria udělá vše pro to, aby si o titánovi zjistila co nejvíc. I mě Kreel zajímal a chtěl jsem si informace vyhledat sám.

Úkol ve videu, které mi poslal, se nijak nelišil od úkolů typu „vezmi tohle a přines to sem“. Tedy s tím rozdílem, že titán přijal úkol od samotného Geraniky. Kreel krystal aktivoval těsně před tím, než se do Altamedy přesunul, a vyrušil tím Urusaiovy schopnosti. Anastarii a mě však víc zajímali hráči, kteří s ním šli, než úkol samotný. Byla tam Alisa, podle mě je i v reálu s titánem nějak spojená. Kromě ní jakýsi Feanor Milosrdný. Vsadím hlavu, že se Stacey nejdříve zaměří na něj.

Anastaria mě jako obvykle políbila a odletěla zpět k Nashlazar. Musí pokračovat ve svém tréninku. Fleita nebyla ve hře a nečekalo na mě žádné dobrodružství. V klanu byli všichni šťastní a spokojení a poprvé během posledních několika měsíců jsem se ocitl majitelem něčeho, o čem se mi mohlo jen zdát. Volného času. Volného času, který jsem mohl strávit jakkoli jsem–

„Ahoj!“ V souladu s Murphyho zákony začal můj amulet vibrovat, a když jsem ho zvedl, promluvil ke mně mužský hlas plný neskutečného optimismu. „Jaké jsou tvé souřadnice? Mám pro tebe dar, který ti musím doručit! Jo! Bylo by hezké, kdyby poblíž nebyli další hráči. Nevadí mi ani celá armáda NPC, ale hráči tam nesmí být. Ale záleží jen na tobě… Hej, Mahane! Slyšíš mě vůbec?“

„Gnume?“ Ačkoli jsem si byl docela jistý, kdo mi volá, rozhodl jsem se radši zeptat.

„No jasně? Proč se ptáš? Volává ti z tohohle amuletu snad někdo jiný?“

„V Barlioně chybí zobrazení volajícího,“ zavrčel jsem. „Souřadnice ti nepošlu, ale nechám tě sem teleportovat. Jsi připraven?“

„Proč ne? Klidně teleportuj! Ale počkej ještě. Svůj výtvor přikryju nějakým rubášem. Díky tomu vytvořím trochu očekávání! Nebo tak něco… Dej mi minutku a můžeš teleportovat.“

Gnum Zlomyslný byl ve svém živlu: „Ahoj, jsem připraven! Můžeme zničit svět! Ty ho nechceš zničit? V tom případě tu mám pro tebe pamlsek. Sněz ho a budeš mluvit jinak!“

„Viltrie, aktivuj portál a přenes sem Gnuma Zlomyslného. A mě přenes do teleportační místnosti,“ pověděl jsem majordomovi a vstal z houpacího trůnu. Volnému času můžu zamávat na rozloučenou. A to vlastně ani pořádně nezačal. Mno, nemá smysl usínat na vavřínech.

„Ta-dá!“ zasmál se Gnum a ukázal na dvě obrovské sochy. K mému překvapení patřil Gnum k rase gnómů. Malý, neustále vzrušený, s fialovými vlasy svázanými do moderního a propracovaného účesu, který by méně znalá osoba považovala za minimálně týden nečesané vlasy. Já jsem ale věděl, že předpřipravené styly barlionských účesů byly elegantní a klasické. Pokud někdo chtěl se vzhledem svých vlasů provést něco neobyčejného, musel do přípravy vzhledu vložit svůj čas a úsilí. Gnum svůj čas a úsilí rozhodně vynaložil.

„Beru to tak, že sis nenachystal láhev šampaňského. Všichni klienti jsou stejní. Vy jim připravíte něco speciálního a oni se objeví s prázdnýma rukama.“

„Tys chtěl o sochy rozbít láhev šampaňského?“ zeptal jsem se překvapeně. Pokud jsem si dobře vzpomínal, šlo o námořní tradici vyhrazenou pro lodě, nikoli pro sochy.

„Proboha, to ne! Chtěl jsem ji vypít kvůli, no, kvůli morální i chemické vzpruze.“

„Pokud mě překvapíš, vezmu tě do Zlaté podkovy,“ slíbil jsem Gnumovi, který začal vyřvávat jako fanfára. Ale popravdě, pokud nemáte hudební sluch ani zpěvný hlas, ale neskutečně toužíte zpívat, pak příčetnost vašeho okolí vlastně není váš problém.

„Ta-dá!“ dokončil svůj zpěv Gnum a strhl rubáš.

„U Tiamata,“ zašeptal portálový démon, který hleděl na dva metry vysokou dvojici démonek.

Šestiruké ženy, podle vzezření šlo o bledé elfky, se vzájemně podobaly jako vejce vejci či dvě kapky vody. Gnumovi se podařilo nejen zachytit jejich krásu, ale dokonce sochy vyrobit jakoby v pohybu. Při detailnějším pohledu šlo rozeznat, že se každá socha oddává jakési formě složitého tance a pohyb zdůrazňovalo ohnutí těla a gesta jejich rukou. Dohromady však ženy vzbuzovaly pocit naprosté úplnosti a harmonie.

Dvojčata Shi.

Obranný systém hradu.

Popis: Shi’La a Shi’Li jsou démonická dvojčata, která se od narození od ostatních odlišovala svou silnou náklonností ke zbraním a tanci. Nakonec se jim podařilo obě touhy zkombinovat. Tanec zbraní spojuje 12 zbraní na blízko až do levelu (18*úroveň hradu).

Omezení: Dvojčata Shi mohou být aktivována jen v hradu s úrovní nejméně 20. Obranný systém lze aktivovat až ve chvíli, kdy se zaplní všech 12 míst pro zbraně.

Další funkce arciesence: až do aktivace skryto.

„Jsou nádherné, že ano?“ užíval si Gnum mou reakci na sochy či vlastně na obranný systém hradu.

„Nedokážu najít slova,“ vydechl jsem, trochu se uklidnil a poslal Viltria do trezorů pro zbraně. Nezáleželo jaké, hlavně aby byly určeny pro boj na blízko a s co nejvyšším levelem.

„Jo, ještě jedna věc… Patří k nim tyhle dva klínky,“ dodal Gnum a vytáhl dva zářící malinkaté klíny. „Dají se používat i bez nich, ale výsledek bude horší… Klínky by měly být vloženy až jako poslední. Červený patří Li a modrý zase La.“

„Gnume, nemůžu si pomoct a musím se zeptat. V čem je háček?“

„Co tím myslíš?“ zeptal se gnóm, kterého má otázka zarazila.

„Právě jsi mi věnoval neskutečně drahý obranný systém hradu. Je pravda, že má několik negativ. Například nedokáže útočit na dálku, ale uvnitř hradu se dvojčata stanou noční můrou jakéhokoli vetřelce. Což mě následně přivádí k myšlence, že jestli něco takového dostanu zdarma, pak se k tomu musí pojit nějaký háček. Rád bych se dozvěděl, co je ten háček zač? Musím jim třeba jednou týdně někoho obětovat?“

„Ha! To je ale nápad! Holky nepotřebují žádné oběti. Vystačí si samy. A proč ‚zadarmo‘… Výrobou dvojčat jsem si zvýšil úroveň dovednosti a navíc za tvé suroviny. Takový výtvor je stejně neprodejný. Který blázen by zaplatil tak vysokou sumu za obranný systém hradu? Kromě toho jsem ti slíbil, že ti výrobek předám bez jakýchkoli podmínek či závazků. Zajímalo mě, jestli mi budeš věřit, nebo ne. Počkej, pomůžu ti je aktivovat. Samotného mě zajímá, co zvládnou.“

„Tebe zajímá, co zvládnou?“ zopakoval jsem jeho slova jako ozvěna. Pomalu jsem začínal chápat, kde se ten háček nachází. „Mám zavolat stráže? Začínám mít pocit, že mi nemůžeš garantovat, že budou na naší straně.“

„No, to by mělo být bez problému!“ řekl Gnum, ale nezněl moc přesvědčivě. „Pro jistotu ale stráže zavolej. Kdo ví…“

„Obranný systém aktivován.“ Jakmile jsme do rukou dvojčat vložili dvanáct zbraní, hradem zazněl kovový ženský hlas. „Připojení k hradu kompletní. Aktuální hrad – Altameda. Aktuální majitel… Chyba. Hrad má tři majitele. Zjištění hlavního majitele. Navržen majitel – Anastaria. Potvrďte prosím rozhodnutí o majiteli.“

„Hlavním majitelem je Mahan!“ takové ponížení od sochy mě málem připravilo o hlas. Naštěstí jsem našel sílu, abych vyjádřil nesouhlas.

„Vybraným majitelem je Mahan. Pozor – Mahan je nejméně vhodným majitelem z důvodu zkušeností. Potvrďte prosím vaši volbu.“

„Potvrzuji!“ Nekřičel jsem, ale rozhodně jsem zvýšil hlas, protože Gnum stojící vedle se začal hihňat.

„Aktuální majitel – Mahan. Spouštění obranného systému. Arcidémonická esence rozpoznána… Přejete si vylepšit pomocné obranné funkce?“

„Ano!“

„Dostupné jsou následující pomocné funkce: Vylepšená odolnost proti magii, Vylepšená odolnost proti jedu, Vylepšená odolnost proti ohni…“

„Odolnost proti magii!“ zvolil jsem ihned a tím se zbavil jedné z Achillových pat soch.

„Přidána Vylepšená odolnost proti magii. Arcidémonická esence rozpoznána… Přejete si vylepšit pomocné obranné funkce?“

„Ano!“ řekl jsem a otočil se s tázavým výrazem na Gnuma, který si začal se zamyšleným pohledem na sochy mnout bradu. Dvě esence?

„Dostupné jsou následující pomocné funkce: Vyl…“

„Vylepšená odolnost!“ Mé druhé rozhodnutí přidalo obrannému systému více bodů odolnosti. Pokud bychom byli napadeni, bude se pět až deset bodů odolnosti navíc velmi hodit.

„Aktivace obranného systému dokončena. Obranný systém hradu je nyní plně funkční.“

Oči dvojčat ožily červeným, respektive modrým ohněm. Démonky se několik minut probíraly a protahovaly si svaly jako normální hráči. Pak tiše, ladně a trochu i půvabně odešly obě z místnosti.

„Nabídnu vám slevu na své služby, pokud se za mnou ty dvě každý den staví. Jen jako návštěvnice, žádný háček v tom není,“ promluvil okamžitě portálový démon a zamilovaným pohledem pozoroval dveře, kterými démonky před chvílí prošly. „O všechno se postarám, jen ať za mnou dojdou.“

„Pokud má být ta sleva, kterou slibuješ, 50 %, dám jim rozkaz, aby za tebou chodily,“ nedokázal jsem odmítnout další šanci ušetřit nějaké peníze.

„Souhlasím!“ odpověděl démon až podezřele rychle, z čehož jsem měl pocit, že jsem nesmlouval tak tvrdě, jak jsem měl. Mohl jsem začít na 90 %…

„Co dalšího ještě umíš vyrobit?“ zeptal jsem se Gnuma, když se démon odebral zpět do svého světa démonů, aby se pochlubil novými sousedkami.

„Můžu kovat. Nemusím kovat. V mých rukou může kladivo zpívat ukolébavky nebo death metalově řvát.“

„A kdybychom měli mluvit vážně?“ zeptal jsem se, když jsem se přestal smát. Začínalo mi připadat, že je Gnum stejným typem hráče jako já. Vůbec nerozumím tomu, proč ho Svard popisoval jako misantropa.

„Jestli mám mluvit vážně… Vzpomínáš si, jak ses mě ptal, jak dlouho už Barlionu hraju? Když jsem začínal hrát, v Barlioně ještě nebyli žádní vězni. Poslouchej, Mahane, nerad chodím okolo horké kaše, proto ti rovnou řeknu, co chci, a ty se můžeš rozhodnout podle sebe. Nemám nejmenší zájem o soupeření klanů. Mám svůj klan, ale daleko zajímavější je pro mě zvyšování mého řemeslného umu. Abych toho dosáhl, potřebuji suroviny a potřebuji práci. Spoustu práce a ještě víc surovin. Na druhou strany ty vlastníš hrad, který potřebuje a) opravit a b) vylepšit. Jsem připraven zvládnout obojí, ale nebudu na tu práci utrácet své vlastní suroviny. Pokud máš zájem, můžeme spolupracovat. Jestli ne, najdu si jiný hrad. Je jich docela dost. A ještě jedna věc. Chci skromný měsíční plat o sto tisíci zlatých. Pokud je něco takového možné, pak si myslím, že tu mohu několik měsíců strávit. Co ty na to?“

Neměl jsem moc na výběr a při pohledu na zkušenostní tabulku hradu jsem souhlasil. Jakmile jsem aktivoval démonky, zkušenosti poskočily o 10 %, což mi jasně říkalo, že Gnuma nesmím nechat jít. Je až příliš cenný, než abych ho mohl ignorovat.

„Draku, poslala mě Eluna, abych tě přenesla do Vilteraxu.“ Jakmile uběhla poslední sekunda z čtyřiadvacetihodinového limitu, který mi bohyně dala, objevil se vedle mě anděl. Vypadal podobně jako Urusai – bílý jako sníh a třpytivý. Nabídl mi svou dlaň, aniž se zajímal, zda umím létat či jestli s ním vůbec chci letět, a během mrknutí oka jsem byl přenesen k zmrzlým horským štítům dračího světa. „Eluna řekla, že vrátit se dokážeš sám,“ dodal anděl a zmizel.

„Tak jsi sem přeci jen našel cestu,“ ozval se známý Renoxův hlas, plný smutku a bolesti. Vzpomněl jsem si, že tu Draco se mnou není, protože studuje v anhurské knihovně. Proměnil jsem se do své dračí podoby a vystoupal výš, abych si mohl se svým virtuálním otcem promluvit z očí do očí.

„Ahoj, otče. Postupně jsem sesbíral několik otázek ohledně historie naší rasy. Odpovíš mi na ně?“ zeptal jsem se, čímž jsem spálil všechny oslí můstky, které se nabízely. Mohl jsem prostě říct, že jsem se stavil na návštěvu, nebo že mě zajímá populace modrokřídláků u pramenů Altairu, ale nechtěl jsem se přetvařovat. Do Vilteraxu jsem přiletěl s jasně daným cílem a chtěl jsem odpovědi na své otázky.

Poslouchal jsem Renoxův příběh a postupně jsem se propadal hlouběji a hlouběji do deprese. Opravdu jsem věděl, že draci nebyli chlupatí milí králíčci, ale tohle…

Ze své nenávisti vůči Barlioně nejmladší syn Stvořitele, Harrashess, zplodil Tarantule, které se měly stát proradnými vládci světa a na Barlioně zavést vládu chaosu. Když však ostatní rasy začaly Tarantule zabíjet, Harrashess byl přinucen vytvořit jim obránce a sluhy – draky. Jelikož své pohrdání světem a nenávist vložil do Tarantulí, drakům mohl dát pouze aroganci, závist a domýšlivost. Draci kromě toho do vínku dostali schopnost létat, což žádná z jiných ras nedokázala, a právě to Stvořitelova nejmladšího syna uklidnilo a postupně na Tarantule i draky zapomněl. Prostě o ně přestal mít zájem…

Tarantulím sloužilo několik tisíc draků, kteří na příkaz svých pánů ničili všechno živé. Renox byl stvořen pro roli vládce draků, proto byl tím, kdo rozhodoval, koho kdy zabijí. Takhle to pokračovalo až do chvíle, kdy se na Barlioně objevili první lidé.

Lidé se na Barlioně nenarodili. Přišli jako uprchlíci z jiného světa portálem, který pro ně otevřela Eluna. Calaan, domovina lidí, byl zničen během války mezi bohy vládnoucími absolutní mocí. Kromě lidu Tartarus z Calaanu přivedl i orky, temnokrvé a gobliny. Byla to doba velké migrace ras do Barliony. Nově příchozí začali přirozeně hned bojovat o své místo pod sluncem.

Lidé několik bojů vyhráli a vyhradili si pro sebe místo, kde poklidně žili a začali se zajímat o rozvoj a budování svého světa. S draky, pavouky, titány a dalšími rasami neměli lidé žádné problémy. Uprchlíci z Calaanu se chovali ke všem tolerantně. Lidský mozek totiž zatěžovaly vnitřní boje. Především touha být lepší než jiní lidé a porobení si co největší části lidstva. Tarantule drakům nařídily, aby nové osadníky pro tuto chvíli nechali na pokoji a zaměřili se na hlavní nepřátele – titány a sirény. Byli to právě první potomci Harrashessových výtvorů, kteří proti drakům bojovali s pomocí armád kyklopů, minotaurů a almageriánů.

„Nashlazar mi řekla, že za tebou přišel Shaldange s nabídkou spojit se se sirénami,“ vzpomněl jsem si na sirénina slova.

„To je pravda. Na pavoucích bylo nejhroznější to, že dokázali ovládnout mysl jakéhokoli tvora kromě draka. Nikdo z původních obyvatelů Barliony nedokázal oponovat temným Harrashessovým výtvorům, proto Shaldange zariskovala a navštívila mě. Jako hlava mého kmene jsem se osobně bitev neúčastnil a draky jsem vedl ze zálohy. Siréna měla pocit, že se mnou může vyjednávat. Husa hloupá… Přitáhla svou armádu do mé pasti a já je předložil svým pánům jako hlavní chod. Draci byli stvořeni k tomu, aby poslouchali, a já svou povinnost splnil až do samotného konce. Právě tehdy jsem se setkal s Elunou.“

Bohyně byla rozzuřená. Krvavá jatka, která Tarantule způsobily, vypustila takové množství temné energie, že do Barliony mohl vstoupit Pán chaosu. Přestože byl Pán chaosu už na smrtelné posteli, dokázal se ukrýt před zraky bohů a nakazit svou zlobou obyčejného člověka natolik, aby mu sloužil. Následný osud té osoby jsem už znal. Objevil Glarnis, do jehož hlubin ukryl Srdce chaosu.

Bohyně dokázala spoutat divokou energii a najít dostatek sil, aby svou zlobu zkrotila a setkala se s Renoxem. Drakovi dala to, po čem nejvíc ze všeho toužil. Dala mu šanci zplodit další dítě.

Další novinka, která mě dost překvapila, byla ta, že draci nemají žádný vlastní hrad. Kromě toho vlastně ani neměli nikoho mužského rodu. Každý drak mohl za svého života snést jedno vejce, ze kterého se vylíhnul jeho potomek, a toho nazývali ze zvyku synem.

„Dalšího potomka?“ zeptal jsem se překvapeně. „Takže ty už jsi jednoho syna měl?“

„Ano.“ Podle výrazu jeho očí jsem pochopil, že tohle je pro Renoxe nejsložitější téma. „Pavouci se rozhodli si se mnou pohrát a do mého vejce vdechli obrovské množství nenávisti. Můj prvorozený syn prostě nebyl pravým drakem. Stal se prvním Temným drakem. Prapůvodní temnotou tak hrozivou, že tě přinutí stáhnout ocas mezi nohy a běžet a běžet a běžet pořád dál a neohlížet se za sebe. Teprve když se můj syn narodil, pochopil jsem nespravedlnost naší služby. Pavouci museli být zničeni…“

„Nashlazar mi řekla, že jsi pozoroval, jak zabili tvého syna.“

„Ano. Když vypili krev nepřátel po masakru sirén, začali pavouci toužit po něčem větším. Miliardy svých očí nyní zaměřily na uprchlíky z Calaanu. Vůbec je nešetřili. Dali jsme jim jedno město, pak druhé a třetí. Nikdo se neobtěžoval s počítáním mrtvých lidí a orků. Bylo jich tady tak mnoho. Žízeň mých bývalých pánů však nebyla uhašena. Chtěli okusit tělo samotného Tartara. Temného boha Barliony… Tehdy se narodil můj syn a já jsem se rozhodl, že ho předložím Tarantulím s tím, že jde o kus boha Tartara…“

„Počkej, něco jsi přeskočil. Eluna tě navštívila až po obětování Temného draka, nebo předtím? Protože před chvílí jsi říkal, že v sobě našla sílu a přišla za tebou…“

„Trvalo to asi sto let, než se Eluně vrátila energie. Uklidnit energetickou bouři není vůbec nic jednoduchého a bohům trvalo dost dlouho, než se jim to podařilo. Bohyně mě navštívila až po smrti Temného draka.“

„Pavouci vážně nic nepoznali?“

„Tou dobou se už nabažili požírání bytostí světla a chtěli okusit opravdovou temnotu. V podstatě je nezajímalo, co vlastně jedli. Pro ně bylo důležité, že to dobře chutnalo. A pak se objevila Eluna. Nabídla mi dohodu, jakou jsem ani ve snu nečekal. Šanci mít další dítě. Ale bohyně měla své podmínky. Musel jsem Karmadontovi pomoci zničit Tarantule a pak navždy odejít z toho světa.“

„Karmadont? Ty jsi znal prvního císaře Malabaru?“

„To já jsem ho přivedl do Stvořitelovy hrobky a vysvětlil mu, jak projít jejími nástrahami. Já jsem mu pomohl sjednotit lidi a vytvořit Šachovnici. Nemám tušení, proč si Eluna vybrala úplně obyčejného válečníka. Ale ano, znal jsem ho osobně.“

„Dohlížel jsi na ničení celých měst,“ vzpomněl jsem si ještě na slova Pohromy.

„Musel jsem učit mladé draky. Když jsem byl ještě vládcem Modrého plamene, všechny ostatní rasy jsme považovali jen za jídlo pro naše pány. Jakmile Karmadont zničil pavouky, mí následovníci a já jsme z Barliony odletěli. Než však draci ze světa nadobro zmizeli, Karmadont se rozhodl vyobrazit nás jako moudré a spravedlivé ochránce tohoto světa. Potřeboval ideál, ke kterému mohli jeho lidé vzhlížet a následovat jej. Během jednoho století byli prakticky všichni zbylí draci vyhubeni. Draky, kteří v Barlioně přežili, jsi mohl spočítat na prstech jedné ruky. A i ti jen chátrali v hlubokém spánku. Právě tehdy si lidé draky začali idealizovat.“

„A přesto děláš všechno možné, abys těch pár přeživších zabil. Vím, že sis najal titána…“

„Nemůžu Geranikovi dovolit vytvořit draka Stínů. Ačkoli by nebyl tolik mocný jako Temný drak, dokázal by svět zničit.“

„A proč titán a ne já?“

„Protože potřebuji napravit své chyby. Osobně jsem zničil nádherné město Olympikos – hlavní město titánů. Zabil jsem Chronose a Uranuse. Rozsápal jsem je a poslal jejich duše pavoukům. Za tohle musím zaplatit… Titán musí projít zasvěcením. Aby to zvládl, potřebuje zabít draka. Nabídl jsem té osobě možnost, ale zároveň jsem chtěl, aby tě požádal o pomoc. Chci, abys viděl, jací jsme byli v minulosti. Slova ke správnému popisu nestačí. Musíš to vidět na vlastní oči.“

„Víš, otče, nezáleží na tom, jaký jsi byl kdysi. Důležité je, jak se chováš nyní. Pokud bys zabil Draca a pak… Počkat! Takže proto nás Ochránce poslal za tebou, abychom se tě zeptali na Draca. On pokládá Draca za Temného draka! Protože si myslí, že jsi mohl snést jen jedno vejce!“

„Správná úvaha. Podle mé dohody s Elunou mohu Barlionu navštívit jedenkrát za tisíc let. Tuto šanci jsem použil, abych se dohodl s šamany ohledně mého syna. Ten skutečně zemřel rukou ledových obrů. Když došlo k beatwické tragédii, Eluna mi povolila se objevit v Barlioně ještě jednou, abych mohl zastavit Geraniku a jednat jako soudce. Legendu o majestátnosti a moudrosti draků je potřeba utužovat.“

„Pokud se svobodným občanům nepodaří zničit Srdce chaosu, Eluna se za ním nevydá sama.“ Najednou mi došlo, co mi chce Renox říct. „Využije tebe.“

„Pokud svobodní občané selžou, zbývá mi měsíc a půl života. Jakmile uchopím Srdce, v řádu minut mě zabije. Než k tomu však dojde, vrátím se do Vilteraxu a nedovolím Geranikovi dokončit jeho rituál. Každý musí zaplatit za vše.“

„Takže za měsíc a půl můžu navždy přijít o učitele?“ na rtech se mi objevil křivý úsměv. Bylo hloupé snažit se přesvědčit program, aby se zachoval jinak. Byl prostě napsán tak, aby splnil svou funkci. Přesto je pravým posláním každého hráče, aby se ze všech situací snažil získat co nejvíc.

„Než se vydám pro Srdce, použiji veškerou svou moc, abych tě předal Patriarchovi. Tvůj trénink nebude nijak ohrožen, můj synu.“

Bože! Jen to ne!

„Bude se mi po tobě velmi stýskat, otče. Ale chápu tvůj motiv a nemám právo tě od tvých plánů odrazovat. Chci tě poprosit o jednu poslední laskavost – odemkni mou úroveň, abych mohl pokračovat v jejím zvyšování. Právě jsem získal desátou úroveň draka a zaseklo se to. Bez tvé pomoci se nedostanu dál.“

Úkol Upřímná rozmluva splněn.

Odměna: Jednou týdně máte možnost otevřít portál do Vilteraxu.

Zvýšení úrovně draka. Aktuální úroveň 11.

Získána nová schopnost: Zaburácení.

„Poslyš, Renoxi. Mám několik dalších otázek. Ochránce mluvil o tom, že Dracovo jméno je Nilirgnis. Jemu to jméno znělo povědomě. Když jsem před ním to jméno zmínil, dokonce se mu zvýšil level. Ale reagoval nějak podivně. Jako by to jeho jméno přece jen nebylo…“

„Nilirgnis se jmenoval můj první syn. Ten, kterého nazýváš Draco, se jmenuje Shiel. Jeho krátké jméno tě nemusí překvapovat. Jen draci Modrého plamene byli známí svými dlouhými jmény. Mělo se za to, že čím delší jméno, tím mocnější drak… Je to hloupost. Skutečné jméno tvého totemu a mého druhého syna zní Shiel. Mimochodem, už jsem ho asi týden neviděl, je v pořádku?“

V tuto chvíli byla zase řada na mně, abych Renoxovi povyprávěl, jak mi byly zablokovány šamanské schopnosti, že jsem přivolal svůj totem, aniž bych toho správně měl být schopen, a že Draco v tuto chvíli v Anhurské městské knihovně terorizuje knihovníka. Nevěděl jsem, co tam hledá, ale Draco se tam rozletěl s nějakým úmyslem. Nechal jsem ho studovat.

„V tom případě už ti nemám co dalšího povědět, synu,“ pronesl Renox, lehl si na zem a podložil si hlavu ocasem.

„Já mám ještě otázku,“ posadil jsem se vedle Renoxe. „Například proč jsou váleční ještěři tak slavní, že si vysloužili místo na šachovnici? Jelikož jsi pomohl Karmadontovi jeho mistrovský kousek vytvořit, jistě o nich víš víc než já. Zvlášť proto, že já o válečných ještěrech nevím vůbec nic.“

„Ještěři? Hmm… Jsi si jistý, že se chceš dozvědět zrovna o nich?“

„Podle toho, že jsi mi položil zrovna tuto otázku, v tom je nějaký háček, co?“

„Ano. Karmadont dobře věděl, že dveře hrobky může otevřít jen člověk, který je toho opravdu hoden. Proto se se mnou hned dohodl, že nikdy nikomu neprozradím informace o více než jedné figurce. Přijde mi, že co se týká šachovnice, je císař Malabaru tou nejsložitější postavou. Vždyť to byl přece sám Karmadont, kdo císařství založil, a před ním žádní císaři Malabaru neexistovali. Dokonce i samotný název „Malabar“ se objevil až tři sta let po Karmadontově smrti. Během jeho života se císařství nazývalo Berimor.“

„Chceš, abych hádal?“ usmál jsem se. „Malabarský císař v Karmadontově šachovnici má svůj předobraz ve skutečném císaři. Nějaký císař vládl Calaanu, odkud lidé utekli. Mám pravdu?“

„Ano. Přesně tak. Je to Lait, hlavní kněz, polobůh, císař a jednoduše skvělá osoba, která svým lidem vládla po několik milénií. Jeho činy jsou tak úžasné, že si je lidé i o staletí později stále…“

„Renoxi, ptal jsem se tě na ještěry. K Laitovi necítím nic než neskutečnou úctu, ale jeho příběh bych se měl dovědět od někoho jiného než od tebe. Než se dostanu k císaři, musím ještě ujít dlouhou cestu. Navíc s ještěry můžu pracovat už teď. Promluvme si tedy o nich…“

„Je mi líto, synu,“ zavrtěl drak smutně hlavou. „To ty jsi začal o císaři mluvit… Nemám právo ti říct o dalších figurkách, když jsem pronesl původní císařovo jméno.“

Nedokázal jsem popsat emoce, které mnou v tu chvíli protékaly. Proč jsem otvíral hubu? Císař musí být vyroben z modrého diamantu a na práci s ním potřebuji klenotnictví na úrovni 500. Když se zamyslím nad tím, že jsem zatím nedosáhl ani na třetí úroveň v drahokamech, ležela přede mnou velká spousta práce, než se dostanu k Laitovi.

„Co znamená, že byl hlavním knězem?“ Snažil jsem udržet se v klidu a začal se Renoxe ptát na Laita. Nechápu, jak jsem mohl dovolit, aby mi unikla šance dovědět se víc o válečných ještěrech. To je prostě… Nemám pro to slova, jen pocity!

„To není tak složité uhodnout. Hlavní kněz byl prvním knězem boha. Lait samotný založil původní chrám jednoho boha Calaanu a začal ho rozvíjet. Postupně přidával do Pantheonu nižší bohy, až v Calaanu zplodil novou sílu, kterou se původní bohové rozhodli zničit. Vypukla válka, která přinesla…“

S každým Renoxovým slovem o Laitovi mě tato osoba začala stále více zajímat. Stejně jako Karmadont se Lait vypracoval ze samotného dna a postupně mířil k takovým výšinám, že se jeho jméno uchovalo v paměti lidí i při úprku do Barliony. Lait byl velkorysý ke svým přátelům a nelidsky tvrdý vůči nepřátelům. Když mi Renox vyprávěl o době, kdy Lait spolu s jedním druhem navždy přesunuli duši jednoho ze svých nepřátel do slimáka, úplně jsem se v tom velkém muži uviděl. Tento muž bezpochyby patřil na šachovnici, a to přímo jako král.

Renox mi pověděl o Laitových vítězstvích i porážkách, o jeho bolestech i radostech, nenávisti a lásce, strachu a ušlechtilých skutcích. Zničehonic jsem si uvědomil, že se nacházím v designovém módu a z něj mě pozoruje muž, který sice připomíná elfa, ale rozhodně patří k lidské rase. Renox nikdy nezmínil Laitovu třídu postavy, ale v mém podvědomí byl prostě nemrtvým rytířem. Od hlavy k patě byl oblečený do hrozivé oceli a v ruce třímal podivnou hůl, ze které vycházela temná mlha. Podřídil jsem se náhlé předtuše a figurce krále jsem přidal císařskou korunu a na jeho tváři vyrobil několik jizev, které Laitovi propůjčily vzhled zkušeného bojovníka.

Myšlenka, že mi pořád ještě zbývá spousta času, než budu moci pracovat s diamantem, se nějak podivně zatoulala, jako by byla jen zbytečným detailem. Aniž bych opustil designový mód, přimyslel jsem si modrý diamant, který jsem měl v batohu, a spojil jej s Laitovou figurkou.

Gratulujeme! Právě jste postoupil na cestě k opětovnému vyrobení Legendární šachovnice císaře Karmadonta…

Vyrobil jste diamantového císaře Malabaru z Legendární šachovnice císaře Karmadonta. Dokud máte figurku u sebe, zvýší se šance na získání předmětu o: +50 % (neobvyklé předměty), +40 % (vzácné předměty), +20 % (epické předmět), +5 % (jedinečné předměty) a +1 % (legendární předměty).

+1 Dovednost. Dohromady 14.

+5 Klenotnictví. Dohromady 144.

Vyrobil jste legendární předmět. Vaše reputace u dosud objevených frakcí se zvýšila o 500 bodů.

„Přesně tak jsem pomohl Karmadontovi vyrobit jeho šachovnici,“ zazubil se Renox. „Neměl ani bod klenotnické úrovně, proto jsem do něj musel nalít všechny své schopnosti, vzpomínky a myšlenky. Jsem si jistý, že válečné ještěry zvládneš vyrobit sám, ale nemohl jsem svému synovi nepomoci při výrobě krále. Našeho setkání jsem se velmi obával. Oddaloval jsem ho, co to šlo, a dokonce jsem Kornika zapřísahal, aby tě sem nebral, ale všechen můj strach se rozplynul. Žádné další jeskyně v Barlioně, které by pro tebe mohly být zajímavé, po nás nezůstaly a informace, které by ti nějak mohly pomoci, jsou přísně tajné. Pomoc s výrobou figurky byla jediná cesta, jak ti poděkovat. Teď můžeš jít. Je velmi vyčerpávající pracovat v našem světě. Celý následující měsíc budu spát. Ani kdyby ses do Vilteraxu vrátil, nebudeme se moci setkat. Možná je tohle náš poslední rozhovor. Chci, abys věděl, že jsem na tebe pyšný.“

Dane, je mi jedno, jestli máš nebo nemáš čas! Prostě tě k sobě přivolávám. Přibiju tě ke zdi a přinutím tě říct, jak se ti podařilo vyrobit figurku krále!

Vaše druhá polovička si vás přeje přesunout k sobě. Přijímáte?

Podíval jsem se na Renoxe a hořce se usmál. Drak už usnul. Renox měl zavřené oči, zhluboka dýchal a špičatý konec jeho ocasu se nervózně vrtěl, jako by se mu zdála noční můra. Jednu packu jsem položil na spícího draka, rozloučil se s tímto imitátorem a zmáčkl tlačítko „přijmout“. Vypadá to, že se vážně vidíme naposled. V budoucnu se budu potit pod poručnictvím Patriarchy upírů.

„Zdravím tě, odpadlíku,“ zasyčela Nashlazar, jakmile jsem se objevil vedle Stacey. Otočila se na dívku: „Síla kvetoucího Ying-Yangu, je to tak?“

Stacey, proměněná v sirénu, jen neznatelně kývla. Celým svým vědomím se snažila udržet rovnováhu. Stála totiž na úzkém provázku nataženém přes příkop naplněný zelenou vařící tekutinou. Začal jsem se zajímat, jak se vlastně Stacey podařilo mě přivolat.

„Dobrá, učednice. Tvá výuka je pro dnešek u konce. Budu na tebe čekat zase zítra a budeme pokračovat v práci na udržení rovnováhy. Jelikož se ti nějak podařilo přivolat tvého manžela, připrav se zítra na nárazy větru, který se tě bude snažit rozhodit.“

„Ahoj, Dany,“ pozdravila mě Anastaria a sestoupila z provázku. Příkop zmizel zároveň s Nashlazar, a tak mohla vkročit na pevnou zem ve své lidské podobě. Ale já jsem vlastně ještě pořád drak! Stacey počkala, než se proměním, a vřele mě políbila. Pak si zamnula dlaně a s mazaným výrazem ve tváři řekla: „Podívejme se, cos vyrobil.“

Podal jsem jí figurku krále a využil možnosti sevřít ji v náruči.

„Dane?“ zaprotestovala ostýchavě Stacey, ale nesnažila se z objetí vykroutit. „Páni! Dokážeš si představit, co takováhle figurka dokáže, když se vydáš do jeskyně? Hlavně pokud by to byla nějaká jeskyně na vysokém levelu? Nepřemýšlel jsi nad tím, že by ses o ni podělil s Clutzerem a Magdeym?“

„A kdy? Právě jsem ji vyrobil a… Počkat! Kolik času uběhlo od chvíle, kdy jsme se setkali s Kreelem?“

„Jen den! Na výrobu jiných figurek jsi potřeboval týdny, ale teď jsi to stihl za pouhý den. Začínám mít pocit, že ten král…“

„Byl pro mě dopředu připravený,“ doplnil jsem Staceyinu myšlenku. „Vzniknul už dávno, ale do hry ho přidali až teď. Ani jsem se nemusel při jeho výrobě příliš snažit. V podstatě za mě všechno udělal Renox. Víš, přijde mi, že Korporace chce, aby se konečně někomu podařilo hrobku otevřít.“

„To je docela možné. Pokud jsou mé informace správné, výrobcům pracujícím na klíči v Nebeském císařství taky chybí poslední předmět. Místo šachovnice ale na sousedním kontinentu vyrábí meče. Už se jim podařilo vyrobit pět legendárních mečů a chybí jim jediný. Asi máš skutečně pravdu. Korporace se snaží mezi kontinenty vyrovnat skóre. I přesto však máme výhodu, protože už víme, kde je vchod!“

„Když už o tom mluvíme, asi se ti nepodařilo dostat dovnitř, co?“

„Ne. Magie ani síla nedokáže dveře otevřít. Vchod je v podstatě součástí krajiny a nemá žádný ukazatel odolnosti. Potřebujeme prostě další figurky. Zkontroloval jsi úkol z krále? Měl by to být ten úplně nejsložitější! Hrozně mě zajímá, co do něj vložili!“

Prohlédl jsem si popis figurky krále, ale přivítala mě jen překvapivá věta:

Úkol z této figurky nemůže být přijat, dokud nesplníte všechny předešlé úkoly.

„Já nehraju,“ zakabonila se Anastaria, ale pak se usmála. „Je to škoda. Chtěla jsem nějakou výzvu. Podívala jsem se na hádanku z obrů, ale nevypadala moc zajímavě, takže souřadnice ani nemusíme kontrolovat. Už i tak máme málo času.“

„Jak pokračuje tvůj trénink?“ změnil jsem téma a odložil krále. Musím se rozmyslet, jestli ho půjčím některému z velitelů našich výprav. Předmět jako tento by se mi mohl hodit.

„Jak vidíš, trénuju rovnováhu a soustředění. Abych zvýšila svou úroveň sirény, musím dokončit speciální test, jehož součástí je i klasická překážková dráha. Už dvakrát se mi ji nepodařilo proběhnout a Nashlazar řekla, že mě tam znovu nepustí, dokud se nenaučím, jak udržet rovnováhu na provaze. Proto jsem tady. Jak to pokračuje u tebe?“

„Pořád pracuju na tom seznamu, který jsme dali dohromady. Z původních čtrnácti bodů zbývá – uch, počkej, vytáhnu ho – jo, druhá jeskyně, piráti, vdovino oko, šachovnice (už mi chybí jen dvojice jednoho typu figurek), dosáhnout třetí úrovně drahokamů – tady potřebuju získat už jen šest bodů v profesi – a pak už jen ten náš trénink u Patriarchy. No, podívejme! Zbývá šest ze čtrnácti bodů a piráty a oko nemůžu splnit sám. S šachovnicí a třetí úrovní drahokamů navíc dělám pokroky.“

„No vážně,“ pronesla zamyšleně Anastaria, když si procházela seznam. „Přiznávám, že jsem si myslela, že ti to zabere delší dobu. Ale setkání s Kreelem bych ještě nevyškrtávala. Je příliš brzy pokládat tento bod za ukončený, dokud jsme s ním nesplnili jeho úkol. Se svou učednicí taky ještě nejsi hotový. Vždyť zatím nedokončila zasvěcovací zkoušku. Navíc…“

Stacey začala můj krásný obrázek vyškrtaného seznamu rozbíjet na kousky: tohle není hotovo, toto není připravené, tamto jsi nedokončil a u tohoto stále chybí několik detailů… Ta mě ale štve!

„Ale vcelku míříš správným směrem,“ zhodnotila můj postup Stacey. „Kam teď?“

„Teď?“ odpověděl jsem a cítil se, jako bych z obláčku sletěl na tvrdou zem. „Teď se zaměřím na svou učednici. Nedaleko od našeho hradu je pár vesnic. Půjdeme tam a splníme několik úkolů. Budu sledovat a posuzovat, jak se s nimi vypořádá.“

„Chápu… Já tu musím ještě dva týdny trénovat,“ pronesla Anastaria smutně. „Máš nějaké zprávy o Plintovi?“

„Vůbec nic. Ticho po pěšině. Myslím, že taky pracuje na koordinaci svého těla. Nejspíš přechází na provázku nad zelenou kaluží.“

„To je kyselina.“

„Cože?“

„Příkop je plný kyseliny, která mě okamžitě rozloží a zabije. Poprvé, když jsem do ní spadla, proměnila jsem se do lidské podoby… Nevím proč, ale Nashlazar začala z nějakého důvodu řvát smíchy… Pak mě zvedla do vzduchu a znovu mě pustila dolů. Zkus se co nejdříve stát Zvěstovatelem. Díky tomu si poradíš s jakýmkoli hráčem bez ohledu na jeho level. Zabere to jen chvilku. Prostě se k hráči teleportuješ, chytneš ho za ruku, teleportuješ se někam hodně vysoko, pustíš ho dolů a sám se teleportuješ zpátky na zem. Během toho tvůj nepřítel letí k zemi a nadává jak dlaždič… Netušila jsem, že mě volný pád přiměje k takovým nadávkám.“

Do Altamedy jsem se vrátil až druhý den ráno a to jen proto, že mě Nashlazar vykopla.

„Mahane, nemůžu udržet nasazené pracovní tempo!“ Barsina se zhroutila do křesla a mnula si oči. „Dopisy se mi už začínají objevovat i ve snech! ‚Přijměte mě do klanu‘, ‚Prosím, přijměte mě‘, ‚Jaktože máte klan, když v něm nejsem…‘ Nejdřív jsem si myslela, že najímání lidí do klanu bude zajímavé a naplňující, ale čím déle dělám náboráře, tím je mi nad slunce jasnější, že potřebujeme speciálního člověka. Poslední dobou je zázrak, když dostaneme míň jak tisíc dopisů denně! Můj herní čas začíná otevřením poštovní schránky a pokračuje procházením přihlášek a pak ještě nějakou dobu procházením přihlášek. A navečer, tomu bys nevěřil, zase procházím přihlášky! Vždyť jsem přece žoldnéřka! Měla bych běhat po jeskyních s Clutzerem a levelovat si postavu, ale místo toho řeším takovéhle kraviny.“

Vypadalo to, že měla své práce až po krk. Ještě nikdy jsem neviděl naši malou druidku tak vystresovanou. Dnes ráno přiletěla do Altamedy a nechala za sebou Anhurs i svůj trénink jen proto, aby si se mnou promluvila.

„Barso, já proti tomu nic nemám. Někoho si najmeme. Neexistují klany, které se specializují na rekrutování hráčů? Pokud neexistují celé klany, pak bychom mohli platit jednotlivcům, kteří nám mohou někoho vhodného doporučit. Můžeme se jich zeptat na někoho vhodného. Nemusíš ze sebe dělat hrdinku.“

„Právě kvůli tomu jsem přišla,“ řekl dívka klidnějším tónem, když si uvědomila, že nemám nic proti utrácení zdrojů a přenesení odpovědnosti. „Už teď mám dohody s hráči, kteří se rekrutováním zabývají, a nestojí to ani tolik peněz – dvacet tisíc měsíčně. Při velikosti našeho klanu potřebujeme asi pět lidí, kteří se budou starat o nábor, nachystají pobídky a kategorizace, rozhodnou o náležitostech pro postup na vyšší hodnosti… Sakra, zním jako manažerka zdrojů!“

„Znovu to zopakuji – jsem pro, Barso! Pokud ti to pomůže s tvými úkoly, pak… kolik máme vlastně lidí v klanu? Musím se přiznat, že jsem to po čase přestal sledovat.“

„V našem klanu? Máme něco přes dva a půl tisíce lidí.“

„Ale říkala jsi, že nás Azuráci a Dědicové ničí tak, že už hráče ztrácíme.“

„To jsem řekla a ano, ztrácíme. Mám tím na mysli, že ztrácíme velkou spoustu lidí. Především ty, kteří se přidali z důvodu Anastariiny slávy a nyní zjišťují, že být s ní v jednom klanu jim vlastně žádné výhody nepřináší. Právě naopak je ostatní hráči loví. A přesto se nám od získání Altamedy, použití kouzla Armagedon a především od vyrobení Kamene světla noví hráči jen hrnou. Každý den dostáváme stovky a stovky přihlášek nejen od bojovníků. Přichází přihlášky i od sběračů a výrobců. Leite si z těch čísel mne ruce. I přesto, že je celou dobu tady, daří se mu připravovat a podepisovat pracovní smlouvy s kopáči. Náš klan je mezi prvními pěti sty klany Malabaru, ačkoli jsme zatím dosáhli jen na šestou úroveň.“

„Takže ty by ses raději chtěla procházet jeskyněmi?“

„Abych byla upřímná, nijak zvlášť. Pokud by ti to nevadilo, raději bych pracovala s Leitem.“

„Co tím myslíš?“

„Umožnil jsi mu starat se o tři vesnice. Ráda bych byla u toho. Hraní a zvyšování si levelů je jedna věc, ale mám ráda administrativní práci a ráda bych v ní pokračovala.“

„Kolik?“ Pochopil jsem, kam dívka svými slovy míří. Barliona nebyla jen hrou, kde jste mohli zabít čas nebo si vydělávat na živobytí. Jednou z populárních nabídek Barliony byla možnost výuky, ačkoli byla výuka zasazená do fantasy světa. Učitelství, management, marketing, chemie, fyzika… Existovaly stovky kurzů, které imitátoři vyučovali ve speciálně připravených lokacích. Jediným háčkem byla jejich cena. Pohybovala se od čtyřiceti do dvou set tisíc za kurz.

„Pro získání osvědčení musím splnit tři kurzy, které dohromady vyjdou na sto tisíc. Nemám v tuhle chvíli tolik peněz, ale jsem ochotna je postupně splácet.“

„Pošli mi dohodu,“ rozhodl jsem se okamžitě. Z vlastní zkušenosti jsem věděl, jak důležité je rozvíjet své schopnosti. Pokud se Barsina rozhodla změnit své zařazení z žoldnéřky na manažerku, proč jí v tom nepomoci? Navíc když se jí v této oblasti tolik dařilo.

„Tady je.“ Dívka přišla očividně připravená. Usmála se a dohodu mi poslala. Prohlédl jsem si text a podmínky. Suma bude zaplacena během jednoho roku nebo jednorázově, pokud by Barsina odešla z klanu. Digitálním podpisem jsem dohodu stvrdil a okamžitě se mi objevila tabulka pro převedení peněz. Barsa si přichystala dokonce i tohle. Jako by ani na chvíli nepochybovala o tom, že jí poskytnu potřebnou finanční pomoc. Jak mám s takovými lidmi hrát?

Další dva týdny se pro mě změnily na nekončící výrobní festival. Clutzer a Magdey za mnou přišli s tím, že dokud prý nevyrobím dostatek klanových prstenů pro všechny jejich členy, nepustí mě z Altamedy ven. Leite a Barsina jim přitakali. Na stůl vysypali tři hromady kamenů a přinutili mě s nimi pracovat. Odolával jsem jejich nátlaku až do doby, kdy mi Fleita oznámila, že se blíží zkoušky. Proto musí následující dva týdny studovat a nepřipojí se do hry. Nebo spíš se připojí jen na půl hodiny denně a ani o chvíli déle…

Takže ve zkratce se celá situace vyvinula tím způsobem, že jsem neměl na výběr a musel jsem se zabavit výrobou prstenů. Důležité bylo to, že jsem během dvou týdnů získal šest potřebných bodů v Klenotnictví a dosáhl třetí úrovně drahokamů. Tím jsem si mohl vyškrtnout další bod ze seznamu.

Zbýval týden, než se s Kreelem vydáme na dřímajícího draka, ale jednoho rána se objevila Fleita a podávala mi list papíru.

„Co to má být?“ zeptal jsem se a papír od ní převzal.

„Moje známky za tenhle semestr! Dostala jsem samá áčka! Teď už mě Evolett nemůže otravovat kvůli škole!“

„No… V tom případě si sbal všechny věci!“

„Kam jdeme?“ zeptala se dívka překvapeně.

„Protože jsi dokončila jednu část své výuky, je načase začít s další částí! Musíme zjistit, čeho jsi jako šamanka schopna!“

7. kapitola

Periférie Carnue

„Já to nechápu. Co v téhle vesnici vlastně děláme?“ zaprotestovala už po několikáté Fleita. „Nemůžu uvěřit, že mě nutíš plnit normální úkoly! Vsadím se, že ty se zaměřuješ jen na ty legendární a vzácné, ale já musím vzít zavděk jakýmkoli úkolem, který se namane.“                

Slovem „vesnice“ Fleita označovala Carnue, hlavní město provincie Lestran. Nejdříve ze všeho jsem svou návštěvou poctil guvernéra a oznámil mu, jak probíhá rozvoj vesnic pod naší vládou. Měl jsem být na co pyšný. Před odjezdem jsem se setkal s Leitem, abych zjistil, čeho jsme již dosáhli, a nemohl jsem věřit vlastním uším. Populace všech tří vesnic se od chvíle, kdy jsme je začali spravovat, zvýšila o polovinu. Započali jsme stavbu nových manufaktur, jelikož staré už pracovaly na plný výkon. Místní výrobci se zdokonalovali, dokázali se naučit efektivněji pracovat s materiálem a jejich výrobky dosahovaly velmi vysoké úrovně. Leite s radostí přivítal zprávu, že se k němu chce přidat Barsina. Uznal, že je jednou z nejschopnějších žen, které zná (hned po jeho manželce a samozřejmě Anastarii), a ihned jí zavolal, aby se domluvili, do jaké míry se zapojí.

Guvernér vyslechl mou zprávu a ujistil mne o svém přátelství a neutuchající podpoře. Pak jsme se šli projít do ulic Carnue, města pro hráče až do stého levelu. Doufal jsem, že se nám tu naskytnou úkoly, které by otestovaly Fleitiny šamanské schopnosti. Umět vyvolat duchy je jedna věc, ale úplně něco jiného je nechat se vést svou vlastní předtuchou. A já jsem chtěl ověřit především její předtuchu…

„Nemůžeš mu to říct taky, Draco?“ Dívka se odmítala vzdát a odvolávala se k soudci, za kterého považovala můj totem na levelu 78. Draco strávil v městské knihovně Anhursu tři týdny a díky nim si zvýšil level o 24! Ale já jsem musel knihovně zaplatit dvanáct tisíc zlatých za poničený majetek. Můj drak je velmi emotivní čtenář, jak jsem zjistil. Uběhly jen tři měsíce od chvíle, kdy jeho mysl uchvátilo čtení Romea a Julie. Jediný problém, který Draco s knihou měl, byl ten, že jako NPC nedokázal otevřít knihu na místě, kde minule se čtením skončil. Takže prvních dvanáct stránek znal nazpaměť, ale po zbytku knihy se jen toužebně díval. Když zjistil, že může v Barlioně celé dva měsíce nerušeně číst, vrhl se na celou knihu. A ne na jednu. Romeo a Julie, Evžen Oněgin, Venuše a Adonis, Jak je důležité míti Filipa, Dobrodružství Toma Sawyera a Huckleberryho Finna… Draco doslova hltal jednu knihu za druhou a nedělal mezi nimi žádné přestávky. Jakmile se dostal k nějakému dramatickému momentu, neváhal bez ohledu na své okolí vyjádřit emoce. Radost, slzy, smutek, potěšení, vztek… Ačkoli měla knihovna ty nejlevnější židle, které v Barlioně existovaly, Draco jich dokázal zničit za deset tisíc zlatých.

„Nedívej se na mě tak!“ Draco zároveň zavrtěl ocasem. „Pokud si Mahan myslí, že musíš, pak ti nic jiného nezbývá!“

„Ty jsi vždycky na jeho straně!“ ohrnula rty Fleita. „Kam vlastně jdeme?“

„Prostě se jen procházíme městem.“

„No jistě, procházíme! Znám ty tvoje procházky.“

„Už je tu zase ta stará čarodějnice!“ dolehla monotónním městským hlukem k mým uším podivná věta. Otočil jsem se směrem, ze kterého jsem výkřik uslyšel, a uviděl jsem Catwicka Divokého – lovce na 75. levelu. Stál čelem k městské stráži a bokem k nám. Ohlédl jsem se směrem, kterým se díval, a všiml jsem si staré, malé babičky, která podle všeho někoho hledala v davu lidí. Z jejích vlastností jsem zjistil, že tato dáma patřila k NPC, a proto mi přišlo divné, jakým způsobem s ní Catwick jedná.

„Ahoj, Catwicku!“ oslovil jsem lovce. „Nechceš mi vysvětlit, proč o ní tak škaredě mluvíš?“

„Mahane?“ Podle překvapeného výrazu hráč věděl, kdo jsem. „Chceš ze sebe dělat hrdinu nebo co?“

„Ne, jsem jen zvědavý. Nestává se moc často, aby byl hráč naštvaný na NPC. A ty nejsi jenom naštvaný, ale úplně zuříš.“

„Aha! Jo, chápu. No, vidíš tamtu čarodějnici?“ Catwick kývl směrem na stařenku.

„Hledá zrovna tebe?“

„Co? Ale to ne! Shání jakéhokoli hráče, jehož reputace je u místní provincie neutrální. Pokud takový hráč projde okolo, je s ním ámen!“

„Proč? Chce ho snad sníst?“ zasmál jsem se a nechápal, o čem to Catwick vlastně mluví.

„Kdyby jen to. Ta stará babizna mu dá úkol, který nelze odmítnout ani splnit. Ať už ho přijmeš nebo odmítneš, vždycky budeš tratit.“

„Hmm… Zajímavé.“ Nastražil jsem uši. Socializační úkoly se v Barlioně objevovaly docela často, ale nikdy jsem neslyšel o žádném, který by nebylo možné splnit.

„Ale prosím tě! Tady nejsi v Temném hvozdu nebo v Altamedě. Je to čistě past, kterou vývojáři nachystali na nic netušící nové hráče.“

„Řekni mi o tom úkolu něco víc. Třeba bych se od ní měl držet dál i já.“

„Není moc co vyprávět. Jakmile si bába všimne hráče s neutrální reputací, přiběhne k němu a poprosí ho, aby zbavil její zeleninovou zahrádku krys.“

„Cože?“

„Jo! Naprosto normální úkol, který hráč plní i v tutoriálu, a odměna je přibližně stejná – pár stříbrňáků. Někteří hráči od ní úkol přijali. Asi z naivity nebo dobrosrdečnosti, co já vím? Možná kvůli příležitosti prožít si znovu herní začátky a připadat si jako ničitel krys… Pak se ale objeví háček! Komukoli, kdo úkol odmítne, se odečte 400 bodů reputace u provincie, jako by babka byla samotný guvernér! A hráčova atraktivita u ní a jejích sester spadne na nulu, což znamená, že si s žádnou z nich nemůže promluvit. Stará dáma má dvě sestry. Jedna z nich vlastní místní tavernu a druhá prodejnu elixírů. Zrovna dvě z nejdůležitějších NPC, se kterými člověk chce v tomhle městě jednat. Pokud stařenku hráč poprvé odmítne, nabídne mu další šanci na lov krys až za hodinu! A trest za odmítnutí je pořád stejný: -400 bodů reputace. A tak dál, a tak dál… Už mě chápeš?“

„Co mám chápat? Normální socializační úkol, který se musí správně vyplnit. Co tě na něm tak štve?“

„Jo, je úplně normální a zároveň není. Všichni hráči, co do města poprvé vstoupí, mají reputaci na nule a naprostá většina z nich úkol přijme. Jo, zapomněl jsem zmínit, že ta stará čarodějnice za splnění úkolu přidá 400 reputace. No, takže stará bába hráče poprosí, aby zbavil její zahrádku krys. Hráč tam dojde a začne zabíjet hlodavce. Všechno pokračuje přesně podle tutoriálu, jen krysy jsou na 70. až 75. levelu. Jakmile hráč zabije 15-20 krys, objeví se boss. Goblin krysopasec. Krysopasec není jeho jméno, ale pracovní zařazení. Podobně jako pasák vepřů. V kořisti po jeho zabití zůstane nějaký hadr, co je pro splnění úkolu potřeba – Goblinův plášť. No kromě toho z něho ještě může spadnout elixír léčení nebo many. To už záleží na štěstí. Občas z něj může padnout i prsten nebo náhrdelník, ale to si nejsem jistý, protože mně osobně se to ještě nestalo. O to ale vůbec nejde…“

„Počkat, takže se mi snažíš říct, že problém s tímto úkolem je zabít toho bosse?“

„Ne, jen si na to počkej! Bába přijme plášť a řekne něco jako: ‚Aha, tady byl ten hezčí ubrus.‘ Pak se úkol normálně splní, hráč obdrží hrst stříbrňáků a bonus k atraktivitě u jejích sester. Všechno vypadá naprosto bezproblémově. Háček přijde až později. V noci bábu někdo zabije. Jako by šlo o odplatu odborů, ke kterým krysopasec patřil. Dvě sestry obviní hráče. Podle nich úkol nedokončil a chuděrka jejich sestra to nepoznala… Hráčova reputace u provincie klesne o 1500 bodů. O týden později se bába znovu objeví. Věřil bys té kravině?“

„Chápu. Počkat, neříkal jsi, že tě žádá, aby ses té havěti zbavil a nezabíjel je? Co kdybys krysy třeba zkusil vystrašit nebo tak něco?“

„No teda, koukněte na ten mozek, co má Mahan v hlavě! Myslíš si, že jsi jediný, koho to napadlo? Hráči už zkusili všechno, co by se dalo aspoň trochu použít! Snažili se krysy pochytat, zavřít do klecí a bábě je ukázat. Ale není to tak jednoduché, jak by se mohlo zdát. Pokud jich přineseš málo, bába ti úkol neuzná, a když jich pochytáš moc, objeví se krysopasec a jsme zase na začátku. Nicméně řekněme, že se ti podaří přinést přesný počet krys. Za prvé získáš jen polovinu reputace, protože se ti odečte trest za vylekání staré báby. Ukázalo se, že má z krys fobii. Za druhé, nepřijde krysopasec, a proto nezískáš žádnou kořist, ale o to by zas tolik nešlo. Pokud ale někdy krysy vypustíš, i kdybys je pustil třeba až v Kartossu, objeví se ti úspěch Lhář a reputace u provincie se sníží o 3 000 bodů. Pokud krysy zabiješ, když se úkol označí jako splněný, bába té noci zemře. Tak to prostě je, a proto o ní mluvím jako o čarodějnici. Všichni doufáme, že se jí podaří chytit nějakého nováčka a z náměstí zmizí. V noci ji někdo zabije a všichni noví hráči budou mít týden klid.“

S údivem jsem pozoroval NPC, které číhá na svou kořist. Připadala mi jako úctyhodná stařenka. Naplňovala mě silná touha tuto hádanku vyřešit, a proto jsem Fleitu požádal, aby chvíli počkala, a k babičce jsem přišel sám. V Barlioně přece nejsou žádné úkoly, které by hráče trestaly! Je tu však plno hráčů, kteří úkol nesplní, protože ho neprovedou správným způsobem.

„Zdravíčko, madam!“ oslovil jsem starou paní, která měla docela podivně znějící jméno: Agrippina Dormidina. „Potřebujete nějak pomoci? Nepotřebujete náhodou někoho na nějakou práci?“

„Ale ano, mladíku, mám!“ rozzářila se paní. „Mému sousedovi, veselému mlékaři – tak mu říkají všichni místní, jeho pravé jméno si nepamatuju – se ztratila kráva. Ta hloupá potvora přetrhla lano a vydala se do lesa. Měl byste ho vidět, pane, je úplně na dně. Mlékař tu není, protože čeká doma, až se jeho kráva vrátí. Mohl byste, švarný cizinče, mého souseda navštívit a pomoci mu s jeho trápením?“

Dostupný úkol: Trápení veselého mlékaře.

Popis: Kráva veselého mlékaře utekla ze své ohrady a odběhla do lesa. Najděte krávu a přiveďte ji zpět jejímu majiteli.

Typ úkolu: obyčejný. Odměna: džbán mléka, +40 reputace u provincie Lestran, +200 zkušeností.

Trest za odmítnutí nebo nesplnění: žádný.

No to se na to podívejme! Ukázalo se, že má nejvyšší možná reputace stařence nedovolí, aby mi nabídla úkol na chytání krys, a proto mi dala nějaký jiný na chytání krávy po lese! Díky, ale ne, díky! Kvůli tomu tu nejsem! Úkol jsem přijal, abych stařenku nerozzlobil, ale rozhodl jsem se položit jí další otázky:

„Díky, vašeho souseda jistě navštívím a zjistím, co se s jeho krávou stalo. Slyšel jsem však, že máte nějaké problémy se škůdci. Třeba bych vám mohl pomoci i s nimi? V chytání krys jsem velice dobrý!“

„Ale to by vůbec nebylo dobré, kdybych šlechtice, jako jste vy, obtěžovala s takovou prkotinou,“ pronesla stařenka váhavě. „Pokud se guvernér doslechne, že jsem hraběte žádala, aby zbavil mou zahradu krys, zabaví mou půdu, abych v budoucnu už nemohla šlechtice obtěžovat. Nemějte mi to za zlé, Vaše Výsosti, ale o něco takového vás prostě požádat nemůžu.“

„Takže je v pořádku, abych naháněl krávu, ale chytání krys je mimo debatu?“

„Kráva je kráva! Kráva je živobytí. Přivést někomu zpět krávu je jeden z nejšlechetnějších činů, jaký může člověk vykonat. O krysy se mohou postarat i jiní.“

„A co třeba já? Dala byste ten úkol mně?“ ozvala se Fleita, která mě neposlechla a přišla k nám.

„Bože na nebesích! Nemrtvá stvůra!“ nadskočila stařenka strachy. „Kam ten svět spěje? Hnusná mrtvola na náměstí terorizuje poctivé občany!“

V tuto chvíli si nás začali všímat kolemjdoucí hráči, NPC a dokonce jsem si všiml, že se docela blízko nás objevil městský strážný. Začal jsem se cítit trochu nepříjemně. Musím si se svou učednicí promluvit o poslouchání mých rozkazů.

„Já nejsem hnusná!“ zamračila se Fleita a zkřížila ruce. „Chci vám pomoci se zabitím krys!“

„Proč? Vždyť se můžeš po té zahradě jen projít a krysy při pohledu na tebe chcípnou samy!“ zakřičel kdosi z davu okolo nás. Následovaly další výkřiky, které byly ze začátku neškodné, ale postupně se zhoršovaly, když diváci komentovali dívčin vzhled. Fleita otáčela krkem doleva i doprava a snažila se zjistit, kteří provokatéři na ni křičí, ale stará žena se k ní přiblížila a se zájmem v hlase řekla:

„Slyšela jsem dobře, že mi chceš pomoci s krysami?“

„Ano,“ odpověděla Fleita, když pochopila, že je beznadějné provokatéry najít, protože se do výkřiků zapojil už celý dav a otočila se čelem zpátky ke stařence, která se zaškaredila, ale tentokrát neuskočila.

„Do domu tě nepustím,“ rozhodla se stará žena. „Mohla bys ho poničit. Ale když už dobrovolně nabízíš své služby, ráda tě na krysy pustím. Přijď okolo čtvrté k mé zeleninové zahrádce. Ukážu ti, kde se ty potvory schovávají. Přijdeš?“

Systém nejspíše Fleitě nabídl úkol, protože jí na chvíli zeskelnatěl pohled, ale pak rozhodně pokývala hlavou.

„Budu tam!“ odpověděla stařence.

„To je dobře!“ usmála se stařenka. „V tom případě se půjdu projít okolo své zahrádky. Nechoď však dřív než ve čtyři. Nebudu doma.“

Zástup lidí se začal pomalu rozpadat, ačkoli několik jedinců se neubránilo zmínit Fleitinu inteligenci, když si dívka chce dobrovolně zničit reputaci. Vzal jsem ji za paži a vedl směrem k městským branám.

„Ale ta paní říkala, že je ještě brzy,“ snažila se dívka odporovat, ale nebylo tak jednoduché se mi ubránit. Přišel čas, abychom si promluvili z očí do očí.

„A proč jsme teď zastavili?“ zeptala se Fleita po několika minutách, když jsme odešli z města a zastavili se nedaleko vesnice, ve které žila stařenka a veselý mlékař. „Vždyť vesnice je támhle!“

Vytáhl jsem z inventáře ochranný štít, bez kterého se Anastaria ani nezastaví, aby se najedla, a aktivoval jsem ho. Tím jsem nás skryl před dotěrnýma očima a ušima. Pak jsem si sedl na zem a dívce naznačil, aby se posadila vedle mě.

„O co jde?“ zeptala se, ale přece jen si vedle mě sedla.

„Víš, Fleito, přišel čas, abychom si promluvili.“

„O čem?“

„O tobě, o tvém výcviku a chování. O zelí a králích.“

„Zelí? Co s tím má co dělat zelí?“ zeptala se dívka překvapeně.

„To nic, zelí a krále necháme být, jelikož ten vtip asi nepochopíš. Pověz mi, proč ses sakra chtěla zaplést s tou stařenkou?“

„Chtěla jsem ten úkol.“

„Skvěle! Co jsem ti předtím říkal?“

„Abych se držela vzadu. Ale nejsi můj otec ani manžel, abys mi mohl říkat, co mám nebo nemám dělat.“

„Nesouhlasila jsi náhodou s tím, že se budeš chovat podle mých nařízení, když budu tvým učitelem?“

„Abys mohl být mým učitelem, musíš mě začít učit. Zkusil jsi mě snad aspoň jednou učit o tom, jak se má šaman chovat?“

„Snad máš v hlavě mozek a dokážeš vnímat, že je tvůj trénink v plném proudu? Potřebuješ snad cedulku, na které bude napsáno ‚probíhá výuka‘?“

„Proč se hned tak čertíš? Vždyť se nic moc nestalo. No bóže, tak mám úkol.“

„Nejde o ten úkol. Jde o tvůj přístup. Pokud chceš být dál moje učednice, budeš muset dodržovat několik pravidel.“

„Sám jsi říkal, že pro šamany žádná pravidla neexistují. Že si pravidla stanovují sami! Přijde mi totiž, že ty se pravidly ani trochu neřídíš, ale já se musím bát každého nařízení!“

„Fleito…“ povzdychl jsem si, abych uklidnil nervy. „Zkusíme to znovu. Nelíbí se mi, když uděláš něco, o co jsem tě požádal, abys nedělala. Pokud se chceš takhle chovat dál, měli bychom se rozejít. Kdybys byla NPC, chápal bych, proč se chováš jako dítě z mateřské školy, ale jsi dospělá ženská, a proto s tebou chci tak jednat.“

„Mahane, já ti vážně nerozumím. Nejdřív mi řekneš, že jako šamanka musím poslouchat svoje pocity a reagovat na ně. Začala jsem to dělat a ty mi rázem vyhubuješ jako nějaký tatík, co plísní dceru za to, že přišla pozdě domů!“

„Chceš mi říct, že ti tvá předtucha řekla, že máš jít ke stařence a vzít si její úkol?“ zasmál jsem se.

„No, jo! A přestaň se mi smát!“

„Řekni mi, kolik ti vlastně je?“

„Je mi sedmnáct, ale brzo mi bude osmnáct.“

„Mně je třicet dva. Jsem skoro dvakrát starší než ty. A ty mě přesto popichuješ a jednáš se mnou, jako bychom byli stejně staří. Byl jsem snad zrovna myslí mimo, když jsme se dohodli, že si budeme rovni?“

„Ale vždyť je to hra.“ Dívčiny oči se naplnily z mých slov takovým zmatkem, že jsem se začal cítit trochu trapně. „Všichni se přece k sobě tady tak chovají… Takže tobě vadí, že s tebou nejednám jako se svým otcem?“ Poslední slovo podtrhla tak evidentní ironií, že jsem si jen povzdechl:

„Zase jsi mě nepochopila.“

„Tak mi tedy vysvětlete, pěkně prosím, jak chcete, abych se k vám chovala, pane!“

Unaveně jsem zavřel oči a pochopil, že naše konverzace dosáhla mrtvého bodu a nyní mohu vše jen zhoršit. Nedokázal jsem dívce sdělit svůj názor a navíc jsem nepochopil její postoj. Správně bych se teď měl postavit, říct jí, že naše setkání bylo chybou, jednoduše se vrátit do Altamedy a na zombii navždy zapomenout. Vzpomněl jsem si však, o co mě Kornik požádal. NPC jeho úrovně by mi jen tak neodpustilo. Přijde mi, že někdo v pozadí tahá za nitky a to poslední, co bych měl udělat, je ukončit dívčin výcvik. Nezbývalo nic jiného, než udržet emoce na uzdě a ještě jednou se pokusit vysvětlit, co mám na mysli:

„Fleito, skutečně se mi nelíbí, když jednáš nepatřičně a když ignoruješ to, co ti řeknu.“

„A je to tady! Zníš přesně jako můj otec! Tohle je neskutečné! Sakra! Do hry jsem se přihlásila proto, abych se osvobodila od všech těch pravidel, a ukázalo se, že je jich tu ještě víc než v realitě! Máš pravdu, pokud to bude takhle pokračovat, pak bude lepší, když se naše cesty rozejdou ihned! Myslela jsem si, že jsi skutečný šaman! Ale jsi úplně stejný jako každý druhý! City, emoce, cesta šamana… To jsou jen hezké řečičky, tobě záleží jen na správném chování.“

Dívka vyskočila na nohy a vyběhla z ochranného štítu směrem k vesnici.

„Víš, brácho,“ pronesl Draco zamyšleně a pozoroval odcházející dívku. „Pokud se někdy budu chovat podobně, slib mi, že mi vynadáš a připomeneš mi tuhle chvíli. Proč jsi té protivě jasně neukázal, kde je její místo?“

„Fleita má pravdu, nejsem nikdo. Ona a já nejsme oficiálně učitelem a učednicí. Jsme prostě jen dva svobodní občané, kteří se dohodli na tom, že jeden druhého bude učit. Přijde mi, že nejsem pro práci učitele vhodný, protože nemám nejmenší představu, co se té zombii honí hlavou. Ale nic, nemá cenu litovat něčeho, co jsme vlastně ani neměli. Pojďme za mlékařem, musíme najít jeho krávu.“

„Ty jí s krysami nepomůžeš?“

„Ne. Vybrala si sama.“

„Stařenky je škoda. Vždyť ji zabijí.“

„Však se dokáže z Šedých plání vrátit. Je skutečně podivné NPC, nemyslíš? Rozhodně to není obyčejná vesničanka. Jak se vlastně vrací? Umožnil jí snad sám císař, aby se po smrti vracela?“

Jakmile jsem to vyslovil nahlas, uvědomil jsem si, že babka není tak tuctová, jak se na první pohled zdá. Vlastně nejde ani o ty krysy. Skoro každému NPC se něco stane, když hráč nesplní úkol. Zdraví mu spadne na jeden bod a NPC dočasně někam zmizí. Ale v Barlioně neumírá nikdo jen proto, aby se po týdnu zase objevil. NPC přežijí, i kdyby na město zaútočili hráči. Něco mi naznačuje – ahoj, předtucho – že bych se měl na tu starou dámu víc zaměřit.

„Draco, nevadilo by ti, kdybys dohlídnul na Fleitu?“

„Ale vždyť jsi říkal, že jí nechceš pomáhat.“

„Neřekl jsem, abys jí pomáhal. Chci jen, abys na ni dohlídnul. A ne ani tak na ni jako na krysy. Pamatuješ si na Beatwick?“

„To je to místo, kde jsem si hrál s Rváčem?“

„Jo. Pokud si vzpomínáš, nebyly tam žádné krysy. Vůbec žádné. Ale tady je nejenom plno krys, ale dokonce i krysopas. Musíme zjistit, odkud se tu vzali.“

„No dobře. Udělám to. Hele, ty už máš jedenáctou dračí úroveň. Byl jsi za naším tátou?“

„Ano, povídali jsme si o minulosti draků v Barlioně. Je dobře, že ses zeptal. Během týdne, kdy jsem vyráběl pro klan prsteny, jsem na to úplně zapomněl. No, náš otec mi pověděl, že…“

Váš totem získal level!

Váš totem odemkl novou schopnost: Vichřice času.

Popis: +300 % k rychlosti letu po dobu pěti minut. Čas do opětovného použití schopnosti: 50 minut.

Váš totem nyní dokáže nést hráče.

Doba, kterou může váš totem strávit v Barlioně, se zvýšila na 7 hodin denně.

„Takže to znamená, že jsem měl ještě dalšího bratra? Doopravdy se jmenuju Shiel a táta za měsíc zemře?“

„To je pravda.“

„Proč jsme teda ještě neletěli do Armardu?“

„Kamže?“

„Do hlavního města Stínového císařství! Celá Barliona mluví jen o tom, jak svobodní občané pochodují k branám města a cestou ničí všechny přisluhovače stínů! Měli bychom tam být s nimi!“

„Draco, teda, Shieli, co chceš, abych dělal? Vždyť mají všechny moje šamanské schopnosti dvouměsíční pauzu.“

„Ale drak jsi pořád! No tak, brácho! Teprve teď, když jsem dosáhl na 103. level, si začínám uvědomovat, že rodina je tou nejcennější věcí v životě. Přátelé přicházejí a odcházejí. To samé platí i pro učedníky. Však jsi viděl, jak odběhla. Ale jestli nás opustí otec, nebude nikdo, kdo by ho mohl nahradit! A… víš co… když jsi mi tehdy řekl, že se jmenuju Nilirgnis, poprosil jsem tě, abys mi dál říkal Draco. Byl bych rád, kdybys mi tak říkal i dál. Ve Vilteraxu jsem Shiel, ale tady jsem Draco.“

„Máš pravdu,“ pronesl jsem zamyšleně a pokukoval po Dracovi. Můj totem vyspěl, a nejen fyzicky. Drak létající okolo mě byl dlouhý necelé čtyři metry a jeho duch rostl zároveň s tělem. Draco se nyní stal… no, možná ne ještě úplně dospělým, ale na sedmnáct lidských let již dosáhl. „Dobrá, ukončeme to tady a vydejme se do jeskyně s Kreelem. Pomůžeme mu zabít draka modrého ohně a pak se hned vydáme do Armardu.“

„Kdo je Kreel?“

„Titán.“

„Další nepřítel?“ zasmál se Draco. „Vypadá to, že sbíráš nepřátele. Nejdřív siréna, teď titán. Chybí ti už jen minotaur s kyklopem a budeš mít celou sadu.“

„Sám už dobře víš, že seznam našich takzvaných nepřátel obsahuje několik ras, které známe jen podle jména. A titáni, jak se ukázalo, nejsou vlastně ani tak nepřátelé. Přísně vzato jsme to my, kdo je nepřítelem celého světa.“

„Vlastně máš pravdu. Vím to, ale pořád tomu nedokážu uvěřit. No nic, dáme se do práce. Já dohlídnu na Fleitu a ty jdi za mlékařem. Čím dřív to tu ukončíme, tím rychleji se můžeme rozletět za záchranou našeho otce.“

Dům veselého mlékaře opravdu stál vedle domu stařenky a před brankou sousedního domu seděla Fleita, která se chovala, jako bych tam nebyl. Dokonce se demonstrativně otočila, když se Draco při pohledu na její ohrnutý nos rozesmál. Opravdu měla charakter, jenom ne z nejpříjemnějších. Zajímalo by mě, jestli se stejně chová i v reálu.

„Dobrý den, Vaše Výsosti,“ pozdravil mě muž v bílé zástěře. V rukou otáčel přetrženým lanem a zvoncem a očima zkoumal blízký les.

„Slyšel jsem, že potřebujete pomoc.“

„Cože? Kdo? Vy jste sem přišel za mnou?“ řeklo NPC překvapeně. Pak si však mlékař utřídil myšlenky a pověděl mi všechno o své tragédii. Jeho jediné živobytí uteklo do lesa, který byl plný vlků. Prý mu kvůli tomu uteče první cena na výstavě mléčných produktů, a jak to mají krávy celého světa u něj teď spočítané.

„Jak jste na to přišel? Krávy přece nemají profesionální cech, jehož vůdce by se rozhodl, že potrestá zrovna vás.“

„Co jiného si mám myslet, když ty nevděčné bestie pomalu každý den utečou z ohrady do lesa? Během pěti let, co tu dělám mlékaře, jsem vystřídal pět set krav. Každá z nich při první vhodné příležitosti uteče. Občas je dobrosrdeční lidé jako vy přivedou zpět, ale ty krávy zase začne les lákat a vábit. Navíc je tam dřív nebo později sežerou vlci. Ta přerostlá mimina jsou úplně nebojácná, vlci je nezajímají a chovají se, jako by chtěly spáchat sebevraždu. Prodejce krav před mým domem už i nocuje. Nechtěl byste třeba ulovit pár vlků? Nemám nic, co bych mohl slíbit za odměnu, ale slyšel jsem, že koželuh Zane dokáže ocenit dobrou vlčí kožešinu. Jistě si od vás deset kožešin rád vezme a mně by se líbilo, kdyby se těm zabijákům konečně někdo pomstil.“

„Jak si můžete dovolit neustále kupovat další krávy?“ zeptal jsem se překvapeně. „Vždyť kráva není nijak levná.“

„Pokaždé, když si koupím novou, pojistím ji u starosty. Dokonce se za mnou byli podívat, aby se přesvědčili, zda nepouštím krávy záměrně, abych získal peníze. Neuvěříte tomu, ale jedna kráva se mihla přímo za zády vyšetřovatele a rázovala si to nejbližší cestou do lesa! Chytili ji a přivedli zpět do ohrady. Druhého dne se za mnou znovu zastavili, aby zkontrolovali situaci, a ta hloupá kráva jim zase před očima odcválala. Ach… Už mě to skutečně unavuje! Pět let a každý den je prakticky totožný. Dokonce mi začali šprýmem přezdívat ‚veselý mlékař‘. Nikdy jsem neochutnal ani kapku mléka svých krav. Nestihl jsem je včas podojit!“

Dostupný úkol: Lov na vlky.

Popis: Zabijte 10 vlků v lese poblíž Canue a koželuhovi Zaneovi přineste 10 jejich kůží.

Typ úkolu: obyčejný. Odměna: +40 reputace u provincie Lestran a +200 zkušeností. Trest za nesplnění nebo odmítnutí: žádný.

„Udělám obojí. Zabiju vlky a najdu vaši dojnici,“ ujistil jsem veselého mlékaře. „Nebo aspoň to, co z ní zbylo. Nemějte obavy. Radši mi řekněte, kterým směrem se rozběhla.“

„Tamtudy,“ ukázal muž k lesu. „Utekla dneska ráno. Nejspíš už je chudinka po smrti.“

Odešel jsem od veselého mlékaře, který se jmenoval Amir. Docela divné jméno pro NPC, jehož sousedi se jmenovali Zane a Agrippina. Draco zůstal s Fleitou, jak jsme se domluvili, a já jsem zamířil k lesu. Zjistil jsem, že si to docela užívám. Dost mi chybělo procházet se lesem jen tak sám, aniž by mě kdokoli rozptyloval rozhovorem, svými názory či žádostmi. Počasí nemohlo být lepší, slunce pálilo, ptáci zpívali, na kůži jsem cítil chladný vánek, který ochlazoval horkost slunečních paprsků, ale ne tolik, abych se třásl chladem. Život je prostě báječný!

Vlky jsem rozbil na kousky – doslova. Má úroveň draka mi umožňovala použít Zaburácení. Tato schopnost se zvyšovala úměrně k inteligenci a při jejím použití jsem nepřátele zasáhl aerodynamickým třeskem. Za chvíli bylo po boji. Po vlcích na 65. úrovni, kteří se přišli podívat na nezvaného hosta, zůstaly na zemi jen kožešiny, které jsem potřeboval pro splnění úkolu. Nebudu tak úplně slabý drak, jen musím své schopnosti správně používat.

Zařvání – kožešina, další zařvání – další kožešina. Přestože mám dračí úroveň jen na jedenáctce, s herní postavou jsem dosáhl na 130. level, což nějakým tajemným způsobem posilovalo mou dračí formu. Netušil jsem, jak k tomu docházelo, a raději jsem nad tím ani neuvažoval. Na takové přemýšlení bylo dnes až moc hezky.

„Bůůů…“

Trvalo mi půl hodiny, než jsem „splašenou krávu“ objevil. Vlci splnili svou úlohu zdroje kožešin. Z lesa zmizeli, jako by tu vůbec nikdy nebyli. Kráčel jsem po trávě listnatého lesa a užíval si procházku. Popravdě to nebyl opravdový les – někdo se o něj velmi pečlivě staral. Na zemi neležel jediný strom či větev, dokonce jsem nešlápl ani na list. Celé podloží lesa vyplňovala pouze tráva. A to velmi zelená tráva. Připadalo mi, že se procházím městským parkem a ne lesem po okraj naplněným šelmami. Jako by se tu vývojáři malinko spletli. Při procházce lesem jsem objevil jediný příkop, na jehož dně, jak už to tak ve fantasy žánru bývá, stála kráva a bučela. Asi litovala toho, co se jí přihodilo. Pokud by se otočila, mohla jednoduše z příkopu vyjít a vydat se zpět k domovu. Ona se však asi bála Amira, proto stála čelem ke vzdálenější stěně a bučela na celý les svým nelidským dunivým hlasem. Hloupá kráva…

Zvíře na mou přítomnost zareagovalo docela klidně, jako by na můj pach bylo zvyklé a vídalo mě každý den. Brala mě jako přítele. Uvázal jsem jí okolo krku lano, ale kráva pořád smutně bučela a dívala se vzhůru, aniž by se pokoušela otočit.

„Co tam máš? Schovala sis tam něco?“ zamumlal jsem, proměnil se do dračí podoby a vystoupal vzhůru. Bylo to fakt zvláštní. Kráva se nebála ani zubaté příšery, ve kterou jsem se proměnil. Reagovala tak klidně, jako by okolo ní denně létaly stovky draků.

Vyletěl jsem nad příkop, ale nic jsem nezjistil. Celé okolí vypadalo stejně. Země, tráva a sem tam kamínek. Nic jiného, co by do tohoto obrázku nezapadalo, jsem neviděl. Poblíž jsem nespatřil žádnou jeskyni, nebo snad noru, která by rohatá zvířata dennodenně lákala do svých útrob. Za čím jiným mohla jít? Otevřel jsem mapu a uvědomil jsem si, že kráva mířila jedním konkrétním směrem. Když si spojím tři body – Amirův dům, vstup do příkopu a aktuální polohu krávy – vyjde mi rovná čára. To znamená, že kráva má v hlavě nějaký cíl a já chci bez ohledu na nebezpečí zjistit, kam ta čára vede.

Zaznačil jsem si směr do mapy a vrátil se ke krávě. Proměnil jsem se zpět do lidské podoby a chopil jsem se lana. Hořce jsem si povzdechl. Vypadá to, že mě čeká náročné vlečení. Ale místo lodě budu vléci krávu a místo vody máme pod sebou trávu, do které se to hloupé zvíře zaryje všemi čtyřmi kopyty. Zamyslel jsem se nad možností, že bych se změnil v draka a odnesl ji v prackách, ale okamžitě jsem tento nápad zavrhl. Neměl jsem krávu za co chytit a mohl bych ji ještě svými drápy zranit. Pochybuji, že by byl Amir z toho výsledku veselý.

Včetně boje s vlky jsem hledáním krávy strávil třicet minut, ale dotáhnout ji zpět do vesnice mi trvalo celé dvě hodiny. Kráva vší silou odporovala, a když jsem nechal lano trochu povolené, okamžitě se otáčela zpátky k příkopu. Nepomohlo vůbec nic. Mohl jsem ji prosit, mohl jsem na ni řvát, zkoušet ji podplatit sladkostmi, které jsem si kdysi nabral ve Zlaté podkově, ale nic nefungovalo. No, pokud by mě někdo v této chvíli pozoroval, asi by umřel smíchy. Šaman Mahan nabízí NPC krávě pochutiny z nejlepší restaurace v Barlioně a kráva jen líně švihá ocasem a uhýbá čenichem, jako bych jí nutil odpadky. Nemohl jsem dělat nic jiného, a proto jsem zatnul zuby a táhl hloupou krávu za sebou…

„Bessie!“ zakřičel Amir, jakmile jsme se vynořili z lesa. Energie mi již potřetí klesla na třicet bodů a objevilo se oznámení, abych se tolik neunavoval. Zastavil jsem se a chtěl jsem nabrat síly, ale překvapeně jsem zíral, jak nedobrá kráva, která se před několika málo sekundami snažila zahrabat všemi čtyřmi kopyty do země, při pohledu na svého majitele zvedla ocas a rozběhla se k němu. Ocasem mávala do všech stran a připomínala šťastného psa.

„Díky, Mahane!“ Amir zavřel krávu zpátky do ohrady a přišel ke mně. „Myslel jsem si, že ji vlci touhle dobou už snědli, ale ty jsi mého miláčka objevil. A co vlci? Potkal jsi je?“

„Potkal a posbíral jsem deset kožešin,“ odpověděl jsem a přijal odměnu za přivedení krávy zpět k mlékaři. „Komu je mám dát? Mám je předat vám, nebo odnést ke koželuhovi?“

„Můžeš je dát mně. Já je předám dál,“ odpověděl Amir a i druhý úkol mi zazářil jako splněný. Jelikož se má atraktivita u toho NPC nyní přehoupla přes 45 bodů, rozhodl jsem se, že se Amira zeptám na krávy a jeho podivné jméno.

„Och, je to zajímavý příběh,“ usmál se mlékař a pozval mě dál do svého domu. „Prosím, chovejte se jako doma! Přivedl jste mi zpět Bessie, a proto vám dlužím přinejmenším povídání o tom, jak se obyvatel slavného města Cadis octil tak daleko od své rodné půdy a přebývá ve zdejší malé vesnici.“

Amirův dům se ukázal být velice pohodlně a až světácky vybaven. Byl plný promyšleně naaranžovaného nábytku potaženého plyšem a dokonce v něm nechyběl ani krb, který by se do klasického vesnického stavení příliš nehodil, protože tam se zpravidla používala kamna. Několik poliček, pár obrazů, bílé záclony. Interiér jeho domu rozhodně nepřipomínal příbytek mlékaře. Daleko více mi připadal jako městský dům.

„Jaký čaj máte raději? Zelený, nebo černý?“ zavolal na mě Amir z kuchyně.

„Zpravidla černý, ale pokud můj vážený hostitel nebude nic namítat, rád bych mu uvařil čaj podle vzácného receptu,“ nabídl jsem se. Něco mi říkalo, že čím vyšší úroveň atraktivity u Amira získám, tím bude naše konverzace plodnější. Uvaření čaje by mi u tohoto NPC mělo posunout atraktivitu o dalších pár bodů vzhůru.

„Budu velice rád! Čaj miluji a snažím se o něm zjistit všechny dostupné informace. Co na váš recept potřebujeme?“

„Otevřel jsem svou kuchařku a našel recept na aromatický černý čaj. Neubránil jsem se úsměvu při vzpomínce na to, jak jsem tenhle čaj nabídl dvěma stařenkám. No, abych řekl pravdu, přilil jsem jim do čaje ještě trochu likéru, aby na ně měl ještě lepší vliv… Jestlipak by ten stejný trik fungoval i na Amira?

„Nic speciálního, lístky stromu rostoucího vysoko v horách a kapku likéru.“

„Likér?“ zeptal se Amir překvapeně. „Kvůli čemu?“

„To je tajemství,“ usmál jsem se. „Však jen počkejte, až ho uvařím, a můžete ochutnat.“

„Nuže dobrá… Jsem velice zvědavý! Dejme se do toho. Já vám přinesu lístky a likér. Pak uvidíme, jaký čaj se vám podaří uvařit.“

„… a pak mě městská rada vykopla z města jako nějakého toulavého psa,“ dokončil Amir své vyprávění malinko huhňavým hlasem a znovu si lokl čaje. „Do téhle vesnice jsem dorazil před pěti lety a snažil se vyrobit podobnou božskou chuť, ale… Jako bych na sobě měl nějakou kletbu! Krávy se proti mně prostě spikly!“

„Ale proč zrovna tady?“

„Kam jinam jsem měl jít? Do Kartossu se bojím a nežijí tam ani žádní lidé, jen orkové a goblini. Lestran jsem měl po cestě a předák vesnice mi ihned po příchodu nabídl dům… Proto jsem se tady zabydlel.“

Amirovo povídání bylo dost zajímavé, tedy aspoň pro mě. Před deseti lety Amir, tehdy ještě žijící v Cadisu, našel na trhu nějaké dovezené máslo. Bylo to normální máslo z kravského mléka, které však chutnalo v porovnání s ostatními másly tak božsky, že Amir neváhal koupit celý náklad. Když Amir uskladnil do sklepa stovky krabic másla, cítil se jako na výsluní přízně. Máslo bylo skutečně skvělé. Obyčejné máslo neobstálo v porovnání s produktem, jehož prodejce neustále halil svou tvář kápí. Amir pozval své sousedy, aby nové máslo ochutnali, a dokonce nabídl kousek i starostovi. Tomu zachutnalo tolik, že Amira požádal, aby mu několik másel věnoval. Starosta měl pozvané nějaké vážené hosty a rozhodl se pohostit je tímto skvělým pokrmem. Právě tehdy se začaly dít divné věci…

Amir se radostně rozběhl od starostova domu, vběhl do svého sklepa, kde máslo schovával, otevřel dveře a zarazil se. Sklep zel prázdnotou. Nejenže zmizelo máslo, ale s ním i několik lahví vína, která si Amir schovával na příhodnější chvíli, vyuzené maso, které plánoval nabídnout hostům a nějaké sušené ovoce… Sklep byl tak prázdný, až měl Amir pocit, že otevřel špatné dveře. Právě tehdy přišli starostovi sluhové pro máslo. Jak už to tak chodí, starosta se před ostatními stihl chvástat, jakouže to má k dispozici delikatesu, a nyní jim to chtěl i dokázat. Ale žádná delikatesa nezbyla…

Následující den byl pro Amira noční můrou. Nejdříve mu zavřeli obchod, protože prý narušoval sousedské vztahy, pak mu někdo zapálil dům, ale sluhům se naštěstí podařilo plameny včas uhasit. Pak však městská rada předvolala Amira a oznámila mu, že má z města odejít, protože ošálil starostu a znemožnil ho před jeho hosty. Amirovi dali den, aby si posbíral svůj majetek a odjel. Musel prodat dům za pár šupů, protože ho nikdo od něj nechtěl koupit, a pak ho doslova vykopli před městské brány. Tragédie, kterou utrpěl, byla tak velká, že se Amir rozhodl přijít na to, jak vyrobit božsky chutné mléko sám. Usadil se poblíž Carnue a začal jít za svým cílem, dokud se proti němu nespikly krávy. Prostě mu odmítaly dát své mléko a při nejbližší příležitosti utíkaly do lesa.

„A teď mi, Mahane, řekni, co to může být?“ zeptal se mě Amir rozechvělým hlasem. Ukázalo se, že stačila trocha mého čaje, aby se opil. „Co jsem udělal, že jsem urazil Elunu, která na mě za to seslala takovou zkoušku a trýzeň?“

„Možná to nemá s Elunou nic společného. Třeba je to tvá chyba,“ odpověděl jsem chvějícím se hlasem i já. „Možná je ti předurčeno stát se kovářem, ale ty si tvrdohlavě stojíš za tím, že budeš mlékařem? Nikdy nevíš.“

„Já bych byl hrozný kovář. Vždyť ani nedokážu správně nabrousit nůž.“

„Bratře!“ vletěl do domu Draco a přitom prorazil vchodové dveře. „Rychle, Fleita brzy zemře!“

Napadlo mě, že smrt ještě ve hře nikdy nikomu neublížila, ale mé tělo se už samo od sebe pohybovalo a nebralo ohled na to, co mi právě letělo hlavou. Dopil jsem zbytek čaje a vyletěl za Dracem na ulici. Proměnil jsem se do dračí podoby a vyletěl do vzduchu, z čehož Amir jen zalapal po dechu.

„Rychle sem!“ Byl to krátký let. Domy přece stály vedle sebe. Draco mě však popoháněl tak úpěnlivě, až jsem si začal myslet, že Fleitin život visí na vlásku.

„Všichni zastavte!“ zařval jsem a tvrdě dosedl na zem. Jelikož jsem byl ve své dračí podobě čtyřmetrovou bestií, měli by se mě všichni polekat. A to včetně hloupých potvor.

Fleitě se skutečně moc nedařilo. Ležela na zemi a její zdraví červeně blikalo, což znamenalo, že je bez energie. Okolo ní pobíhaly tři velké krysy. Celou scenérii doplňoval krysopas. Goblinovi na zádech vlál umazaný plášť, v pracce držel hůl, která připomínala berli, a okolo ní měl namotané jakési provázky. Krysy na můj přílet nijak zvlášť nezareagovaly. Zapištěly, čímž mi asi chtěly dát najevo, co si o mně myslí, a vrátily se k oždibování dívčiných palců. Krysopas však můj příchod ocenil lépe. Jeho červené oči změnily barvu na černou, zasekl se, jako by nechtěl věřit tomu, co se právě událo, ale po chvilce se probral a vrátil se mu výraz agresivní stvůry. Příliš pozdě! Již jsem pochopil, že ho nesmím zabít.

„Draco, vezmi si krysy!“ poslal jsem totem Fleitě na pomoc a převtělil se do lidské podoby. Krysopas na osmdesátém levelu by potřeboval několik hodin, než by mě dokázal zabít. Postavil jsem se proto mezi dívku a goblina a řekl: „Počkej! Promluvme si!“

No jasně… Goblin okamžitě uposlechl můj rozkaz a jasným hlasem vysvětlil svůj problém… To určitě! Ačkoli se tento zelený a vrásčitý stařešina na chvíli lekl draka, mozek se mu znovu rozjel na plné obrátky, když jsem se změnil na člověka. V jeho očích jsem jasně viděl, jaké myšlenky mu probíhají hlavou: „Dívám se na člověka, proto ho musím zabít. S člověkem nemůžu mluvit…“

K mému překvapení byl krysopas kartosským temným šamanem. Začal proti mně vyvolávat elementály a kartossky přitom žvatlal. Aspoň mi začalo být jasné, odkud goblin získal své oblečení. Měl plášť a hůl. Z oblečení pro nejvyšší šamany mu už chyběl jenom klobouk.

Nejvyšší šaman… temný nejvyšší šaman… temný goblin a je zároveň nejvyšším šamanem… temný goblin… Úspěch Romeo a Julie!

Proměna v draka mi zabrala jen sekundu a ihned jsem krysopasa zasáhl ocasem, čímž jsem ho odstrčil o několik metrů dozadu. Pak jsem použil Zahřmění. Všechny nepřátele v okruhu čtyřiceti metrů jsem ochromil. Přesněji řečeno jsem ochromil krysopasa a jeho krysy, zatímco já jsem vystoupal do oblak a rozletěl se směrem k náměstí vsi, kde by měl stát nějaký stánek. Mám jen šedesát sekund.

„Potřebuji zelenou barvu, dámskou koženou sukni a vestu, tmavou paruku s dlouhými vlasy a kost!“ vyhrkl jsem prudce, když jsem dopadl k nohám prodejce. Prodejci musím přičíst ke cti, že ho náhlý přílet draka vůbec nevyvedl z míry. Obchod nade vše. Uběhlo dvacet sekund.

„Mám vše, co chcete, ale –“

„Tisíc zlatých!“ přerušil jsem prodejce.

„Dva!“ odvětil rychle. No nic, tohle si budu pamatovat.

„Souhlas! Dejte mi to!“ Čtyřicet sekund.

„Bylo mi potěšením s vámi –“ spustil prodejce, ale zbytek věty jsem neslyšel. Vhodil jsem si všechny předměty do batohu a vystoupal do oblak. Sakra, dochází mi čas. Minuta je skoro pryč.

„Draco! Zahřmění!“ zakřičel jsem a spustil se z oblohy na zeleninovou zahrádku staré dámy. Krysopas již přišel k sobě a vrtěl hlavou, aby se probral. Draco zabil tři krysy a tázavě hleděl na krysopasa, aniž by na něj zaútočil. No jistě! A hele, Fleitina energie se již obnovila do té míry, že se dívka posadila a rozhlížela se, co se děje. Jen ať se rozhlíží, hlavně aby na krysopasa nezaútočila…

„Fleito, pomoz mi!“ požádal jsem, když jsem zjistil, že nemám čas. Vylil jsem si barvu na obličej a na paže, nahodil sukni i vestu a pod triko si naházel spoustu trávy, abych začal připomínat ženu, neměl jsem však čas vsunout si do nosu kost.

„Co mám dělat?“ Podle toho, jak hbitě se objevila vedle mě, se jí vracela energie velice rychle.

„Tady máš kost a drát. Kost si chci připevnit k nosu. Zkus udělat nějaké úchytky.“

„Jasně, dej mi chvilku.“

Chvilku… Soustředěně jsem pozoroval krysopasa a zklamaně jsem si uvědomil, že tolik času asi nemáme. Maximálně deset sekund.

„Čas vypršel, podej mi to, co jsi stihla vyrobit,“ nařídil jsem. „A teď s Dracem běžte pryč!“

„Arrr! Já tě zabiju!“ zakřičel goblin, když se konečně plně probral. Udělal jsem několik rychlých kroků dál od něj, přidělal si kost drátkem k nosu tak, aby chvíli vydržela, a zazpíval hlasem sladkým jako med:

„Hmm… Ahoj, krasavče! Jsi tu sám?“

Někde zezadu jsem slyšel, jak se Fleita hurónsky směje. Kartosštinu očividně nezapomněla.

„To je kočka!“ zastavil se goblin a v jeho bonusech se objevil jeden můj starý známý: Okouzlení. „Tebe chci!“

„Jen pokud mě chytíš!“ odpověděl jsem koketně a lehkým krokem jsem se rozběhl pryč. Draco mě zaraženě pozoroval a Fleita se stále smála. „Nikdy mě nechytíš. Nemáš šanci mě chytit! Ha-ha-ha!“

Zabte mě někdo.

Málem jsem zakopnul, když jsem se ohlédl dozadu na goblina, kterému se nyní objevil další bonus: Vzrušení. Nad plotem se jedna za druhou objevovaly hlavy hráčů, kteří pozorovali naši frašku, a nad námi poletovalo několik dalších diváků na gryfech. K mému velkému zklamání nad všemi jejich hlavami svítila kamera, což znamenalo, že je s mou reputací ámen.

„Arrr! Já tě chytím!“ zařval goblin, kterého ostatní hráči nezajímali. Myslím si, že by jeho pozornost v tuto chvíli nic jiného než já ani nezaujalo. Bonus Vzrušení ho pevně držel ve svých spárech.

Zastavil jsem se, a když můj „Romeo“ přibíhal, aby mě objal ve svém náručí, plácl jsem ho paličkou po hlavě a pro diváky jsem přidal: „Fuj, to je ale hnusák.“ Fleita smíchy málem spadla na zadek a goblinovi se objevil bonus Flirtování, načež se všechny tři bonusy spojily v jeden veliký: Láska.

Dosáhl jsem svého cíle.

„Och, ty jsi ale nádherná!“ Goblinovy červené oči změnily barvu na černou, což znamenalo, že přestal útočit.

„Pokud ho někdo zabije,“ zakřičel jsem k publiku a varoval hráče, „stane se z něj můj úhlavní nepřítel. Pokud ještě někdy budu dávat dohromady skupinu na budoucí výpravu, rozhodně toho člověka nepřizvu! Tohle je moje stvůra a potřebuji ji ke splnění úkolu.“

Jelikož několik diváků již přelezlo plot, aby se k podívané dostalo blíž, dalo se očekávat, že se objeví i pár blbců, kteří by goblina zabili jen proto, že k tomu mají příležitost. Raději jsem všechny okolo varoval. Je zbytečné kohokoli strašit Damoklovým mečem – tedy Plintem. Zabránit jim v účasti u budoucího scénáře dávalo větší smysl. Jelikož si mě natáčejí, jistě vědí, co jsem zač, a to znamená, že vědí, čeho jsem schopen.

„Co kráska jako ty dělá v téhle malabarské díře?“ spustil znovu goblin, který slušně počkal, až přestanu křičet na okolní hráče.

„Hledám skutečného válečníka hodného mé lásky!“ Je vážně dost těžké mluvit vysokým hlasem, ale snažil jsem se ze všech sil.

„Já jsem opravdový válečník! Porazil jsem Greemika Krvavého, porazil jsem Lastirany a třikrát získal první cenu mého kmene za úklid! Má náušnice je obrovská a ze všech šamanů goblinů mám nejdelší a nejtvrdší hůl. Já jsem tím válečníkem, který získá tvou lásku!“

„Jak tě mohu milovat, když tohle město soužíš svými krysami? Co za válečníka bojuje proti stařence?“

„Och, krásko nad krásky! Nevěř svým očím! To monstrum, které nazýváš stařenkou, je hroznou čarodějnicí! Můj kmen má náčelníka a ta hnusná čarodějka ho otrávila! Jsem velkým válečníkem. Čarodějku jsme několikrát zabili, ale ona se pořád vrací! Každý týden se vrátí z Šedých plání a pokračuje se svou černou magií. Náčelník každým dnem víc a víc chřadne, ale děláme, co můžeme.“

„My?“

„Já a mí bratři z kmene. Každý týden jeden z nás zemře, ale musíme dělat to, co náčelník rozkáže. Stařena musí zemřít! Pokud s ní zápolíme během dne, pak máme šanci ji v noci zavraždit.“

„A na co máte ty krysy?“

„Čarodějnice je velice vychytralá a mocná. Pokud někoho z našinců během dne neusmrtí, nemůžeme se k ní dostat. Krysy ji donutí, aby sehnala nějakého svobodného občana, který jednoho z mých bratrů zabije, ale umožní zbytku, aby se k ní v noci přikradl. Nyní jsem byl se smrtí na řadě já, ale potkal jsem lásku svého života a chci žít!“

„Jsi skutečně velkým válečníkem a já tě mohu milovat,“ řekl jsem goblinovi a dokonce jsem ho trochu hladil mezi ušima a paličkou jsem ho uhodil po ruce, která se začala přibližovat k mým řekněme citlivějším místům. „Ale musíš dokázat, že jsi tak veliký, jak tvrdíš. Chci si promluvit s vaším náčelníkem. Kdo ví, možná mu dokážu pomoci… Dáš mu vědět?“

„Jasně, krásko, okamžitě za ním poletím. Ale… Co bude s čarodějkou?“

„O tu se postarám, neboj se!“

Na goblinově tváři se objevil výraz čiré radosti. Doufal, že se mu podaří políbit mě na rty, ale naštěstí jsem se dokázal včas otočit a jeho polibek dopadl na tvář. Pak goblin zmizel. No to se na to podívejme! Máme tu dalšího Zvěstovatele, o kterém vůbec nic nevím!

„Mahane, můj úkol se aktualizoval,“ oznámila Fleita kartossky, jakmile goblin zmizel. „Mám navštívit stařenku a zeptat se jí na pár věcí ohledně čarodějnictví. Mahane… Půjdeš se mnou? Omlouvám se, že jsem se chovala jako husa. Vím, že jsem řekla pár věcí, které jsem říkat neměla, a byla jsem na tebe sprostá, ale… můžu zase být tvoje učednice?“

„Cože? Abych se z tebe už úplně zbláznil?“

„Ale vždyť jsem se omluvila!“

„Přesně o tom mluvím.“

„Co? Ty jeden…!“ Z Fleity vyletělo množství nadávek. Netušil jsem, že dívka jejího věku může mít tak velkou slovní zásobu nadávek.

„Uděláme to takhle. Nejdříve se společně vypořádáme s tou babkou a potom se rozhodneme, jak to mezi námi dál bude. Pošli mi ten úkol.“

Dostupný úkol: Chytač krys, pokračování.

Popis: Promluvili jste si s krysopasem a zjistili, že stařenka je ve skutečnosti čarodějnicí, která něčím otrávila náčelníka krysopasů. Vyřešte tuto záhadu.

Typ úkolu: vzácný. Odměna: +200 reputace u Kartossu, -200 reputace u Malabaru a +600 zkušeností. Omezení: jen pro občany kartosského císařství nebo hráče Malabaru, kteří dosáhli u Temného lorda na úroveň reputace přátelství.

Ta dá! Vzácný kartosský úkol, který se objevuje pouze na území Malabaru! Teď už je to jasné.

„To znamená, že ten první úkol zmizel?“

„Nee. Je zaznačený jako splněný. Když jsem říkala, že se úkol aktualizoval, nepodívala jsem se na správné místo. Tady to píše ‚pokračování‘, vidíš to?“

„Ano, vidím. Už tomu rozumím. Chápeš, co to znamená?“

„Hmm, asi ne. Měla bych?“

„Znamená to, že krysopasové jsou sluhové nějakého kartosského pána, který dělá v Malabaru paseku!“

„No a co? Vždyť jsem kartossanka.“

„Ale já ne!“

„Ach, ty už jsi ty krysy zabila?“ přišla k nám stařenka, zamávala rukama a přerušila náš hovor vedený v kartošštině. „A co krysopas, nechť je navždy prokletý, byl tu taky?“

„Byl tu, ale už tu není,“ ujistil jsem starou paní. „Zombie ho tak vystrašila, že prý se sem už nikdy nevrátí.“

„Naprosto ho chápu. Už jsem se viděla nahoře u Eluny, když jsem Fleitu poprvé spatřila. Jen ta představa, jak hrůznou černou magii musel někdo použít, aby ji přivedl zpět ze světa mrtvých a přidal tělu i myšlenky… Naprostá hrůza! Ale dala jsem své slovo a měnit ho nebudu. Přijali jste ode mě úkol a já vám dám slíbenou odměnu.“

„Madam,“ přerušil jsem stařenku, která se pomalu chystala k odchodu. „Byla byste tak laskavá a pohostila nás, unavené cestovatele, hrnkem čaje? Chytání krys nás velmi unavilo a jen stěží dokážeme chodit. Hrnek čaje by nás jistě postavil na nohy…“

Jelikož jsem měl u provincie nejvyšší možnou úroveň reputace a navíc i několik bonusů k atraktivitě, mohla mě stará čarodějnice jen těžko odmítnout. Aspoň jsem si to myslel.

„Ale ne! Já jsem neuklidila dům. Je tam všude prach. A žádný čaj vlastně ani nemám! Do takového brlohu nemohu pozvat hraběte. Odpusťte mi prosím, Vaše Výsosti, ale nemohu vám čaj uvařit. Kromě toho byste se měl umýt. Zelená barva se k hraběti nehodí.“

Ahoj, Stacey! Potřebuju tvoji pomoc.

O co jde?

Je tu jedno NPC, které potřebuju přesvědčit, aby mě pozvalo dál na kus řeči. Podělím se s tebou o úkol, až se tu ukážeš. Máš u Temného lorda reputaci aspoň na úrovni přátelství?

Že se ptáš! Takže jsi v Kartossu?

O to právě jde. Jsem v Lestranu.

Přivolej mě!“

„Zdravím!“ zazpívala Anastaria směrem ke stařence hlasem tak sladkým, že by se celá tisícovka hráčů zbláznila, kdyby ho zaslechla. Dívce stačilo několik sekund, aby se obeznámila s úkolem, rozmyslela si postup a pak se vrhla do akce. „Byla byste tak laskavá a ukázala mi svou sbírku šálků, Agrippino Dormidino? Celý život sním o tom, že ji uvidím!“

Mimochodem, vypadáš skvěle, Dane! Zelená ti moc sluší!

„Ale dceruško, měla bys nejdřív získat zpět své ztracené schopnosti, než se budeš snažit s lidmi manipulovat! A i potom si dobře rozmysli, na koho svou schopnost použiješ!“ odpověděla stařenka a už během svých slov se začala měnit do podoby, ve které jsem jí vůbec nepoznával. I přes svůj věk NPC stojící vedle nás vypadalo neskutečně mocně a mělo speciální schopnost, díky které se před ní hráči třásli strachy. Jen císař, Temný lord a nejvyšší kněžka mohli tuto schopnost použít. A kromě nich nějaká babka z vesnice, která týden co týden vstávala z mrtvých.

Měli jste vidět Anastariin obličej. Její neprostupná maska se zachvěla a na moment odhalila překvapení a lehký šok. Stacey byla v rozpacích!

„Odpusťte, nejvyšší kněžko. Byla jsem slepá.“ Dívka okamžitě klesla na jedno koleno a kajícně sklonila hlavu.

„No tak, no tak! Ten post jsem opustila už hodně dávno a předala otěže mladším a energetičtějším kněžkám. Bylo to už tak dávno… No nic, nechme to být. Pozvu vás na šálek čaje. Ale naprosto jasně říkám, že ta zombie nesmí překročit práh mého domu! Upálila bych ji zaživa… ehm, zamrtva!“

Dane… Nevím, co říct, ale já tě tak hrozně moc miluju! Podařilo se ti najít nejvyšší kněžku Eluny, která složila svou funkci před padesáti lety… Před námi stojí Elizabethina učitelka!

8. kapitola

Návrat do Narlaku

„Kde jste vlastně sehnali zombii?“ zeptala se Agrippina, když nám nalévala čaj. Stařenka se při mé nabídce, že čaj připravím, jen lišácky pousmála. Asi si byla dobře vědoma, co způsobuje přidání likéru do čaje. Místo toho mi řekla, ať ze sebe jdu smýt zelenou barvu, a sama přinesla vodu a čaj připravila.sdot

„Je mou učednicí,“ odpověděl jsem. Vrátil jsem se k lidským způsobům, vzal jsem si čaj a pohodlněji se usadil v křesle. Agrippinin dům se ukázal být velice pohodlným a celá dekorace značila, že se jí líbí modrá barva. Dokonce i několik květin na okenních parapetech mělo modré okvětní lístky.

„Kdo kdy slyšel, že by si drak vybral za učednici zombii?“ zvedla naše hostitelka překvapeně obočí a otočila se na mou ženu: „Anastario, proč jsi tomu neučinila přítrž?“

K mému překvapení Fleita nezareagovala na zákaz vstupu do domu nijak přehnaně. Pokud se jí to dotklo, nedala to na sobě znát. Poslal jsem ji k mlékaři, aby s ním prodiskutovala rozbité dveře, které prorazil Draco, a bylo na mně, abych mu je nějakým způsobem vynahradil.

„Můj manžel je záhadné stvoření,“ odpověděla Anastaria s úsměvem a zatím nespěchala k hlavnímu tématu naší návštěvy. Všechna ta neustálá etiketa mě už začíná unavovat! Nikdo z diskutujících se nedotkne důležitého tématu, dokud několik hodin nestráví tlacháním o počasí a dalších zbytečnostech.

„To je asi pravda,“ souhlasila Agrippina. „Dceruško, jsi jedinou bojovnicí Světla, které se během posledních pěti let podařilo dosáhnout hodnosti kapitánky paladinů. Potkala jsem nějaké poručíky, ale kapitány zatím žádné… Jsem zvědavá, jak daleko se ti to podaří dotáhnout.“

„Za tři měsíce mě čeká zkouška. Na ní závisí, jestli mě povýší na generálku,“ odpověděla Anastaria a překvapila starou ženu i mne. Postupovala ve třídě své postavy ráznými kroky kupředu, což je v Barlioně nevídané! Ačkoli… Ale ne, nebudu ji porovnávat s mým vlastním postupem. Vždyť já jdu jinou cestou.

„Aha, takže takhle to je? Byla jsi již v Eluniných komnatách?“

„Přesně tam probíhala zkouška na povýšení na kapitánku a příprava na hodnost generálky. Eluna mi dala čas, abych si zvykla na nové schopnosti, ale to Srdce chaosu…“

„Ano, Geranika se už naprosto zbláznil.“

„Vy znáte Geraniku?“ zeptala se Anastaria překvapeně.

„Proč se ptáš? Existuje snad někdo, kdo toho šamana nezná? To, že žiju v malé vesnici, není důvod, abych nesledovala dění ve světě. O Geranikovi vím prakticky vše a je mi známo i to, že Mahan objevil recept na výrobu Kamene světla. Zas tak senilní ještě nejsem…“

„Krysopas o vás říkal, že jste čarodějka.“ Přestalo mě bavit rozmlouvání o ničem a rozhodl jsem se téma konverzace přenést směrem, který nás eminentně zajímal. „Dokonce nám dal úkol, abychom ten problém vyřešili.“

„Úkol?“ stařenka dramaticky rozhodila paže. „Co jiného se dá od goblina očekávat?“

Dane, nespěchej na to. Nejdřív ji trochu zpracuju…

„Omluvte prosím nedočkavost mého manžela,“ vložila se do konverzace Stacey. „Je unavený z boje proti krysám. Goblini nás požádali, abychom s vámi vyřešili jednu záležitost. Jsem samozřejmě pobouřená, že můj manžel s Kartossany vyjednával místo toho, aby je rovnou zničil. Ale jak jsem řekla, je svým způsobem zvláštní.“

Stacey, co jako myslíš tím „pobouřená“?

Trochu mi s tím pomoz, Dane. Pokud řeknu, že jsi červ, musíš se začít plazit po zemi. Narazili jsme na vzácný úkol a nesmíme tu příležitost zahodit. Zkus nebýt tak vztahovačný!

Jsi zlá.

Zlá, ale milující.

„Vyřešili jednu záležitost,“ zopakovala Agrippina slova mé ženy. „Takže je na tom už tak špatně, že mu nevadí, když jeho problémy začne řešit někdo jiný?“

„Omluvte mou zvědavost, matko, ale mohli bychom vám s něčím pomoci?“ K mému překvapení Anastaria opustila téma goblinů a přesunula konverzaci směrem k získání nového úkolu.

„Ne,“ zavrtěla žena hlavou, „vy dva ne. Možná ty sama bys mi dokázala pomoci, ale tvůj manžel určitě ne. Má v sobě mnoho… ani nevím, jak to nazvat… tužeb. Potřeb. A je horkokrevný.“

„Učiteli?“ V hlavě se mi objevil Fleitin hlas a já jsem úlekem její jméno vyslovil nahlas. „Učiteli, zjistila jsem, kdo posílá krysopasy ke stařence. Dělá to mlék- auu!“

Hlas zmizel a následovala vlna bolesti tak silné, až jsem z ní spadl z křesla na podlahu. Bolest sama netrvala dlouho, ale ještě chvíli jsem cítil její dozvuky. Když se mi vrátil zrak a schopnost logického uvažování, objevila se mi před očima zpráva:

Vaše studentka vyvolala vzdušného elementála komunikace. Podle pravidel o spojení mezi učitelem a učedníkem se u vás projevilo 30 % bolesti, kterou ucítila vaše učednice. Žádáme, abyste svou učednici poučil o pravidlech…

„Jsi v pořádku, Mahane?“ zeptala se nahlas Anastaria úzkostlivě. Mé křeče asi přerušily naše telepatické spojení.

„Musím jít za Fleitou,“ procedil jsem mezi zuby. „Má učednice…“

Neříkej to nahlas, Dane. Chápu. Zavolala ti přes elementála a předala ti část své bolesti. Ale… dobrá, jdi za ní. Dokončím to zde s Agrippinou a pak Korporaci přiměju vysvětlit, jak je možné, že umožnila propojení mezi dvěma hráči. Pravidla mezi učitelem a učedníkem mají existovat pouze při spojení hráče a NPC, nikoli mezi dvěma hráči!

Ty o tom víš?

Sama jsem vyučila tři NPC. Věř mi, o tomhle vím asi úplně všechno. Tak už běž!

Ačkoli byli sousedé, Agrippin a mlékařův dům oddělovalo nějakých čtyřicet metrů, a proto mi trvalo asi minutu, než jsem došel ke vchodu mlékařova domu. Dveře, které Draco vyvrátil, byly zpět na svém místě a nebyla na nich žádná známka toho, že by jimi v poslední době proletěl drak. Zastavil jsem se před nimi a zvažoval, zda mám vejít rovnou bez klepání, nebo se zachovat zdvořile. V tu chvíli se však dveře otevřely a stál v nich veselý mlékař, který se na mě díval podezřívavým pohledem.

„Jste sám?“ zeptal se překvapeně. „Kde jsou strážní?“

„Žádní strážní nejsou potřeba,“ odpověděl jsem klidně. „Jak je na tom Fleita?“

„Žije a zrovna teď spí. Nechtěl jsem ji rušit.“

„Ona spí?“ zeptal jsem se překvapeně. Fleita není uvězněná a jakmile ucítila bolest, mohla se jednoduše odpojit ze hry. Nečekal jsem, že usne.

„Pojďte dál, když už jste tady,“ ustoupil z vchodu mlékař a umožnil mi vejít do domu. Dívku jsem spatřil okamžitě. Fleitino průhledné tělo leželo v obýváku na gauči. Učednice se přece jen odpojila. Nicméně kvůli úkolu se místo ke mně vrátí do mlékařova domu, až se připojí zpět do hry. Vlastně jsme se zatím nedostali k tomu, abychom naše postavy jednu s druhou svázali…

„Netušil jsem, že nezasvěcený šaman dokáže vyvolat elementála komunikace,“ pronesl Amir zamyšleně a pozoroval dívku. Z jeho pohledu nikam neodešla, ale jen usnula. Její spánek mohl trvat pět minut, pokud by se rozhodla hned vrátit do hry, ale třeba i celý Amirův život, kdyby se Fleita do Barliony už nevrátila. Právě teď jsem si uvědomil, že Korporace oficiálně potvrdila naše spojení učitele a učednice. Zajímalo by mě, co zjistí Anastaria, ale Fleita zůstane mou učednicí minimálně do doby, než si projde zasvěcením. Je to divné. Udivovalo mě, že se Korporace s naším spojením smířila. Vždyť jsem vlastně zločinec.

„K čemu tu došlo?“ Nečekal jsem, až budu vyzván, a rovnou jsem se usadil na tu samou židli, na které jsem seděl při popíjení čaje. Přitom jsem mlékaře upřeně pozoroval. „Fleita se se mnou podělila o úkol, ve kterém se má vyřešit záležitost s Agrippinou.“

„Vy nejste Kartossan,“ zamumlal Amir a posadil se vedle mě.

„To je pravda, ale Temného lorda docela dobře znám.“ Otevřel jsem svou tabulku s reputacemi a nabídl jednu její část mlékaři k nahlédnutí. „Nezačnu volat ‚Pomoc! Zachraňte mne! Stráže!‘, dokud spolu nevyřešíme, co se stalo. Začněme, prosím, s krávami. Proč pořád utíkají?“

„Protože ta hloupá stvoření nevydrží žít poblíž inkuba*****.“ Přišlo mi, že tato slova Amir vyslovoval jen s přemáháním, protože jeho tvář potemněla. Možná očekával, že vyskočím ze židle a začnu s křikem pobíhat kolem jeho domu. NPC jsou vážně divná stvoření.

„Takže to povídání o másle byla skutečně jen pohádka?“ zeptal jsem se klidným tónem, což mlékaře očividně šokovalo.

„Mám zakázáno lhát. Můj pán, který mě před stovkami let přivolal, mě zavázal k tomu, že budu mluvit jen a jen pravdu… Ale dal mi svobodu sám se rozhodnout, jakou pravdu použiju.“

„Kdo je tedy tvým pánem?“

„Budu předstírat, že jsem vaši otázku neslyšel. V opačném případě bych na vás musel zaútočit a zabít vás. Můj pán již dlouho poletuje s cherubíny po Tartarově zahradě. Z toho důvodu jeho příkazy ztratily část své moci. Ani tak není důvod je testovat, draku.“

„Rozumím. Amire, rád bych si poslechl celý příběh o tom, jak ses dostal do Lestranu, nebo aspoň tu část, kterou mi můžeš sdělit,“ dodal jsem, když jsem si všiml, že se démon napjal.

„Dobrá tedy. Zkusím ukojit vaši zvědavost… Základ mého příběhu zůstává tentýž. Prodejce přivezl do Cadisu máslo s jedinečnou chutí. Skutečně jsem si nějaké koupil. Ne však pro sebe, ale pro potomky svého pána. Sloužil jsem totiž v jeho domě stovky let. A je pravda, že jsem všude rozhlašoval skvělou chuť másla až do chvíle, kdy jsem se poznal se starostou. Potomci mého pána se však ukázali být slabými, neochotnými a nepřejícnými lidmi… Celou dodávku zničili tím, že ji vynesli na slunce, a bavili se při pohledu na roztékající máslo, které vsakovalo do země. Dokonce ani to jim nestačilo, protože se pak zbavili i všeho ostatního, co se ve sklepě nacházelo. Víno vypili a vyuzená masa hodili psům. Když si starostovi lokajové přišli pro máslo, neměl jsem jim co dát.

Vše bylo zničeno. Městská rada vyhnala potomky mého pána pryč z města a s nimi i mne. Náš dům se prodal za pár šupů a pak se stala ta nejhrůznější věc: zapudili mě. Získal jsem svobodu. Několik let jsem strávil chozením po světě a potloukáním se od města k městu, dokud jsem na Volných pláních nepotkal krysopasy. Goblini byli všemi pronásledovaní. Zželelo se mi jich a stal jsem se jejich náčelníkem. Otrok se stal pánem.

O rok později mě oslovil magistr s nabídkou usadit se na periferii Carnue. Kartoss měl s tímto územím jisté plány. Je mi líto, ale o těch vám nemůžu nic říci. Nicméně aby se plány mohly uskutečnit, musel jsem zabít starou ženu. A navíc jsem ten čin nesměl provést já sám, aby nikdo nemohl prstem ukázat na kartosskou účast. Termín zabití už dávno uplynul. Dokonce mi přišel dopis od magistra, ve kterém mi psal, že se ve mně zklamal – ale přesto nemám, co lepšího bych v životě dělal. Proto jsem zde. Mé krávy neustále prchají. Svobodné občany žádám, aby je našli, ale dělám to vlastně jen pro pobavení. Kromě toho jsem ještě poslal krysopasy na zahradu své sousedky. Tím můj příběh končí… Byl jsem šťastný, když se tu objevila ta Kartossanka. Pověděl jsem jí vše o svém úkolu, ale ona vyvolala elementála komunikace a pak omdlela.“

„To není pravda. Neomdlela jsem hned,“ zaprotestovala Fleita z gauče. „Nejdříve jsem řekla, o co tady jde, a teprve potom –“

„Dobré ráno, učednice,“ usmál jsem se.

„Takže jsi mi přece jen odpustil?“

„To ještě uvidíme. Podařilo se ti vyvolat elementála?“

„No… Když jsem se dozvěděla, že je inkubus, věděla jsem, že ti to musím hned říct, protože řešíš ten problém se stařenkou. Začala jsem se bát, že ji zabiješ a… Vlastně ani nevím, jak se mi to podařilo. Prostě jsem ti to jen strašně moc chtěla říct, proto jsem zarecitovala svoji básničku a –“

„Básničku?“

„Kornik mě ji naučil.“ Fleitin už tak dost světlý obličej ještě více zbělel. „Raz, dva, tři, šaman běží – za svými pocity letí!“

„Hmm.“

„No a co! Mně to pomáhá. Když ji opakuju jako mantru, dokážu se spojit s elementály. Takže jsem ji recitovala a… Sakra! Vždycky to tak hrozně bolí?“

Otevřel jsem pusu, abych jí odpověděl, když mě napadla další myšlenka a nemínila odejít z mé hlavy.

„Korniku, můj drahý učiteli, proč jsi mi, ty nejctěnější ze všech učitelů, nikdy neřekl, že třicet procent bolesti, kterou cítím, se přenese na tebe?“

„Kolikrát ti mám, ty pitomče, říkat, že se se mnou nemůžeš spojit? Vždyť nemáš šamanské schopnosti! A kromě toho, myslíš, že bych si ti neustále stěžoval na bolest?“

„To ne, ale…“

„Tak na to zapomeň! Ale pamatuj si – nemáš žádné schopnosti, tak přestaň blbnout!“

„Posloucháš mě vůbec, Mahane?“ rozlítila se znovu Fleita. „Já mu říkám, jak mě to bolelo, a on si prostě jen tak stojí se skelnýma očima a hledí do dáli! To není fér!“

„Chvíli prosím vydrž, Fleito,“ ozval jsem se a myšlenkami oslovil Anastarii:

Stacey, jak to jde s Agrippinou?

Nic moc. Žije tu už asi padesát let a zvykla si na krysopasy, kteří ji posledních deset let pronásledují. Oproti Slatovi, kterého císař proklel tím, že se objeví každých šest měsíců, Agrippinu proklela přímo Eluna. Vždyť byla nejvyšší kněžka. Proto se každý týden vrací. Původně si s krysami vždycky poradila sama, pak si ale na tu práci začala najímat svobodné občany. Sestry, které tu s ní žijí, jsou její akolytky, které svou nejvyšší kněžku následovaly do exilu. Co ty? Zjistil jsi něco?

Mám dojem, že bychom měli Agrippinu pozvat do mlékařova domu. Je tu něco, co by se měla dozvědět.

„… a tak se věci mají,“ dospěl jsem ke konci svého příběhu a opřel se o židli. Nápad seznámit Amira s Agrippinou se objevil spontánně. Rozhodl jsem se věřit své předtuše a zajistit jejich setkání, kde by se popravdě vypověděl celý příběh toho, co se tu odehrává. O inkubovi, o magistrovi, o nejvyšší kněžce a o stavu lidstva samotného. „Ještě dodám, že v tuto chvíli jsou obě císařství v míru, proto není důvod udržovat nepřátelství nebo se chtít jeden druhému pomstít. Zkusme si jen promluvit.“

„A já jsem ani za nic nemohla přijít na to, proč jeho krávy neustále utíkají do lesa. Myslela jsem si, že je tam někdo láká. Dokonce jsem se je několikrát snažila sama hledat, ale tohle…“ pronesla bývalá nejvyšší kněžka zamyšleně a snažila se uhýbat pohledem do kouta.

„A já jsem zase neustále dumal nad tím, jak se dokážeš vracet ze záhrobí,“ dodal Amir, který až vědecky zkoumal ubrus na stole, jako by ho viděl prvně.

Dane, mám tušení, že jsi objevil další bod kartosské expanze. Nejvyšší kněžka, Kartoss, pokusy o její zabití… Zajímalo by mě, jestli jsou poblíž nějaké měniče. Měli bychom se tu porozhlédnout.

„Dobrá, lidi,“ promluvil jsem, když se ukázalo, že NPC nebudou v hovoru pokračovat dál. „Splňte nám naše úkoly a nechme čas, aby všechno urovnal. Vy dva se mezi sebou dohodnete i bez naší pomoci. Amire, ty přestaň posílat krysopasy. To ti jich není vůbec líto? Vždyť je neustále zabíjejí… Stacey, Fleito, pojďme. Nic dalšího nás tu už nečeká.“

Nechali jsme Amira a Agrippinu, ať si promluví o samotě, a vyšli jsme na ulici.

„Víš, Mahane, když se objevilo to video, na kterém jsi pomalovaný zelenou barvou, uložila jsem ho pro budoucí generace,“ usmála se Anastaria. „Když jsem tě spatřila naživo, málem jsem oněměla. Hlavně, když ti pravé prso sklouzlo až na břicho. Příště mě radši varuj předem, než se rozhodneš převléknout za ženskou. Kam teď míříš?“

„Do Altamedy. Do setkání s Kreelem zbývá jen týden. Chtěl bych vyrobit několik dalších prstenů, aby mi Clutzer s Magdeym už konečně dali pokoj.“

„Slyšela jsem, že jsi dal Barsině nějaké peníze na studium.“

„Udělala toho pro klan mnoho. Vždyť ona vlastně klanu vtiskla jeho aktuální podobu, tedy co se týká našich členů. Tohle bylo to nejmenší, čím jsem se jí mohl odvděčit. Fleito,“ otočil jsem se na učednici, „jdeš se mnou?“

„Jasně,“ přikývla hned Fleita. „Rozhodně od tebe teď neodejdu. Bylo úžasné, jak jsi dokázal vyřešit oba úkoly.“

„V tom případě bychom měli sepsat dohodu,“ usmál jsem se. „Už je na čase, abychom zavedli tresty za nevhodné chování.“

Nezapomeň, ozvala se Stacey telepaticky, že tě dnes v noci přijdu navštívit, a vyžaduju, abys potrestal mě, protože jsem byla moc zlobivá holka…

„Viltrie,“ oslovil jsem svého majordoma následující ráno. „Dokáže se Altameda teleportovat po kontinentu úplně kamkoli?“

„No vlastně ano, jelikož byl hrad původně postaven na Volných pláních. Hrad se může teleportovat na kterékoli místo v Malabaru, Kartossu a Volných pláních. Avšak vznik Stínového císařství naše možnosti trochu osekal. Se Stínovým císařstvím nemáme co do činění, a proto nemůžeme hrad teleportovat na jejich území. Ale přesto dokážeme teleportovat jakoukoli osobu z kteréhokoli místa našeho kontinentu. Nemůžeme však nikoho teleportovat ven z vězení.“

„Proč ne z vězení?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Protože při stavbě vězení jsou použita jistá kouzla, která teleportaci znemožňují. Máte v plánu někam odletět, pane?“

„To ani ne, ale… Pověz mi, dokázal bys mě teleportovat na tyto souřadnice?“ Majordomovi jsem nadiktoval souřadnice z budovy v Narlaku, která leží na astrumské půdě. Zrovna dnes ráno jsem totiž listoval nově příchozí poštou a narazil jsem na Kalateino vysvětlení, jak teleportace mezi kontinenty funguje:

Ahoj, Mahane!

Pouhé „děkuji“ by jako odměna za tvůj objev nestačilo. Máš naprostou pravdu. Budova na vašem kontinentu, která stojí na souřadnicích, co jsi mi poslal, je skutečně astrumským územím a jako Zvěstovatelka se dokážu do té budovy bez problému teleportovat. Díky tomuhle objevu jsem získala nové možnosti cestování. Nemůžu se s tebou potkat osobně, abych ti předala dar, a poštou ti ho taky nechci posílat. Ráda bych totiž viděla výraz tvé tváře, až ho budeš otvírat. Proto jsem požádala obyvatele jednoho z astrumských domů, aby ti dárek předal a natočil tě, až ho budeš otvírat. Zastav se v tom domě, ke kterému jsi mi poslal souřadnice. Jsem si jistá, že se ti můj dar bude líbit.

Hodně štěstí!

Kalatea, Zvěstovatelka z Astrumu

„Promiňte, pane, ale z nějakých neznámých důvodů nemůžu na ty souřadnice otevřít portál.“

„V tom případě otevřete jiný v těsné blízkosti těchto souřadnic a připravte se mě tam velmi brzy přenést. Draco, chtěl by ses zastavit v Narlaku a trochu se tam vyřádit?“

„Že se ptáš!“

„Fleito?“ usmál jsem se na dívku, která ohrnovala rty. Jediná podepsaná dohoda a získal jsem perfektní učednici. Žádné hádky, žádné nadávky, žádný řev. Zbyla jen konstruktivní kritika a pozitivní přístup k věci. Je škoda, že to bude fungovat jen dočasně. Brzy jistě na naši dohodu zapomene. Ona je už prostě taková.

„Pokud se Jeho Veličenstvo uráčí s sebou přizvat i mě nehodnou, pak ráda půjdu! Je nějaký důvod, proč se tam má vyřádit?“

„Jistě. Mahan má u toho města reputaci na úrovni nenávist,“ předvedl Draco své znalosti. „Jakmile se tam objeví, on a všechen jeho doprovod skončí zatčený a ve vězení. A za nějaký čas ho vykopnou z města.“

„Nenávist? Je to vůbec mož– Ale co, chci jít taky. Vězení, to je toho!“

„Viltrie, připrav portál.“

Dveře, na kterých byl obrázek čtyřlístku s pozadím žlutého slunce, se od mé poslední návštěvy Narlaku nijak nezměnily. Do portálu jsem vstoupil jako poslední, abych se mohl ihned rozběhnout k astrumskému domu a požádat, ať mě pozvou dál. Opatření se však ukázalo jako zbytečné. Naší přítomnosti v Narlaku si nikdo nevšiml. V blízkosti se nenacházely žádné hlídky, proto jsem klidně došel k domu a zaklepal na dveře.

„Kdo je?“ ozval se zpoza dveří hlas.

„Šaman Mahan se dvěma přáteli. Bylo mi řečeno, že tu pro mě máte připravený dárek.“

„Vstupte, prosím.“ Dveře se otevřely a dovnitř nás pustila žena, která připomínala indiánku. Žena mluvila s tvrdým přízvukem, jako by se nikdy nenaučila plynně malabarsky. Tímhle způsobem mluvila asi proto, aby vytvořila zdání cizího prostředí. „Prosím o prominutí, ale někteří obyvatelé ještě nevstali. Raději vás odvedu do obývacího pokoje a zavolám našeho pána.“

„Samozřejmě, rádi počkáme,“ ujistil jsem ji a usadil se na gauč, ke kterému žena ukazovala.

„Mahane, proč jsme tady?“ Fleita se posadila vedle mě a okamžitě se začala vyptávat. „Nezapomeň, že dnes nemám tolik času. Slíbila jsem mamce, že s ní po obědě zajdu do obchodu.“

„Nemělo by to trvat moc dlouho. Předají mi dar a půjdeme pryč.“

„Dar? Super! Pro koho? A od koho?“

„Ano, dar. Pro mě od Zvěstovatelky. Dlužíš mi tři sta zlatých.“

„Cože?“ zesinala Fleita.

„Kolikrát ti mám říkat, aby ses neptala na každý jednotlivý krok, který udělám? Vzpomínáš na démona, který z tebe chtěl vymámit peníze za odpovědi? No a já jsem se rozhodl následovat jeho příklad a na tvých neustálých otázkách trochu vydělat.“

„To není fér! Jsem prostě jen zvědavá. Jak jinak mám zjistit, co se děje, když se nemůžu zeptat?“

„Vždy můžete skrytě odposlouchávat,“ odpověděl vysoký, starý muž, který vstoupil do pokoje. „Můžete třeba i vyslýchat, krást, nebo vyhrožovat, abyste získala informace, které potřebujete. Skutečně existuje mnoho způsobů, jak si informace obstarat, má drahá návštěvnice. Dovolte mi, abych se představil. Jsem astrumský vyslanec v Narlaku, generál Cortes.“

„Rád vás poznávám, generále,“ postavil jsem se a vřele mu stiskl nabízenou ruku.

„Jsem mužem, který mluví otevřeně,“ pokračoval v řeči Cortes, jakmile jsme usedli, „dovolte mi, abych přistoupil rovnou k záležitosti, kvůli které jste přišli. Nemám rád chození okolo horké kaše.“

„Naprosto s vámi souhlasím,“ odpověděl jsem vděčně. „V této záležitosti jsme si velmi podobní.“

„V tom případě vás musím předem varovat, že Kalatea požádala, abych naši konverzaci nahrál na krystal. Zvěstovatelka si přála vidět vaši reakci, až dárek obdržíte. Pokud máte nějaké námitky, sdělte mi je prosím rovnou.“

„Kalatea mě na to předem upozornila. Všechno je v pořádku.“

„No… Když jsme vyřídili formality, přijměte prosím z mých rukou dar od Zvěstovatelky. Skutečně doufám, že se vám bude líbit.“

Cortes vytáhl ze záhybů své uniformy malou krabičku a nabídl mi ji. Přiznávám, že jsem očekával nějaký šamanský předmět, proto jsem krabičku rozpačitě otevřel a nechápavě hleděl na psaní uvnitř.

Znovu tě zdravím, Mahane!

Neptej se mě, jak se mi to podařilo získat. Podobná příležitost se už nenaskytne.

Užij si to!

Kalatea, Zvěstovatelka z Astrumu.

Proč ženské vždycky rády dělají takový humbuk okolo dárků a občas tajemně naznačují jeho obsah jen proto, aby na závěr předaly dárkový poukaz na pár ponožek? A za to očekávají neustálá vyznání lásky a oddanosti… Co může být tak unikátního a neskutečného na kusu papíru?

Mahane!

Zvu tebe a tvou choť na oslavu tisíciletého výročí mé vlády. Událost se odehraje za dva měsíce v astrumském paláci. Mí kouzelníci pro vás připraví portál.

Almazitor, vládce Astrumu

Systém mě informoval, že dva lístky, které jsem obdržel, jsou určeny ke vstupu na oslavu do paláce v Astrumu. Byl jsem ale tak šokovaný, že jsem se nezmohl na slovo. Pozvání do císařského paláce – tedy do vládcova, abych byl přesnější – který se nacházel na sousedním kontinentu, je od Kalatey neskutečně drahý dar. Neměl jsem nejmenší tušení, co bych musel dělat já, abych podobnou vstupenku získal od našeho císaře.

„Přesně tenhle výraz jsem čekal, protože mě Kalatea předem varovala,“ usmál se Cortes a díky jeho slovům jsem se probral. Draco a Fleita se nedočkavě snažili zjistit, jaký dar změnil jejich šamana v sochu. Proto jsem otevřel vlastnosti daru, aby se na něj mohli podívat, a vložil jej zpátky do krabičky.

„No to je síla! Přivoláš mě tam, brácho?“ zeptal se ihned Draco.

„V dopise se neříká nic o tom, že bych nesměl přivolat svůj totem.“

„Ale píše se v něm, že tě může doprovázet jen jedna osoba,“ zamumlala Fleita zničeně. „Nikdy jsem nebyla u Temného lorda a dokonce ani u císaře Mala…“

„Přátelé, musím vás požádat, abyste opustili tento dům. Ochránce informoval městskou radu o vašem příchodu a městští strážní již minutu čekají na mé povolení vejít do domu a uvěznit vás. Na základě platných zákonů mám dovoleno jim nevyhovět jen po dobu dvou minut. Jakmile dvě minuty uplynou, strážní mohou volně vstoupit, kamkoli se jim zlíbí.“

„Viltrie,“ zavolal jsem svému majordomovi, „teleportuj nás zpět! Už jsme hotovi…“

„Promiňte, pane, ale není to možné…“

„Viltrie?“

„Pokud chápu našeho démona správně, technicky se nenacházíte na území našeho kontinentu. Démon, kterého zaměstnáváme, nedokáže teleportovat osoby z jiného kontinentu… Můžu se pokusit najmout silnějšího démona, ale budu potřebovat několik minut a stál by nás dvakrát tolik. Mám se zkusit podívat po jiném démonovi?“

„To nebude třeba,“ vyštěkl jsem a ukončil hovor. Stačilo mi jen pár chvil, abych vymyslel jiný způsob. „Generále, máte tu nějaký zadní východ?“

„Je mi líto, ale nemáme tu žádný východ, který byste mohli použít k útěku. Dům je obklíčen strážemi, které sem za dvacet sekund vstoupí.“

„Fleito, nezačni křičet, svezeš se na drakovi. Draco, připrav se. Jakmile vykročíme ven, odlétneme. Pojďme na to! Generále, díky za vaši pohostinnost a omluvte prosím tyto nepříjemnosti.“

„Chápu. To se stává.“ Cortes pokrčil rameny, ale já už jsem mířil ke dveřím. V domě jsem se nemohl proměnit v draka, protože bych se mohl zaseknout, takže…

„Mahane! Vy a vaši společníci jste zatčeni!“ Jakmile jsem otevřel dveře, zamířily na můj krk tři hroty kopí a systém mi oznámil, že v okruhu deseti metrů jsou zablokována všechna kouzla včetně portálů. Nepodařilo se mi dokonce ani přeměnit se do dračí podoby! Pro mě není smrt takový problém, ale pokud by zabili Draca, přišel by o deset levelů, a to jsem nechtěl dopustit…

„Vzdáváme se,“ souhlasil jsem, abych svůj totem ochránil. Snažil jsem se neprovokovat strážné a díval jsem se, jak přes Draca přehazují několik železných sítí a balí ho do nich od nosu až po ocas. Mezitím i jemu hrozili kopími. Nebyl jsem si jistý, co se dělo s Fleitou, protože stála za mými zády.

„Budete na dvacet čtyři hodin uvězněni v cele zde v Narlaku a po uplynutí této doby vás odvedeme k hranicím města. Pokud do města znovu přijdete, uvězníme vás na čtyřicet osm hodin. Za svůj přestupek se budete zodpovídat!“

U soudu jsme se ani neohřáli. Při mé reputaci rozhodně nemůžu čekat spravedlivé rozhodnutí. Proto uběhlo jen pár minut a zavřely se za námi kovové dveře, které nás na dvacet čtyři hodin odstřihly od zbytku hry. Je dobře, že jde jen o herní uvěznění, protože v opačném případě bych byl zpět v dolu Pryke.

Každý z nás tří byl umístěn do jiné cely. Fleitu odvedli do ženského křídla a odsoudili ji pouze na dvě hodiny, protože mě jen doprovázela. My s Dracem jsme ale šli sedět na celý den.

Ahoj, Stacey! Jak se máš?

Snažím se splnit další z Nashlazařiných zkoušek. Co ty?

Sedím za železnou mříží v zatuchlém sklepení… Mladého draka obrali o jeho svobodu.

Jaké mříže? Sakra! Zase se mi ta zkouška nepovedla… Kde jsi?

V Narlaku. Sedím tady a nudím se.

Ale vždyť u nich máš reputaci úplně na dně! Jak dlouho?

Dvacet čtyři hodin.

Jasně. No, to není taková hrůza. Odseď si to. Udělá ti to jen dobře.

„Hele! Já s tebe mluvím!“ Kdosi do mě tvrdě strčil a přerušil můj hovor. Zvedl jsem hlavu a cítil jsem se tak ohromeně, až jsem na chvíli zapomněl, že jsem ve hře. Přede mnou stál obrovský neoholený hrdlořez se vznešeně znějícím jménem – Calrandos. Neměl oblečenou halenu, asi aby mohl vystavit celému světu na odiv svůj vypracovaný trup. Ženy by pohled na jeho tělo uchvacoval a muži mu měli co závidět. Chyběly mu dva zuby a na jeho tváři se zračil velice nepřátelský výraz, který nesliboval nic dobrého. Pohled na Calranda byl dost hrozný.

„Radši zůstaň sedět a buď zticha! Práskače jako ty v naší cele rozhodně nepotřebujeme! Zalez si do rohu!“

No to se na to podívejme! Vítejte v Pryku číslo 2! Tři měsíce, které jsem strávil v dole, mi okamžitě proletěly před očima, a proto jsem se místo podrobení se tyranovi narovnal a podíval se na gorilu sebejistým pohledem. Při pohledu na jeho Sílu šlo rozhodně o gorilu, která mě mohla jednoduše zničit především proto, že se v cele nedalo kouzlit. Nechám se snad zastrašit nějakým programem? Dokonce ani Prontho něco takového nedokázal!

„Jak se opovažuješ takhle se mnou mluvit, červe?“ vypustil jsem z úst první větu, která mi přišla na mysl. „Okamžitě klekni na kolena, mluvíš s hrabětem!“

Mých 88 bodů charisma včetně všech možných bonusů mi dalo naději, že se během pár minut stanu kápem naší cely. Imitátoři se nedokážou chovat jinak a musí se řídit mými rozkazy. Proto jsem nečekal pravý hák, který přiletěl a odhodil mě na opačnou stranu cely. Těsně před ztrátou vědomí jsem si všiml jen systémové zprávy oznamující, že jsem byl zraněn a přibyl mi na deset minut záporný bonus: dezorientovaný. Poté se mi zavřela víčka a já i se všemi 88 body charisma odplul do země bezvědomých.

„… hele, už nějakou dobu se nepohnul,“ prostoupil mlhu bezvědomí starý skřípavý hlas. „Nezabil jsi ho, že ne?“

„Ale vždyť je to svobodňák. Pokud někoho z nich zabijete, zmizí a časem se znovu objeví. Je v pohodě. Ale viděli jste, že se choval jako osel, no ne? Prý ‚na kolena‘! Heh. To si šéfik nemohl najít nějakou lepší krysu?“

„Za to zaplatíš.“ Tehdy v Pryku jsem se jednou provždy naučil jednu neocenitelnou lekci. Nikdy se nenechte ponižovat, nebo to s vámi později půjde velmi rychle z kopce. Jelikož jsem měl před sebou 24 hodin, raději bych je strávil v klidu. To znamená bez poslouchání neustálých urážek od nějakého přerostlého imitátora. Na druhou stranu jsem však dobře věděl, že si nejdřív musím získat jejich respekt.

„Říkal jsem, že je v pohodě,“ ozval se znovu Calrandos a v tu chvíli se mi hlava rozpadla snad na milion úlomků, přičemž každý z nich se rozletěl jiným směrem. Díky bohu mě systém informoval, že jsem v pořádku, ale musím si na dalších deset minut posedět. Tentokrát na mě použil nohu…

„… cha, přál bych si, abych na tohoto svobodňáka narazil na moři,“ prolomil temnou mlhu mého vědomí Calrandův zamyšlený hlas a díky němu jsem se probral. „Velice rád bych si s ním popovídal.“

„V čem je problém?“ Slova mi z úst nevycházela úplně jasně a zněla, jako bych měl pusu plnou bavlny a musel ji během řeči plivat. „Až se dostaneme ven, vydáme se na moře. Naše problémy můžeme vyřídit tam a uvidíme, jak se komu bude dařit.“

„Počkej, Calrane,“ promluvil teď už známý stařecký hlas. Znělo to, jako by mě chtěl ten hrdlořez znovu uzemnit. „Moře nezajímají prázdná slova, svobodňáku! Pokud máš loď, můžeme porovnat sílu našich posádek! Jsi připraven vsadit se o dva měsíce práce na mé lodi? Pokud prohraješ, pěkně se nadřeš!“

No tohle, chlapci jsou piráti! Posadil jsem se na zem a podíval se na vyzáblého starce. Svalovce jsem si vůbec nevšímal, pochopil jsem totiž, že se musím zaměřit na Daria, jak znělo starcovo jméno.

„V tuto chvíli loď nevlastním.“ Nadšení z Dariových očí vyhaslo, jelikož ode mě očekával něco zajímavého, ale já jsem pokračoval dál: „Ale vaši sázku neodmítnu. Jakmile se odsud dostanu, loď si seženu. Jistě mi Grygz Krvavé kopyto půjčí nějakou svou. O posádku se však budu muset postarat sám.“

„Ty znáš Grygze?“ Výraz starého muže se změnil na tak ryzí překvapení, až jsem se tomu zasmál. Otevřel jsem popis úkolu Bratrstvo pirátů, část první a poslal ho Dariovi. Není nic špatného na tom nechat NPC, aby se podívalo na můj úkol. Však byl taky pirát.

„No teda, svobodňáku, konečně mluvíš naší řečí,“ napjal se starý muž. „Mám pro tebe úkol. Chci, abys Grygzovi něco doručil.“

„Darie!“ zakřičel hrdlořez, ale starý muž ho zpražil pohledem.

„Zítra nás mají pověsit. Nedojde k tomu na nádvoří ani na stěžni nějaké lodě. Ne, chtějí nás pověsit na šibenici.“

„Proč jsi navrhoval sázku?“ zeptal jsem se překvapeně. Pokud vás zítra obě–“

„Zítřek je ještě hodně daleko!“ přerušil mě starý muž. „Až přijde zítřek, můžeme si o tom promluvit. Pro tuto chvíli život běží stejným směrem jako vždy! Uděláš, o co tě žádám?“

„Co mám doručit?“

„Zprávu. Musíš ji vyřídit přesně slovo od slova, jak ti ji řeknu. Škoda, že nemám papír, mohl bych ji napsat.“

„Já papír mám, ale to počká.“ V hlavě se mi začal formovat plán. Pokud mám získat další úkol s piráty, pak by nebylo vhodné, abych ho přijal bez Evolettova vědomí. „Kdy vás chtějí popravit?“

„Pošta tu nebude fungovat,“ ušklíbl se surovec, jakmile se objevila zpráva, že můj dopis bude doručen až ve chvíli, kdy mě propustí z vězení. „Neprojdou ani zprávy v klanu. Chtějí nás sfouknout hned brzo ráno, aby měli celý zbytek dne dobrou náladu.“

Teprve po jeho slovech jsem si uvědomil, že kanál klanu prostupuje naprosté ticho. Byl úplně prázdný, jako by se všichni hráči odpojili do reality a zanechali mě ve šlamastyce samotného. Kdybych byl normální hráč, skočil bych do reality a zavolal Evolettovi sám a domluvil se s ním, aby zaútočil na město a na žalář. Tenhle postup ale nemůžu použít.

Vždyť mám k dispozici ještě Anastarii!

Ahoj, Stacey!

Co je? Už se zase nudíš a chceš, abych tě nějak zabavila?

Situace se dramaticky změnila. Potřeboval bych, abys mi zase dělala poslíčka. Budu dělat přestávky, aby se mi dobila energie, ale potřebuji, abys pozorně poslouchala, co ti řeknu. Chci, abys…

Popis situace mi zabral asi půlhodinu. Většinu času jsem do sebe lil jeden elixír na doplnění energie za druhým a vypil téměř všechny, které mi zbyly. Telepatie skutečně prahne po energii.

„Dobrá, chlapi, mám na vás spoustu otázek ohledně narlacké obrany.“ Po hodině jsem se otočil zpět na piráty. Stacey mi pověděla, že nejenže Evolettovi nevadí zaútočit na město, ale dával již dohromady své hráče a v sedm hodin ráno začne útok na Narlak. Útok by měl odsunout popravu na neurčito. Nutně však potřebuje získat o městě co nejvíc informací.

„Moc toho nevíme,“ odpověděl Darius nerozhodně, protože pořád ještě nedokázal uvěřit, že by nějací „svobodňáci“ riskovali pád reputace u tak politicky významného města kvůli párku pirátů. „Ale nějaké drobky by se našly. Je to asi takhle…“

Patroly postavené okolo zdí se každou minutu amuletem hlásily veliteli. Neozve-li se byť jediná patrola, Narlak vyhlásí všeobecný poplach. Město dobře ví, v co by vyústila nedbalá obrana města obklopeného piráty. Je daleko lepší omluvit se za zbytečné problémy občanům a seřvat ledabylého vojáka, než riskovat vyplenění města. Když si vezmu, že přibližně polovina městských ozbrojených sil byla umístěna v nejrůznějších hradech v okolí města, jako je například Glarnis, stačilo pouhých dvacet minut a za zády útočníků by se objevila celá armáda. Je samozřejmě možné dát dohromady tak vysoký počet hráčů, že by sebevětší posila byla zároveň s městem zašlapána do země. Bojovníci by však nezískali skoro žádnou kořist. Každému člověku by připadl drobek, možná dva. A za druhé není možné se s tolika hráči dohodnout přes noc. Musím se nad tím ještě zamyslet.

Od moře bylo město bráněno ještě lépe. Katapulty, balisty, magické štíty, světlomety. Nejjednodušší by bylo zaútočit ze vzduchu…

Ze vzduchu!

Stacey, vyřiď Evolettovi, že měníme plán. Není potřeba na město zaútočit frontálním útokem. Nepodařilo by se mu Narlak bez dobrého plánování obsadit a z pirátů by zbylo žrádlo pro ryby. Potřebuju párek zabijáků, kteří se dokážou městem proplížit a pustit nás z vězení.

Dám mu vědět, ale Evolett se už dost těší, že Narlak obsadí.

To může i tak, ale až potom, co se dostaneme ven z vězení.

Chceš letět, co?

To se vsaď!

Dobře. Vydrž. Do hodiny se u vás zastaví jeden kobold, který je naším společným známým. Pokud se do té cely nedostane Hadojed, nedokáže ji otevřít vůbec nikdo.

Čekat na něco, nad čím nemáte vůbec žádnou kontrolu, je jedna z nejhorších věcí v životě. Dokud nesplním svůj slib, že všechny propustím, budu pro piráty jen vzduch. Proč se utěšovat šancí milion ku jedné? Byl jsem o samotě, ale nikdo se ke mně nechoval příliš přátelsky. Vývojáři dokázali přichystat velmi pestré postavy. Musím zjistit, jestli by je nešlo najmout. To je však problém mého budoucího já. Teď jen musím čekat na Hadojeda.

„No ti vás teda dobře zašili, chlapi!“ Asi o pět hodin později jsme zaslechli šepot, který piráty přiměl vyskočit okamžitě na nohy a zatnout pěsti v očekávání nějaké bitky. Podle výrazů mých spoluvězňů jsem pochopil, že se nebojí smrti v boji. A to i přesto, že netušili, odkud se ten hlas bere. Netušil jsem to ani já, protože dveře naší cely zůstaly zavřené.

„Věřili byste tomu? Vy dva jste fakt děsivý párek. Málem se celý třesu,“ zasmál se Hadojed, jelikož takhle zněl hlas mého koboldího přítele. V jednom z rohů našeho vězení se objevil malý, zelený krokodýl. „Na co tak zíráte? Chcete se odtud probít nebo co?“

„Mahane, je tohle tvůj kobold?“ zeptal se Darius opatrně.

„Nejsem moc jeho,“ odpověděl místo mne Hadojed. „Abych řekl pravdu, nejsem vůbec jeho. Ale jsem s ním, to ano. Pokud tomu dobře rozumím, vy dva jdete s námi, že? Hej, ty, steroidová hlavo,“ ukázal koboldův zahnutý pařát na Calranda, „neuměl bys náhodou kapku zhubnout? Kanalizační potrubí nejsou dělaná pro osoby tvého vzrůstu.“

„Nemůžeme prostě otevřít dveře?“ zeptal jsem se Hadojeda. Jeho způsob infiltrace cely mě trochu šokoval. Většina NPC oproti hráčům hrála své role perfektně, což zahrnovalo i chození na záchod. Proto měla většina budov funkční vodovodní potrubí. O útěku odpadní rourou se mi ani nesnilo. Od našeho posledního setkání Hadojed pořádně povyrostl. Nyní přede mnou stál zabiják s levelem 212, u nějž se třpytila hvězda označující První zabití. Byl také jediným členem klanu „Hadojedův klan výhradně jen pro něj samotného“. Ten chlápek se nebál utahovat si sám ze sebe.

„Jasně, pokud chcete, aby se tu objevila celá městská garda. Na těch dveřích je takové množství ochranných kouzel, že by nám nezbývalo nic jiného než si vyhrnout rukávy a prostě je probořit. Jelikož by nám zničení dveří zabralo asi čtyři hodiny, nemá smysl se tímhle způsobem útěku vůbec zatěžovat. Zůstává nám jediný problém. Pokud se tahle hora masa nezvládne zmenšit, a tím opravdu myslím vtáhnout se do sebe, nedokážeme ho dostat ven.“

Sedm z osmi pirátů včetně velitele Daria nebyl vůbec špatný poměr osvobozených vězňů, ale začal jsem svalovce litovat. Ačkoli mi Calran několikrát dal co proto, toto veliké NPC v sobě mělo něco, co nebylo na první pohled zřejmé, ale rozhodně tam něco bylo. Zajímalo mě, co…

„Dostanou se ostatní určitě ven?“ zeptal se Calran.

„Kdo ví?“ ušklíbl se Hadojed. „Možná se ven dostanou, možná ne. Ale ty se ven tudy v žádném případě nedostaneš, na to vem jed.“

„V tom případě zůstanu zde,“ pronesl Calran rozhodně.

„Dobrá, ale ušetři nás pompézního proslovu, ve kterém nás budeš žádat, abychom tvým dětem řekli, že nemají prodávat rodinnou farmu,“ řekl posměšně Hadojed, načež se otočil ke mně a ukázal na záchod. „Až po vás, Vaše Výsosti. Všichni jsou připraveni.“

„Projdi ven s piráty,“ rozhodl jsem se, „a pak otevři dveře. Utečeme ze střechy.“

„Vaše cela je v nejnižším patře budovy. Nad námi je dalších dvanáct pater, včetně několika dalších kobek. Jakmile se dveře cely otevřou, přiběhne sem celá městská garda… Normálně by mě to samozřejmě nezajímalo, ale Anastaria žádala, abych tě dostal ven. Neříkala nic o tom, abych ke tvému rozsudku přidal ještě pokus o útěk.“

„Hadojede, zachraň piráty,“ zopakoval jsem pevně své rozhodnutí krokodýlkovi. „Plán mého útěku vymyslíme později.“

„Idiot,“ zamumlal si Hadojed pod vousy, zavrtěl hlavou a ještě naposledy zkusil apelovat na můj zdravý rozum: „Chápeš vůbec, že jsi posedlý záchranou nějakého počítačového skriptu?“

„Ty jsi ještě tady?“ zvedl jsem překvapeně obočí. „Myslel jsem, že nemáš času nazbyt.“

Kobold znovu zavrčel cosi o mé inteligenci a pak pirátům předvedl správný způsob, jak skočit do záchodu. Pozoroval jsem, jak se šlachovití piráti snaží procpat za ním, a věděl jsem, že tudy rozhodně utíkat nebudu. Nešlo o ten zápach. Pro hraběte je prostě nevhodné, aby se plazil trubkami… No dobře, dobře, to je lež. Jde hlavně o ten zápach.

„S prázdnýma rukama toho moc nezvládnu,“ promluvil smutně Calran. „Kdybych měl u sebe šavli, ukázal bych těm suchozemským červům, co se stane, když zavřou piráta pod zámek.“

Stacey, Hadojed se u nás stavil a odvedl piráty. Zůstal tu se mnou jeden z nich. Máme v plánu se probít ven na střechu. Pošli Hadojedovi šavli okolo 200. úrovně, prosím. Budeme se muset prosekat.

Cože? Beze mě? A to si říkáš manžel! No tak jo, pošlu ti tu šavli.

„Hadojede, jdeš s námi, nebo co?“ zeptal jsem se kobolda, když se objevil zpátky mezi námi. Ten beze slova vyndal z batohu šavli a podal mi ji. „Pokud si dobře vzpomínám, velice rád jsi na své okolí používal ten svůj plyn. Něco takového by se nám dost hodilo.“

„Pořád nechápu, co na tobě Stacey vidí…“ pronesl Hadojed místo odpovědi. Pak se přesunul ke dveřím, opřel se o svůj ocas a ztuhl. Pohyb jeho očí mi naznačil, že se Hadojed snaží odemknout zámek, ale z nějakého důvodu vůbec nepoužíval ruce. Musím zjistit, jak to dělá.

„No, věc se má tak. Na dveřích je aktivních pět obranných kouzel a jeden zámek. Zámek dokážu otevřít a umím rychle odstínit tři z pěti kouzel, zbývající dvě mi ale můžou trvat po dvou hodinách. Ono se může stát, že je otevřu za deset sekund, ale to bych musel se štěstím uhodnout jejich kód na první pokus. Pokud budu muset vyzkoušet všechny možné kombinace, zabere každé kouzlo dvě hodiny. Teď máme pět hodin ráno a poprava je naplánovaná na sedm, pokud se nepletu. Rozhodněte se, jak to uděláme. Máme šanci se dostat ven nepozorovaně, ale bez jakékoli garance, že se nám to podaří, nebo prostě vyjdeme násilím, ale spustíme alarm?“

„Proč je na nich taková spousta kouzel?“ řekl jsem překvapeně, podal Calranovi šavli a pozval oba dva do skupiny.

„Řekl bych, že tě místní nemají moc rádi a tys jim šlápl na kuří oko,“ pokrčil Hadojed rameny. „To je jedno, jak to tedy bude?“

„Komu ta dvě zbývající kouzla oznámí, že se otevřely dveře cely?“ zeptal se Calran.

„Jak to mám vědět?“ odpověděl Hadojed. „Jelikož jsou všichni připraveni, dám se do práce…“

Jakmile se dveře otevřely, rozezněly se sirény. Hadojed cosi zamyšleně zabručel, jako by práce nešla podle jeho očekávání, a pak nahlas řekl:

„Pojďte za mnou.“

Ačkoli nám kobold pomáhal, neměl jsem o jeho záměrech žádné iluze. Když jsem se s Hadojedem setkal poprvé, měl v plánu mě obětovat, aby splnil jeden ze svých úkolů. Proto bylo velmi složité věřit jeho altruismu. Jistě se chtěl po místním hradu rozhlédnout a případně najít nějakou kořist. Proto náš útěk jen stěží pokládal za něco víc než za odlákání obránců.

„Stát!“ Dveře, ke kterým jsme pospíchali, se rozletěly a proběhli jimi tři strážní s levelem 150. Systém mi oznámil, že jsem získal zkušenosti, ačkoli Calran nemohl strážné zabít. Jakmile se jejich zdraví snížilo na jeden bod, padli na zem a čekali na léčitele.

„Kam dál?“

„Vzhůru po schodech!“ zavelel Hadojed a začal brát schody po třech. Zpoza dveří, okolo kterých jsme probíhali, jsme slyšeli lomoz ocelových zbraní a zvuk běžících nohou, ale postupovali jsme bez zastavení stále výš.

„Skrz tamty dveře! Rychle!“ zakřičel Hadojed. Sám se zastavil a vypustil za sebe mrak zeleného jedového plynu. „Nevím, co jsi místním provedl, že jsi je tak naštval, Mahane, ale vím, že za obyčejným uprchlým vězněm by neposlali kousače!“

„Kousač? Co to má být? Nějaký divný druh stvůry?“ zeptal jsem se překvapeně a proběhl dveřmi, které za mnou Hadojed zabouchl.

„Jsou to takoví hodně nepříjemní hlídači,“ odpověděl Calran. „Normálně se objevují v trezorech plných zlata… Hadojede, víš jistě, že to byl kousač?“

Byl jsem unavený, nebo jsem z Calranova hlasu vážně ucítil zvědavost? To je aspoň pirát! Dokonce i tváří v tvář smrti si nenechá ujít šanci získat kořist!

„Jsem si naprosto jistý. Na chvíli jsem ho ochromil. Až se probere… No, tyhle dveře ho rozhodně nezastaví. Mrknul jsem se mu na level. Má 300.“

„To znamená aspoň třicet tun zlata,“ odhadoval hlasem experta Calran. „Kde asi tak mohou být jejich trezory?“

„Lidi! Jaké trezory?“ zaprotestoval jsem. „Musíme dojít na střechu!“

„Jsme v hradu,“ spustil Hadojed a mých protestů si vůbec nevšímal. „Úplně dole byly žaláře, takže tam rozhodně trezor nebude, to je jisté. Kousač nikdy nejde od trezoru daleko. Záblesky zlata ho posilují. Proto je trezor buď v tomhle, nebo ve vyšším patře.“

„Zkusíme se porozhlédnout?“ zeptal se Calran a upravil si držení šavle. Pak se otočil na mě: „Mahane, já tomu přece rozumím, ale Grygz ze mě stáhne kůži zaživa, pokud se dozví, že jsem měl šanci dostat se do trezoru a nechal jsem ji plavat. Hadojede, veď nás. Polovina je tvá.“

„No to určitě! Dám ti maximálně čtvrtinu, a to jen proto, že k tobě chovám velký respekt.“

„Kluci, měli bychom se přestat hádat a rozdělovat kořist, kterou jsme ještě ani nezískali!“ promluvil jsem, když se dveře otřásly zásahem zvenčí. Vypadá to, že se tajemný kousač probral a jde po nás.

„Nic takového, svobodňáku, můj podíl je polovina. Zapomínáš, že jste tu dva, a proto každý z vás dostane čtvrtinu. Můžeš se do trezoru vydat sám, ale měl by ses rozmyslet, kolik toho zvládneš unést, když budeš utíkat před kousačem…“

„Chceš mi tu snad naznačit,“ zajímal se Hadojed, „že víš, jak se toho bastarda zbavit?“ Dveře se znovu zatřásly a tentokrát se ve dřevě, ze kterého byly vyrobeny, objevila prasklina. Ještě pár takových úderů a kousač vejde na kus řeči.

„Půlka?“ odpověděl pirát na otázku otázkou.

„Dohodnuto! Pokud se ti podaří –“

Calran nenechal kobolda domluvit a otevřel dveře dokořán. Když jsem nyní viděl kousače zblízka, pochopil jsem, že se rozhodně nechci stát hledačem pokladů. Na opačné straně dveří stál dva metry vysoký pes se dvěma hlavami, který připomínal bájného Cerbera, pokud jste ignorovali skutečnost, že jeho tělo bylo z ryzího zlata.

Calran se stvůry nikterak nebál, vyskočil dopředu až úplně k ní a udeřil ji šavlí přímo do čenichu pravé hlavy. Piráta nezajímal rozdíl levelů a ani to, že stvůře vlastně neublížil. Pro bojovníka na 230. levelu není jednoduché, aby nějak ublížil psu na 300. levelu, tím spíš aby ho snad nějak zásadně zranil, ale přesto…

„Za ním!“ zařval Calran, když kousač zafňukal jako štěně, kterému někdo šlápl na packu, a vyrazil s ocasem staženým mezi nohy do vyššího patra. Obě kousačovy hlavy žalostně vyly a vyčarovaly na nás záporný bonus Zpomalení, díky kterému se stvůře dařilo unikat. Stojí za to však zmínit jeden pozitivní účinek psího řádění. Pes vyběhl dvě patra, vytrhl jedny dveře z pantů a zmizel v chodbě. Přitom stihl zničit vše, co mu stálo v cestě. Slovem vše mám na mysli povětšinou strážné, kteří přibíhali z vedlejších místností a chodeb.

„Jak?“ zeptal se Hadojed, zatímco vytahoval peněženku dalšího strážného, kterého kousač srazil k zemi.

„Dalších dvacet procent k mému podílu,“ odpověděl přes rameno s úsměvem Calran.

„Dvacet?“ Hadojed dokonce ocasem práskl do zdi, když slyšel tu troufalost, ale rychle se rozhodl. „Deset a i tak ti dávám moc. Dvacet je až příliš.“

„Třicet, svobodňáku.“ Calran si otevřeně užíval svou pozici. „Přijdeš mi jako typ člověka, který se rád potuluje po hradech, a proto tě tajemství, jak si s kousačem poradit, přijde na osmdesát procent kořisti, která na nás čeká. Pokud chceš celou půlku, nebudu tě nutit. Záleží jen na tobě… Ale! Myslím, že jsme u cíle!“

Kousač několikrát zabočil a zastavil se před obrovskými ocelovými dveřmi, na které začal škrábat packou a fňukat jako pes, který chce, aby ho jeho pán pustil dovnitř.

„To už jsi tu?“ Dveře se otevřely s vrzáním, jako by je nikdo už roky nenamazal, a na jejich prahu se objevil tlustý goblin. Stačilo mi jen podívat se na jeho vlastnosti a hned jsem pochopil, že před námi stojí majordomus narlackého hradu, goblin zvaný Uveritus. „Proč ještě stále znějí sirény, když už jsi útočníky zabil? No nic, počkej tady, půjdu to zkontrolovat a –“

V tu chvíli si nás goblin všiml. Nejdřív se na jeho tváři objevil zmatený výraz, pak pochopení a nakonec naprostá hrůza. Kousač si všiml pohledu svého pána a odběhl pryč od dveří, které majordomus okamžitě zabouchl, čímž však dal Hadojedovi příležitost vypustit další jedovatý plyn, který majordoma ochromil.

„Máme dvacet minut,“ oznámil nám Calran, „než se kousač uklidní a začne nás zase nahánět. Podruhé ho už nezastavíme… Takže, Hadojede, co říkáš na to, že si necháš z kořisti jen dvacet procent?“

„Vy NPC jste banda sviní,“ zaklel kobold a vyštěkl: „K čertu s tím, pověz mi, jak ses s kousačem vypořádal.“

„Tady je popis.“ Calran podal Hadojedovi list papíru. Vzpomněl jsem si na nedávnou konverzaci, kdy chudáci piráti neměli ani kousek papíru, na který by napsali zprávu pro Grygze. Jeden by si mohl myslet, že aspoň na smrtelné posteli se přestanou snažit získat drobné škudlením kancelářských potřeb. Barliona vás ale o takové naivní představy připraví. Když NPC dá hráči informace, vždy mu je předá na kusu papíru, který tím bude dohledatelný. Co kdyby hráč později tvrdil, že NPC mělo mluvit hlasitěji, protože mu skoro nerozuměl? Navíc předáním papíru si byl Calran jistý, že nějakou náhodou neuslyším, co na kousače platí. Vypadalo to tak, že bych musel pro ty informace vydat nějaké peníze. Ne, díky. Mám Magdeyho a Clutzera, kteří by dokázali toho psa bez dlouhých diskuzí spráskat a ještě by tím získali nějaké zkušenosti.

„Na to nemáte právo!“ začal goblin křičet, jakmile přišel znovu k sobě. Calran mu spoutal ruce i nohy a ujistil nás, že z jeho uzlů nedokáže uniknout ani majordomus. Proto Uveritus neměl jinou možnost, než nadávat a sledovat, jak Hadojed zkoumá obrovský trezor.

„V tomhle městě musí žít blázni do bezpečnosti!“ vyhrkl za chvíli kobold. „Dvě úrovně fyzického a čtyři úrovně magického zabezpečení, pár pastí a alarm. Ten trezor mohl vymyslet jenon šílenec!“

„Dokážeš ho otevřít?“ zeptal jsem se kobolda.

„V Barlioně neexistuje nic, co bych nedokázal odemknout, ale potřebuju čas. Calrane, jak to vypadá v chodbě?“ zeptal se Hadojed piráta, který hlídal vstup do trezoru.

„Zatím je klid. Kousač zabil na tomhle patře úplně všechny strážné tak rychle, že nestačili nikoho dalšího varovat, a majordoma jsme okamžitě svázali… Myslím si, že máme asi těch dvacet minut, než pes přijde k sobě. Kolik času potřebuješ?“

„Proč jsou všichni tak nedočkaví?“ zamumlal Hadojed, zatímco jeho ruce hbitě pracovaly se sadou šperháků. „Odemkni tamto, zachraň tohohle, kolik času potřebuješ… ne, Mahane, fakt netuším, co na tobě ta Anastaria vidí. K tobě se neváže vůbec nic speciálního. I přesto, že o tobě natočili filmy, ale… Aha, jeden už mám! Aspoň Mirida mi vysvětlila, proč jsem tě měl vypátrat, ale Stacey… je to všechno divně tajemné… hele! Už mám další!“

„Co máš na mysli tím, že ti Mirida vysvětlila, proč mě chtěla najít?“ zeptal jsem se a srdce mi poskočilo, když zmínil jméno ženy, se kterou jsem si nutně potřeboval promluvit.

„Ta hora masa má pravdu. Pokud se chceš dozvědět nějaké informace, buď připraven za ně zaplatit. Velice rád ti všechno povím, ale bude tě to stát třetinu kořisti. Souhlasíš?“

„V žádném případě,“ ohradil jsem se. „Radši otevři trezor!“

„Už je to hotovo,“ ušklíbl se Hadojed a ustoupil. „Pohleďte a žasněte – trezor narlackého paláce!“

„Na to nemáte právo!“ zakvičel znovu goblin, ale nikdo ho neposlouchal, protože za obrovskými dveřmi trezoru se třpytil normální portál. Ten samý používala i Altameda.

***** Inkubus (lat. incubus) je druh démona pocházející z křesťanské středověké mytologie. Oddává se milostným radovánkám se ženami, případně je znásilňuje nebo u nich vyvolává sexuální představy. Své oběti měl často vyčerpat až k smrti.

9. kapitola

Piráti

„No tak tohle je skutečné štěstí,“ zapískl si Hadojed, když jsme prošli portálem. Calran trval na tom, abychom trezor zevnitř zamkli a kobold co nejvíc poničil oba zámky. Nějakou dobu jsme se nemuseli obávat nezvaných návštěvníků.                

Narlacký trezor se ukázal být obří jeskyní naplněnou horami zlatých mincí. Mince však jsou z pohledu hráčů pouhou scenérií, jelikož si je nemohou přivlastnit. Na vrchu jedné z hor měl pelech kousač, což naznačovalo, že jakmile se bestie probere a zjistí, že se nemá jak dostat zpátky domů, vzteky rozbije celý hrad napadrť. Jak řekl Hadojed, tahle bestie se zblázní, pokud nějakou dobu nemá přístup ke zlatu, což znamenalo, že máme na průzkum hradní pokladnice několik hodin.

„Není od tebe hezké, že jsi mě nechal ve vězení, brácho!“ začal si stěžovat Draco, jakmile se objevil vedle mě. Udělal jsem to, o čem mi Kornik tvrdil, že to právě teď dělat nemůžu. Poslal jsem svůj totem do světa draků a ihned si ho přivolal k sobě. Totem je přece svázaný se mnou a ne s místem, ve kterém se nacházel, když z Barliony odešel. Vzpomněl jsem si, že jsem ho nechal v narlackém vězení, a bál jsem se, že by ho mohli strážní zabít, aby se mi pomstili. Přiznávám, že jsem si nebyl úplně jistý, zda bude tohle řešení fungovat, ale jelikož se vedle mě objevil Draco bez jakékoli ztráty levelů, asi jsem všechno naplánoval dobře. Je škoda, že už propustili Fleitu, jelikož ji odsoudili jen na dvě hodiny. „Teda! Kde to jsme? No tohle! To je něco! Brácho, nevadilo by ti, kdybych se tu proletěl a porozhlédnul?“

„Hlavně nemysli na to, že by sis cokoli vzal bez dovolení!“ připomněl mu Hadojed a pohledem znalce pozoroval moře kořisti ležící před námi. „Hmm… Přijde mi, že je nás moc málo, abychom tohle všechno dokázali odnést.“

Přešli jsme okolo hor z mincí a hledali něco, co bychom si mohli odnést: ingoty nejrůznějších kovů, elixíry, a to, co je srdci každého hráče nejblíže – vybavení. Hory a hory vybavení…

„Narlacké ozbrojené síly zajaly několik překupníků,“ odpověděl Calrandos na naši tichou otázku. „To, co tu leží před námi, je vlastně narlacká kořist.“

„V batohu mám jen padesát volných míst a nemůžu nic vyhodit… Sakra! Kdybych to jen věděl!“

„Třeba se nám podaří někoho sem teleportovat?“ navrhl jsem.

„Teleportovat?“ ušklíbl se Hadojed. „Jsi snad kouzelník a máš v kapse další dva kamarády kouzelníky? Do trezoru nemůžeš nikoho teleportovat. Neexistují tu žádné souřadnice. Můžeš se teleportovat jen ven. No nic, projdu si baťoh. Tohle seženu jinde,“ obrátil se kobold k nám zády a začal si čistit inventář. „Tohle koupím od Arkandiose… A tohle…“

Ahoj, Stacey!

Tady jsi! Nechtěla jsem tě rušit a čekala jsem, až mi zavoláš. Bezejmenná rada si u císaře stěžovala na tvůj útěk z vězení a ke mně se už teleportoval herold, aby mi sdělil, že tě čeká velmi nepříjemný rozhovor s císařem. Nemůže se dočkat, až si s tebou promluví, ale nedokáže se s tebou z nějakého důvodu spojit. Nejspíš jsi na Volných pláních nebo v Kartossu. No, až tam skončíš, buď si jistý, že budeš okamžitě předveden před císaře. Co potřebuješ?

Hadojed, jeden z pirátů a já jsme právě teď v narlackém trezoru, uvnitř kterého jsme se zabarikádovali. Navíc máme problém s místem v inventáři a teleportem. Podle pravidel se k nám nemůže nikdo teleportovat, a proto potřebuji tvou pomoc.

Dej mi deset minut, abych nakoupila tři batohy po 200 místech. Hráč nemůže mít víc než dva batohy… Dane, jak jste se tam dostali? Poslala jsem Hadojeda, aby tebe a piráty dostal ven z vězení. Jak je možné, že jste se ocitli v jejich trezoru?

No, prostě jsme tady, co záleží na tom, jak jsme se sem dostali. Budeme se dál vybavovat, nebo jdeš koupit ty batohy?

„Brácho! Koukni, co jsem našel!“ Když jsem domluvil s Anastarií, proletěl těsně nade mnou vzrušený Draco a v packách držel kovovou kouli, která se zlatě leskla. Mé vědomí na mě začalo křičet, že už jsem něco podobného kdysi viděl a dokonce jsem si pamatoval jméno toho předmětu – Krastil z Shalaaru. Proto mě popis koule, kterou Draco přinesl ukázat, vůbec nepřekvapil.

Krastil z Gwaru.

Popis: Rastukalovi, který v Rurně odprkočil huznu, se podařilo odsklít pravonky Kurlexu. Jen a pouze Hmrs’kuluk-gant si může Krastil z Gwaru přivlastnit.

Třída předmětu: jedinečný.

Mezi popisem obou předmětů byl rozdíl v jednom jediném slově. Přesto se však nikde nepsalo, že by patřily do nějaké sady. Prostě jednoduchá zlatá koule, která vypadala stejně jako ta stříbrná v mém batohu.

„Pokud se ti ta zbytečnost tak líbí, přidej si ji ke svému dílu,“ ušklíbl se Hadojed, který si přečetl popis předmětu a okamžitě o něj ztratil zájem.

„Proč zbytečnost?“

„Protože mám jednu velice podobnou a nenašel jsem pro ni žádné využití. Ani jeden historik netuší, k čemu by mohla být dobrá. Můžeš si být jistý, že jde o nějaký vtípek Korporace. Prostě vyrobili koule, do jejich popisu napsali nějaká slova, která vůbec nedávají smysl a jsou to vlastně jen náhodně poskládaná písmena. No a pak pobízejí hráče, aby si lámali hlavy, co by měly ty koule znamenat. Zrovna jsem chtěl podobnou kouli vyhodit. Chtěl bys ji? Dám ti ji zadarmo!“

„Dobře,“ souhlasil jsem s jeho štědrou nabídkou. I kdyby koule neměly žádný význam, můžu si je rozestavět v hradu jako dekoraci a návštěvníci si budou lámat hlavu nad představivostí vývojářů. Mimochodem…

Stacey?

Dej mi ještě pár minut.

Ne, chci se zeptat na něco jiného. Přišla jsi někdy na hádanku s balíčkem karet?

Jaké karty?

No s tím balíčkem 52 karet. Chtěla jsi přijít na jejich význam.

Jo tohle! Přišla jsem na to. Balíček karet je čistě pro hraní karetních her. Nic víc, nic míň. Je to jen další z legrácek, které vývojáři umisťují do hry, aby hráče popletli. Musím končit, spěchám.

Normální balíček karet a normální koule… Po Barlioně se povaluje nějak moc normálních předmětů. Hadojed konečně vyhrabal z batohu další kouli a podal mi ji. Tahle byla měděná – Krastil z Levaaru. Její popis se taktéž lišil jen jedním slovem. Položil jsem je na zem vedle sebe.

„Chybí ti nejmíň další tři krastily,“ poznamenal Calran, když šel okolo a plnil si kapsy zlatými mincemi. Oproti hráčům NPC mohla brát zlaťáky ze země, jak se jim zachtělo, proto si pirát velice užíval této příležitosti. Jaký význam pro něj mělo vybavení, když si mohl přivlastnit hory zlata?

„Tři?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Dřevěný a hliněný má Grygz a povídá se, že skleněný krastil má nejvyšší kouzelník Anhursu. O zlatém, stříbrném, ani měděném Krastilu jsem neměl zdání, ale dá se předpokládat, že existují i další.“

„K čemu jsou?“

„Krastily? Úplně k ničemu, to je jasné! Jsou to jen obyčejné koule. Není na nich nic tajemného. Grygz si ty své nechal jenom proto, že se v jejich popisu píše, že jsou jedinečné. Jinak by je už dávno zahodil. Použít se dají jedině k hodu po nepřátelích. Dokonce ani hliněná koule se nerozbije, když s ní někoho trefíte do hlavy.“

Jsem připravena, Dane, přivolej mě.

„Hadojede, nebude ti vadit, když se k nám přidá Anastaria?“

„Jako tady? Mahane, už jsem ti říkal, že do trezorů nejde nikoho teleportovat!“

„A kdo mluvil o teleportu?“ pokrčil jsem rameny. „Budu tedy předpokládat, že ti to nevadí.“

„Ahoj všichni! Hadojede, Mahane,“ pozdravila nás Anastaria, jakmile se objevila vedle mě. „Mahane, představíš mě tomu pohlednému mladému muži, prosím?“

Měli byste vidět výraz pirátova obličeje. Stručně řečeno, chování imitátorů, kteří reprezentovali nejrůznější herní bratrstva, ovládaly algoritmy s důrazem na emoce. Právě proto se Calran zasekl na svém místě. S otevřenou pusou a vykulenýma očima pozoroval Anastarii, jako by se před ním objevila sama Eluna. Abych řekl pravdu, docela jsem chápal, jak se program cítil, protože Stacey dnes vypadala prostě nádherně. Odložila své zlaté brnění a oblékla se do zelené sukně, po jejímž lemu se táhl červený pás. Sukně a zelené boty nechaly vyniknout bezchybným nohám mé ženy. A nezapomínejme, že herní postavy byly v podstatě kopií reálného vzhledu hráče, který za ně hrál… Stacey měla do svých krásných oříškových vlasů vpletenou moc pěknou stuhu a celkovou vizáž zelené víly doplňovala smaragdová blůza. Anastaria byla svěží a zářila tak, že i já, který jsem byl na její vzhled zvyklý, jsem jen tak stál a s hloupým výrazem tváře ji pozoroval.

Stacey, vypadáš neuvěřitelně krásně! pověděl jsem dívce telepaticky a snažil se probrat z poblouznění.

Díky! Dneska jsem se pro tebe chtěla vyparádit. Představ mě pirátovi, chci ten úkol taky!

„Anastario,“ zakrákal jsem, protože mi z dívčina vzhledu vyschlo v krku, „dovol mi, abych ti představil Calranda, člena pirátského bratrstva. Calrande, dovol mi, abych ti představil Anastarii, mou ženu. A teď, když máme za sebou veškeré formality –“

„Mylady.“ Vysoký pirát klekl na jedno koleno, ignoroval má slova a sklonil hlavu. „Dovolte, abych se představil sám. Jmenuji se Calrandos Divoký, ale můžete mi říkat Calrane. Jsem kapitánem Nebojácné, pravou rukou Grygze Krvavého kopyta, který pirátům vládne, a nyní i navěky vašim oddaným a čestným služebníkem –“

Zkuste si po takovém představení pochybovat o svých předtuchách.

„Povstaňte prosím, chrabrý Calrane,“ pronesla Anastaria tak půvabným tónem, až jsem cítil, jak mi závistí přeskakuje srdce. Několika kroky přešla k pirátovi a položila mu ruku na rameno. „Přijímám vaši nabídku, Calrane. Žádám vás však, abyste nezapomínal, že mám manžela.“

„Kdyby nadešel den, kdy se vaše cesty rozejdou,“ spustil pirát a vstal, „rád bych vás pojal za svou choť!“

No tohle! To by už snad stačilo. Dokonce i imitátoři se mi snaží nasadit parohy a přivlastnit si mou právoplatnou (byť herní) manželku. To určitě!

„Lidi, můžete ukončit tu telenovelu?“ ozval se Hadojed. „Já miluju ji, já miluju jeho, ale ona má manžela… no fuj… jsme tu, abychom si nacpali kapsy co největším množstvím kořisti, než se jim podaří spravit vchod. Neztrácejme čas zjišťováním, komu Anastaria patří. Stacey, přinesla jsi batohy?“

Následovalo plnohodnotné rabování trezoru města Narlak. Nepodařilo se nám odnést z trezoru vše, na to nestačily dokonce ani celé tři prázdné batohy, ale do Altamedy se budeme teleportovat obtěžkáni kořistí. Stacey a Hadojed se zaměřili na vybavení. Hadojed dokonce našel pár věcí, které hned využil. Já jsem se naopak dal do hledání surovin. Císařská ocel, dub, květiny… V mém batohu se ocitlo vše, co by nám v aukci mohlo vynést pěknou spoustu peněz. Vybavení přichází a odchází, ale suroviny a úrovně profese, které se ze surovin zvyšují, zůstanou navěky.

„Takže, Hadojede,“ pronesla Stacey, když jsme naplnili až po okraj i poslední batoh, „podle naší dohody nám dlužíš tři miliony tři sta dvacet tisíc zlatých za tento seznam předmětů. Předpokládám, že máš připraveného svého vlastního obchodního imitátora a můžeš ho nechat celkovou sumu zkontrolovat.“

„Nooo,“ zahučel kobold zamyšleně. „Trochu jsem to s tím rabováním přehnal… Ale dobrá, všechno, co jsem získal, potřebuji, takže zaplatím. Zbytek vybavení si rozeberte mezi sebou. Ale teď mě omluvte, musím odejít. Mahane, chceš, abych peníze poslal klanu, nebo na tvůj osobní účet?“

„Pošli je klanu,“ řekl jsem a rozhodl se, že Leite obdrží malý dárek. I já jsem se musel snažit, abych do klanové pokladnice pravidelně přisypával.

Objevila se zpráva, že na klanový účet přišla nová platba, načež Hadojed vyčaroval portál a zmizel.

„Řekl bych, že je čas, abychom se teleportovali pryč i my,“ řekl jsem. „Calrane, zvu tě na prohlídku mého hradu. Odtud se můžeme teleportovat k tvým lidem. Když jsme u toho, Stacey, kam Hadojed odvedl piráty?“

„Pokud nejsou ve vězení, můžeme je přivolat, pokud to tvůj hrad umožňuje,“ pronesl Calran, jeho oči byly stále přišpendleny k Anastarii, ale s posledními slovy se přemohl a podíval se na mě. Teprve v tu chvíli jsem si všiml, že má atraktivita s tímto NPC spadla z původních 45 na 35 bodů. Tohle NPC mě považuje za soka v lásce! Kam ten svět spěje?

„Ano, dokáže to,“ ujistil jsem ho a zavolal Viltriovi, aby nás přesunul do hradu.

„Dobrý den, hrabě!“ Jakmile jsme se objevili v Altamedě, objevil se vedle mě herold. „Následujte mne prosím, císař vás chce vidět.“

Pro každý případ jsem předal kořist z narlackého trezoru Viltriovi a požádal Anastarii, aby zabavila našeho hosta. Pak jsem vstoupil do heroldova portálu. Kdo ví, co mi bude chtít císař říct.

„Mahane, následujte mne, prosím,“ pronesl palácový sluha, ke kterému mě herold přivedl. To je dobrá zpráva. Nepřivedli mě hned před císaře, a proto nemůže jít o nic závažného.

Naahti mě přijal ve své pracovně, jejíž větší část zabíral obrovský kulatý stůl. Oproti mým předchozím návštěvám se této audience neúčastnila Tisha. Jako by naše konverzace měla být rozhovorem mezi muži.

„Posaď se,“ řekl císař a na chvíli vzhlédl od papírů, které měl před sebou na stole. Dočetl jeden z nich a podal mi ho přes stůl. Papír se od něj rozletěl a plynul vzduchem až ke mně, jako by ho nesl neviditelný sluha. „Přečti si to. Rád bych si vyslechl tvůj názor.“

Císaři Malabaru od zastupujícího ochránce Narlaku, Geraniky, Pána stínů.

Předmět: Stížnost.

Ctěný kolego! Tímto bych rád přivedl vaši pozornost k tomu, že šaman Mahan, drak, hrabě vaší země, majitel hradu Altameda a hráč, se kterým se znáte, dělá vše proto, aby narušil naši dohodou ohledně narlacké autonomie. Žádám, aby Vaše Výsost přednesla výše jmenovanému body naší dohody. V opačném případě budu nucen dokončit proměnu jisté ženy, která je vám velice blízká, ve svou poddanou.

S přáním všeho…

Geranika má Tishu?

„Ne, Tisha je v bezpečí,“ odpověděl císaři, jako bych svou otázku vyslovil nahlas. „Má na mysli jinou ženu… Tishinu matku.“

Na pracovnu se sneslo skličující ticho. Horečně jsem si snažil vzpomenout, co jsem o Tishině matce věděl, ale nenapadalo mě nic jiného než to, že by měla být mrtvá.

„Před mnoha lety,“ spustil Naahti, opřel se do křesla a poklesla mu ramena, jako by nemohl unést tíhu, která mu na ně tlačila, „ještě před mým stěhováním do Beatwicku, opustila má žena tento svět. Jako Tartarova kněžka měla povinnost provádět jisté rituály i vně Bezejmenného města. Jednou se její skupina nevrátila. Vyslali jsme pátrací skupiny, ale nepřinesly nám žádné zprávy. Půl roku na to se objevila Nejvyšší kněžka, na kterou Temný lord použil Znamení návratu, a oznámila nám, že celou skupinu napadly tajemné potvory a všechny zabily. Má žena Znamení neměla, a proto jsme ji pokládali za mrtvou. Ve chvíli, kdy jsi obsadil Altamedu a přesunul ji z Glarnisu pryč, Geranika pochopil, že ani já, ani Regul mu nedovolíme nadále zůstávat dočasným ochráncem Narlaku, proto nám poslal jasný důkaz toho, že má mou ženu ve své moci. A představ si, že bys měl bojovat proti své ženě, i kdyby se z ní stal stín… Geranika slíbil, že mi ji vrátí, pokud další dva měsíce nebudeme zasahovat do jeho činnosti v Narlaku. Za dva měsíce stejně skončí jeho zastupitelská činnost, a proto jsme se smířili s jeho požadavkem. Heroldové bedlivě sledovali pohyby hráčů okolo Narlaku a svobodné občany varovali, aby se drželi od hranic města dál. Ty ses však teleportoval přímo do města, čímž jsi obešel jejich pravomoc.“

„Evolett, hlava Temné legie, se rozhodl zaútočit na Narlak,“ pronesl jsem okamžitě. „Jeho rozhodnutí vzešlo z mého popudu, abych řekl pravdu, ale již shání lidi.“

„Před pár hodinami se s ním setkal Temný lord a řekl mu totéž, co říkám teď já tobě. Na Narlak nikdo nezaútočí.“

„A proč Geranika nereaguje na naše pokusy zmocnit se Srdce chaosu? Vždyť vás může vydírat i tímto.“

„Protože je vázán svou císařskou přísahou. Geranika složil přísahu Barlioně, když se sám prohlásil Pánem stínů, a nyní musí přísahu plnit.“

„Přísahu?“

„Být císařem není jen o třímání neskutečné moci a síly. K této pozici se váže i odpovědnost a povinnosti, které nelze obcházet. Stvořitel tyto záležitosti velice bedlivě střeží. Pokud by se Geranika pokusil využít Adelaide, aby ochránil sám sebe, přestane být Pánem stínů. On to dobře ví, a proto ji využívá jen jako ochránce. Pokud jde o našeho hostitele, bude se s tím muset nějak vypořádat sám.“

„Znamená to, že Stvořitel Barlionu neopustil?“

„Nikdy neodešel. Přestal jí vládnout a náš svět předal svým synům. Když odešli oni, předal ji bohům, které stvořil. Vždy však na náš svět dohlížel. Vždyť je to jeho dítě…“

„Pokud to dobře chápu, následující dva měsíce nesmím do Narlaku vstoupit, je to tak?“

„Ano. Můžeš si ponechat kořist, kterou jsi získal v trezoru, ale žádám tě, aby ses držel od města dál. Není to rozkaz, jen žádost. Alespoň na ty dva měsíce. S Temným lordem jsem se již dohodl, že jakmile Geranika přestane být ochráncem Narlaku, vrátí se město pod mou jurisdikci. Už mě nebaví místní samosprávě nadále dopřávat nezávislost. K tomu však dojde až za dva měsíce.“

„Chápu a slibuji, že do Narlaku následující dva měsíce nevkročím. Pokud mohu, rád bych se zeptal, jak pokračuje situace se Srdcem chaosu? Jak se vyvíjí válka?“

„Je tam jistý postup. Sice je neskutečně pomalý, ale postup tam je. Spojeným silám Malabaru a Kartossu velice chybí pomoc Hellfira, Anastarie, Plinta a dalších svobodných občanů na vysokých levelech. Z toho důvodu armáda postupuje vpřed jen velice pomalu. Prohráli jsme devět z dvanácti bitev. Ve většině případů jsou naši vojáci jednoduše přečísleni. Geranika podle všeho nemá jediného bojovníka, který by měl méně než 250 levelů. Naprostá většina jeho vojáků má level 330, a proto proti nim jen velice složitě bojujeme.“

„Musím se na něco zeptat: Proč na ně útočíme přímo, když bychom mohli až k hlavnímu městu doletět na gryfech?“

„Je toho mnoho, co o Stínovém císařství ještě nevíš,“ usmál se Naahti. „Například je nad ním zakázáno létat.“

„A co třeba zkusit využít zabijáky nebo lupiče?“ vzpomněl jsem si na Hadojeda, kterému se podařilo proniknout do narlackého paláce.

„Existuje jediná osoba, o které vím, že se dokáže proplížit okolo bojovníků na 330. levelu. Tou osobou je Plinto Krvavý. Ale tomu ještě k nabytí jeho schopností schází jeden měsíc. Mezi malabarskými občany není nikdo jiný, kdo by to dokázal. Dokonce i koboldovi, který ti pomohl vyplenit narlacký trezor, se ani jedním ze šesti pokusů nepodařilo projít okolo protivníků. Pokaždé ho zajali a zabili. Proto je naší jedinou možností hrubá síla a při ní nám neskutečně chybí hráči, které jsem ti jmenoval.“

„Stínové císařství používá stejné omezení létání, jako je nad městy?“ chtěl jsem si vyjasnit jednu záležitost.

„Chápu, že toužíš zachránit Renoxův život. Nebuď překvapen. Vím, že ses tuhle informaci dozvěděl. Musím tě však zklamat. I kdyby se ti podařilo proniknout až do Armardu, nečeká tam na tebe nic jiného než smrt. Půjdeš tam sám, bez elementálů. Nepodařilo by se vám to ani ve dvou. Ale nemysli si, že se tě snažím odradit! Prostě ti chci jen říct, co tě reálně čeká, kdyby ses rozhodl vydat se do Armardu v dračí podobě. Je mi líto, ale Renox z tohoto světa odejde.“

„To už udělal.“

„Řekl jsem ti vše, co jsem měl v úmyslu,“ ukončil císař náš rozhovor a postavil se. „Teď je na tobě, jak se zachováš. Herold tě přenese zpět.“

„Takže císařova žena je matkou Temného lorda a je naživu v Geranikových rukou,“ promluvila Anastaria spíš pro sebe než ke komukoli jinému, když jsem jí sdělil hlavní body své rozmluvy s Naahtim. „A Geranika vyhrožuje oběma císařům, kteří se kvůli tomu drží dál od Narlaku. Proč?“

„Proč co?“

„Proč chce být Geranika ochráncem? Jde o velkou odpovědnost, která ho jistě odvádí od války probíhající na jeho území. Na co Geranika potřebuje to město?“

„Je to přístav,“ řekl Calran, který chodil za Anastarií jako pes. A to jsem si myslel, že je to tvrďák.

„Přístav?“ Dokonce i Stacey se na piráta zmateně podívala, protože nechápala, na co by Geranika mohl potřebovat přístav.

„Pokud vás dobře chápu, hlavní síla spojené armády, mohli bychom říct spíš jediná síla, se snaží probít do hlavního města přes pevninu. Nikoho ale nenapadlo doplout do Armardu po vodě. Vzhledem k tomu, že velká řeka protéká asi sto kilometrů od města, netuším, proč této skutečnosti dosud nikdo nevyužil.“

„Ty máš mapu Stínového císařství?“ napřímila se Anastaria.

„Jen jeho vodních toků. Nikdy jsme nevpluli hluboko do světa stínů. Není tam pro nás nic zajímavého. Zmapovali jsme ale největší řeky. Navíc s lidmi z Armardu obchodujeme. Dodáváme jim otroky. Malabar i Kartoss mají jediný přístup k moři – Narlak. Toto město nyní ovládá Geranika. Nemá zájem předat vládu nad městem nikomu jinému, protože by tím jeho nepřátelé získali přímou cestu skoro až do jeho hlavního města.“

Dane, myslíš na to co já?

Je to dost pravděpodobné. Myslím si, že by bojovníci našeho klanu mohli vyrazit na lodi. Přizveme i Plinta. Měl by si na chvíli odpočinout od pití krve, kterému se už měsíc oddává.

„Pověz mi, Calrane, jaké jsou vztahy mezi piráty a Stínovým císařstvím?“ zeptala se Stacey piráta. „Jste jejich poddanými, spojenci, partnery, nebo jen kolemjdoucí, kteří se rozhodli ve městě zastavit?“

„Řekl bych, že ten poslední popis zní nejlíp. Naše základna je v Cadisu. Přesně tam kotví Grygzova flotila, ale stínové nám dovolují používat i Verdax. To je obrovské město na pobřeží.“

„Kdybychom tedy za Grygzem přišli s nabídkou malé války proti stínům, je docela možné, že by souhlasil?“ zajímala se Stacey a k pirátovi mluvila zpěvným hlasem, ve kterém jsem zaslechl noty písně sirén.

„Všechno záleží na ceně, kterou nabídnete,“ odpověděl Calran popravdě. „Pokud se bude Grygzovi a jeho důstojníkům, ke kterým patřím i já, líbit, pak ano, malá válka proti stínům bude určitě možná. Jednali bychom jako klasičtí žoldnéři, proto by v tom neměl být žádný problém.“

„Řekl jsi ‚důstojníkům‘. Kolik důstojníků mezi vámi je?“

„Pět i se mnou. Obyčejně se každý měsíc scházíme a chlubíme se uloupenou kořistí, ale tentokrát jsem měl smůlu. Bouře nás dohnala až k obrannému štítu přístavního města a narlačtí kouzelníci loď znehybnili.“

„Kdy se koná další porada důstojníků?“

„Zítra.“ Přišlo mi, že Anastaria zvýšila účinek svého šarmu na 110 %, protože nám Calran začal povídat věci, které hráči jistě neměli vědět. „Další porada se odehraje v taverně Tři olihně v Cadisu ve dvě hodiny. Příchody k taverně byly již uzavřeny, a proto by porada měla probíhat jako obyčejně – bez problémů.“

„Můžeš nás na poradu vzít?“

„Ano, je mi umožněno přivést tři osoby. Často s sebou beru Daria, mého prvního důstojníka, a dva kapitány lodí podle jejich výkonu za uplynulý měsíc. Bylo by však velmi složité vysvětlovat, proč jsem místo tří pirátů přivedl svobodňáky.“

„Ehm,“ ozval se vedle nás heroldovo zdvořilé odkašlání. „Anastario, omluvte mé vměšování, prosím, ale jsem nucen vám udělit další varování za použití siréniných schopností. Zbývají vám tři varování. Buďte prosím opatrná. S velkou mocí přichází i velká zodpovědnost. Zapamatujte si to.“

„Tři?“ zeptal jsem se překvapeně, když herold odešel portálem pryč a Calran na dvacet minut zamrzl se záporným bonusem: Zkamenělý. „Myslel jsem si, že jsi měla tři už předtím.“

„Takže jsi poslouchal! Já to věděla!“ vyhrkla dívka spokojeným hlasem. „Otec mi povídal, že výrobce prokletého předmětu může být přítomen prvnímu použití svého výrobku, ale já jsem mu vůbec nevěřila! K něčemu takovému neexistuje žádný precedent! Ty jsi celou tu dobu držel jazyk za zuby? A to si říkáš manžel? Je neslušné špehovat svou ženu!“

„Tou dobou jsi mou ženou nebyla. A kromě toho jsem tě pokládal za nepřítele, který mi chce sebrat šachové figurky,“ bránil jsem se. „A pořád jsi neodpověděla na mou otázku.“

„Chápu to dobře, že nyní už nejsem nepřítelem lidu?“ usmála se dívka. „Ty jsi ale lišák. No ale zpět k těm varováním. Každých šest měsíců mi jedno varování vyškrtnou, díky čemuž mám možnost použít sirénin jed na někoho dalšího. Tohle jsi nevěděl, protože ti to Hellfire nikdy neřekl, že? Ty jsi ale detektiv, drahoušku.“

„Ještě uvidíme, kdo z nás je větší lišák,“ zamumlal jsem. „Jaký je náš další plán?“

„Nejdřív ze všeho se musíme setkat s Grygzem a zjistit, proč jsme dostali možnost s piráty mluvit osobně. Uvědom si, že během více než patnáctileté historie Malabaru nikdo s piráty nejednal. Aspoň jsem o tom nikdy neslyšela. Kromě toho míříme do nějakého novodobého Eldoráda. Může nás čekat téměř cokoli od Prvních zabití nejrůznějších hlubinných monster až po obchodování a dohodu o bezpečných plavbách na jiné kontinenty. Nejdůležitější je, abychom tu možnost využili co nejlíp, proto zajisti, abys mě vzal na to jednání s sebou. Jsem si jistá, že Evolett přijde se Zlatanem.“

„S kým?“

„No, má jednoho takového hodně chytrého kluka. Vydrž chvíli. Zkusím strejdovi zavolat.“

Během dvaceti minut, kdy byl Calran zkamenělý, se populace Altamedy zvýšila o dva lidi. Jak Anastaria správně tušila, Evolett dorazil se Zlatanem – mohutným orkem kouzelníkem na levelu 288. Mozek Temné legie si vybral pro svou postavu velice hloupý obličej, až člověk při pohledu na něj mohl dospět k jasnému závěru o jeho inteligenci. Tedy o její nepřítomnosti.

„Omluvte mě, mylady. Nějak jsem usnul,“ promluvil Calran hlubokým hlasem, když se probral. „Jako by si mé uvěznění vybíralo svou daň… Kdo jsou tihle dva kartossané? Nepamatuji si, že by nás někdo představil.“

Evolett ukázal pirátovi svůj úkol pro setkání s Grygzem, jak jsme se předem domluvili, a během toho došlo ke kurióznímu momentu. Ukázalo se, že Calran dosud neviděl živého orka. Lépe řečeno orky už viděl, ale jen jako otroky nebo jako nepřátele, se kterými nemohl mluvit. Proto se hned přitočil ke Zlatanovi a začal mu pokládat všechny možné otázky. Piráta zajímalo o orcích úplně vše, ale po deseti minutách jsem si všiml, že se Zlatanovi a Anastarii podařilo celou konverzaci změnit a naopak se oni začali vyptávat Calrana na věci, na které jim dsot potěšeně odpovídal. Je pravda, že otázky nemířily na počty důstojníků či námořníků pod Calranovým vedením nebo v celém bratrstvu jako takovém, ale přesto jeho odpovědi na otázky jako „kolik pytlů potravin si s sebou na plavbu berete“ nebo „a je hodně složité po plavbě najít místo k nocování?“ odhalily daleko víc, než pirát předpokládal. S úžasem jsem pozoroval křížový výslech piráta a pochopil jsem, že těmto dvěma lidem nesahám ani po kotníky. Byli jako z jiného světa.

Jakmile Anastaria a Zlatan získali vše, co se dalo z Calrana dostat, rozhodli jsme se vyrazit do Cadisu a začít s pirátským úkolem. Evolett ani Anastaria neviděli důvod, proč úkol odkládat na později, a já jsem s nimi souhlasil. Do Altamedy jsme teleportovali zbytek pirátů, které Hadojed osvobodil z vězení, a dalším portálem jsme všichni prošli do středu města Cadis. Naštěstí neměl nikdo z nás u tohohle svobodného města zápornou reputaci. Do setkání s Kreelem zbýval necelý týden, proto jsme měli na piráty a na záležitost s Renoxem dost času.

Navenek se Cadis nijak nelišil od malabarských měst, které jsem během svého cestování navštívil. Normální stavby, podobní prodejci, známí strážní a davy hráčů, což mě velice překvapilo. Všiml jsem si Kartossanů okolo 250. levelu, ale i začátečníka z Malabaru na 38. levelu. Cadis sjednocoval hráče obou císařství, které ani nenapadlo jeden na druhého útočit. Velmi mě překvapily zprávy objevující se v obecném kanálu jako „dáváme dohromady výpravu, potřebujeme hráče od 150. levelu z jakéhokoli císařství. Překlad zajištěn,“ nebo „lidi, pomozte mi někdo s tímhle úkolem – sám ty potvory nezabiju“. Kanál plnily i zprávy psané oběma jazyky najednou. Kdo by si pomyslel, že hráči stojící na opačných stranách barikády dokážou mírumilovně žít v jednom městě?

„Grygz je v taverně Tři olihně,“ pronesl Calran a zhluboka se nadechl známého vzduchu. „Nepůjdu s vámi. Nemůžu se tam ukázat, aniž bych předem podal zprávu. Hodně štěstí! Za mnou, vagabundi,“ otočil se Calran na piráty. „Jdeme se podívat, čím bychom mohli nahradit mou milou vlaštovičku.“

„Dobrá, taverna Tři olihně se nachází –“ začal Zlatan, ale já ho přerušil.

„Počkat!“ vytáhl jsem jeden ze svých amuletů, chvíli jsem ho jen hypnotizoval a snažil se z něj dostat odpověď. Slovo vlaštovička něco v mé paměti sepnulo a já se nemohl zbavit pocitu, že ho Calran zmínil právě kvůli mně. Abych mluvil přesněji, chtěl mi připomenout, abych k naší skupině přizval ještě jednoho hráče – vlastníka jedinečného dopravního prostředku, kterému také říká „Vlaštovička“.

„Pokud mi nechceš oznámit, že jsem zdědil dvacet milionů, tak mě rozhodně rušíš,“ zaznělo zavrčení z druhého „konce“.

„Taky tě rád slyším, Plinto. Potřebuju tě. Teleportuj se do Altamedy a odtud do Cadisu. Viltrius má naše souřadnice. Máš minutu.“

„Ahoj, Mahane!“ ozval se Patriarchův hlas. „Plinto nesmí opustit trénink, zatím dosáhl jen –“

„Potřebuji ho, abych zachránil život Renoxovi,“ přerušil jsem ho. „Právě jdeme na jednání s piráty v Cadisu a pak vyplujeme na lodi k Armardu. Neptej se mě prosím, co má Renox společného s piráty, ale pokud s námi Plinto nepůjde, nebudeme se moci spolehnout na jeho pomoc.“

„Máš týden,“ odpověděl Patriarcha po chvilce zamyšlení. Už jsem si myslel, že se náš hovor přerušil. „Jeden týden. Pak se musí Plinto vrátit.“

„Víc nebude třeba,“ ujistil jsem hlavního upíra Barliony, načež se u nás objevily dvě osoby: trochu překvapený Plinto, který neočekával tak náhlý skok, a Patriarcha, který mě probodával svýma černýma očima. Pak kývl na Anastarii a odešel zpět do svého lesa.

„Ahoj! Rád vás vidím, lidi!“ zašklebil se lupič, když poznal, kdo všechno je přítomen. „Dva bývalí šéfové, jeden aktuální a ork, podle jehož obličeje je mi jasné, že i na kartosské straně si Zlatan hraje na pitomce. Proč jste mě přivolali?“

Plintovi jsem předal nejdůležitější informace a poznamenal si, abych někdy zkusil použít jeho vytříbený sarkasmus. Pak jsme se vydali ke Grygzovi. Je načase, abychom se s piráty konečně setkali.

Už dvě hodiny jsme se snažili dostat do Tří olihní.

„Už jsem vám stokrát řekl, že je taverna zavřená!“ stál si za svým názorem vyhazovač na 300. levelu, který hlídal vstup do taverny. „Vraťte se za dva dny.“

Stacey, mohla by ses ho pokusit svést? zeptal jsem se dívky bezradně. Další hodinu toho samého už asi nevydržím.

Nic z toho, co jsme vyhazovačovi řekli, ho nepřimělo nás pustit dál.

„Potřebujete se dostat do taverny? Žádný problém. Vraťte se za dva dny.“

„Grygz vás očekává? Žádný problém. Vraťte se za dva dny.“

„Chcete mi zaplatit, abych vás pustil? Dejte mi peníze. Mám je rád. Vraťte se za dva dny.“

„Chcete se dovnitř probít? Hodně štěstí. Zrovna tamhle prochází patrola.“

Ani jedna žádost nebo výzva, kterou Anastaria se Zlatanem vymysleli, nepadla na úrodnou půdu; jen se odrazila od vyhazovačovy kamenné nepřístupnosti. Když jsme podruhé vykoupili Plinta z vězení, protože se snažil do taverny proplížit oknem, ale hned za ním ho popadl úplně stejný vyhazovač a předal strážným, pochopili jsme, že s Grygzem se setkáme nejdříve za dva dny.

„Už jsem na něj jed zkusila použít,“ zavrčela Stacey nahlas. „Nefunguje. Má na krku amulet sebestřednosti.“

„V tom případě bychom asi skutečně měli přijít za dva dny, co?“ vyslovil Evolett myšlenku, která trčela v hlavách ostatních už nejméně čtyřicet minut. Je sice smutné něco takového uznat, ale to NPC se s námi prostě nechce setkat.

„Ahoj, vagabunde!“ ušklíbl se vyhazovač a ustoupil stranou ode dveří. „Spusťte mi krkem kotvu, jestli to není sám Bič všech moří!“

NPC, které okolo nás prošlo, bylo od hlavy až k patě poseto meči, miniaturními kušemi, vrhacími noži a dalšími nástroji pro řezání a propichování. Pirát cosi ukázal vyhazovači a vešel dovnitř s širokým úsměvem, jako by na tenhle den čekal několik let. Na chvilku jsme z taverny zaslechli bujaré veselí, ale jakmile se dveře zabouchly, vše ztichlo.

Stacey, jak by se z nás mohli stát piráti?

To nejde. Hráči nemůžou být piráti.

Stejně jako nemůžou být sirény, draci, upíři a titáni, co? Zeptám se znovu, Stacey: jak se z nás můžou stát piráti?

Evolett měl samozřejmě pravdu, nejspíše jsme se měli znovu setkat za dva dny a vše rozhodnout až potom, ale přesto jsem nemohl přejít skutečnost, že nám další postup zamezoval nějaký pitomý scénář.

„Kam vlastně odešel Calran?“

„Kdo ví,“ odpověděl Zlatan. „Šel hledat nějakou svoji ‚vlaštovičku‘. Předpokládám, že ho najdeme v přístavu.“

„V tomhle městě jsou tři přístavy, Mahane,“ dodala Anastaria, když si uvědomila, co mám v plánu. „Jejich prohledávání by nám zabralo tři dny!“

„Nám ano,“ usmál jsem se. „Ale ne jim!“

„Komu?“ zeptal se Evolett, než jsem do kanálu města stihl napsat jednu krátkou zprávu:

„Hledám NPC jménem Calran. Za jeho nalezení a předání správných souřadnic, na kterých se nachází, zaplatím dvacet tisíc zlatých!“

V kanálu se rozjela živá diskuze. Některé souřadnice ukazovaly na místo ve městě, ale jiné, jak jinak, mířily hluboko do malabarského vnitrozemí. Internetovým trolům se dařilo i v Cadisu…

O pět minut později mě imitátor, kterého jsem si pro tento úkol zřídil, informoval, že jsem obdržel troje podobné souřadnice, které se lišily jen posledními číslicemi. Ostatním jsem řekl, aby šli za mnou, a rozběhl jsem se do míst, kam souřadnice ukazovaly. Doufal jsem, že pirát nestihne odejít. Podle mapy se skutečně nacházel v jednom z přístavů. Nejdůležitější bylo zastihnout ho tam.

„Mahane!“ oslovil mě radostně Grygzův důstojník, když mě spatřil. „Myslel jsem si, že jsi šel ke Třem olihním!“

„Šel a teď jsem se vrátil,“ odpověděl jsem a prvnímu hráči, který poslal správné souřadnice, jsem nechal na účet připsat slíbené zlaťáky. „Chtěl bych s tebou prodiskutovat jednu záležitost. Jak bychom se z nás mohli stát piráti?“

„Piráti?“ zeptal se Calran překvapeně. „Proč chcete být piráti?“

„No to víš, uvědomil jsem si, že moře může být mým skutečným domovem. Dokážu loupit a zabíjet, ale ještě nikdy jsem se neplavil. Člověk by měl během života vyzkoušet co nejvíc, protože jinak nebudu mít dost příběhů, které bych ve stáří vyprávěl vnoučatům.“

„Vážený hrabě a majitel obrovského hradu si skutečně přeje stát se pirátem?“ nemohl Calran stále věřit svým uším.

„Nejen on,“ pronesl Evolett, čímž překvapil Calrana i mě. „Ani já nemám v úmyslu přijít před Grygze jako obyčejný suchozemský červ. Nerad bych velkého piráta urazil svým zevnějškem, pokud nás chce skutečně přijmout.“

„Takhle to je! No v tom případě vás chápu,“ kýval Calran souhlasně hlavou a přitom nad něčím přemýšlel. „To není vhodné, to tedy ne… v tom máte pravdu… suchozemce nemůže vystát… to by moc dobře nešlo…“

„Třeba bych se mohla stát pirátkou i já,“ zašvitořila Anastaria, když dlouho nikdo nemluvil. Calran zůstal toporně stát, cosi si mumlal a odmítal dospět k jakémukoli rozhodnutí. Vypadalo to, jako by jím cloumalo silné poblouznění Anastarií.

„Mylady?“ obočí nebohého piráta vystřelilo překvapeně vzhůru. „Proč byste něco takového chtěla?“

„Pohledný muž mi nabídl, že se stane mým manželem. Pokud to z nějakého důvodu nebude s mým současným manželem klapat, nerada bych přišla o zdroj příjmů. Ale jako partnerka. Partnerka na moři!“

Cože? Já tě zabiju!

No, ty určitě…

„Svobodní občané se ještě piráty nikdy nestali. Minimálně bratrstvo ani jednoho z nich ve svých řadách nemělo.“ Proti Anastarii neměl pirát nejmenší šanci. „Ale vy jste mě a mou posádku zachránili z vězení a já jsem ochoten to s vámi risknout… Darie!“ zakřičel Calran.

„Volalste, kapitáne?“

„Rychle k registrační kanceláři a ať ti předají tři pirátské dekrety. Jeden pro kapitánku Anastarii a dva pro mladší kapitány pod jejím velením – Mahana a Evoletta. Chcete dvě lodě, nebo tři?“ zeptal se nás Calran.

„Dvě,“ odpověděla Stacey. „S Mahanem poplujeme na jedné lodi. Donutím ho projít se po prkně, kdyby něco –“

„Přidej tam žádost o dvě lodě.“ Velikán se škrábal zamyšleně na bradě a dodal: „Pirát nemůže být bez lodě… měli bychom se zamyslet, jaké typy lodí budete potřebovat.“

„Typy lodí?“ zeptal se Evolett opatrně.

„Noví piráti obyčejně dostanou malé fregaty a posádku o deseti mužích. Ti moc nestojí a piráty naučí, jak se na moři chovat. Darie, ty jsi ještě tady?“

„Upřednostnil bych normální loď,“ pronesl Evolett. „Mám-li být skutečným pirátem, pak je potřeba se do toho ponořit celý a neplout jen s nějakou bárkou. Kolik stojí normální loď i s posádkou pro nájezdy na jiné lodě?“

„Hned je mi jasné, že spolu budeme dobře vycházet!“ Na Calranovém obličeji se objevil úsměv. „Loď střední třídy stojí tři miliony a skvělé plavidlo, které by se dalo srovnat s mou předchozí vlaštovičkou, vás vyjde na deset. Taková bez problému unese dvě sta osob a je v ní místo i na kořist.“

„V tom případě si vezmu vlaštovičku,“ řekl Evolett. „Pokud bude tak dobrá, jak tvrdíte, pak vám poskytnu bezúročnou půjčku, abyste si mohl koupit i svou vlastní.“

„Bezúročnou?“ chytil se slova Darius. „Na jak dlouho?“

„Řekněme na osm měsíců.“

„Na rok,“ začal Darius smlouvat. „Odložení platby o rok a… kapitáne, co na to říkáte?“

„Mylady, jakou loď byste chtěla vy?“ zeptal se Calran a ignoroval svého důstojníka.

„Myslím, že jsem zajedno s Evolettem. Pokud vyplujeme na moře, pak to musíme udělat správně. I já chci loď za deset milionů!“

Stacey! Tolik peněz nemáme! Málem jsem na dívku zakřičel nahlas, ale v poslední chvíli jsem se zarazil a použil telepatii.

To fakt nemáme. Ale já jo. Bude to moje loď, ne loď klanu, tak se uklidni. Peníze nejsou problém. Budu přece pirátka!

„Slyšel jsi to, Darie?“ zeptal se obrovitý kapitán prvního důstojníka. „Jeden kapitánský dekret, dva dekrety pro mladší kapitány a tři objednávky na pětistěžňové galeony! Znovu se budeme plavit na naší milované Nebojácné!“

Vypadalo to, jako by starého muže odnesl vítr. I přes svůj úctyhodný věk začal okamžitě sprintovat k městu, a aby udržel rovnováhu, mával rukama na všechny strany. Uvědomil jsem si, že v narlackém vězení muži předstírali, že Darius byl velitelem, aby maskovali svou hierarchii.

„Souhlasím,“ pronesl Evolett, který skelnýma očima pozoroval nejbližší zeď. „Podmínky jsou z mé strany přijatelné. Těším se na naši budoucí spolupráci.“

„Výborně, výborně,“ mnul si spokojeně ruce Calran. Pokud jsem tomu správně rozuměl, ti dva se právě dohodli na převodu peněz a na kapitánův účet přibyly peníze od Temné legie. „V tom případě navrhuji, abychom ihned probrali další záležitost – kde seženeme posádku?“

„Jak, kde?“

„Špatná otázka. Má některý z vás svobodňáků schopnost mořeplavectví? Bez zkušeného kapitána nemáte na moři co pohledávat. Kromě toho potřebujete loďmistra, aby se vám loď nerozpadla pod nohama, prvního důstojníka, který se postará o vše potřebné, kuchaře, aby posádka nehladověla, a kormidelníka, pokud by bylo potřeba proplout mělčinami…“

„A talentovaný kapitán jako vy,“ zavrněla Anastaria, čímž si opět vysloužila štěněčí pohled od Calrana, „přesně ví, kde sehnat vhodnou posádku, která se nebude bát hrozivých mořských oblud.“

„Vyberu vám lodě a posádku takovou, která se nebude bát vyrazit ani do chřtánu samotné delfínolihně!“ oznámil nám triumfálně kapitán a přede mnou se objevila zpráva:

Získán dekret mladšího kapitána. Odemknuta nová schopnost: mořeplavectví.

„Co je sakra delfínoliheň?“ zeptal se Zlatan. „Nikdy jsem o ničem takovém neslyšel.“

„No, je to pořádná potvora,“ zasmušil se Calran. „Zničila už tři mé lodě a ani jsme netušili, co nás vlastně zasáhlo. Prostě jen puf a loď byla pryč. Na hladině po ní zbylo jen pár trámů a jinak nic. Ta mrcha je rychlá jako delfín, ale přesto má chapadla jako kraken. Nikdo vlastně neví, jak vypadá. Lodě, na které zaútočila, zmizely i s posádkou. Nikdo neunikl, aby nám mohl povědět víc.“

„Proč si teda myslíte, že má ta věc chapadla? Třeba je to obrovský pavouk nebo jednoduše velryba…“

„Protože nám jednou došla trpělivost. Nechtěli jsme se o moře dělit s tou bestií a vypluli jsme – říkám vypluli, protože mám na mysli celý svět – s cílem ulovit ji. Ještě nikdy proti mořské obludě nestála tak početná armáda, ale delfínoliheň to vůbec nezajímalo. Vyplula na hladinu, svými chapadly chytla pár našich lodí a stáhla je do hlubiny. Krakeni něco takového nedokážou, jednoho jsme už kdysi ulovili… Na palubě jedné z lodí byl barel magické barvy, která plave na vodě. Vlastníma očima jsem viděl, jakou rychlostí se na mořské hladině tvoří stezka z magické barvy. Ta bestie nejenže má obří chapadla, ale plave rychleji než cokoli, co známe. Proto jí říkáme delfínoliheň… Ale dost už o této hrůze! Máte své dekrety, tak si pojďme koupit lodě! V celém Cadisu je jen jedno místo, kde prodávají dobré lodě – u mistra Ravzana! Přesně tam teď zamíříme.“

„Dane, zaplatím i za posádku,“ řekla Anastaria, jakmile jsme podepsali dohodu o najmutí posádky. Třicet dva olezle vypadajících námořníků pozdravilo Anastarii jako svou velitelku a vydali jsme se na palubu naší nové lodi, kterou mistr Ravzan vyrobil za pár sekund. V herním světě to má mistr loďař skutečně jednoduché. V reálu by výroba plavidla takhle velkého zabrala přinejmenším několik měsíců.

A co že jsme najednou tak štědří? zeptal jsem se.

Co je na tom štědrého? Moře je obrovské. Úkolů a možností pro První zabití je v něm jako zrnek písku na pláži. Během posledních šestnáct let žádný hráč neprozkoumal vody okolo našeho kontinentu. Chci být první. Zvlášť když toho nikdo není schopný jen na našem kontinentu. Na ostatních kontinentech už mají svobodné piráti hrozně dlouho. Teda aspoň sedm let.

„Kapitáne,“ otočil se ke mně Lom, první důstojník. „Dosud jste ještě nepojmenoval loď. Nemůžeme na moře vyplout na lodi bez jména. Pokud je naším osudem, že zůstaneme někde v hlubinách, bylo by lepší, kdyby si nás lidé měli podle čeho zapamatovat.“

„Loď pojmenujeme,“ ujistil jsem Loma a seznámil se s ovládacími prvky. Stejně jako v Altamedě loď nabízela velké množství nastavení, z nichž spousta mi byla naprosto neznámá. Délka prvního hlavního stěžně, obvod druhého hlavního stěžně, dřevo, ze kterého má být vyroben záďový stěžeň… ráhna, poháněcí tyče, plachty… Přestože jsem poznával písmena, neměl jsem ponětí o slovech, která se z písmen skládala. A to vůbec nemluvím o nastavení, v jejichž názvu se objevilo víc neznámých názvů. Bál jsem se, abych něco nepokazil, a proto jsem radši vše nechal v základním stavu a doufal, že nám posádka dá vědět, kdyby bylo třeba něco změnit. Stacey byla fakt strašně hodná! Koupí loď a pak ji předá mně, mladšímu kapitánovi, aby se o ni staral a hrabal se v detailních nastaveních! Jejím úkolem jsou samozřejmě daleko citlivější záležitosti, jako třeba strategie. Poděkoval jsem jí za knihu o mořeplavectví, která vysvětlovala všechny termíny, ale možná to už trochu přehání, ne?

„Už jsi vymyslel nějaké jméno?“ zasmála se Anastaria, když se Lom odešel věnovat jiným záležitostem. „Evolett tu svou pojmenoval Motýl. Podle něj bude loď po vlnách bez ohledu na počasí plout jako noční motýl. Už dlouho jsem svého strýce neviděla takhle šťastného. Prozradím ti jedno tajemství. Moře je jeho láska. O plachtění dokáže mluvit hodiny a hodiny. Dokonce si i v reálu pořídil retro plachetnici. A ta je podobně velká jako naše galeony. Oblíbil si tě. Je vzácné, aby můj strýc o někom mluvil s takovým respektem.“

„Ne, tak to být nemůže. Je to tvá loď, takže bys ji měla pojmenovat ty. Já jsem nikdy nebyl dobrý na vymýšlení jmen. Nemá smysl nutit slabou mysl k něčemu, co velký mozek zvládne jako nic! Pojmenuj si svoji loď sama, a dokud to neuděláš, budeme dřepět v přístavu.“

„Já to tušila!“ pronesla Stacey s úsměvem. „Dobrá, už dlouho si šetřím jedno jméno pro hrad, ale k téhle lodi se bude výjimečně hodit. Pojmenuj loď Vraanakush.“

„Vraana-co?“ pokusil jsem se překvapeně zopakovat a snažil se přitom napodobit podivně znějící kombinaci zvuků.

„Vraanakush,“ zopakovala Stacey a do zprávy mi napsala, jak se slovo správně píše. „Chci, aby se má loď jmenovala takhle.“

„Co to vlastně znamená?“ neodolal jsem a zeptal se, když jsem potvrdil nové jméno naší lodě.

„Je to jméno jedné z nejslavnějších sirén Barliony, Nashlazařiny učitelky, která ji naučila všechno, co ví. Navíc se k tomuto jménu váže i jedna zajímavá vlastnost, pokud jím pojmenuji nějakou věc, která mi patří.“

„Co to je?“

„Kapitánko, posádka je připravena,“ ozval se za mnou Lomův hlas.

„No… tohle,“ usmála se Anastaria. „Otoč se a podívej se sám.“

Už nějakou dobu jsem se snažil obrňovat proti překvapení nad nejrůznějšími zázraky a tajnostmi. Před dvěma měsíci bych vyskočil z kůže, ale teď jsem jen zanadával při pohledu na prvního důstojníka Loma, který nedočkavě bouchal svým ohonem o palubu, protože se nemohl dočkat, až loď konečně vypluje na moře. Podíval jsem se za Loma a pochopil, že se nezměnila jenom jeho podoba. Celá posádka, kterou jsme před třiceti minutami najali, se z lidí změnila na –

„Mylady, neříkal jsem vám, že seženu ty nejlepší námořníky?“ přišel k nám Calran se spokojeným úsměvem a naprosto ignoroval proměněnou posádku. „Lom je rozený mořeplavec. Ničím jiným se ani živit nemůže – v jeho žilách koluje krev myrmidonů******.“

Stacey, co to má znamenat? Odkud se vzali? zeptal jsem se fascinovaně, když jsem pochopil, co se vlastně stalo. Pojmenováním lodi speciálním jménem Stacey docílila změny minulosti posádky, kterou jsme najali. Ještě před chvílí byl Lom docela normální, ačkoli hodně silný člověk, ale teď je z něj myrmidon podobný nagám. Kromě mě a Plinta, který si něco zavrčel pod vousy a zakroutil hlavou, nebyl změnou nikdo překvapený. Imitátoři Barliony velmi rychle pozměnili historii těchto pětatřiceti námořníků a bez problému je integrovali do herního světa.

„Nashlazar mi to řekla, když mě změnila v sirénu. Došlo k tomu již dávno, ale neměla jsem možnost tuhle malou vychytávku využít. Když jsem byla ve Fénixu, všechno patřilo mému otci. Vlastní hrad byl nad mé možnosti, ale tahle loď… No a teď už mám své myrmidony!“ dokončila Stacey šťastně vysvětlování a s láskou pozorovala, jak se hadům podobná stvoření klouzavě pohybovala po palubě lodi.

„No, Stace,“ promluvil Plinto, „už je to chvíle, co jsem byl takhle… řekněme překvapený, i když by víc sedl jiný výraz. S takovýma krasavcema se bude plout jedna báseň… Vydáme se na moře?“

„Pojďme na to,“ kývla Stacey a mým směrem křikla: „Kapitáne! Zvedněte kotvu a vyrážíme! Vraanakush vyplouvá na svou první plavbu!“

„Sdělte důvod své návštěvy Cadisu,“ promluvil celník a do tenkého zápisníku zapisoval naše odpovědi. Calran nás varoval, že všechny nové lodě musí projít celní inspekcí, i kdyby jejich majitelem byl Grygz osobně. Už dávno se nevědělo, proč se tato tradice dodržovala a kdo ji vlastně začal, ale starosta města své lidi neustále posílal kontrolovat lodě, ačkoli věděl, že nic nenajdou. Kdyby přeci jen něco našli, skončí podplacení. Calran nám dokonce řekl ceny: 10 zlatých za otroka, 5 za bednu tabáku, 100 za nesprávně vyplněné papíry. Papíry byly samozřejmě vždy vyplněny špatně, i když je kontroloval stejný celník, který je vyplňoval. Taková byla prostě tradice a na moři je tradice hodně důležitá.

„Abychom se pochlubili, ukázali všem naše nové lanoví a zjistili, co se děje nového,“ odpověděl jsem a na stůl jsem položil váček se sto zlatými.

„Chlubit se je vážený důvod,“ pronesl celník oficiálně, když měšec zmizel ze stolu. „V tom případě vás zapíšeme jako turisty. Loď můžete zakotvit v tamtom přístavišti,“ ukázal celník kamsi na bok, ale já jsem se ani nedíval. Na tyto věci mám přece Loma.

„Ahoj, vagabundi!“ přivítal nás vyhazovač Tří olihní, když jsme přišli k němu. Dvě hodiny nás rozčiloval a zakazoval nám vstup jen proto, že jsme vypadali jako normální hráči, jakmile jsme však získali loď…

„Ahoj! Spusťte mi krkem kotvu, jestli tohle není Bič moří!“

„Až se mi vrátí schopnosti,“ mrmlal si Plinto pod vousy, „ukážu ti takové ahoj, až si z toho sedneš na prdel a pro jistotu ti tu kotvu skutečně krkem spustím.“

„Než vás pustím dovnitř,“ spustil vyhazovač, jako by si nás nepamatoval, „je tu jedna formalita, kterou musíme vyřešit. Ukažte mi prosím licence vašich lodí a pirátské dekrety, buďte tak hodní!“

Plinto se Zlatanem zůstali venku. Do taverny mohli vstoupit jen kapitáni. Z pohledu na Plinta jsem pochopil, že přijde na nějaký způsob, jak tohoto vyhazovače vymazat z barlionské historie. Plinto neodpouštěl jen tak. Že by to zmínění vlaštovičky bylo přeci jen kvůli lodi a ne kvůli mému lupiči? Že bych si něco popletl?

Taverna Tři olihně byla nacpaná k prasknutí. Na deseti čtverečních metrech se tísnilo asi čtyřicet lidí, elfů, goblinů a dalších barlionských ras. Bylo udivující, jak se všichni do místnosti vešli a vesele si povídali, pili pivo, hádali se a křičeli.

„Hele, nováčci!“ zaječel pirát, který stál nejblíž k nám a pozoroval nás opileckým pohledem. „Jsou to svobodňáci! Vykopneme je! Kdo dovolil svobodňákům vstoupit do naší taverny?“

Jako mávnutím kouzelného proutku kolem nás ustal hluk a otočilo se na nás čtyřicet párů očí nebo klapek přes oko. Ticho bylo tak drsné, že jsem prostě musel něco říct. Nenapadlo mě nic lepšího než:

„Ahoj, vagabundi! Nečekali jste, že potkáte svobodného kapitána? Jsme noví! Pamatujte si moje jméno – jsem Mahan, kapitán Vraanakush! Tahle runda je na mě, musíme zapít zakotvení ve městě!“

„Runda je na Mahana!“ ozval se tu a tam souhlasný výkřik. „Dám si taky něco! Ničím nešetřete, nevidíte přece, že je hrabě při penězích? Přípitek na kapitána Vraanakush!“

Netrvalo dlouho a osazenstvo taverny se rozhodlo, že když platíme rundy, můžeme zůstat. A že když můžeme zůstat, není nutné nám věnovat pozornost. Koho zajímá, že se hrabě stal pirátem? Vždyť je to jen jeho rozhodnutí.

„Grygz si s vámi chce promluvit,“ zazněl mi v uchu hlas. Polekal jsem se, ale kromě Evoletta a Anastarie vedle mě nikdo nestál.

„Chytejte, kapitáne,“ ozval se hlas znovu a já jsem pochopil, že přichází shora. Vzhlédl jsem a překvapeně jsem se zajíkl. Nad našimi hlavami se houpali čtyři zabijáci na levelu 400 od hlavy k patě zahalení do tmavých látek. Přes oči, které si nechávají nezakryté dokonce i nindžové, měli pásky. Ze stropu visely hlavou dolů čtyři tmavé obrysy těl, které připomínaly netopýry, a jedno z těl ukazovalo na další tři tlustá lana visící ze stropu. Zatáhl jsem za jedno z nich a cítil jsem, že pode mnou zmizela podlaha a někdo mě táhne nahoru, aniž by se zajímal, jestli se držím pevně.

Tři olihně jsou pajzl mnoha překvapení. Do přízemí má přístup kterýkoli kapitán a je plné rozjuchaným davem pirátů. V druhém patře, které se nachází téměř pod střechou a před zraky nežádoucích osob je kryté magickým štítem a falešným stropem, probíhají jednání mezi elitami pirátského světa. A to skutečnými elitami, protože Grygz (navzdory jménu úplně normální NPC) měl level 500. Prostě další císař, ačkoli tenhle vládl malinko jinému císařství – pirátskému.

„Slyšel jsem, že jste to pěkně natřeli Narlaku,“ pronesl Grygz hlubokým hlasem. Vzhledem se podobal Calranovi. Byl rozložitý, svaly mu jen hrály a trup měl pokrytý jizvami. Vládce pirátů chodil s odhalenou hrudí, jako by hlavní designérkou těchto postav byla nějaká žena s jasnou představou o tom, jak má vypadat mužské tělo.

„Ano, musím říct, že s Bezejmennou radou skutečně nejsme přátelé,“ odpověděl Evolett, jelikož bylo jasné, že vládce pirátů mluví k němu.

„Dobře,“ pronesl Grygz pomalu. „Také jsem slyšel, že jste zachránili Calrana z oprátky.“

„Ne, z vězení. Oprátku jsme ani neviděli,“ odpověděl jsem tentokrát já, protože druhou otázku pirát položil mně.

„A cestou jste vyplenili narlacký trezor,“ promluvil Grygz s důrazem na poslední slova, jako by tyto informace pro něj nebyly novinkou.

„Narlak nám dlužil za čas, který jsme strávili ve vězení, a takové bezpráví nešlo ignorovat.“

Dane, zkus mluvit vážně. Tohle nevypadá jako přátelské povídání. Chtějí na nás určitě něco ušít.

„Dlužil, to je pravda,“ ušklíbl se Grygz. Pirát si opřel tvář o opěradlo křesla a začal přemýšlet nahlas:

„Před několika měsíci k nám dorazila zpráva, že se někomu podařilo snížit svou reputaci u Narlaku až na nepřátelství. Popadla mě zvědavost a rozhodl jsem se, že se chci s těmi odpadlíky setkat. Následně mi bylo sděleno, že k první skupině se přidala ještě druhá z jiného císařství. To mě zaujalo ještě víc. Skutečně podivná náhoda. S Narlakem bojuji už hodně dlouho a čerstvá krev by mi přišla velice vhod…“

Grygz utichl, jako by si chtěl utřídit myšlenky a já pochopil, k čemu míří. Věděl jsem, že velice riskuji, a pokud je má představa špatná, půjde mi Anastaria s Evolettem po krku. Přesto jsem promluvil:

„Právě proto jsme tady. Chápu, že si s Geranikou chcete uchovat neutrální vztahy a že pro něj čas od času vyřizujete malé pochůzky. Dobře víte, tím jsem si jistý, že by Geranika Calranovi neublížil, protože by nechtěl zranit vašeho důležitého pobočníka. Možná ho prostě chtěl trochu vystrašit, aby se držel od Narlaku dál. Pokud však šíleného Pána stínů nezastavíme, za měsíc celá Barliona upadne do naprosté temnoty. A ne do té, která je v Kartossu, to rozhodně ne. Hrozící temnota je nepřítelem všeho živého. Používat stíny a být sám stínem jsou dvě naprosto rozdílné věci, a právě proto jsme tady. Nepřišli jsme, abychom ukojili vaši zvědavost. Mám loď a posádku, ale to nestačí. Potřebujeme další desítku lodí. Nikdo přece nepluje ke stínům sám, že? Nežádám vás, abyste jednal oficiálně za sebe. Chtěl bych si vás najmout jako normální žoldnéře a všechna odpovědnost půjde na mou hlavu.“

Po mých slovech následovala docela dlouhá chvíle ticha, když Grygz nad mým návrhem přemýšlel. Konečně se ozvala odpověď: „Geranika slíbil, že mně a mým lidem zajistí nesmrtelnost, pokud mu předám vás a váš doprovod. Můžete mi snad nabídnout něco lepšího?“

****** Myrmidoni pochází (jak jinak) z řecké mytologie a jsou to bájní bojovníci a mořeplavci. Podle řecké legendy je stvořil Zeus z kolonie mravenců, a právě proto získali jméno z řeckého označení pro mravence – myrmex.

10. kapitola

Mocnost druhé kategorie

„Já mohu něco nabídnout,“ promluvila Anastaria a Grygzův pohled se přesunul k ní. „Říká se, že máte rád jedinečné předměty. Tady je seznam. Tohle všechno může být vaše.“                

Vládce pirátů se podíval na seznam, který mu Stacey podávala, a ušklíbl se.

„Chcete mi místo nesmrtelnosti nabízet cetky? Vy, madam, musíte být stejně hloupá, jak jste krásná.“

„Jen se podívejte, než se rozhodnete,“ bránila se Stacey. „Nežádám vás, abyste souhlasil hned.“

„Souhlasil s čím?“ zeptal se překvapeně Grygz. „Právě teď přede mnou stojí tři kapitáni dvou lodí, kteří díky Calranovi získali pirátské dekrety a chtějí si mne a mé lidi najmout jako žoldnéře. Geranika mi přitom nabízí nesmrtelnost jen za to, že mu předám vás dva. S čím mám jako souhlasit? A ještě jedna věc… Víte, siréno, vaše sláva dosáhla dokonce až do Cadisu a jsem si jistý, že dokážu vyjmenovat tři předměty z vašeho seznamu, aniž bych se na něj jen podíval. Měl by tam být Roh Priolu, Razmuradjin svitek a Lireneanský stín. Všechny tyto předměty pochází z jeskyní, které jste, což odhaduju podle výrazu vaší tváře, jistě pokořila. Bezpochyby je v seznamu předmětů další vybavení, které bychom s důstojníky rádi získali, ale udělala jste chybu. Byla by hloupost vyměnit nesmrtelnost za jedinečné, ale vlastně zbytečné předměty. Abych vám však nekřivdil, podívám se na váš seznam.“ Grygz převzal list papíru od Stacey, mrknul na něj a vyprskl smíchy. „Vidím, že bych měl zvážit kariéru starožitníka!“

Šach a mat, objevila se mi v hlavě Anastariina myšlenka. Vypadá to, že informace, které jsem si o něm zjistila, nejsou správné… Sakra. Dane, musíš nás zachránit.

Zachránit? Co je s tím seznamem? Co jsi mu nabídla?

Věci, které mi táta věnoval z jeskyní. Ukážu ti je později. Mám je v bance. Nabídla jsem mu tři legendární a tři jedinečné předměty.

„Věřím, že Anastaria vzala naši rozmluvu za špatný konec.“ Rozhodl jsem se, že si se Stacey promluvím později, a přetáhl jsem pirátovu pozornost zpět na sebe. „Geranika nabízí nesmrtelnost a je skoro nemožné nabídnout něco cennějšího. Ovšem jen skoro. Grygzi, jistě chápete, co pro Pána stínů znamenají jeho slova o nesmrtelnosti. Změní vás ve stíny a až do konce času budete poskakovat podle toho, jak bude pískat. Nebudete mít svobodu ani svobodnou vůli. Nebude pro vás existovat nic jiného než Geranikovy rozkazy. Pokud vám to vyhovuje, pak nechápu, proč tu Geranika ještě není a proč náš hovor pokračuje. Ještě tu však stojíme, a proto bych vám chtěl nabídnout něco jiného, co se nesmrtelnosti velmi podobá. Nabízím vám památku. Památku na hrdinu, která bude žít po mnoho staletí.“

„Památku?“ zopakoval Grygz pobaveně. „Ale na mě se už navždy bude vzpomínat jako na vládce té největší pirátské flotily!“

„A pak se jednoho dne objeví váš nástupce, který bude velet daleko větší flotile… Ne! Já vám nabízím vstup do dějin jakožto přemožitel delfínolihně!“

„Cože?“ ztuhl Grygz.

Cože? zazněl současně Anastariin hlas v mé hlavě.

„Nabízím vám pomoc při zabití delfínolihně. I kdyby vás Geranika přece jen učinil nesmrtelným a nechal vás ve vašem těle, mořská potvora, jako je delfínoliheň, vám nedopřeje klidu. O to víc, pokud byste byl nesmrtelným. Prostě by jen zničila vaši loď a vy byste do konce věků chodil po mořském dně nebo v žaludku té bestie vzpomínal na staré dobré dny, aniž by vás někdy strávila. To by tedy byla nesmrtelnost… Připadá vám koupání se v žaludeční kyselině po tisíce let jako legrace?“

Úkol Bratrstvo pirátů, část první: Seznámení splněn.

Odměna: +1 000 reputace u pirátů jižních moří a Grygzova loď pro lov delfínolihně.

Dostupný úkol: Bratrstvo pirátů, část druhá: Když to fouká.

„Hmm…“ zaslechl jsem za sebou Evoletta, když se mu před očima objevila zpráva o dalším úkolu. Odměna a trest byly opět různorodé a k úkolu se vázala omezení klanů. Aspoň jsme však někam mířili. Zbývalo jen chytit delfínoliheň a piráti se přidají na naši stranu.

Teď je to na tobě, Stacey. Chci se o té bestii dozvědět úplně všechno. Není možné, aby o ní neexistovaly žádné informace.

„Taková slova nikdo nepronáší nadarmo, svobodní občané,“ pronesl zamyšleně Grygz, který svou úlohu hrál na jedničku. „Na zabití stvůry máte tři dny. Ze své vlastní flotily vám půjčím deset lodí a popluji s vámi. Kdokoli bude chtít, může se k našemu lovu přidat, a pokud uspějeme, můžeme se domluvit na tažení proti Armardu. Dřív však ne. Odpočet začne pozítří. Tímto zvu vás a vaši ženu zítra na jednání. Oznámím tam, co jste mi řekl. Teď jděte, musím přemýšlet!“

„Chyťte se lana,“ zazněl hlas nade mnou, ale já už jsem byl na tenhle způsob přepravy připravený. Rozhodně to bylo lepší, než skončit v kleci před Geranikou. Docela by mě zajímalo, jestli by si pro nás přišel sám, nebo jestli by to zasahovalo do našich hráčských práv o volném pohybu. Možná se práva k tomuto scénáři nevztahují. Sakra! Nad čím to přemýšlím? Vždyť mám před sebou lov!

„V tom případě se vracím zpátky k tréninku,“ oznámil nám Plinto, když jsem mu pověděl, na čem jsme se dohodli. „Rybku chytnete hravě i beze mě. Co ty, Stacey?“

„Díky, ale ne. Nashlazar počká! Už jen to jméno – delfínoliheň. Chci tu potvoru na vlastní oči vidět, a jak znám Mahana, určitě ji potkáme.“

„Vsadíme se?“ zavtipkoval Plinto. „Aspoň se dovíme, kdo z nás zná šéfa líp.“

„Cože?“ vyhrkla Anastaria. „Sázka?“

„Měl bych na chvíli odejít?“ pousmál jsem se, ale nikdo mi nevěnoval pozornost.

„Sepíšeme to!“ napadlo Plinta. „A necháme zápisy uschované u třetí strany. Klidně to může být Mahan. Nikdo z nás dvou neuvidí, jak hádá ten druhý. Budou za nás mluvit výsledky.“

„Co vsázíš?“ zeptala se Anastaria. Nikdy jsem si nemyslel, že by měla tak blízký vztah ke gamblerství. Mohla mi připadat neotřesitelná, ale ve společnosti Plinta se má železná lady měnila v monstrum, které mou Stacey nepřipomínalo.

„Já?“ Plinto se na chvíli zamyslel a pak promluvil: „Svoji vlaštovičku.“

„COŽE?“

Kromě Stacey a mě vyhrkl totožné slovo i Evolett se Zlatanem.

„Vlaštovičku,“ pokrčil Plinto rameny. „Měl jsem dost času studovat našeho nebojácného vládce klanu, a proto přesně vím, co provede. Za dva dny se dovíme, jestli jsem měl pravdu.“

„Pokud sázku prohraju, dám ti Kalrinianskou slzu,“ pronesla Anastaria krypticky. Podle ohromeného výrazu Evoletta a Zlatana oba dobře věděli, o čem mluví.

„Aktivovanou?“ zajímal se Plinto.

„Samozřejmě, že ne. Jak zjistíme, kdo byl přesnější?“

„Podepíšeme dohodu o sázce a zavoláme si imitátora. Ten rozhodne, kdo z nás dvou byl blíž pravdě.“

„Lidi, to jste se úplně zbláznili?“ vykřikl jsem. Celá situace mě přestávala bavit. Je fajn, když si na vás chce vaše okolí vsadit, ale jen pokud je to z legrace. Anastaria a Plinto už zacházeli příliš daleko a nebylo mi to vůbec příjemné.

„Souhlasíš s mými podmínkami?“ zeptal se Plinto, který ignoroval moje námitky. Vypadalo to, jako by lupič už poslal Stacey dohodu.

„V plném znění!“

Stacey, nech toho!

Uvědomil jsem si, že mě nikdo neposlouchá, a proto jsem se uchýlil k jinému „kanálu“.

Dane, to je v pohodě. Už je na čase, aby toho všeználka někdo potrestal. Za dva dny ti pošlu všechno, co o delfínolihni zjistím! Nekaz mi šanci dát Plintovi lekci!“

Stacey!

Je to uzavřené! Promiň, Dane, ale tahle hádka má dlouhou historii. Šance vyhrát Plintova fénixe se objevuje jednou za život. O sázku se nestarej a soustřeď se na hru.

Naprosto ohromeně jsem sledoval, jak Anastaria na kus papíru píše, jak si podle ní s delfínolihní poradím. Poprvé od naší virtuální svatby jednala Stacey proti mně a upřednostnila své osobní tužby před tím, co je nejvhodnější pro nás oba. Možná to už udělala dřív, ale nikdy ne tak očividně… Ani nevím, jak se zachovat, ale je to nepříjemný pocit.

„Tady máš, šéfe,“ řekl Plinto, čímž mé vědomí vrátil do hry a podal mi dva složené papíry. „Hlídej ty dva papíry pořádně, jako by to byly tvoje rodné listy. A nedívej se na ně. Mohli jsme použít jiného hráče, poštovní schránku, banku nebo jednoduchou dohodu, ale je zajímavější, když tě do toho zatáhneme.“

„Jo, uvidíme, jak se dokážeš ovládat,“ usmála se Stacey, jako by mi před chvíli neukázala, kde je mé místo.

„Běžte oba k čertu,“ procedil jsem skrz zuby, sebral papíry a vložil je do batohu. Takže si na mě budou sázet a předpokládají, že se zachovám jako hodný chlapec? Tak to rozhodně ne! „Ani jeden z vás příští tři měsíce nedostane bonusy. Uvědomuju si, že je pitomost trestat hráčku, která koupila loď za svoje peníze, ale… imitátore, nahrávej má rozhodnutí. Za druhé, ani jednoho z vás nevezmu s sebou na tenhle úkol. Stacey, tvoje loď je zakotvená v přístavu. Sama se nauč, jak s ní plout. Odeber mě z jejího nastavení. Zítra na jednání s Grygzem požádám o to, aby tě vyloučil z lovu. Plinto, je mi líto, že jsem tě vyrušil při tréninku s Patriarchou, ale můžeš se k němu vrátit. Doufám, že mě Evolett přijme na palubu své lodi,“ podíval jsem se na muže, který se v posledních chvílích zachmuřil, a obdržel jsem od něj souhlasné kývnutí. Aspoň něco se daří! „Za třetí. Lidi, mám k vám velký respekt jako k hráčům, ale jako kamarádi jste se právě teď zachovali velice… no, jste prostě šílení!“

Dane, já – spustila Anastaria, ale já jsem ji telepaticky přerušil.

Stacey, tohle není legrace! Je mi naprosto jedno, co si Evolett myslí. Do řiti se Zlatanem a s tím, co si myslí on! Ale sakra, jak budu vypadat před tebou? Malá Stacey se rozhodla vsadit si na mě a ode mě se čeká, že se usměju a snesu to? Vždyť přece nemůžu nic namítat, když je v sázce její velikost!

Dane, mluvíme tu o fénixovi…

Stačilo! Svoje jsem si řekl. Hodně štěstí tobě i tvé lodi. Snaž se neutopit… Mám už málo energie.

Bylo mi jasné, že trucuju jako malé děcko, ale už hodně dlouho jsem se takhle necítil. Je dost na pytel, když se k vám takhle zachová někdo, koho… no, koho milujete! Já Anastarii miluju, sakra!

„Díky, že jste sem přišli,“ pokračoval jsem klidně a mluvil jsem spíš k Evolettovi než ke komukoli jinému. „Sejdeme se tu zítra.“

Váš dekret pirátského kapitána již není nadále platný, protože jste přišel o loď. Nyní jste pirátským novicem.

Jakmile mě Anastaria vyňala z nastavení své lodi, systém mě okamžitě degradoval až na úplné dno pirátské hierarchie. Neměl jsem žádnou reputaci a žádnou loď. K čertu se vším!

Plinto se neobtěžoval s odpovědí. Jen se ušklíbl, vykouzlil portál a vrátil se k tréninku. Evolett se Zlatanem mi diplomaticky oznámili, že se půjdou projít po městě, a nechali nás se Stacey tak samotné, jak mohou být dva lidé na ulici hemžící se lidmi.

„Dane, co to mělo být za záchvat?“ zeptala se Stacey. „Přísahám, že ses choval jako dítě. Pokud je tu někdo, kdo by měl pochopit, že Plintův fénix stojí za úsměvy a trpělivost, Tak jsi to ty!“

„Stacey, už mě štve se pořád usmívat a snášet příkoří. U pirátů se musím usmívat a snášet jejich triky. Při jednání s Plintem se musím usmívat a snášet ho. Ale když dojde na reálný život, nemůžu ani nic říct. Jsem tu prostě vězeň! Možná by to už stačilo?“

„Nepleteš si to náhodou?“ přimhouřila Anastaria oči. „Je tu hra, která má jasně daná pravidla, a pak je realita, ve které jsou ta samá pravidla velice odlišná. Ve hře se musíš usmívat a snášet příkoří, pokud chceš získat jedinečný předmět. V realitě je tvou povinností ozvat se, pokud se ti něco nelíbí, ale tady ne, Dane! V Barlioně se musíme my oba i všichni ostatní usmívat a snášet cokoli, co je v tu chvíli potřeba. Podívej se na Plinta, on dokonce za šílenosti, které dokázal, získal přezdívku Krvavý. Sám dobře víš, jak je střelený. Snažně tě prosím, nepleť si realitu s Barlionou!“

„Neplést si to? Následujících sedm let je mou realitou Barliona!“ Bohužel jsem nedokázal kontrolovat své emoce. Zajímalo mě, jestli Stacey použila Plinta jako příklad schválně. Ve jméně se toho skrývá hodně. Co když vejdu ve známost jako Mahan, slepice snášející vejce? No, má to jistý říz, to ano.

„Dane, moc tě miluju, ale zvaž prosím tě, co se stane za sedm let. Barliona přestane být tvoje realita a bude z ní zase jenom hra. Mně už je dvacet osm. Za sedm let mi bude pětatřicet. Naše zdravotnictví je na vysoké úrovni a jsem fit, ale pětatřicet… Chci mít dítě a nemám zájem na tom, aby si můj budoucí manžel od nás odskakoval do své ‚reality‘ v Barlioně. I když máš před sebou ještě dlouhou dobu, nesmíš zapomínat na to, že je to jenom hra.“

Permanentní šok je mým obvyklým stavem mysli při hovorech s Anastarií. Nejdříve si na mě vsadí, pak mi řekne, ať se jim do toho nepletu, a všechno skončí tím, že mi oznámí, že chce dítě? Co se to vlastně děje?

„Příměří?“ zavrkala Anastaria, přitiskla se k mému tělu a objala mě rukama okolo krku.

„Příměří,“ povzdechl jsem si, protože jsem neměl tušení, co dělat. Nemohl jsem zůstat naštvaný na celý svět, ale Stacey nemůžu jen tak odpustit.

„V tom případě to uděláme takhle. Odpojím se teď do reality a vrátím se zítra okolo oběda, celý den strávíme spolu a jen se setkáme se piráty. Co říkáš na mou nabídku?“

„Zkusíme to,“ souhlasil jsem znovu, protože jsem chápal, že bych se v tuhle chvíli neměl se Stacey hádat. Neměl jsem připravené žádné argumenty.

„V tom případě ahoj zítra.“ Anastaria mě políbila a přímo v mém náručí se odpojila do reality. Teď jsem si aspoň mohl na někom jiném vylít zlost. Nejdůležitější bylo, aby mě při tom neposlali zpátky do dolu.

„Drahoušku, mohl bys pomoci staré bezmocné ženě?“ Standardizovaná žádost NPC o pomoc se ke mně dostala, když jsem brouzdal městem a přemýšlel nad tím, jak se Stacey a Plintovi pomstím. Spíš Stacey, protože Plinto sázku jen navrhl. Když jsem se uklidnil, zvážil jsem skutečnost, že je Stacey dospělá a má své vlastní problémy a komplexy, proto by ode mě vůbec nebylo vhodné, abych se ji nějakým způsobem snažil zlomit a měnit ji k obrazu svému. Kvůli tomu, jaké city jsem k ní choval, jsem chtěl být konstruktivní, ale nemohl jsem jen tak přejít to, jak se ke mně chová ona. Chtěl jsem se jí aspoň nějak malinko pomstít.

„Drahoušku, mohl bys pomoci staré bezmocné ženě?“ zopakovala svá slova stařenka, tentokrát však oslovila jiného hráče. Podíval jsem se na čas. Byly právě tři hodiny odpoledne a já jsem měl před sebou zbytek dne, proto jsem se chtěl nějak zabavit. Nedokázal jsem přijít na žádnou malou pomstu, jelikož všechny mé představy končily v posteli místní taverny nebo nevěstince. Proto jsem se rozhodl raději odvést své myšlenky jiným směrem. Poslal jsem všechno k čertu a zamířil přímo ke stařence. I socializační úkoly mohou být zajímavé. To jsem věděl z vlastní zkušenosti.

„Jak vám mohu pomoci, madam?“ zeptal jsem se staré ženy, která se schovávala ve stínu jedné z kamenných budov Cadisu.

„Pirát?“ zašklebila se stará žena a úkosem se na mě podívala. „Jdi si po svých, drahoušku.“

„Takže nepotřebujete pomoc?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Od piráta rozhodně ne!“ odsekla mi ta čarodějnice, otočila se bokem a zavolala na jiného hráče.

„Vždyť skoro ani nejsem pirát!“ vyhrkl jsem, protože mě předtucha varovala, abych si tento úkol nenechal uklouznout. „Nemám svou loď. Nepatřím k pirátskému bratrstvu. Takže se ke mně nechováte fér…“

„Ty nejsi členem bratrstva?“ zeptala se stará žena, jejíž jméno znělo Tanuvern. „Jak je to možné?“

„Jsem pirátem celé dvě hodiny. Koukněte, inkoust na mém dekretu ještě ani nestihl uschnout.“ Dekret jsem vytáhl a ukázal jej stařence. Prohlédla si ho velmi pečlivě, jako by byla celník v utajení, poškrábala se na hlavě a pak mi položila otázku, která mě málem zabila:

„A co by sis přál, mladý pirátku?“

Málem jsem si ukousl jazyk, protože jsem rychle zavíral pusu, abych se staré ženy nezeptal, jestli se v něčem nespletla. Naštěstí jsem si včas všiml, že mi atraktivita u tohoto NPC vzrostla o deset procent.

„Rád bych vykonal nějaký čin, aby mě Grygz vzal na svou loď. Ale nemám tušení, jaký skutek by to měl být. Třeba byste mi mohla pomoci?“ spustil jsem opatrně a snažil se zjistit co a jak. Oproti ostatním hráčům se mi nabídla jedinečná možnost promluvit si se stařenkou a díky tomu se má hádka se Stacey odsunula do kouta mozku. Pokud existují nějací hráči piráti, jistě se nezdržují socializačními úkoly…

„Takže ty by ses chtěl stát pirátem?“ zeptala se stařenka a tím mi naznačila, že mířím správným směrem.

„Vy jste mě úplně nepochopila,“ změnil jsem přístup. „Prostě… Já miluju moře. Dalo by se říct, že po něm šílím. Vidět vlny, krásné západy slunce, navštěvovat neznámé země a nová podnebí… Piráti jsou jediní, kdo může po moři volně cestovat. Tedy jediní námořníci… Nechci se stát prodejcem nebo žoldnéřem na obchodní lodi. Ale ano, abych mohl svůj sen převést v realitu, musím se přidat k pirátům. Bez moře nemůžu žít.“

„Proč zrovna k pirátům?“ zeptala se dáma přátelštějším tónem. „Existují ještě další, kteří svobodně brázdí širá moře…“

„A kdo?“ nemohl jsem se nezeptat, ačkoli jsem pochopil, že mluví o narlacké flotile.

„Nejdřív pro mě musíš něco udělat, drahoušku,“ pokárala mě stará žena. „Otázky můžeš pokládat, až splníš úkol. Každý se všechno snaží získat bez námahy. Kdysi dávno byl svět jiný…“

Nejrůznější slogany, které se v Barlioně objevují, mluví v podstatě stále o tom samém. Milujte své bližní, starejte se o staré lidi, dělejte svět lepším místem k životu, tráva dřív bývala zelenější a obloha modřejší. Proto mi běželo hlavou, jak svět může tolerovat hráče, jako jsem já.

„A co pro vás mohu udělat?“ zeptal jsem se, když se Tanuvern nadechovala.

„Pro mě nic,“ překvapila mě stará žena. „Nedaleko odtud leží vesnice Gumovník. Nachází se přímo na pobřeží. Měl by ses tam vydat. Ptej se po Rastmanovi. Ten ti poví, co od tebe potřebuje. Pokud jeho úkol splníš, dá ti stvrzující dokument. Pak se pobavíme o svobodných námořnících. Teď bys měl jít, stojíš mi ve slunci…“

Vzhledem k tomu, že stařenka stála ve stínu budovy, vlastně mě jen slušně poslala k čertu. Dneska je vážně hrozný den. Hvězdy mi nepřejí. Přijal jsem úkol Pomoc Gumovníku, který se v mé mapě zaznačil tečkou. Málem jsem té staré čarodějnici ještě vynadal! Nedaleko odtud? Vždyť je to dvě stě kilometrů na jih! Kdybych tam měl dojet na koni nebo doletět v dračí podobě, zabralo by mi to celý den. Budu muset použít teleport. No nic, další peníze v čudu… Ale ještě než jsem zavolal Viltriovi, rozhodl jsem se oslovit někoho jiného.

„Ahoj, Fleito! Co děláš? Aha, ty se ještě zlobíš kvůli tomu vězení? Nic si z toho už nedělej. Shodou okolností tě potřebuju tady. Posílám ti pozvánku.“

Poškrábal jsem Draca na krku a zavolal svému majordomovi, abych ho požádal o teleport do hradu. Když už se musím vydat do Gumovníku, proč s sebou nevzít učednici? Naše předchozí dobrodružství skončilo velice dobře a není důvod, abychom si to nezopakovali.

„Pane, vážený pokladník mě požádal, abych připravil zprávu o toku financí za poslední dva měsíce,“ řekl Viltrius místo pozdravu, když jsem se objevil v Altamedě.

„Ukaž mi to. Mimochodem, proč ji vlastně nepřipravil on sám? Máš dostatečná oprávnění?“

„Teď už ano. Udělil mi je pan Leite. Neměl čas soustředit se na nic jiného, jelikož se s Barsinou věnuje vedení vesnic.“

„Je teď zde?“

„Ne. Vy a Barsina jste jediní členové Legend Barliony, kteří se nachází na pozemcích hradu.“

„Povězte mi, kde Barsina právě je, a pak za námi pošlete mou učednici,“ požádal jsem Viltria. Už je to dlouho, co jsem malou druidku naposledy viděl. Vlastně uběhl skoro týden. Měl bych se za ní zastavit a pozdravit ji.

„Mahane!“ přivítala mě dívka vřele, když vzhlédla od jakéhosi papírování. „Jak se máš? Poslouchej, tohle je fakt zlatý poklad!“

„Co? Kde?“

„No přece ty vesnice, o které se staráme! Přečetl sis zprávu o financích našeho klanu?“

„Ne, právě jsem přišel a zastavil jsem se za tebou, abych tě pozdravil.“

„Přečti si ji. Myslím, že tě bude hodně zajímat. Leite a jeho žena dělají zázraky!“

„Rozhodně si ji přečtu,“ ujistil jsem dívku. „A co ty? Jak se ti daří?“

„Ani se neptej. Nemůžu uvěřit, že jsem ztratila tolik času snahou o to, aby se ze mě stala žoldnéřka! Myslela jsem si, že všechny peníze vězí v úkolech a jeskyních. Já husa hloupá! Nejvíce peněz leží právě tady!“ Barsa ukázala okolo sebe. „Pronájem místa v trezoru, přesun surovin a spousta, spousta dalšího! Koukni na tu zprávu. Díky, že jsi mi dal šanci ukázat, co ve mně skutečně je. Kde je Stacey?“

„Odpojila se do reality. Kdy jsi tam byla naposledy ty?“

„Hm, už je to nějaký pátek. Možná máš pravdu. Měla bych si chvíli odpočinout. Jinak se ze mě stane zombie. Když už o nich mluvíme, jak se daří tvé učednici?“

„Docela dobře, myslím. Poslouchej, Barso, pokládala bys sama sebe za krutou ženu?“

„Cože?“

„No, víš, potřebuju vymyslet nějakou pomstu proti Anastarii.“

„Jak, pomstu? Proč by ses chtěl mstít své manželce?“

„Abych jí ukázal, že i já mám city.“

„Aha. Víš, nedokážu ti dost dobře poradit, aniž bych věděla, co se mezi vámi událo. Povíš mi to, nebo je to tajné?“

„Už ne. Chci se pomstít kvůli situaci, u které byli přítomni i další lidé. Není v tom nic, co bych ti asi neměl říkat. Přihodilo se to asi takhle…“

„Mahane, jsi si jistý, že Stacey toho fénixe opravdu potřebuje?“ zeptala se Barsina, když jsem jí dovyprávěl, k čemu došlo.

„Co tím myslíš?“

„Víš, ani vlastně nevím, jak ti to mám vysvětlit. Choval by ses někdy stejně jako ona?“

„Samozřejmě že ne. To bylo prostě…“

„A oba víme, co je Anastaria zač a co dřív dělala.“

„Myslíš to, jak pracovala pro Fénix jako analytička?“

„Proto,“ pokračovala Barsina, aniž by odpověděla na mou řečnickou otázku, „můžeme dojít k závěru, že Stacey jistě předvídala důsledky svého chování, ne?“

„No… jo, ale nějak nechápu, kam tím míříš.“

„Nech mě pokračovat. Plinto, kterého jsi měsíc neviděl ani neslyšel, zničehonic nabídne sázku o tom, jak se zachováš, a pak vsadí něco, co Anastaria ve skutečnosti nepotřebuje. Vždyť má velmi dobrého gryfa. Ona přesto sázku přijme. Neber má slova teď příliš vážně, protože nebudu Stacey šetřit, ale Mahane, jsi si jistý, že je Anastaria na naší straně?“

„No teď už vůbec nevím, co mi chceš vlastně říct.“

„Ona toho fénixe nepotřebuje, to je prostě fakt. Ale v celém Malabaru bys nenašel člověka, který neví, jak strašně moc Hellfire s Ehkillerem chtějí Plinta o toho ptáka připravit. Jsou ochotni pro jeho získání dost obětovat. Anastaria byla ve Fénixu, ale odešla od nich. Přesto souhlasila s tou sázkou kvůli předmětu, který vůbec nepotřebuje. Říkala jsem ti, že možná povím něco ošklivého, ale… Se vší úctou k ní, co když pracuje stále pro Fénix, ale pod naší vlajkou, abych tak řekla? Máš s ní dohodu?“

„Samozřejmě.“ Barsinin nápad mě úplně vykolejil. Malá druidka se nebála na problém podívat z několika možných perspektiv a začala mluvit o něčem naprosto nepřijatelném.

„V tom případě už nevím,“ pokrčila Barsina rameny. „Odpusť, poslední dobou si všude okolo představuju nepřátele, kteří se nám chtějí vetřít klanu a zjistit, co děláme. Jsem asi trochu paranoidní a hlavně unavená. Máš pravdu, potřebuju si vzít pár dní volno a být chvíli i doma mimo Barlionu. Změnit profese není tak jednoduché, jak by se mohlo zdát. Jde jen o to, že mě vždycky zajímalo, jak se Anastarii daří získávat pro nás pomoc od Fénixáků, i když už není členka jejich klanu. Kdybych byla hlavou Fénixáků, nejsem si vůbec jistá, že bych jí vždycky tak ochotně přispěchala na pomoc. No, sám můžeš vidět, že už pletu páté přes deváté, jak jsem unavená. Radši už půjdu, jo?“

Barsina si napsala pár poznámek, omluvně se na mě podívala a zmizela. Celou dobu, co se druidka připravovala k odchodu ze hry, jsem strávil pozorováním špiček vlastních nohou a snažil si utřídit myšlenky.

Barsinina slova mě zasáhla hodně hluboko.

Ne, pro všechno přece musí existovat logické vysvětlení. Ehkiller je Staceyin otec, a proto se jí vždycky snaží pomoct. Za Staceyin odchod z Fénixu mohli Hellfire a Rick… Ale ti dva přece zůstali ve Fénixu a nic se vlastně nezměnilo. Sakra! Co když se Stacey skutečně připojila k mému klanu, aby mohla být šest měsíců zástupkyní, a pak, když zjistila, že mám Karmadontův svitek, přišla s plánem B? Ne, to je nesmysl! Vždyť přece na samotného císaře přísahala, že svitek nikdy dřív neviděla. K čertu se vším! Proč jsem vůbec Barsině řekl o hádce se Stacey?

„Pane, přivedl jsem vaši žačku,“ oslovil mě Viltrius a donutil mě tím se znovu soustředit na realitu. Podíval jsem se na goblinovu skloněnou hlavu a jako blesk mě zasáhl nový nápad. Sáhl jsem po amuletu a zavolal:

„Ahoj, Clutzere! Poslouchej, potřeboval bych od tebe takovou malou věc. Mohl bych tě sem přivolat? Viltrie, teleportuj ho k nám, prosím.“

Lupič získal svou svobodu zaplacením nemalého (aspoň podle mých měřítek) dluhu vládě. A požádal mě, abych o tom nikomu neříkal, především Anastarii.

„Co tedy potřebuješ?“ objevil se za chvíli přede mnou lupič. Poslal jsem Fleitu zvyšovat si inteligenci na jedno z tréninkových míst hradu a počkal jsem, až skutečně odejde z místnosti. Pak jsem okolo nás postavil ochranný štít, ačkoli bylo nemožné, aby mě někdo v mém hradu odposlouchával.

„Mluvit budu já. Od tebe chci jen to, abys poslouchal. Nyní jsi svobodný, což znamená jedinou věc – tvůj dluh vládě čítající přes dvacet milionů je zaplacený. Sám jsi to zvládnout nemohl, takže je jasné, že ho zaplatil někdo za tebe a nejdřív tě přinutil podepsat nějakou dohodu. Řekl bych, že dohoda obsahuje i klauzuli o nevyzrazení téhle informace, která jasně říká, že svou svobodu nesmíš nikomu odhalit ať už slovem, gesty, či jiným způsobem. Ty jsi ale přišel na způsob, jak mi tu skvělou novinu sdělit, aniž bys dohodu porušil. To znamená, že to pro tebe není nedůležité. Ale dobře, zajímá mě něco jiného.

Kdo za tvou svobodu zaplatil? V hlavě se mi opakuje několik jmen a ani jedno se mi nelíbí. Na prvním místě je Korporace, která si může přát, aby mi byl poblíž někdo, kdo by mohl usměrnit mé činy, pokud bude třeba. Nedokážu si představit, proč by něco takového dělali. Jakýkoli důvod, který se mi v hlavě objeví, mi přijde při detailnějším prozkoumání směšný, ale myšlenka zůstává. Dalším kandidátem je nějaký nepřátelský klan, který zaplatil, aby zjistil tajemství našeho klanu. Uvědomuju si, že to zní ještě víc přitažené za vlasy než první možnost, a proto budu mluvit konkrétně… Fénix zaplatil za tvou svobodu, ačkoli netuším, proč by něco takového dělali. Navíc Anastaria o tvé svobodě ví. Předpokládám, že kromě herní dohody s tebou sepsali ještě další i v reálu… Ale jak neustále říkám. Nemám nejmenší tušení, proč by to někdo dělal.“

„Takže co potřebuješ?“ zeptal se Clutzer znovu, aniž by během mého proslovu pohnul byť jediným svalem. „Během tvého přemýšlení jsem se tě chtěl zeptat na jednu věc. Nedávno se objevila zpráva, že někdo vyrobil figurku císaře. Můžu se na ni podívat? Je fakt skvělé, že se ti podařilo vyrobit ji mimo pořadí!“

„Musím přijít na nějaký způsob, jak se pomstít Anastarii,“ pronesl jsem zamyšleně a odstranil ochranný štít. Měl jsem pocit, že otázkou na figurku se Clutzer snažil nějak ospravedlnit náš skrytý rozhovor, a chtěl jsem mu pomoct. Že bych se však ve svých předpokladech mýlil? Na chvíli jsem se znovu zamyslel a mezitím jsem Clutzerovi ukázal figurku Laita. „Pomůžeš mi?“

„Promiň, za chvíli začíná výprava a nemám vůbec čas. Až budu mít volnou chvíli, moc rád ti proti ní nějak pomůžu. Vymýšlet špinavé triky je snad jediná věc, co jsem se v reálu naučil. Sakra! A tys celou dobu o figurce mlčel?“ vyhrkl lupič. „Viděl jsi císařovy vlastnosti?“

„ Musíš se ptát? Rovnou ti řeknu, abys mě o figurku neprosil. Potřebuju ji.“

„Chamtivost není hezká vlastnost,“ odpověděl Clutzer filozoficky. „Ale už musím letět! Hodně štěstí se zbytkem figurek a pověz Viltriovi, aby mě teleportoval zpět. Nejsem syn milionáře, abych mohl po Malabaru skákat sem a tam za vlastní.“

Majordomus se s Clutzerem vrátil k portálu a já jsem zůstal ve svém smutku sám. Myslel jsem si, že mi aspoň nějak malinko napoví, co se vlastně děje, ale snažení přišlo vniv–

Karmadontova šachovnice!

Clutzer mi celkem otevřeně řekl, že jeho dluh zaplatila Anastaria, protože „mi proti ní velice rád pomůže“, ale kvůli nějakým figurkám nemůže! To určitě!

Uvědomil jsem si, že bloudím v myšlenkovém kruhu, který vystavěla především má hloupost, paranoia a bůh ví co dalšího. Proto jsem otevřel nastavení klanu, nechal si zobrazit dohody s členy a vybral tu Staceyinu. Skutečně jsme uzavřeli dohodu, která – a v tuto chvíli mi po zádech sjela krůpěj studeného potu – přestala platit ve chvíli, kdy Anastaria odešla z pozice zástupkyně! Standardní dohoda mezi hlavou klanu a zástupcem pozbyla platnosti, protože ze svého postu odešla. Před očima mi proběhly vzpomínky na chvíli, kdy jsem jí navrhl podepsání dohody. Vždyť komu jsem mohl věřit, pokud ne Stacey…

„Mahane, už mě nebaví rozbíjení tréninkových panáků,“ zazněl Fleitin hlas. „Pozval jsi mě sem jen kvůli tomu?“

„Cože?“ zeptal jsem se, protože mi hlavou stále běžel můj nově nabytý pohled na Barlionu.

„Říkala jsem, že by bylo hezké, kdybys tu přestal s nepřítomným pohledem sedět. Pojďme najít nějaké skutečné nepřátele,“ odpověděla dívka. „A nechci znovu skončit ve vězení, jasné?“

„Gumovník.“

„Jaký gumovník?“

„Musíme se vydat do Gumovníku,“ vysvětlil jsem podivné slovo, ale stále jsem se necítil sám sebou.

„No to jsi mi toho řekl,“ ušklíbla se Fleita. „U Gumovníku máš taky reputaci na nule nebo co?“

„Ne… ano… poslouchej, Fleito, dej mi pár hodin na přemýšlení. Vůbec se teď necítím na plnění jakýchkoli úkolů.“

„To určitě!“

„Používáš moji patentovanou hlášku.“

„Můžeme se o ni podělit. No tak, půjdeme do toho tvého Gumovníku. Měl by ses na sebe kouknout do zrcadla. I já jsem vypadala líp než teď ty, když jsem se poprvé připojila do Barliony. Uvědom si, že první minuty hraní za zombii jsou dost matoucí. Zvedáme se z hromadného hrobu a musíme se protlačit ven masou mrtvých těl, asi takhle…“ Fleita mi předvedla, jak se zombie s roztaženými pažemi a hlavou na bok dere ven z hrobu. „To by ti mělo dokázat, že právě nevypadáš vůbec dobře.“

„Možná máš pravdu,“ pronesl jsem a snažil se přijít konečně k sobě a zbavit se skličujících myšlenek. Musel jsem vyrobit ještě jednu figurku, abych dokázal otevřít hrobku, a na to bych se měl zaměřit především. Se zbytkem problémů se vypořádám potom. „Pojďme.“

„Tohle má být Gumovník?“ zeptala se skepticky Fleita, když jsme z portálu vyšli na náměstí. Vesnice byla postavena dle standardního vzoru a připomínala Beatwick. Obrovské dřevěné domy, vesničtí stařešinové, palisáda, štěkající psi, NPC spěchající za svými záležitostmi… Gumovník byl k nerozeznání od stovky jiných herních vesnic. „Kde na tyhle místa chodíš? Jsme snad na konci světa.“

„Co jste zač?“ ozval se drsný mužský hlas. Otočil jsem se jeho směrem a spatřil šlachovitého, robustního muže, který Fleitu pozoroval nepřátelským pohledem. Asi jen má přítomnost a bonusy k atraktivitě přiměly zasmušilé NPC na levelu 250, aby na zombii zatím nezaútočilo. „Co chcete?“

„Promluvit si s vámi,“ odpověděl jsem a podíval se na jeho popis: předák Rastman. „Poslala mě za vámi Tanuvern. Prý máte pro nás dva nějaký úkol.“

„Stará dáma zatím nikdy neposlala dva lidi.“ Rastmanovy oči se nedůvěřivě zúžily. „A už vůbec ne zombii s pirátem.“

„Takže před námi přišli už jiní?“ zeptal jsem se a ignoroval Fleitino překvapené vydechnutí. O tom, co se událo s piráty, jí řeknu později.

„Jistěže! Myslím, že za posledních deset let za námi přišlo dvacet lidí. Ale ani jeden z nich nevypadal jako vy dva. Myslím, že by bylo nejlepší, kdybyste si šli pěkně po svých.“

„Předejte nám lejstro, na kterém bude napsáno, že jsme splnili vše, oč jste požádal, a zmizíme jako pára nad hrncem,“ skočil jsem po příležitosti splnit úkol v rekordním čase.

„Lejstro, říkáte?“ Vrásky v Rastmanově tváři se na okamžik vyhladily. „To je nápad. Pojďte, napíšu vám to. Máte nějaký papír?“

Korporace se snažila od hráčů získat co nejvíc peněz i za takové prkotiny, jako je obyčejný papír. Byla jim dobrá jakákoli situace, na které mohli něco vydělat!

„Mahane, nemůžeme odsud jen tak odejít,“ ozvala se Fleita, která pozorovala naši konverzaci. „Je tu něco takového, že… ani pořádně nevím, jak to popsat. Mám podivnou předtuchu, která mě nabádá, abychom odsud neodcházeli.“

„Máte tedy nějaký ten papír?“ zeptal se předák a tázavě zvedl obočí. Já jsem se ale rozhodl důvěřovat své učednici. Sám jsem nic necítil, jako bych zestárl a znecitlivěl, ale pokud Fleita něco cítila, bude nejlepší se řídit její intuicí.

„Na papír pro tuto chvíli zapomeňme,“ povzdechl jsem si. „Přijde na něj řada později. Co je to za práci? Co pro vás máme udělat?“

„Takže nechcete jít jednoduchou cestou,“ zavrčel Rastman. „Ať je po vašem… Mám něco, co zaměstná vás i vašeho zombie miláčka.“

Úkol Pomoc Gumovníku splněn.

Dostupný úkol: Úklid prasečího chlívku.

„Máte zájem?“ zazubil se Rastman. „Už je to asi měsíc, co se chlívek naposled uklízel. Teď už tam odmítají létat i mouchy.“

„Dáme se do toho,“ odpověděla klidně Fleita. „Už jsme viděli horší…“

„Prasečák?“

„No… prostě budeme jako Herkules,“ pokrčila učednice rameny, když nám Rastman ukázal, kudy se máme vydat. Nechtěl jít s námi. Prý kvůli zápachu. Možná si toto NPC bylo jisté, že nás vidí naposledy, a nechtělo si zacpávat paměť zbytečnými daty.

„Hele, brácho, zrovna jsem si vzpomněl, že jsem ještě neudělal domácí úkol,“ ozval se Draco, když jsme se k velké kamenné budově přiblížili asi na tři sta metrů. Budova stála na návrší, proto bylo nemožné použít Herkulův trik a vyčistit prasečí chlívek tím, že do něj přesuneme tok řeky. Na chlívek byl opravdu smutný pohled. Byl špinavý, nehorázně páchnul, podle rozbitých okenic jsem pochopil, že si s jeho opravou už dlouho nikdo nelámal hlavu, a z jeho útrob se ozýval prasečí kvikot.

„Mahane, nejsem si jistá, že chci jít dovnitř,“ připojila se Fleita k Dracovi. „Možná bys měl ten úkol splnit sám.“

„Cože? Úkol jsi přijala ty! Vůbec nemysli na to, že bys teď zmizela! Popadni lopatu a dej se do uklízení.“

Vedle dveří visících na jednom pantu byly opřené dvě lopaty, jako by vývojáři předem věděli, že přijdeme ve dvou.

„Jak v tom ta zvířata přežívají?“ zakrákala Fleita a ze zápachu se jí krabatilo obočí. Je potřeba přičíst vývojářům ke cti, že se nijak neomezovali. Učednice mi řekla, že se jí objevilo varování ohledně zařízení pro čichové vjemy, která jsou součástí smyslových filtrů. Právě tyhle smyslové filtry nám vypli. Dívka cítila stejný zápach, který plnil nos i mně. Prasata – tedy obrovská a líná stvoření, které hra pojmenovala „prasátka“ – ležela na bocích v hlubokých loužích bahna, vypouštěla bubliny a spokojeně kvičela. Jejich okolí jim vůbec nepřišlo divné, jako by považovala za normální prožít celý svůj život takhle.

„Vypadneme odsud,“ vyštěkl jsem a z prasečího chlívku jsem skoro sprintoval ven. Nebylo možné zůstat uvnitř déle. Navíc jsem se neodvažoval myslet na to, jak musíme sami čistit ty obří hromady výkalů. Během doby, kterou bychom potřebovali na úklid jedné poloviny, by se objevila stejná hromada na druhé polovině. Přišlo mi, jako by nás někdo přinutil splnit Sisyfův úkol. Musel jsem se nad tím zamyslet…

„Ani já už tam znova nejdu!“ prohlásila Fleita rozhodně, když jsme se konečně mohli nadechnout čerstvého vzduchu. Ačkoli vzduch okolo chléva nebyl nic extra, dýchalo se nám daleko lépe než uvnitř.

„Souhlasím. Musíme přijít na jiný způsob. Všimla sis, že to místo nemá prakticky žádnou střechu?“

„Máš na mysli ty díry v ní? Jo, všimla.“

„Já taky. Když můžeme kydat hnůj lopatou, určitě to jde udělat i jinak.“

„No a co?“ zeptala se zmateně dívka, protože nechápala, kam mířím.

„No a nic!“ Zvedl jsem jeden prst, vytáhl amulet a zavolal Clutzerovi: „Ahoj! Poslouchej, co nejdřív potřebuju čtyři vodní kouzelníky, co dokážou vyčarovat déšť, aniž by ten déšť způsoboval zranění. Ano, jde mi o proud vody padající z nebe… ne, není to kvůli žádnému rande… víš, co? Přiveď ještě jednoho, ale ne, radši dva druidy. Potřebuju udržet na jednom místě přibližně sto zvířat. Posílám ti souřadnice a čekám tady.“

„Jak se vám líbí naše prasátka?“ zeptal se Rastman, který jen stěží zadržoval smích. „Vzdali jste se docela rychle. Normálně trvá svobodným občanům o něco déle, než si za mnou přijdou stěžovat.“

„Splnili jsme úkol, který jste nám zadal, vážený předáku,“ odpověděl jsem mu a nevšímal jsem si jeho povýšeného tónu. „S čím dalším vám můžeme pomoci?“

„Splnili?“ předákovo obočí se zvedlo stejěn rychle, jako jeho spodní čelist padla k zemi. „Ale jak?“

„Neodpověděl jste mi na otázku. S čím dalším bychom mohli pomoci vaší vesnici?“

Myslel jsem si, že by nebylo dobré místním povídat, že jsme jejich slaninu málem utopili v moři hnusu. Clutzerovi kouzelníci spustili takový liják, že se prasata, která jsme drželi na místech, zmohla jen na kvičení a stížnosti na nefér život. Dokonce jsme jedno z nich museli resuscitovat, když voda opadla. Tomu hloupému praseti se podařilo nalokat se. Výsledek byl ale uspokojivý. Prasečí chlív zářil čistotou a zvířatům se vrátila jejich obvyklá barva – růžová. Růžová prasata… Co by mohlo být hroznějšího?

„Pošlu někoho, aby si to ověřil,“ zamumlal předák, který nám pořád nevěřil. „Ale… možná… no ano! Měl bych pro vás ještě jednu prácičku, svobodní občané! Je tu takový problém. Každý měsíc se vynoří z moře stvůra, která se snaží naši vesnici zničit. Naštěstí jsme chráněni kouzelnými majáky rozestavěnými po pobřeží. Jeden takový maják je přímo v naší vesnici. Musíme je jen nabít a vesnice bude v bezpečí. Kromě toho našeho se po pobřeží nachází dalších dvaadvacet majáků a nám se nikdy nepodařilo nabít včas všechny. Ke třem z nich je velmi složitý přístup a maják září jen dvacet čtyři hodin.

Navíc máme jenom dva krystaly, kterými je můžeme nabít, proto si musíte pospíšit. Přijmete tento úkol? Bestie by měla připlout zítra ráno. Můžu vám na tom našem majáku předvést, jak ho aktivovat, a pak vám aktivační krystaly předám. Pokud se vám podaří včas aktivovat všechny majáky – na každé straně vesnice je jich jedenáct a jejich polohu vám zaznačím do mapy – napíšu vám vzkaz pro Tanuvern. V případě, že to nestihnete, budete se muset vrátit za měsíc a zkusit to znovu. Vážně mě zajímá, proč tady ty majáky vlastně stojí.“

Dostupný úkol: Aktivujte pobřežní ochranu.

„Uděláme to!“ odpověděl jsem místo Fleity. K majákům bychom se měli dostat bez problémů. Draca a Fleitu pošlu jedním směrem a druhým se rozletím ve své dračí podobě sám. Pokud se neobjeví nějaký problém s aktivací, měli bychom úkol sfouknout jako svíčku.

„Musím vás však varovat, nemůžete tam doletět!“ oznámil nám Rastman. „Gryfové z nějakého důvodu odmítají letět nad pobřežím. K majákům musíte dojít po zemi.“

„To ještě uvidíme,“ odpověděl jsem, protože jsem dobře věděl, že Dracovi nečinilo létání po vesnici žádné potíže. Když může létat on, proč bych nemohl já? Vždyť jsem taky okřídlený ještěr, ne?

„Maják čtyři aktivovaný, míříme k dalšímu!“ oznámila mi přes amulet Fleita. „Jak to jde tobě?“

„Jsem asi sto metrů od šestého. Asi drhnete křídly o zem!“ zasmál jsem se. Aktivační proces nepředstavoval žádný problém. Jakmile jsem přidržel krystal u speciálního zařízení, objevila se jiskra a zpráva mi oznámila, že byl maják v pořádku aktivován. Práci majáků zastávaly tři metry vysoké tyče vyrobené z jakéhosi podivného kovu a jejich popis byl skrytý. Přesto je vývojáři umístili na tak podivná místa, že se tam člověk bez možnosti létat neměl šanci dostat včas. Jeden stál v hlubokém kaňonu a všude okolo něj se tyčily strmé skály, další na vysoké hoře, třetí na ostrově ležícím několik set metrů od pobřeží… Ani k jednomu majáku neexistovala jednoduchá přístupová cesta. Jako by tento úkol vyžadoval dvaadvacet sehraných hráčů a každý z nich by měl za cíl jeden maják. Kromě toho by na splnění byli potřeba tři kouzelníci s nekonečnou zásobou many, kteří by na určená místa teleportovali hráče s krystalem.

Aktivovali jste pobřežní ochranu proti stvůře z hlubin. Pobřeží bude proti stvůře chráněno dalších šest měsíců.

To má být jako všechno? Žádné zprávy o tom, co bychom mohli z monstra získat, pokud by se nám ho podařilo zabít? Jednoduchá zpráva, že v těchto místech nebude schopné útočit na vesnici? A jak vlastně může vesnici ublížit stvůra z hlubin?

„Vidíte tamten kopec?“ ukázal Rastman do dálky, když jsem mu položil tu samou otázku. Při návratu do vesnice jsme byli s Fleitou přivítaní oslavujícími vesničany. Nikdy jsem netušil, že tak daleko od města může žít tolik lidí. Celé náměstí bylo plné místních, kteří oslavovali zažehnání nebezpečí na celý půlrok. Jakmile jsme dosedli na zem, předák nám označil oba úkoly za splněné a naše atraktivita se u něj vyšplhala na 38 bodů. „Kdysi dávno tam stála naše farma, ale objevila se stvůra z hlubin a zničila ji. Sežrala nám tehdy všechna naše prasata. Od té doby nestavíme farmy poblíž moře.“

„Jak vypadala?“ zajímala se Fleita. „Nikdy jsem neslyšela o potvoře z hlubin, která by se vydrápala na pevninu.“

„Ani vlastně nevím… Schovávali jsme se ve sklepech. Vesnice je chráněná, ale já jsem přece jenom vykoukl. Mělo to tělo protáhlé jako obrovská velryba a kromě toho i dlouhá chapadla podobná těm u chobotnic. Nic víc nevím… Zítra ráno se můžete přijít podívat sami. Nejdříve se to snaží zaútočit na vesnici přímo, ale jakmile narazí na kouzelnou bariéru, obrátí svou pozornost na okolí. Tady máte to vaše lejstro pro Tanuvern. Pro naši vesnici jste udělali velmi dobrý skutek.“

„Co za monstrum to jako má být? Chobotnice a velryba v jednom?“ zeptala se Fleita překvapeně. „Existuje to vůbec?“

„Vypadá to, že ano. Pojďme do Cadisu, dokončíme úkol. Pak se sem vrátíme. Docela rád bych se na to hlubinné monstrum podíval zblízka.“

Když jsem stařence podal Rastmanův vzkaz s jeho slovy díků a popisem, co jsme v Gumovníku dokázali, strávila asi pět minut tím, že vzkaz otáčela ze strany na stranu, pečlivě ho pročítala a dokonce do něj kousla, jako by měl být napsaný na zlatém papíře. Jelikož však oči tohoto NPC byly celou dobu zastřené, pochopil jsem, že si aktualizovala svá data, protože imitátor očividně nepředpokládal, že bychom mohli uspět.

„Ani nevím, co na to říct,“ promluvila k nám Tanuvern, když se jí konečně vrátil zrak. „Vzpomínám si, že jsem vám ten úkol dávala, ale zombie tu tehdy nebyla.“

„To je má učednice, madam,“ zastal jsem se okamžitě Fleity. „Byl jsem pověřen důležitým úkolem, abych ji nasměroval na cestu šamana, a není v mé moci protivit se rozhodnutí nejvyšších elementálů. Od té doby mě doprovází všude, kam jdu, a plní zároveň se mnou úkoly. Takový je osud všech učedníků.“

„Vždyť přece vidím, že je tvou učednicí,“ zamumlala stařena, „jinak bych se o ní ani nezmínila. Dobrá, nechme to být. Přijímám váš vzkaz. Připomeňte mi, co jste chtěli vědět?“

„Chystala jste se mi říct, kdo kromě pirátů může svobodně brázdit vlny moře. Bez moře nemůžu žít, víte.“

„To je ono! No, na sever od našeho kontinentu leží město Radring. Vládce tohoto města a jeho okolí je král… hmm… zapomněla jsem, jak se jmenuje, ale o to nejde. Důležité je, že vládne svému království za pomoci Mořských vlků. To jsou lidé, kteří loví piráty. Pokud tě moře tak šíleně láká, ale nechceš být pirát, zeptej se kteréhokoli strážného v Radringu, splň úkol, který ti dá, pak přijde trénink a po jeho dokončení se staneš Mořským vlkem!“

„Radring?“ zeptal jsem se a pozoroval Fleitin zmatený výraz. Myslel jsem si, že mi dá nějakou nápovědu, jak se vypořádat s delfínolihní, ale stařenka rozehrála jakousi hru s neznámým městem. „Nikdy jsem o tom místě neslyšel.“

„Nekřič tak!“ zašeptala stařenka a rozhlédla se okolo jako nějaký špion na misi. „Radring a Cadis nemají mezi sebou moc dobré vztahy. Přesněji řečeno spolu válčí. Strávila jsem třicet let službou pod vlajkou toho mocného království, ale teď mám za úkol hledat lidi, jako jsi ty, tedy ty, které vábí moře, ale nechtějí nebo nemohou se přidat k pirátům. Do své domoviny jsem poslala už asi tři tisíce svobodných občanů. Teď nastala tvá chvíle. Půjdeš tam?“

Dostupný úkol: Námořníkovo učení.

Typ úkolu: vzácný.

…

„Mahane, přijmi ho! Co na to říkáš?“ ozvala se Fleita, které se objevila ta stejná zpráva.

„Proč jste nás tedy poslala do Gumovníku?“ zeptal jsem se staré ženy, protože jsem necítil, že bych měl úkol okamžitě přijmout. Tři tisíce svobodných námořníků, kterým ukázala cestu do Radringu, tam už jistě odkryly všechny tajné úkoly. Avšak žádný svobodný občan našeho kontinentu se přede mnou nestal pirátem.

„Kam jinam jsem tě měla poslat?“ zeptala se stařenka překvapeně. „Všechny okolní vesnice se spolčily s piráty. Dodávají jim suroviny a úkoly jsou tam pořád stejné – chyť rybu, zasaď strom, ať máš dřevo na loď, a ukradni ovci, abys neumřel hlady. Gumovník je jedno z mála míst, které piráti dosud neobsadili. Asi kvůli tomu jejich hlubinnému monstru nebo čemu. Mohla jsem tě poslat do Gumovníku nebo do Gorlova, Temných stromů či do Wellbecksteinu.

Přiznávám se, že hráče do Gumovníku moc často neposílám, protože leží trochu z ruky, ale… Proč bych měla piráta poslat do jeho oblíbené vesnice? Zvlášť když sis k sobě dokázal najít zombii. Myslela jsem si, že jsi agentem pirátů, který mě chtěl polapit, a Rastman měl k dispozici úkol na uklizení prasečího chlívku, který se ještě nikomu nepodařil dokončit. Měla jsem v úmyslu se tě prostě zbavit… Byla to chyba. Jsi chlap, na kterého se dá spolehnout. Jeden z nás… Půjdeš do Radringu?“

„Jistě, podívám se tam,“ přijal jsem úkol a pomyslel si, že k jeho splnění mě nikdo nemůže nutit, a pokud to nevyjde s piráty, budu mít aspoň nějaká zadní vrátka. Škoda, že čas ubíhal tak rychle.

„Kdy půjdeme do Radringu, Mahane?“ zeptala se nedočkavě Fleita, jakmile jsme odešli od stařenky. Tanuvern sehrála svou roli kontaktní osoby a nyní se změnila na klasické NPC, které kolemjdoucím nabízí úkol. Podle jejích slov se s ní už bavily tři tisícovky hráčů. Ti se vydali na cestu s cílem podmanit si moře po boku Mořských vlků. Měl jsem snad jít v jejich stopách? Vůbec jsem se na to necítil…

„Ty už se nechceš podívat na monstrum z hlubin?“ zeptal jsem se překvapeně.

„To jo, ale…“

„Ale?“ zvedl jsem jedno obočí.

„Ale tohle je dobrodružství! Námořní boje, nekonečné horizonty, kývání paluby, odvážní námořníci a troufalí piráti,“ rozzářily se Fleitiny oči, jako by si už sama sebe představovala na palubě lodi, která pluje v ústrety nepřátelské flotile.

„Dobrodružství jsou hezká, to je fakt. Ale jsi si jako šamanka jistá, že tu za sebou nenecháváš nějakou rozdělanou práci?“

„Jako šamanka? Jak to myslíš?“

„Doporučuju ti, abys naslouchala svým pocitům, a najdeš v nich odpovědi. Pokud ti říkají, že máš jít do Radringu, protože v Cadisu tě už nic dalšího nečeká, pak je to jasné.“

„To není fér!“ vyhrkla dívka. „Nemůžeš se tak jednoduše zbavit odpovědnosti a přehodit ji na mě.“

„Teď tě nechápu.“

„Chci jít do Radringu. Fakt tam strašně moc chci… Ale chci to v hlavě. Srdce mi dává jasně najevo, že se musím vrátit do Gumovníku. Víš, když jsem říkala, že tu máme zůstat, něco jsem cítila… něco, co mě přimělo se ti postavit, ačkoli máme tu dohodu. Stejný pocit mě tehdy s tebou spojil… a teď se to děje znovu. Hlava mi říká, že mám co nejrychleji odcestovat k Mořským vlkům, ale vnitřní hlas mě nutí jít do Gumovníku. Já prostě nechápu, jak můžu něco takového cítit! Přijde mi, že se zblázním, ale pořád mi hlava říká, ať odjedeme do Radringu.“

„Neblázníš,“ usmál jsem se. „To je prostě ta cesta šamana a ty jsi po ní právě vykročila. Tvým úkolem je z ní nesejít a následovat ji co nejpřesněji. Jenom tak dokážeš splnit zasvěcovací rituál a získat svůj vlastní totem. Říkám ti to jako hráč, který šel po stejné cestě. A ještě jedna věc. Rozhodněme se teď a tady, že když ucítíš nějaké protichůdné pocity proti tomu, co právě děláme, ihned mi to povíš. Na kolenou tě prosím, aby sis nehrála se svými pocity tím, že začneš být vzteklá. Z toho nevzejde nic dobrého.“

„V tom případě se vydejme zpět do Gumovníku,“ odpověděla Fleita trochu nejistě, ačkoli já jsem byl rád i za to. „Díky! Právě jsem pochopila, proč jsi mě na tyhle úkoly bral s sebou.“

„To už jste zpátky?“ zeptal se překvapeně Rastman, když nás znovu potkal v Gumovníku. „Stařenka nechtěla přijmout mou zprávu?“

„Se zprávou je všechno v pořádku, nemusíte se bát,“ ujistil jsem předáka. Co dokáže udělat s chováním +13 bodů atraktivity! Nové možnosti jsou neocenitelné! „Chtěli jsme na vlastní oči spatřit monstrum, které trápí tyto břehy. Váš popis monstra mě skutečně zaujal. Kdy jste říkal, že se objeví?“

„Normálně připlouvá brzo ráno okolo čtvrté až páté hodiny. Snaží se asi hodinu probít kouzelnou bariérou a pak toho nechá a jde ničit všechno, kolem čeho se jí podaří obtočit chapadla.“

„Skvěle! Můžete nás nasměrovat někam, kde bychom si mohli do rána odpočinout?“

„V taverně by měly být nějaké volné pokoje. Normálně sem moc turistů nezabloudí.“

„Normálně? To znamená, že sem čas od času někdo přijde?“

„No samozřejmě! Docela nedávno, asi před dvěma měsíci, nás navštívil svobodný občas rasy koboldů. Jmenoval se Hadojed, pokud si dobře pamatuju. Odmítl všechny úkoly, které jsem mu nabídl, ale přebýval v naší vesnici po několik dní a neustále se plížil okolo kopců. Nemám nejmenší tušení, co tam objevil, ale poslední den svého pobytu jen zářil… Před ním se tu občas zastavili nějací návštěvníci.“

Rastman pokračoval ve vyjmenovávání jmen hráčů, kteří do vesnice zabrousili, ale já jsem ho skoro neposlouchal. Novina o Hadojedovi byla daleko zajímavější. Co tady ten krokodýl mohl chtít? Když jsem pozoroval, jakou rychlostí ten hráč zvyšuje levely, nedokázal jsem se zbavit zvědavosti.

„Mahane, dneska jsem strávila ve hře až moc času a zítra musím brzo vstávat. Můžu odejít?“ zeptala se Fleita trochu neohrabaně, když seděla na kraji jediné postele, která se v pokoji nacházela. Jak si Rastman správně myslel, v taverně pro nás opravdu měli místo. Jenže tahle taverna měla i jedno překvapení. Byl v ní pouze jeden pokoj pro hosty. Jeden pokoj s jednou postelí. Hráči mohli samozřejmě spát kdekoli a v jakékoli pozici si umanuli, ale z psychologického hlediska si postele uchovávaly svůj půvab. Proto jakmile Fleita vstoupila do pokoje, který nám nabídli, okamžitě zesinala. Není to jen tak spát s neznámým mužem v jednom pokoji. A spát navíc v jediné posteli byla pro sedmnáctiletou dívku už příliš děsivá představa.

„Jasně,“ usmál jsem se a naprosto chápal, jak se cítila. I přesto, že i když jsem byl volný, nemohl jsem si s ní nic začít (v Barlioně je s lidmi mladšími 21 let pohlavní styk zakázán) a ani bych nevyžadoval, aby Fleita strávila noc vedle mě. Přišlo mi, že se náš vztah učitele a učednice prohlubuje, a rozhodně jsem ho nechtěl narušit, když už jsme si začínali rozumět.

Podíval jsem se na hodiny, podle kterých bylo devět hodin večer, a nastavil jsem si budík na tři ráno. Pak jsem se svalil do postele. Zítra mě čekal perný den…

11. kapitola

Delfínoliheň

„Vzbuď se!“ zaslechl jsem Fleitin křik, když se má postel začala otřásat zprava doleva. „Vstávej! Vždyť zaspíš lov!“sdot

Otevřel jsem oči a spatřil nad sebou šamanku, jejíž bílé oči zářily temnotou jako dva světlomety.

„Vždyť nejsou ani tři!“ zamumlal jsem a zrušil budík. Do jeho zazvonění zbývalo pouhých deset minut, ale i to jsou drahocenné minuty, které jsem mohl strávit nerušeným spánkem!

„Nevrč,“ bránila se Fleita. „Přinesla jsem ti snídani.“

No vážně. Vedle postele stál malý podnos s kusem toustu, miskou ovesné kaše a džbánem nějaké tekutiny, kterou jsem ani nechtěl ochutnat. Když se člověk stravuje ve Zlaté podkově, nad jinými pokrmy jen ohrnuje nos.

„Díky,“ poděkoval jsem dívce bez ohledu na to, co mi přinesla. Metodicky jsem se do snídaně pustil a snažil se ignorovat „chuť“. Při vší úctě k místnímu kuchaři bych i já se svými 32 body ve vaření dokázal připravit chutnější snídani.

Noc v Gumovníku nás přivítala tichem a příjemným chládkem. Nikdo nikam neběžel, děti spaly a kovář ani koželuh nehyzdili oblohu kouřem vycházejícím z jejich dílen. Ticho, chlad a předák stojící vedle taverny. Jako by na nás čekal. Zajímalo by mě, proč nespí.

„Už mě nebaví pořád se schovávat,“ vysvětlil, když jsme k němu s Fleitou přišli. „Nikdy jsem nezažil, že by byly aktivovány všechny majáky. Díky tomu nám ta bestie nemůže ublížit. Aspoň se na ni podívám, když se naskytla vhodná příležitost…Odkud se na něj půjdete podívat vy? CO TO SAKRA JE? DRAK!“

Jakmile jsem se změnil do dračí podoby, změnil se i předák. Složil se na zem a začal couvat jako krab, dokud nenarazil na zeď. Nejzajímavější na tom bylo to, že Draco, který po mém boku neustále poletoval, v něm tuhle reakci nepodnítil. Když jsem se ale proměnil já a vylétl do vzduchu, abych se poohlédl po vhodném vyvýšeném místě, byl oheň na střeše…

„Proč tak řvete?“ zeptal jsem se předáka, když jsem se vrátil do lidského těla. „No tak jsem drak. To je toho. Ještě nikdy jste neviděl draka nebo co?“

„Ne, Vaše Výsosti,“ zašeptal předák a jeho tvář byla bílá jako ta Fleitina. Do této chvíle si mého titulu nevšímal, protože malabarský hrabě není hrabětem Volných plání. Nyní se mi však zdálo, jako bych předákovi konečně otevřel oči. Zde stojí skutečná pohroma. Jeho strach z draků byl přímo na genetické úrovni. Teď už začínám chápat, jak se cítil Casper.

„V tom případě si teď můžete jednoho prohlédnout. Hlavně nekřičte! Nemám rád, když někdo křičí. Draco,“ otočil jsem se na svůj totem. „Znovu vezmeš na záda Fleitu. Nevadí ti ji nést?“

„Bez problému,“ zakýval můj bratr hlavou. „Odkud se na potvoru budeme dívat?“

„Myslím, že bychom mohli –“

BUM! Celým okolím zahřměl zvuk, jaký by mohl vydat hodně velký zvon. Zvuk byl hluboký, sytý, jasný a rozvibroval všechny mé orgány nebo cokoli jiného, co herní postava skrývá.

„Už to začalo!“ zbledl předák ještě víc. Strach z bestie byl asi ještě větší než strach z draků. Přesto mu musím přičíst ke cti, že se nezačal zase plazit po zemi a couvat do zdi. „Z nějakého důvodu dnes přišla dřív.“

Nevšímal jsem si předákových slov, změnil jsem se do dračí podoby a vyletěl vstříc noční obloze Barliony. Draco s Fleitou letěli po mém boku, ale já si nevšímal ani jich. Jen sto metrů od pobřeží vládl naprostý chaos. V chomáčích mořské pěny se k pobřeží snažilo probít monstrum. Svými chapadly se sápalo po bariéře, která ji dělila od pevniny. Jakmile se nějaké chapadlo dotklo kouzelné bariéry, vytryskly jiskry a chapadlo se stáhlo zpět do moře. Nepřišlo mi, že by bariéra monstrum nějak paralyzovala, a proto jsem se rozhodl přiletět blíž a –

„Mahane!“ zakřičela Fleita. „Tohle není žádné monstrum!“

„To už vidím.“

„Když nás od bariéry dělilo pouhých dvacet metrů, nabraly obrysy bestie pevnějších tvarů a já jsem získal přístup k jejím vlastnostem. Tedy k vlastnostem té věci, nikoli monstra, se kterou jsme si měli poradit.

Menší delfínoliheň (úroveň 1).

Typ: hladinové a ponorné plavidlo. Počet členů posádky: 7. Vlastník: nikdo. Stav: divoká.

Rychlost… Výzbroj… Pancéřování… Maximální hloubka… Další vlastnosti podvodního pohybu…

No tohle!

Pohled na delfínoliheň stál skutečně za to. Dlouhé tenké tělo s plochou palubou, na které jsem jasně viděl tři řady sedadel. Nebo to byla snad páteř stvůry, která připomínala sedadla? Dlouhé končetiny jí vycházely z boků, kde se u klasických lodí nacházela vesla. Končetiny vypadaly skoro jako chapadla chobotnice, ale byly několikanásobně širší a delší. Na přídi delfínolihně se skvěla zubatá ústa a dvě červené oči, které na nás hleděly s výrazem jasného nepřátelství. Menší delfínoliheň. Vzhledem k tomu, že tahle mrcha měřila asi dvacet metrů, bylo těžké si představit, kolik metrů může měřit normální či obří delfínoliheň.

Amulet na mém krku začal vibrovat, a proto jsem se otočil, abych ho aktivoval.

„M-Mahane,“ ozval se Fleitin hlas. „Musíme ji ochočit…“

„Ji? Vždyť je to loď. To je mi teda nápad! Máš představu, jak bychom asi tak mohli začít?“

„Ne… ano… možná.“

„Fleito!“

„Musíme si ji ochočit jako koně!“

„Cože?“

„Musíme ji osedlat a snažit se na ní udržet až do chvíle, kdy přestane kopat. Tohohle nápadu se prostě nemůžu zbavit… Zatímco se ji budeš pokoušet uklidnit, vrátím se do vesnice a přinesu nějaké ryby. Spoustu ryb. Asi tak pět plných barelů. Vždyť je ještě mladá. Musíme ji nakrmit.“

„Fleito, o čem to sakra mluvíš?“ zeptal jsem se překvapeně. „Co tím myslíš, že ji musíme uklidnit? Vždyť vidíš, že má červené oči jako každá agresivní stvůra!“

„Já to vidím, ale… šamane Mahane!“ V jejím hlase zazněl ocelový podtón. „Na místa, připravit a chop se té lodi! Tvým úkolem je držet se jí, než přinesu jídlo!“

Následovala odmlka, ale pak Fleita omluvně dodala:

„Promiň, ale sám jsi říkal –“

„Ale vždyť jo, leť pro ty ryby!“ vyštěkl jsem a vyletěl výš. Přeletěl jsem bariéru a pak se rychle spustil dolů. Nesměl jsem se nechat chytit chapadlem. Přišlo mi, že jako zasvěcený šaman jsem tomuhle světu rozuměl víc, než když jsem překročil hranici 100 levelů. Vždyť i Vtrenkáchmravenci mi říkala, že začala cítit zavádějící předtuchy… Já jsem naopak necítil vůbec žádné. Jelikož si byla Fleita jistá, musel jsem jí věřit. V hlavě mi svitla myšlenka, že by mohla být připravena na svou zasvěcovací zkoušku. Jako šamance se Fleitě už dost dařilo. Vše ostatní záleželo jen na tréninku.

Paluba, pokud se dalo trupu delfínolihně říkat paluba, byla mokrá a kluzká. Rozhodně nebyla připravena pro draka, a proto jsem se musel ihned proměnit do lidské podoby a posadit se na jedno ze sedadel. Než jsem se k němu prodral, musel jsem si neustále dávat pozor na chapadla.

Vstoupil jste na palubu divoké Menší delfínolihně. Začal proces ochočování…

Přede mnou se objevil nadpis Ochočování a pod ním několik instrukcí, které po mně vyžadovaly nejrůznější úkony.

Když delfínoliheň zatočí ostře vpravo, musíte těžiště svého těla naklonit doprava, čímž loď srovnáte. Zkuste si to…

Mé hříbě (jak jsem začal delfínolihni říkat) se zničehonic otočilo doprava a odplulo od pobřeží. Zrychlení bylo tak náhlé, že mě odstředivá síla přimáčkla na levou stranu lodě a znehybnila mě.

„Kam míříš, Mahane?“ zakřičela Fleita do amuletu, když se objevila další zpráva:

Manévr řízení neúspěšný. Počet pokusů: 1 z 3. Zkuste to prosím znovu.

Když delfínoliheň zatočí ostře vpravo…

Potřeboval jsem všechny tři pokusy, abych získal dostatečnou rovnováhu a úspěšně loď srovnal. Dokázal jsem těžiště těla posunout vpravo a poté se přede mnou objevila nová zpráva:

Zatočení vpravo úspěšně zvládnuto.

Když delfínoliheň zatočí ostře vlevo…

Zdálo se, že trénink pokračuje několik hodin. Naučil jsem se, jak loď srovnat, když zatočí. Co dělat, když se ponoří (nad sedačkami se objevil ochranný štít, pod kterým jsem mohl dýchat), když vyskočí nad hladinu, jak uhnout útoku chapadla, jak zůstat klidný, když bestie zařve, a jak se udržet, když náhle zastaví. Systém poslušně opakoval nejrůznější reakce a připravoval mě na nejtěžší manévr ze všech: podvodní kotoul.

Trénink dokončen. Proces ochočení započne za 60 sekund.

„Tady máš ryby!“ zakřičela Fleita, která se mi vznášela nad hlavou. Delfínoliheň nabírala síly a její chapadla se ponořila pod hladinu. Proto mohl Draco přiletět nad nás a Fleita mi spustila barel s rybami.

„Díky!“ zakřičel jsem, ačkoli jsem netušil, na co loď potřebovala jídlo. Ale když si Fleita myslí, že se budou ryby hodit, nechám to být. Nejdůležitější bylo to, že se nepřipletla lodi do cesty, když se otáčela a letěla zpět do vesnice.

Připravte se! Ochočování započne za 3… 2… 1…

Ostrá otočka vlevo mě opět přitlačila na pravobok lodě a přede mnou se objevila zpráva:

Počet chyb: 1 z 10.

Delfínoliheň se srovnala, abych zaujal původní pozici, a okamžitě se ponořila, čímž mě shodila na záda.

Počet chyb: 2 z 10.

Rychlé zatočení vpravo… Náhlé brzdění… Vlevo… Vpravo…

Znovu jsem se vydrápal na nohy a uvědomil si, že mi na ochočení lodě zbývají jen poslední dva pokusy. Našel jsem si chvíli, abych se sám sobě pousmál. Vždyť vůbec nejednám jako šaman. Měl jsem pocit, že mě s mými schopnostmi připravili i o tu nejdůležitější věc, kteří šamani mají – předtuchu. Snažil jsem se na situace reagovat, když k nim došlo, místo toho abych je předvídal. To nebylo správně.

Počet chyb: 9 z 10.

Jakmile jsem spatřil tuto zprávu, něco mi sepnulo v hlavě. Ztratil jsem jakýkoli zájem o to, jestli uspěju nebo ne a jestli se mi podaří uklidnit nervy. Prostě jsem se jen postavil na nohy a ihned se naklonil doprava, protože jsem ucítil, že nejdříve zamíříme vpravo.

Jak může být šaman šamanem, když se nechá ovládat svou hlavou a ne pocity? Nahnout vlevo. Vždyť mi přece odebrali jen mé schopnosti, nikoli můj cit pro svět okolo. Předklon. Nikdo, kromě mě samotného, mě nemůže odklonit z cesty šamana. Zaklonit se, vyskočit a uklidnit hříbě. Kornik s Pronthem se mi to snažili vštípit, ale kvůli všem problémům, které se na mě v poslední době navalily, jsem zapomněl, kým vlastně jsem. Nahnout vpravo, uhnout chapadlu a okamžitě se nahnout doleva a uskočit před dalším chapadlem. Jsem šaman! Nahnout vlevo. A nikdo mě nedokáže přesvědčit o opaku, i kdybych ztratil úplně všechny schopnosti a síly. Předklonit se.

V hlavě mi nezůstala jediná myšlenka. Pocit naprosté relaxace byl tak překvapující a okouzlující, že jsem vůbec nevnímal jakékoli manévry a nevšímal si ani ukazatele ochočování, který se pomalu, ale jistě plnil zelenou barvou. To mě však aktuálně nezajímalo. Vlastně jsem už ani necítil, prostě jsem věděl, co hříbě následně udělá, a měl jsem čas se nejen připravit, ale i uklidnit.

Delfínoliheň ochočena. Čas odpočinku: 30 sekund.

Ukazatel ochočení se zastavil na 50 %. Systém odpočítával čas a umožnil mi na chvíli si oddechnout. Možná však jen připravoval nové a dosud nepoužité kombinace pohybů. V tu chvíli můj pohled přilákal barel s rybami, který se po celou dobu nepohnul ani o centimetr. Položil jsem obě ruce na tělo lodi, zavřel oči, následoval Anastariin příklad a nabídl lodi svačinku. Vždyť přece potřebovala odněkud nabrat sílu…

Na palubu dopadlo poblíž barelu s rybami jedno z chapadel jako kladivo. Opatrně obtočilo barel, jako by se ho chytala dětská ruka, a zvedlo jej z paluby. Za chvíli jsem zaslechl zvuk žvýkání masa spojený se zvukem praskajícího dřeva. Ukazatel ochočení se zvýšil o deset procent. Lodi moje svačinka chutnala.

„Fleito, přines mi další barel!“ podařilo se mi zakřičet do amuletu, když odpočet odpočinku skončil a spustil se další tanec. Tanec pocitů a předtuch…

„Ta toho sežere!“ vyhrkla Fleita překvapeně, když v delfínolihni zmizel třetí barel plný ryb. Druhá vlna ochočování byla asi tak stejně náročná jako ta první, a pokud bych nedokázal pokračovat v práci s předtuchou, nedopadlo by to pro mě dobře. Zvyšovala se rychlost, se kterou loď přecházela z jednoho manévru do druhého, čímž mě nutila pohybovat se daleko rychleji. Jakmile se ukazatel ochočení naplnil z 80 %, loď se unavila a já jsem jí nabídl další barel. Žádná třetí vlna se neobjevila, jako by se delfínoliheň už vyřádila a jen čekala na další porci ryb. Chapadla už neútočila a zkoumala palubu, aby zjistila, kam jsme umístili zbytek barelů.

„To je pravda,“ souhlasil jsem. Jakmile hříbě spořádalo poslední barel, objevily se před mýma očima zprávy:

Získán úspěch!

Mořský ďábel.

Stal jste se majitelem jedinečné lodi.

+20 % k rychlosti na hladině.

Získáno plavidlo: Menší delfínoliheň.

Získal jste vlastní plavidlo. Promluvte si s úředníkem, od kterého obdržíte kapitánský dekret.

Získal jste plavidlo beze jména. Pojmenujte svou loď, prosím.

+4 Spiritualita. Dohromady 89.

+5 000 reputace u všech námořních frakcí, se kterými jste se dosud setkal.

Dostupný titul: Krotitel moří.

+10 % k rychlosti delfínolihně.

Neskutečné,“ zamumlala Fleita a vkročila na palubu mé lodi. „Nikdy v životě by mě nenapadlo, že by někdo dokázal ovládat takové monstrum!“

Neodpověděl jsem a pozorně si dívku prohlížel. Chodila po palubě, obdivovala sedačky a chapadla, která se po boku lodě pohybovala jako vesla. Díky práci chapadel jsme pluli podél pobřeží, a to velkou rychlostí. Pozoroval jsem normální dívku, jakých je v Barlioně mnoho, ale uvědomoval jsem si, že naše krátká známost dospěla ke svému konci. Tuto šamanku už jsem nemohl nic víc naučit. Dnes všem včetně mě dokázala, že je schopna projít zasvěcovacím rituálem a stát se šamanem elementálů. Vůbec mě nezajímalo, že byla zkouška plánována až za několik měsíců.

„Korniku,“ zašeptal jsem do větru. Z nějakého důvodu jsem neměl nejmenších pochyb, že mě goblin uslyší. „Je připravena.“

„Jsi si jistý?“ ozval se po mém pravém boku hlas mého učitele. Ke svému překvapení jsem v jeho hlase nezaznamenal ani špetku sarkasmu.

„Ano. Naprosto. Ani na sekundu o tom nepochybuju. Je připravena.“

„V tom případě… Fleito!“ zakřičel Kornik. „Pojď k nám!“

„Korniku?“ zeptala se Fleita překvapeně. „Co tu děláš? I ty ses přišel podívat na Mahanovu novou loď?“

„Copak si myslíš, že vidím delfínoliheň poprvé? Kdysi dávno to byl jediný způsob, jak cestovat na dlouhé vzdálenosti. Teď jde o něco jiného. Sbal se, čeká tě zasvěcovací zkouška.“

„Ale vždyť k ní má dojít až za pět měsíců!“ vyhrkla dívka překvapeně.

„Tvůj učitel si myslí, že jsi připravena, takže musíš být připravena. Rozhodnutí není na tobě. Jdeme. Nejvyšší elementálové tě očekávají.“

„Ale… vážně jsem připravená, Mahane?“

Kývl jsem na ni a mlčky se usmál. Doba mého vyučování skončila. Teď je na Fleitě, aby se stala šamankou elementálů. Přišlo mi, že se v Barlioně objevila nová šamanka. A tato šamanka je na tom svou silou podobně jako Vtrenkáchmravenci a Kalatea. Fleita je neobyčejná a její růst musí nadále pokračovat. Jen je škoda, že její postup nemůžu sledovat zblízka. Musí se vydat po své vlastní cestě šamana.

„Je škoda,“ zamumlal Kornik, než zmizel, „že jsi nemohl počkat ještě pár týdnů. Vyhrál bych sázku s Pronthem. Teď mu budu muset ve Zlaté podkově koupit láhev toho nejlepšího vína. Ten ork mě štve. Vsadil bych se, že jste se proti mně spikli! Takové náhody se prostě nestávají samy od sebe!“

Fleita se na mě podívala a zmizela. Zůstal jsem se svou novou lodí sám. Objevilo se oznámení, že má učednice podstoupí zkoušku za týden. Do té doby měla ještě chvíli trénovat s Kornikem. Hořce jsem si povzdechl. Ta zlobivá holka mi bude chybět.

Nechtěl jsem nad jménem lodi zbytečně moc přemýšlet a pojmenoval ji Nautilus (doufám, že mě Jules Verne nezažaluje). V tu chvíli se přede mnou objevila klasická tabulka s nastavením lodi… i když jsem rychle zjistil, že není tak klasická, jak jsem si zprvu myslel. Chyběl zde počet stěžňů, ale byla zde záložka s rozkazy. Normální pirátské lodě byly vyzbrojeny několika příďovými harpunami a záchytnými háky. V Barlioně neexistovala námořní děla, což bylo dobře. Na co by loď potřebovala dělo, když bylo možné zaplnit palubu hordou kouzelníků, kteří zvládnou způsobit větší škody než děla? Přesto můj Nautilus oplýval mnohým nestandardním vybavením.

Předně chapadla nefungovala jen jako vesla, ale i jako záchytné háky a normální zbraně na blízko, které dokázaly zlomit loď vejpůl. Nautilus měl navíc možnost potopit se do hloubky deseti metrů, což z něj dělalo velkou hrozbu nepřátelským lodím. Sonar totiž v Barlioně neexistoval. Stačilo mi, abych nepřátelskou loď podeplul, přisál se na její trup dvaceti chapadly a bum, loď se potopila. Můžeme se zaměřit na další cíl. Teď už jsem chápal, jak delfínoliheň ničila lodě pirátů a obchodníků. Prostě se k nim přiblížila zespod, chytla trup lodi, potopila se hlouběji a táhla svou kořist s sebou. V tomhle ohledu se dalo bezpečně říct, že moje delfínoliheň a ta, kterou musíme lovit, jsou dvě odlišná stvoření. Zajímalo by mě, jestli si můžu ochočit i tu velkou.

Mé plavidlo mělo k dispozici ještě další zbraň. Plná huba zubů mi umožňovala jednoduše nabourat do cizích lodí a nestarat se o následky. Delfínoliheň neměla s narážením žádný problém. Klidně si s nepřítelem můžu pohrát, vyrazit přímo proti němu a sledovat, jestli se mi bude snažit vyhnout.

Za třetí, delfínoliheň dokázala vypouštět černou tekutinou – žíravý inkoust. Ten zraňoval vše živé, ale měl i jednu nevýhodu. Zraňoval i delfínoliheň. Díkybohu byl její účinek omezen jen několika metry. Stačilo, abych od inkoustové skvrny odplul, a její negativní účinky pominou. Navíc se skvrna za pět minut ve vodě rozpustí. Je to trochu dvojsečná zbraň, ale když už ji mám k dispozici, proč ji nevyzkoušet?

Seznámit se s ovládáním mi trvalo tak dlouho, že jsem si ani nevšiml, že slunce již vyšlo nad obzor. Přesto jsem se dokázal naučit dvě další schopnosti Nautilu. První byla ta, že majáky, které jsme s Fleitou aktivovali, na ni neměly žádný vliv. Loď se mohla vyškrábat na pevninu a pak se zase vrátit do vody. Překvapující schopnosti s nejistým využitím.

Před návratem do Cadisu jsem se rozhodl zastavit se v Gumovníku a povědět Rastmanovi, že jsem bestii chytil. Jsem si jistý, že se brzy objeví další delfínoliheň a začne vesnici terorizovat nanovo. Ale nějakou dobu k žádným útokům nedojde. Přesto jsem ani na sekundu nepředvídal překvapivou předákovu reakci.

„MONSTRUM! ZACHRAŇ SE, KDO MŮŽEŠ!“ Rastmanův divoký výkřik narušil ranní klid vesnice a přinutil mě k úsměvu. A proč ne? Bestie prošla všemi ochrannými bariérami a připlula až k molu. Prostě čirá hrůza!

„Rastmane, uklidni se! To jsem já, Mahan! Delfínoliheň od této chvíle patří mně!“

„Mahan?“ Předák, jak je asi jeho zvykem, opět ležel na zádech a chtěl se proplazit zdí. „Ten drak?“

„Přesně ten,“ odpověděl jsem s úsměvem, zadokoval u mola a vyskočil z lodě. „Od této chvíle je to monstrum mou lodí!“

„Moc hezká loď, co jiného se dá říct,“ zazněl za mými zády hluboký hlas. Otočil jsem se na patě a podobně jako vesničané s otevřenou pusou hleděl na dva metry vysokého vodního elementála, který se posadil na kraj delfínolihně a ohon se mu houpal ve vodě. Byl to ohon místního ochránce na levelu 500. „Ale musíš zaplatit clo. Bez zaplaceného cla tu nemůžeš plout, víš.“

„Clo?“ zeptal jsem se překvapeně. „Za co? Jakmile se dostanu zpátky do Malabaru, zaplatím ho…“

„To není kvůli tvé lodi,“ mávl rukou vodní elementál. „Mluvím o jiném clu. Je to něco jako mýtné, vodní mýtné. Za používání oceánu mi dlužíš pět tisíc zlatých. Tato suma se určuje podle typu tvé lodě a počtu jejích chapadel. Máš štěstí, že nemusíš platit clo v hlavním městě, vyšlo by tě to daleko dráž. No, nedokážu se udržet dlouho mimo vodu, tak proč to nezaplatíš rovnou? Bude to tak pro všechny jednodušší.“

Clo! Ti vývojáři jsou fakt banda bláznů! Opravdu se snaží vytřískat peníze z každé maličkosti! A hráči prostě jen cálují a cálují.

„Promiň, že se přidávám i já, Mahane,“ spustil Rastman, který se uklidnil a zvedl se ze země. „Dlužíš mi šest set zlatých za tři barely ryb. Kdybys rovnou odplul, neřekl bych ani slovo, ale když už ses vrátil… Mimochodem, chceš nějaké další ryby? Můžeme je přinést za minutku!“

Nezbývalo mi, než se usmát, podat předákovi váček s penězi a objednat si další čtyři barely ryb. Zjistil jsem o své lodi jednu překvapující skutečnost. Musím ji krmit. Bez pravidelného krmení usne. Loď potřebovala jeden standardní barel ryb týdně. Ve speciálně upraveném podpalubí se dalo uschovat pět barelů. Jednou za měsíc koupím pět barelů ryb a mohl jsem se přestat starat o krmení. Je důležité zmínit, že se skladovací prostory nacházely v břiše delfínolihně. Mohl jsem tam skladovat potravu a předměty. Tato část žaludku fungovala jako normální skladiště. Delfínoliheň je fakt praktická rybka. Zajímalo by mě, proč jich není víc.

Dane, kde jsi? zastihla mě asi ve dvě odpoledne Staceyina telepatická otázka. Kouknul jsem na mapu a bylo mi jasné, že se do tří hodin do Cadisu rozhodně nedostanu. Během pěti hodin jsem urazil asi 150 kilometrů. Delfínoliheň tedy plula včetně všech bonusů rychlostí asi 16 námořních uzlů. Vždyť byla teprve na první úrovni. Nemám si na co stěžovat.

Jsem na moři, zkouším svou loď, odpověděl jsem klidně, jelikož jsem nechtěl vysvětlovat vše, co se dosud událo. Ať je to raději překvapení.

Tys koupil loď? Proč? Myslela jsem, že už jsme se na všem dohodli. Anastariino podráždění bylo tak očividné, že jsem ho cítil i přes telepatické spojení.

Prostě se to tak přihodilo, Stacey.

Danieli, Danieli… Ty jsi prostě přerostlý packal! No dobrá, popluj zpět. Kdy tě mám očekávat?

Asi tak za dvě hodiny. Dřív to rozhodně nestihnu.

Počkat! Co mají znamenat ty dvě hodiny? Kde teď jsi?

Na moři. Už mi dochází energie, zavolej mi na amulet.

„Dobrá, tak to vyklop. Co se stalo?“ zeptala se Stacey o chvíli později. „Vím, že jsi neutratil deset milionů za loď. Tolik ani nemáš!“

„Nemám,“ souhlasil jsem. „Nekoupil jsem ji. Získal jsem ji.“

„Nechtěl bys mi o tom říct něco víc?“ ozvala se otázka. „On získal loď… Dostal ji pod nos.“

Ačkoli byly mé ponuré myšlenky o Anastarii stále čerstvé, nechtěl jsem se s ní zrovna teď hádat. Prostě jsem neměl dostatek informací a všechny mé předpoklady mohla během pár minut rozdrtit na prach. Navíc jsem neměl v úmyslu probírat se svými pocity o našem vztahu. Proto jsem ji přivolal k sobě. S problémy se poperu podle toho, jak se situace vyvine.

„No, to je něco,“ pronesla Anastaria pomalu, když se objevila na Nautilu a prošla si jeho palubu. Každou ze slabik si užila, jako by šlo o doušek toho nejdražšího vína. „A tím myslím opravdu něco. Dane, pověz mi, co se stalo.“

„… ale se všemi bonusy pluje rychlostí maximálně 16 uzlů,“ dospěl jsem ke konci svého povídání a vysvětlil důvod, proč jsem se opozdil. Do Cadisu nám zbývalo šedesát kilometrů. Proto Nautila čekaly ještě dvě hodiny tvrdého veslování.

„Znamená to, že budeme lovit stejný typ lodi?“ položila Stacey otázku, která jí byla velmi podobná.

„Ano, jenže nebude tak malá. Něco mi říká, že budeme lovit matku nebo možná babičku téhle lodi. A ta zvládne stáhnout jakoukoli loď ke dnu a rozdrtit ji na kousky.“

„Delfínoliheň… Přečetla jsem si o té stvůře spoustu informací, ale ukázalo se, že jsou všechny zavádějící. Například nikde se nepsalo, že jde o loď a že ji můžete obsadit. Díval ses na naše papírky?“

„Myslíš ty, na které jste napsali svoji sázku? Ne,“ řekl jsem pochmurně, jelikož Stacey zmínila téma, o kterém jsem nechtěl nyní hovořit. Bylo pro mě velice nepříjemné.

„Víš, měli bychom varovat strýce, že budeme mít pár hodin zpoždění.“ Anastaria pro jistotu rychle změnila téma. „Ať se potká s piráty sám a… Dane, měl jsi možnost Nautilus otestovat?“

„Otestovat v čem? Vždyť plujeme plnými chapadly vpřed, pokud se to tak dá říct. Rychleji nepoplujeme.“

„To nemyslím. Koukej,“ ukázala Stacey na horizont. Podíval jsem se směrem, kterým ukazovala. Všiml jsem si obrysů lodě, která mířila naším směrem. „Jsme piráti, ne? Zkusíme to?“

„Ty chceš zaútočit na loď, aniž bys znala její úroveň? Stacey, my máme první úroveň! Vždyť nás zničí a ani se nezapotí!“

„Dane, pokud něco nepůjde podle plánu, můžeme se prostě potopit a ztratit se jim. Tebe nezajímá, co Nautilus dokáže?“

„Pokud ta loď převáží hráče, pošlou mě okamžitě zpátky do dolu,“ použil jsem poslední možnost, jak se vyhnout dobrodružství, které Stacey navrhuje. Ale ona zahrála přesně na správnou strunu. Chtěl jsem vědět, co můžu od delfínolihně očekávat, než se vrhneme proti její větší sestře.

„To není problém. Prostě ze mě na chvíli udělej kapitánku. Pokud je to pirátská loď, nebudou žádné stížnosti. Pokud je to obchodní loď, získáme kořist, a jakožto siréna můžu jejich loď zvednout z mořského dna, které tu snad není hloub než kilometr. Pokud jde o někoho jiného, jako třeba nákladní loď z jiného kontinentu… Jejich chyba. Tohle jim patří za to, že proplouvají našimi vodami. Zaútočíme, kapitáne?“

„Plnými chapadly vpřed, mladší kapitánko,“ souhlasil jsem a dal jsem Anastarii pravomoc loď ovládat. „Podívej, takhle se klesá pod hladinu a tímhle zaútočíš chapadly a takhle najedeš do nepřátelské lodi…“

„Chápu,“ kývala hlavou Stacey a v očekávání bitvy si mnula ruce. Byla tak nadšená, že jsem si nemohl pomoct a nadchl jsem se i já. Co naše loďka dokáže, pokud zaútočíme zespodu?

„Míří naším směrem,“ seznala Stacey, když se vzdálenost mezi námi a naší kořistí zmenšila. Potopila se s naší lodí pod hladinu, protože nechtěla vzbudit mezi nepřáteli paniku. Nautilus se potopil jen částečně, nad hladinou zůstal vršek paluby, kterou omývaly vlny, a nebýt ochranného štítu, byl bych nyní po krk ve vodě. Kromě toho Stacey provedla něco s chapadly, která teď nepracovala jako obrovské lodní šrouby, ale pohybem spíš připomínala plovoucího psa. Nemohl jsem tomu uvěřit. Nikdy jsem si nepředstavoval, že jde provádět takové změny.

„Jdeme pod hladinu,“ pronesla Stacey a Nautilus se poprvé od chvíle, kdy se stal mou lodí, ponořil pod vlny moře. Když jsem loď testoval, nedostal jsem se ještě k tomu, abych se s ní ponořil. Abych řekl pravdu, docela jsem se toho i obával. Co kdyby se něco pokazilo? „Vidíš je?“

Pokud z paluby lodi vypadala hladina moře temná a hrozivá, z vody byla průhledná a okouzlující. Okolo naší lodi proplouvaly nejrůznější druhy mořských tvorů od těch nejmenších rybek až po gigantické rejnoky. Krása toho všeho byla natolik podmanivá, že jsem na chvíli zapomněl, proč jsme se vlastně ponořili. Kdo dokáže myslet na válku, když je obklopený takovou nádherou?

„Cíl přímo před námi!“ promluvila Anastaria, kterou naše okolí vůbec nezajímalo. Její oči se soustředily na loď plující proti nám. Podle jejích vlastností šlo o nákladní loď na dvanácté úrovni plující z města Verdax, které leží ve Stínovém císařství. Z toho důvodu na její palubě rozhodně nebudou žádní hráči.

„Hloubka tři metry. Nemohou nás vidět. Přiblížíme se… Tři sekundy do střetu. Dvě. Jedna! Spojili jsme se s ní!“

Delfínoliheň se něžně přisála ke kýlu lodě, čímž odhalila další zajímavou vlastnost – přísavky na těle. Po přisátí jsme se otočili, protože nás kořist začala vláčet a přitom zpomalovala.

„Gran’rag rarra?“ Přes trup lodi jsme slyšeli dokonce volání kapitána lodi. Musím najít nějaký způsob, jak se naučit jazyk stínů. Pokud budeme bojovat proti celému císařství, potřebujeme vědět, co se nám zajatci snaží říct. Jistě bude spousta zajatců.

„Jdeme na to?“ zeptala se Stacey a aniž by čekala na mou odpověď, zapojila chapadla. „Jdeme na to!“

„Narda’elok! Narda’elok!“ Hrůzný křik se ztratil v praskotu dřeva. K mému překvapení Nautilus s ničením nijak nespěchal. Objevil se ukazatel odolnosti lodi a velice pomalu, jako by se mu ani nechtělo, se snižoval směrem k nule. Chapadla delfínolihně bušila bez přestávky do trupu, ale výsledek zůstal daleko za očekáváním. Myslel jsem si, že prostě jen podeplujeme nepřátelskou loď, jedenkrát ji udeříme a bude hotovo. Herní mechaniky však byly o dost striktnější. Pokud chceme loď potopit, musíme nejdřív snížit odolnost jejího trupu až na nulu. A teď se ke všemu začal trup ještě opravovat!

„Opravují loď zevnitř,“ vyhrkla Stacey informaci, která snad musela být jasná úplně všem. „Aspoň nám nedokážou nijak ublížit, protože jsme –“

Vaše loď byla poničena. Dvě chapadla zmražena. Procento poškození…

„Utíkáme!“ nařídil jsem a převzal ovládání od Anastarie. Kouzelníci, kteří naši vyhlídnutou kořist bránili, rozhodně nespali. Navíc se bestie nikterak nebáli a neplýtvali manou nazdařbůh. Díky tomu se odolnost mé lodi snížila o 10 %.

„Hloubka sedm metrů… osm… deset. Jsme na limitu!“ Stacey mi pomáhala s daty a já jsem se věnoval řízení. Kouzelníci na nás shora pouštěli velké kvádry ledu, kterým jsem se snažil vyhýbat. Kromě poškození, které led delfínolihni způsoboval, navíc ještě naši loď zmrazil a přinutil ji klesnout hlouběji. Pro loď na 1. levelu, jakou je Nautilus, může být plavba příliš hluboko osudná. Tlak vody ji dokáže zničit.

„Možná se pletu, ale zdá se mi, že nás honí,“ poukázala Anastaria na kurz nákladní lodi. Loď totiž změnila svůj původní kurz a následovala nás, jako by desetimetrová hloubka pro ně nic neznamenala. Abych se ujistil, změnil jsem několikrát náš kurz a pozoroval, jak naši pronásledovatelé pokaždé zatáčí za námi.

„Hele, taky jsme se opravili,“ ozvala se překvapeně a ihned vysvětlila, co se stalo: „Stálo nás to dva barely ryb. Zbylo nám jen… Pozor!“

Dívčin výkřik přišel zároveň s mou ostrou změnou kurzu vpravo, což jsem musel provést, abych se vyhnul obřímu ledovci. Nejen že nás vidí, oni nás chtějí i zničit!

„Kdy jim dojde mana?“ zamumlal jsem, když voda nad námi potemněla a na střed delfínolihně se snesl velký kvádr ledu. Hlava se mi začala třást, vidění ztmavlo, ale ještě před ztrátou vědomí jsem spatřil dvě zprávy:

Nautilus byl zničen. Vaše plavidlo nemůže být nahrazeno, protože nebylo pojištěné.

Přišel jste o svou loď (Nautilus).

Temnota…

„… vytáhni ho…“

„… ty jdi, já si s ním poradím…“

„… vytáhni nás ven! Rychle…“

Útržky výkřiků prolomily temnotu kolem, ale nedokázal jsem posbírat síly, abych se na ně soustředil. Přišel jsem o Nautilus. Drobnosti jako smrt mě vůbec nezajímaly, ačkoli mi bylo líto, že by Draco ztratil deset levelů.

„Kde se vám to stalo?“ zazněl vedle mě Ehkillerův hlas, který mě vytrhl z docela příjemné temnoty neexistence zpátky do hry. Přes zavřená víčka jsem viděl nejrůznější účinky záporných bonusů, které mou postavu sužovaly. V dlouhém seznamu nechybělo ani Ochromení, které mělo trvat ještě dalších třicet minut a kvůli kterému se svět okolo mě točil jako rotor helikoptéry.

„Na moři. Mahan získal loď na první úrovni. Zkusili jsme zaútočit na loď 12. úrovně a tohle se stalo. Shodili na nás ledovec. Mahanův totem a já jsme se mu dokázali vyhnout, ale on… Ještě že nás nerozdrtil.“

„Zrušíš mu už konečně ty záporné bonusy, nebo tu bude půl hodiny ležet jako hadrová panenka?“

„A jak mu je asi mám zrušit? Vždyť jsem přišla o paladinské schopnosti, vzpomínáš? Ale jsem ráda, že jsi tady. Pověz mi, jak pokračuje to, o co jsem tě žádala?“

„Teď už jsem vážně viděl všechno! Vlastní dcera se se mnou radši potká ve hře, než aby mě navštívila v realitě. Kam ten svět spěje?“

„Tati!“

„Dobře, dobře. Pokračuje to bez problému. Tenhle týden bychom měli obdržet rozhodnutí. Sama dobře víš, jak se byrokracie táhne. Kdy to povíš Mahanovi? Na jeho místě bych se na to už dávno zeptal…“

V tuto chvíli se světlo rozloučilo a za zvuků melancholické hudby se na mě snesla temnota. Zajímalo by mě, na co jsem se měl Anastarie už dávno zeptat…

„Probuď se, Mahane.“ Vědomí jsem nabyl okamžitě. Záporné bonusy po sobě nenechávaly kocovinu. Bublina zrušila vše, co systém považoval za záporný bonus. „Už je ti líp?“

„Kde…? Co je s lodí?“ Nechtěl jsem dát najevo, že jsem náhodou zaslechl Staceyinu konverzaci s jejím otcem. Co když to byly jen výplody mé horečnaté představivosti?

„Jsme v Altamedě. Tvoje loď je zničená. Před pěti minutami volal Evolett. Grygz je prý hrozně naštvaný, že jsme se neukázali na jednání kapitánů. Hlavně proto, že nás osobně pozval. Dane, prosím, promiň mi to. Nikdy jsem si nemyslela, že by to mohlo skončit takhle. Chceš, abych ti pomohla chytit další delfínoliheň? Jsem si jistá, že jich v mořích Barliony žije pěkná řádka… Dane, posloucháš mě?“

„Dej mi chvilku.“

„To určitě… Mimochodem, to je fakt užitečná hláška. Kdes na ni přišel? No, už na to prosím tě nemysli. Ztráta Nautila je moje chyba a vynahradím ti to. Ode dneška je Vraanakush tvoje. Všechny dokumenty vyplním, jakmile se vrátíme do Cadisu.“

„Co s tím má co dělat tvoje loď? To byla delfínoliheň!“

„Já tě chápu. Ještě jednou se omlouvám. Přecenila jsem její síly. A uvědom si, že nezmiňuji, že jsi s útokem sám souhlasil. Byl to můj nápad a já za něj přijímám plnou zodpovědnost. Vstávej, musíme do Cadisu.“

„Nikam dneska nejdu,“ přerušil jsem ji. „Nechce se mi kamkoli jít, když už jsme stejně prošvihli jednání s piráty. Nemáš nejmenší představu, co všechno jsem pro získání té lodi musel udělat! Málem jsme už byli v Cadisu! Kdyby piráti delfínoliheň viděli, určitě bych dostal další úkoly!“

„Myslíš si, že to nevím, Dane?“ bránila se Stacey. „Vina padá na mě, ale už se stalo. Podívejme se na to z té pozitivnější stránky. Teď už víme, jak delfínoliheň zabít.“

„Víme?“ Sarkasmus jsem si v této chvíli nedokázal odpustit. „Nautilus byla malá delfínoliheň. Lovit chceme skutečnou, dospělou a obrovskou bestii. Stáhne naši loď ke dnu, aniž by si všimla, jaký má level.“

„Právě proto se chci hned teď vydat do Cadisu. Mám nápad a je mi jedno, že to jde proti tomu, co jsem napsala na papír v té sázce. No, Plinto konečně získá Slzu…“

„Co tě napadlo?“ Nemohl jsem si pomoci, protože mě popadla zvědavost. Úkol na lov bestie nikam nezmizel a stále bylo potřeba zachránit Renoxe. Plakat nad ztrátou lodi můžu později.

„Víme, jakým způsobem delfínoliheň útočí. Připlave k lodi zespoda a snaží se loď stáhnout ke dnu. Ale co kdybychom udělali tohle…“

Poslouchal jsem Staceyino vysvětlování a její troufalost mě překvapila. Z naší bitvy s nákladní lodí stínů získala neskutečné množství informací. Dokonce vytáhla i video, na kterém poukázala na osvětlené okno na trupu lodi, kterým nás pozorovali pod vodou a sledovali náš pohyb. Pokud by se nám nějakým způsobem podařilo to okýnko zakrýt, byla by delfínoliheň stále mezi živými. Ale dobrá, Anastaria má pravdu. Proč plakat nad rozlitým mlékem? Pokud se mi však podaří ochočit další delfínoliheň, bude mít Stacey na její palubu zákaz vstupu.

„Vy jste šílená!“ vykřikl Grygz, když mu Anastaria sdělila náš nápad. „Moře něco takového nepřijme! Rozbijeme se o první skaliska, která se nám připletou do cesty.“

„To se moudrost nejmocnějšího piráta skutečně opírá jen o tradice?“ zeptala se Stacey překvapeně. „Chápete, že jde o naši jedinou šanci, jak bestii chytit?“

„Musí existovat ještě jiná cesta!“

„Ale neexistuje. Delfínoliheň dokáže jakoukoli loď stáhnout ke dnu, jako želva stáhne ukousnutý leknín. Pokud k sobě lodě nesvážeme, piráti budou v této části oceánu navždy mocností druhé kategorie. Jestli vám to takto vyhovuje…“

„Nikdy jsme nebyli mocností druhé kategorie!“ zařičel naštvaně Grygz. „Pokud máme při lovu stvůry porušit tradice – uděláme to. Všichni kováři a lodníci Cadisu jsou vám k dispozici! Dělejte, co musíte. Zítra vyplujeme a já osobně popluju na té monstrozitě, kterou vyrobíte! Lodě vybrané k lovu bestie jsou zakotvené u druhého přístavu.“

Anastariin nápad byl jednoduchý jako sečíst dva a dva. Delfínoliheň táhla lodě ke dnu jako lekníny. To bylo dáno. Dokázala s trochou námahy jistě stáhnout i dvě lodě najednou. Ale i pro bestii její velikosti by bylo extrémně náročné stáhnout tři lodě. Pokud bychom tedy k sobě svázali čtyři lodě, abychom si zajistili vítězství, žádná delfínoliheň je na dno nestáhne. Stvůra by se musela připojit k trupu každé z lodí zvlášť a chapadly ho prorazit. A přesně v tu chvíli jí přichystáme ledové překvapení…

Nejsložitějším krokem Staceyina nápadu bylo spojit lodě. Musely být spojeny tak pevně, aby případné tažení jedné z nich do hlubin s sebou bralo i všechny ostatní. Potřebovali jsme kováře a mnoho kilometrů tlustého řetězu se silnými navijáky. Nic z toho samozřejmě nebylo nemožné, a proto se o hodinu později celým Cadisem ozývaly zvuky tvrdé práce. Loďaři vyráběli loď o čtyřech palubách, přičemž všechny paluby byly v jedné úrovni.

Kapitáni, které nám Grygz přiřadil, plakali jako staré žebračky, když jsme do jejich milovaných plavidel vrtali otvory pro řetězy. Každá skupina čtyř kapitánů tahala sirky, která z lodí utrpí největší škodu. Stacey totiž velice zaujal nápad s proražením okna do trupu a zakrytím otvoru magickým štítem. Tímto klesla odolnost lodi o 20 %, ale všichni chápali nutnost vidět, k čemu se delfínoliheň chystá. Proto zůstali potichu a přijali svůj osud.

Práce pokračovala i přes noc. Ráno se obyvatelé Cadisu probudili a spatřili šest plavidel, přičemž každé z nich se skládalo ze čtyř normálních lodí. Neunikly Motýl ani Vraanakush, protože byly připoutány k lodím Grygze a Calrana. Tím vznikla vlajková loď a právě do tohoto plavidla jsme vkládali největší naděje.

„Přišly posily,“ oznámil Evolett, když se objevil portál a začali z něj vycházet hráči. Kouzelníci, druidi, lovci – Evolett přivedl každého, kdo dokázal útočit z dálky. Znovu jsme museli zaplatit za portály, protože kartosské svitky fungovaly jen na území Kartossu a do Volných plání hráče nepřenesly.

„A zde přichází naše posily,“ pronesl jsem, když se proud Kartossanů zastavil a začali přicházet naši kluci z Malabaru. Nechtěl jsem zvát cizince, a proto za naši stranu přišlo bojovat jen padesát bojovníků. Prakticky všichni však byli nejméně na 200. levelu. Pochyboval jsem, že je stvůra z hlubin uvidí ráda.

Navzdory všem náznakům jsem v hloubi duše doufal, že delfínoliheň, na jejíž lov za chvíli vyrazíme, bude stejného typu jako Nautilus a dostanu šanci si ji „osedlat“. Kvůli tomu jsme ve skladu Staceyiny lodě uschovali deset barelů s rybami. Kdo ví, možná se budou hodit. Byli jsme prostě dostatečně připraveni.

„Kapitánko, můžeme vyplout!“ oznámil Lom, když jsme všichni zaujali předem připravené pozice. Grygz s Calranem se dohodli, že naše plavidlo povede Anastaria, jelikož je autorkou plánu. Všechna kormidla připojených lodí musela být spojená s tím naším a směrovky byly ovládané pomocí kouzel. Mám rád hry, kde jsou přítomna kouzla, protože v nich nikdy nenarazíte na technický problém.

„Plnou parou vpřed!“ nařídila Stacey a změnila se v tu samou dívku, která zničila můj Nautilus. Řekl bych, že Evolettova touha po moři zasáhla víc členů jejich rodiny.

Další dva dny jsme strávili plavbou po oceánu a hledáním delfínolihně. Já jsem mezitím začal moře nenávidět. Moře, moře, znovu moře a po chvíli zase moře. Nekonečné vlny házející s lodí nahoru a dolů. Pak klid a následně opět vlny. Zopakujte to tolikrát, až se z toho zblázníte. Projeli jsme všemi místy, kde v minulosti lodě mizely, ale nenašli jsme vůbec nic. Jedenkrát jsme na obzoru spatřili plachty, ale kapitán toho plavidla se rozhodl před naší armádou raději utéct a neměli jsme možnost zjistit, o koho šlo. Doufal jsem, že to nebyla stejná nákladní loď, která potopila můj Nautilus. Pomstě se nikdy nebráním.

„Zbývá nám den,“ pronesl Grygz apatickým hlasem a vydal se zpět do své kajuty. „Pokud zítra delfínoliheň nepotkáme, předám vás dva Geranikovi. Bude to aspoň malá kompenzace za všechny ty díry, které jste vyřezali do mých lodí.“

Vládce pirátů téměř došel ke kajutě, když skřípot ráhnoví přerušilo hromové zvonění:

DONG! DONG! DONG!

„Všichni na palubu!“ V Grygzově hlase nezůstala ani známka apatie. „Na svá místa!“

Tři zazvonění kouzelného zvonu mohla znamenat jediné – objevili jsme cíl naší výpravy…

12. kapitola

Bitva a její následky

„Cíl přímo před námi!“ oznámil hráč, kterého jsme určili pro pozorování našeho okolí otvorem v trupu lodi. Jeho úkol byl jednoduchý: hlásit, kam potvora míří a k čemu se chystá. Všech šest našich skupin mělo hráče, jako byl tento, kteří svým kapitánům přes amulet oznamovali, co se děje. Tyto informace byly neocenitelné, ačkoli komunikace trochu vázla. „Vzdálenost – jak to mám sakra vědět? Plave v hloubce asi padesáti metrů a pohybuje se strašně rychle. Míří naším směrem, ale zatím nepluje nahoru. Ta bestie je ohromná! Je velká jak sviňa!“                

„Sviňa?“ zeptal se Calran a podíval se na Anastarii.

„Asi sto metrů,“ vysvětlila dívka. „Možná je ještě delší, ale přesnější odhad není třeba.“

„Osobitá hláška,“ pokýval souhlasně Grygz. „Musím si to zapamatovat.“

„Dvacet chapadel na jedné straně a patnáct na druhé. Něco ji asi pokousalo!“ pokračoval pozorovatel. „Teď se ta bestie zastavila přímo před námi. Mám pocit, jako by se zaměřovala na cíl. Posílám vám video…“

Amulety fungovaly bezchybně a za pár chvil se těsně vedle Grygze objevila trojrozměrná krychle, uprostřed které plavala delfínoliheň.

„Fakt sviňa,“ okomentoval Grygz výmluvně a já s ním souhlasil. Nautilus svou velikostí nesahal této bestii po kotníky. Nikdy jsem v Barlioně tak velké monstrum neviděl. „Takže takhle vypadá…“

Oproti delfínolihni, kterou jsem už velice dobře znal, měla tato zástupkyně rasy mořských stvůr navíc několik drobností. Okolo její páteře a břicha jsem spatřil několik ploutví, které používala k ničení lodí. Chapadla byla ukončena něčím, co vypadalo jako prsty nebo snad drápy, a kromě přísavek měla k dispozici i háky. To bylo všechno, co jsem z její nadstandardní výzbroje dokázal zahlédnout. Bál jsem se jen pomyslet, jaká další esa má mořská bestie v rukávu.

„Stvůra je moc daleko, nedokážu se jí podívat do vlastností,“ oznámil pozorovatel. „Pozor! Zamířila ke skupině číslo tři! Řekněte jim, ať se připraví na střet!“

Třetí skupina, ve které pluly čtyři spojené pirátské lodě, byla naším nejslabším článkem. Pouze jediná loď dosahovala desáté úrovně, zbytek lodí měl tak tak sedmičku. Po potopení Nautila jsem si prohlédl rozdělení úrovní lodí a málem jsem vybuchl zlostí. Lodě začínaly na první úrovni a nejsilnějším plavidlům patřila dvacátá úroveň. Ve zkratce to znamenalo, že jsme útokem na nákladní loď na dvanácté úrovni spáchali jasnou sebevraždu. Neměli jsme žádnou šanci přežít. Když jsem tuhle část manuálu ukázal Anastarii, tak se jen zatvářila provinile a přiznala, že o tomto herním aspektu ví, ale předpokládala, že se lodi ve vodě jednoduše ztratíme. Tento předpoklad se ukázal být chybným a ona mi znovu jako kompenzaci nabídla svou loď. Opět jsem ji odmítl. Neměl jsem zájem starat se o obrovskou horu dřeva. Raději půl roku počkám, vyřeším všechny aktuální záležitosti a najdu si novou delfínoliheň.

„Třicet metrů do srážky! Deset! Je u nás!“

Skupina lodí vedle nás se nápadně zatřásla a částečně se vynořila z vody. Nato se loď nejblíž k nám začala potápět. Video ještě stále běželo a my jsme mohli jasně vidět, jak se Delfínoliheň připojila chapadly ke dvěma lodím najednou a jedné z nich se snažila prohlodat trup, aby ho mohla rozervat na kusy.

„Konečně se mi zobrazily její vlastnosti!“ ozval se opět pozorovatel, jako by se nic nedělo. „Posílám je.“

Obří delfínoliheň (úroveň 20).

Typ: hladinové a ponorné plavidlo. Počet členů posádky: 50. Vlastník: nikdo. Stav: divoká.

Tato stvůra dosáhla maximální úrovně a již nemůže být zkrocena.

„Zaútočíme, až napočítám do tří,“ oznámila Anastaria. Až do poslední chvíle čekala na vlastnosti stvůry a doufala, že delfínoliheň půjde ochočit, ale teď se ukázalo, že něco takového nebude možné. Pokud ji nemůžeme uklidnit, je potřeba ji zabít. S tímto cílem jsme vypluli. Třetí skupině lodí hlasitě vrzaly spoje i řetězy, přesto se lodě držely na hladině bez ohledu na to, jako moc se delfínoliheň snažila. „Zamiřte přímo na její střed. Jedna… dva… tři!“

Jasné slunce Barliony na moment ztmavlo, protože více než stovka kouzelníků, druidů, šamanů, lovců a Eluna ví jakých dalších tříd postav zaútočila na delfínoliheň jednotnou palbou. Blesky, ledové rampouchy, větve, šípy, elementálové… Velmi pěkná podívaná!

„Cíl zasažen! Odolnost snížena o 10 %! Jedno z chapadel upadlo! Pozor – stvůra vypustila nějakou černou tekutinu! Odpojila se od našich lodí a stahuje se!“

„Třetí skupino, okamžitě se vzdalte od té černé skvrny!“ zařvala Stacey do amuletu, aby překřičela radostné výkřiky ostatních hráčů. Čtyři lodě, ke kterým se Delfínoliheň přisála, vyskočily z vody jako korek z lahve a dopadly zpátky na hladinu, přičemž okolo sebe rozstříkly gejzíry vody. „Rychle! Požírá to úplně všechno!“

„Potvora se nyní zaměřila na skupinu čtyři! Vzdálenost sto metrů! Čtyřicet! Střet!“

„Potápíme se!“ začala posádka třetí skupiny najednou křičet. „Dvě ze čtyř našich lodí přišly o téměř celý trup! Zachraň se, kdo můžeš!“

„Palte dle libosti!“ rozkázala Anastaria a otočila se ke Grygzovi: „Třetí skupinu zachyťte háky a hned je začněte táhnout! Musíme je co nejdřív vytáhnout z toho žíravého inkoustu!“

„Proveďte to!“ rozkázal vládce pirátů jednomu z nejblíže stojících mužů a Anastaria se otočila zpět k videu.

„Všem lodím, rozviňte plachty a plujte vpřed!“ vydala dívka další rozkaz. „Musíme se vyhýbat černým loužím! Jak je na tom ta bestie?“

„Odolnost na 78 %. Právě ničí druhou loď čtvrté skupiny. Pokud ji nezastavíme, za dvacet sekund je potopí.“

„Skupina tři je po smrti,“ oznámil klidně Evolett a pozoroval, jak se čtvrtá skupina rozpadá na kusy. Ve vodě plavaly nejen NPC, ale i hráči. Ne všem se však podařilo udržet se na hladině. Smrtícím chapadlům a inkoustu unikla jen třetina posádky, ale šlo o NPC a hráče na vysokém levelu. Většině z nich zbývalo pouze 10-20 % zdraví a plavali naším směrem.

„Třetí lodi čtvrté skupiny právě prorazila trup,“ ozval se pozorovatel. „Zbývá jen jedna. Teď –“

Delfínoliheň se nezdržovala s rozbíjením poslední lodě. Jednoduše ji chapadly stáhla pod hladinu. Nebylo to pro ni nic těžkého, protože zbylým třem lodím zely v trupu velké díry. Delfínoliheň vypustila další inkoust, aby zabila možné přeživší, prudce se potopila do větší hloubky a s sebou táhla svou kořist. Ze čtvrté skupiny nepřežil vůbec nikdo.

„Cíl ztracen! Pokračujte v hledání!“

„Shannaya mě zabije,“ pronesl Grygz zamyšleně a k uctění utonulých mužů si sejmul klobouk. „Lartan byl poctivý pirát!“

„Stvůra se vrací! Nyní míří ke skupině číslo pět! Padesát metrů do střetu… deset… je u nich! Ne! Pluje dál! Míří ke skupině šest! Střet! Ne, pluje zase dál! Monstrum okolo nás jen proplouvá!“

„Používá k útoku ploutve!“ ozval se hlas hráče z páté nebo šesté skupiny. „Plnou rychlostí propluje pod trupem a sníží nám při každém proplutí odolnost o 20 %! NPC trup hned opravují… Znovu jsme ztratili 20 %! Sneseme jen další čtyři útoky! Musíte něco udělat!“

Delfínoliheň drasticky změnila strategii. Zvolila si dvě skupiny, které pluly blízko sebe, velkou rychlostí mezi nimi proplouvala a vrchní ploutev používala jako pluh. Nic, co hráči a NPC na palubě lodí dělali, nemělo na bestii skoro žádný účinek. Její odolnost kolísala okolo 70 %, ale nám bylo jasné, že z jejího útoku nevyvázne pátá ani šestá skupina.

„Všem kouzelníkům, okamžitě přesuňte posádku těch lodí!“ rozkázala Anastaria. Nevýhodou spojených lodí bylo to, že nebyly rychlé ani obratné, a proto jsme neměli možnost připlout potápějícím se lodím na pomoc. Zbývalo nám jediné – zachránit co nejvíc hráčů i pirátů a všechny přesunout na palubu našich čtyř lodí na osmnácté úrovni. Právě naše skupina je hlavní palebnou silou.

„Evolette, nemáš náhodou svitek Armagedonu?“ zeptal jsem se. „Přišli jsme už o dvanáct lodí a odolnost té stvůry se snížila jen o 30 %. Nejde nám to moc dobře.“

„To stejně nepomůže,“ vložila se do naší diskuze Anastaria. „Delfínoliheň má velmi silný plášť. I kdyby exploze vybuchla těsně vedle ní, vůbec by si jí nevšimla. Vždyť to vidíš sám, využíváme všechnu naši manu, ale vlastně jen škrábeme po povrchu. Už jsme ji zasáhli kouzly o síle jednoho Armagedonu, ale odolnost jsme jí snížili jen o 30 %.“

„Ale to se bavíme o případu, kdy kouzlo exploduje vně. Co myslíš, že by se mohlo stát, kdybychom Armagedon použili v jejím břiše?“

„Ale jak? Hmm… Evolette? Peníze vyřešíme později.“

„Já žádný nemám. Poslední svitek jsem vám předal tehdy u hradu.“

„Ahoj, Killere,“ zavolala Anastaria okamžitě svému otci. „Potřebuji co nejrychleji svitek s Armagedonem. Později ti povím proč. Máš ho?“

Z amuletu se neozvalo jediné slovo.

„Ano, nebo ne?“

„Myslím, že jeden mám… Proč mě tam nepřivoláte? Rád bych se podíval, co máte za lubem.“

„Kouzelníci, teleportuje sem ihned Ehkillera! Za pár chvil tě přivolají, hlavně s sebou vezmi ten svitek.“

„Pětka a šestka šly ke dnu,“ oznámil pozorovatel. Delfínoliheň pokračovala v ničení trupů našich lodí, zatímco jsme se rozhodovali o dalším postupu. „Přenesli jsme pětinu hráčů a hlavní NPC. Snažíme se nyní dostat z vody zbytek. Ta potvora vypustila žíravý inkoust vedle každé lodě!“

„Skupina dvě, poplujte k nám,“ rozkázala Anastaria a otočila se k Ehkillerovi, který se právě objevil na palubě. „Ahoj! Přinesl jsi svitek?“

„Nikdy bez něj neodcházím z domu,“ pokrčil kouzelník rameny. „Co tu lovíme?“

„Killere, kolik kouzelníků na levelu 300 a více máš teď k dispozici?“ zeptal jsem se hlavy Fénixáků. „Můžu si je na hodinu půjčit?“

„Dej mi pár vteřin.“ Ehkillerovy prsty se začaly pohybovat, což mi značilo, že psal něco do kanálu. Za moment mi odpověděl: „V tuto chvíli je ve hře sedmnáct lidí. Chceš nějak pomoct?“

„Stacey, teleportuj je k nám. Teleportuj všechny, kteří nám můžou pomoct bestii nějakým způsobem zastavit. Pokud nevyjde plán, který mám v hlavě, bude nám zbývat jen jediná možnost.“

„Mám to udělat já, brácho?“ Vedle mě se objevil Draco a rozhodně se díval na svitek s kouzlem Armagedon, který Killer držel v ruce.

„Ne, Draco. Tohle je moje práce.“

„Bestie se otočila a míří ke druhé skupině! Jejich lodě nestihnou doplout až k nám!“

„Kouzelníci – ledovec!“ zakřičela Anastaria. „Spojíme síly. Kdokoli je na tom bídně s manou, ať si dá elixír. Za třicet sekund chci mít vedle prvního i druhý ledovec! Rychle do práce!“

Nebylo možné delfínoliheň zastavit, protože plula strašně vysokou rychlostí, a proto druhou skupinu čeká stejný osud, který potkal předchozí dvě. Potom se monstrum zaměří na nás. Anastaria za těchto podmínek provedla jediné správné rozhodnutí. Nechala pod naši skupinu umístit ledovce. Tím budeme chráněni před útokem ploutvemi, ale nedokážeme rychle odplout z žíraviny.

Kouzelníkům se podařilo umístit ledovce až ve chvíli, kdy druhé skupině zbývalo 32 % odolnosti. Provedli to však v ten nejlepší moment, protože rozzuřená delfínoliheň neměla možnost se ledovci vyhnout a do hory ledu vrazila plnou vahou svého těla.

„Přišla o 22 % odolnosti!“ ozval se pozorovatel. „Zbývá jí 47 %!“

„Nezapomeň, Mahane, svitek může být aktivován až v bitvě, a to jen šedesát sekund po jejím začátku. Dokud však stvůra nezaútočí na naše lodě, jsme technicky v této bitvě jen pozorovatelé,“ připomněl mi Ehkiller, jak se věci mají, a podal mi svitek s Armagedonem.

„Už jsme s ní bojovali, ale ponořila se do vody a na chvíli se nám ztratila. Proto teď nejsme v bitvě,“ promluvila Stacey a svému otci vysvětlila důvod, proč čtyři lodě naplněné až po okraj hráči neudělaly nic proto, aby zachránily šestnáct potopených plavidel.

„Chápu. Jakmile se svitek aktivuje, objeví se v jeho vlastnostech pole a vybuchne tři sekundy poté, co do pole něco napíšeš. Textové pole, jak jistě víš, lze upravit. Máš tři sekundy, aby sis sundal vybavení, jinak… No jistě sám dobře tušíš, co se stane.“

„Jak se k ní chceš přiblížit?“ zeptala se Anastaria, když delfínoliheň předvedla další kousek. Tentokrát se vynořila z vody a vylezla na jeden z ledovců.

„Skupina dvě, změňte rychle kurz!“ zakřičel jsem, ale bylo už příliš pozdě. Druhá skupina plula velmi blízko ledovce, a proto nemohla dělat vůbec nic, když se na palubu lodí svalilo obří tělo delfínolihně a zničilo všechny stěžně.

„Mějte se! A pošlete pohledy,“ zamumlal jsem a proměnil se v draka. Tři sta metrů mezi našimi skupinami jsem dokázal překonat během několika málo máchnutí křídel. Potřeboval jsem se k bestii dostat co nejblíže, aby mě systém konečně přizval do „bitvy“.

Zahřmění ochromilo delfínoliheň pouze na deset sekund. Počítal jsem s minutou, ale nebylo mi přáno. Za tu dobu se tělo stvůry propadlo palubami a zachytlo se v podpalubí, kde okolo sebe máchalo chapadly. Deset sekund aspoň umožnilo pirátům skočit do vody a ostatním hráčům vykouzlit další dvě až tři kouzla.

Jakékoli zbytky obezřetnosti jsem vyhodil oknem a přistál přímo na zádech delfínolihně. Změnil jsem se v člověka a schoval se pod ochranný štít, do kterého se nemohla dostat voda. Pokud se stvůra znovu ponoří, půjdeme do vody spolu. Nechtěl jsem z bitvy utíkat a musel jsem ještě necelou minutu čekat.

Vstoupil jste na palubu divoké obří delfínolihně. Ochočení není možné…

Odmávnul jsem oznámení a uhnul stranou. Přímo do místa, kde jsem dosud seděl, udeřilo neskutečnou silou chapadlo a po jeho nárazu zůstalo v trupu viditelné promáčknutí. Tomu říkám skutečná síla! Oddal jsem se předtuše, začal tancovat po hřbetě delfínolihně a uhýbal jejím útokům. Delfínoliheň pokračovala v ničení lodí, ale dvě chapadla si vyhradila na boj se mnou. Z toho důvodu jsem nemohl sledovat neskutečnou podívanou ničení lodí. Tanec, tanec a ještě více tance… raz-dva-tři… raz-dva-tři… raz-dva…

Dane, jsi pod vodou a minuta už uběhla. Můžeš aktivovat svitek! ozvala se mi v hlavě Anastariina myšlenka, která mě malém vyvedla z rytmu. Delfínoliheň pokračovala v bušení chapadly do svého těla, čímž si k mému velkému překvapení snížila odolnost až na 30 %.

Dane, ztratil ses nám. Na hladině se drží už jen naše skupina. Zachránili jsme polovinu pirátů i hráčů a právě teď plujeme vedle ledovce. Monstrum by na nás nemělo mít šanci zaútočit. Jak to jde u tebe?

Promiň, nemůžu mluvit, tancuju…

Za dalších deset sekund se mě delfínoliheň přestala snažit shodit. Místo toho začala freneticky máchat chapadly a zamířila přímo do hlubin. Ačkoli se celý svět okolo točil, pod nohama jsem stále cítil pevné tělo delfínolihně. Nebýt ochranného štítu na jejích zádech, který mě chránil před vodou, zvyšujícím se tlakem a náhlým zrychlením, nedokážu si představit, jak bych v těchto hlubinách dokázal přežít. Nejdřív ze všeho zmizely zbytky světla, pak to, co jsem pokládal za temnotu, zmizelo taky a bylo nahrazeno neprostupnou černočernou tmou. Přesto delfínoliheň pokračovala hlouběji. Její tělo se ani v jediném okamžiku nenarovnalo, aby vyrovnalo sestup do hlubin oceánu… Sakra! Vím, že jsem jen ve hře, ale přesto se začínám trochu bát.

Pak se objevilo světlo. Přímo před námi jsem spatřil malinký bod světla, který postupně rostl a plnil celý výhled vpřed. Stále jsme klesali kolmo dolů, a proto mi chvíli trvalo pochopit, že se před námi táhne dno oceánu. Ze všech směrů přicházela jemná fosforeskující záře, jako by se každé zrnko písku snažilo náš svět oblažit trochou světla. Přítomnost světla ve hře mohla znamenat jediné – dostali jsme se na místo, které bylo vytvořeno s ohledem na to, že se zde někdy ocitnou hráči. Na co by jinak bylo potřeba? Velice zajímavé…

Ačkoli delfínoliheň zpomalila a srovnala se, přece jen dost silně narazila do dna, čímž okolo nás rozvířila mrak světélkujícího bahna. Díky bohu za ochranný štít. Opět mě zachránil před zbytečnými problémy, jako byla v tomto případě bahenní koupel.

Dorazili jsme, oznámil jsem Anastarii telepaticky, ale systém mi jakoby výsměšně zobrazil chybovou zprávu:

Během pobytu v hlubině oceánu nemůžete posílat žádné zprávy.

No tohle! Znamenalo to snad, že pokud tu umřu, neobjevím se znovu na pevnině? Co to má být?

Odolnost delfínolihně se pomalu – asi půl procenta za minutu – postupně obnovovala. Celou mysl mi však pohltilo jediné dilema. Mám použít Armagedon teď a doufat v zázrak, nebo mám čekat, až se vrátíme k hladině, a pak hledat příležitost, jak se do monstra dostat? Druhá možnost zněla hodně bláznivě, abych byl upřímný. A pokud jde o mé pochyby ohledně toho, jestli se objevím na pevnině, můžu případně použít tlačítko pro zachránění zaseknuté postavy a pak vymyslet, jak z hlubiny oceánu odejít. Nebo bych mohl zavolat Viltriovi, ačkoli mám pocit, že je tu dost slabý signál.

Je rozhodnuto! Zabiju delfínoliheň dřív, než bude mít šanci si plně obnovit odolnost.

Jak Anastaria poukázala, je zbytečné svitek aktivovat vně bestie, zvlášť když má už 32 % odolnosti. Neviděl jsem žádnou jinou možnost, a proto jsem vytáhl svůj milovaný krumpáč a přešel k nejhlubší puklině, kterou si stvůra chapadlem přivodila. Jelikož nemám šanci vyplavat z ochranného štítu a do potvory vejít nějakým přirozeným otvorem – otřásl jsem se nad pomyšlením, co za otvor by to mělo být – nezbývalo mi než si nějaký vyrobit. Vždyť delfínoliheň je v podstatě loď a do lodi můžete jednoduše vyvrtat díru. Přípravy na lov, které jsme včera a v noci prováděli, jsou toho jasným důkazem.

Po prvních několika desítkách nárazů jsem si myslel, že nedosáhneme ničeho. Krumpáč nezanechával na těle delfínolihně žádné stopy. Po minutě jsem však přece jen vykutal malý kousek vnějšího pláště. V tu chvíli jsem pochopil, že je můj plán uskutečnitelný. Nejdůležitější je vytrvat a bušit do jednoho místa. Především do místa mezi dva hrboly. Rine mě to naučil dobře…

Třicet minut kopání díry do těla Delfínolihně přineslo celou lavinu důsledků. Především se odolnost bestie zvýšila o 15 %, ačkoli to nijak neopravilo mnou vykopanou díru. Odolnost se regenerovala na jiných částech stvůry. Za druhé jsem si do batohu mohl vložit dvanáct velkých kusů delfínolihnina masa. Jakmile úder krumpáče uvolnil kus masa, okamžitě jsem si ho přivlastnil, protože mi maso přišlo jako zajímavý předmět, který si žádal pozdější přezkoumání. Třeba bych ho mohl použít k uvaření guláše! Za třetí, můj krumpáč odplul neznámo kam. Poslední úder, který jsem učinil, konečně roztrhl promáčklinu po úderu chapadla a část kůže odletěla jako špunt z šampaňského. Exploze byla tak silná, že mi vytrhla z rukou krumpáč, který zůstal zaseknutý v díře, a odnesla ho neznámo kam. A za čtvrté mi do ochranného štítu začala dírou po zmizelém krumpáči proudit voda.

Každou sekundou bylo v ochranném štítu více a více vody, ale přesto jsem necítil žádný tlak, jako by mě před tímto aspektem našeho okolí štít stále chránil. Objevila se systémová zpráva, podle které jsem mohl pod vodou strávit maximálně osmnáct minut. Mezitím se přímo před mýma očima začala kůže delfínolihně opravovat, jako by se teď stvůra soustředila právě na tuto část. Stačil mi jediný pohled na metr a půl silnou vnější kůži a pochopil jsem, že nebýt vnitřního pnutí a promáčkliny, strávil bych tu kopáním celý zbytek své herní kariéry. Tato myšlenka zablokovala jinou, která na mě křičela: zachraň se! Zatímco má mysl uvažovala nad tím, jak dlouho bych se musel kůží prokopávat, tělo se zachovalo podle sebe a já jsem po hlavě vskočil do delfínolihně.

Nevím, kam jsem dopadl, ale uviděl jsem něco velkého, kulatého, zeleného a pulzujícího, co mělo asi dva metry v průměru. Bez přemýšlení jsem se přijal dračí podobu a drápy jsem se zachytil tohoto „něčeho“. Začal jsem to rvát a užíval si ničení monstra zevnitř. Měl jsem v plánu nejdřív co nejvíc ublížit této pulzující věci, pak použít svitek Armagedon a následně si užít zaslouženého odpočinku.

Ani nevím, odkud se všechen ten vztek vzal… Po pěti sekundách jsem zapojil i zuby, pak se přidal i ohon, který bouchal do všeho, na co dosáhl, a drápy neustávaly ve rvaní pulzující koule. Dokonce jsem několikrát použil i Zahřmění, abych do ran přisypal soli. Prostě jsem si chtěl na nebohém stvoření vybít veškerou frustraci, která se ve mně nastřádala. Za Stacey, za hloupé hráče, za špatné počasí a za mé uvěznění v Barlioně. Prostě jsem chtěl ničit a rvát vše, co jsem měl před sebou.

Když koule pukla a odsunula mě vlna teplé a zelené krve, cítil jsem se na vrcholu blaha. Zbývala mi jen minuta vzduchu, a proto jsem nyní mohl použít svitek a přestat se zajímat o –

Rychlost, s jakou delfínoliheň změnila svou pozici, byla tak vysoká, že jsem se svalil na záda a odstředivá síla mě přitlačila ke stěně. Štít mě již před změnou kurzu nechránil, a proto jsem se krčil u stěny. Nedokázal jsem se pohnout, přestože jsem se přidržoval drápy a použil dokonce křídla i ohon. Delfínoliheň prostě mířila zpět ke hladině příliš ryhle. Jedinou dobrou zprávou bylo to, že z jejích útrob mizela voda a já jsem se mohl znovu nadechnout. Přál jsem si, abych to neudělal…

Ještě nikdy jsem necítil odpornější puch. Díky tomu, že jsem byl v dračí podobě, na mě jedovatý vzduch neměl účinek, ale to vědomí mi dýchání neulehčovalo. Z hrozného zápachu jsem ztratil rovnováhu a divným tunelem jsem se valil směrem k ohonu. Přišlo mi, že jsem v čemsi, co se podobá jícnu, a nyní směřuju k žaludku, který mě stráví. Fuj…

Po třiceti metrech pádu se mi podařilo zachytit se nějaké další pulzující koule. Nebyla tak velká jako ta předchozí (asi jen metr v průměru), ale přesto uvnitř této koule něco bylo. Věděl jsem, že Armagedon nyní mohu aktivovat kdykoli, a proto jsem se do této měkké pulzující koule opět pustil drápy i zuby přesto, že až praskne, poletím nejspíš dolů.

Když koule praskla, podařily se mi dvě věci najednou. Dokázal jsem se udržet a zachytit předmět, který z koule vypadl. Předmět připomínal asi půl metru dlouhý a měkký stříbřitý kokon.

Získán předmět: Vajíčko obří delfínolihně (úroveň 0).

Typ předmětu…

Pro aktivaci ponořte vajíčko do teplé vody.

Asi minutu jsem kokon pozoroval a bál se v jeho blízkosti dýchat, aby náhodou nezmizel. Tento nález mi však dal jasně najevo, že má menší delfínoliheň by navždy zůstala menší, i kdyby dosáhla 20. úrovně. Předmět, který jsem držel v rukou, mě dokáže udělat nejmocnějším mužem jižních moří našeho kontinentu. No to mě…

V mé aktuální zkroucené pozici bylo velmi složité otevřít inventář, a proto jsem raději volnou prackou vytáhl poštovní schránku, napsal sám sobě dopis a embryo vložil do něj. Až se vrátím, řeknu o něm Stacey. Jistě u ní vyvolám velký zájem a křečovitě se bude snažit ho získat. Když už o ní mluvíme…

Země volá Mars! Jak je na Marsu?

Ty žiješ! Jak vypadá hlubina oceánu? Co jsi tam viděl?

Stacey, brzy vyplujeme na hladinu. Až řeknu, přivolej mě k sobě.

Jsem připravená. Teleport ti pošlu rovnou. Až bude čas, stiskni přijmout.

Svitek jsem měl sice v batohu, ale chytře jsem si jej přidal do rychlé volby. Pak už jsem jen čekal, až se objeví oznámení, že mě chce má druhá polovička přivolat k sobě. Otevřel jsem vlastnosti svitku a do textového pole vepsal jediné všeříkající slovo: „zemři“. Ihned se objevil odpočet, ale já jsem nechtěl výsledek pozorovat odsud. Pustil jsem svitek na zem a přijal teleport. Už jdu, Stacey…

Získán úspěch!

Korzár století.

+30 % poškození ostatních plavidel.

+5 000 reputace u všech námořních frakcí, se kterými jste se dosud seznámil.

Získán level!

…

Klan Legendy Barliony zabil obří delfínoliheň.

Odměna: 250 000 zlatých.

Jakmile jsem se objevil po Staceyině boku, přibylo mi sedm levelů. Spousta veselých tváří okolo mi naznačovala, že každý hráč obdržel levely, nový titul nebo úspěch.

„DRAK! TO JE ALE SVIŇA! DO ZBRANĚ!“ Grygzův křik zahřměl po palubách všech čtyř lodí, které jako jediné přečkaly bitvu, a proto jsem byl nucen vystoupat do vzduchu. Prostě jsem provedl úhybný manévr…

Stacey, řekni jim, ať se uklidní.

Poleť zpátky, ty moje flekatá holubičko, odpověděla po několika sekundách dívka. Slíbili, že tě nezabijou.

„Podívejte!“ vykřikl někdo jiný. Tentokrát šlo o jednoho hráče, který ukazoval na vodu. „Monstrum tu zůstalo!“

A skutečně. Z hlubin oceánu vyplavalo na hladinu obrovské, sto metrů dlouhé tělo bestie. Podle popisu účinku Armagedonu mělo být roztrháno, ale přesto se delfínolihniny ostatky odmítaly přizpůsobit zákonům logiky či fyziky. Pro NPC a stvůry je složité zmizet z toho světa dřív, než si z nich hráči vezmou kořist.

„Mahane, zaleť tam prosím a podívej se, co jsme získali,“ pronesla Anastaria tak jemným a příjemným tónem, že jsem si nemohl pomoci a zakřenil jsem se. Kdyby to rozhodnutí bylo jen na ní, zabila by všechny přítomné hráče, utopila piráty a pro jistotu ještě zničila i veškerou mořskou faunu plující poblíž, aby se podívala, co z toho jedinečného plavidla získala ona. Vlastně jsme právě získali První zabití. Škoda, že jsme neobdrželi žádný úspěch, který by se k tomu vázal, ale možná už nějakou obří delfínoliheň zabili dřív hráči jiného kontinentu. Získali jsme však jiný úspěch… Ale to nic, tím si může lámat hlavu Stacey, vždyť ji nemá jen na klobouk. Musím uznat, že často mívá velmi dobré nápady.

„Kořist bude rozdělena imitátorem,“ oznámila Anastaria do kanálu výpravy. Přiletěl jsem nad mrtvolu delfínolihně a chvíli jsem se nad ní vznášel. Co nejjemněji jsem dosedl a doufal, že ji příliš nezatížím. Pak jsem přes své nastavení otevřel kořist, a aniž bych se podíval, co jsme získali, nastavil jsem její vlastnosti tak, aby byla dostupná všem členům výpravy. Imitátoři jsou krutá rasa. Pokud si všimnou, že na něco dlouho zíráte, nikdy vám nedovolí si ten předmět přivlastnit. Nejvíc mě však potěšila skutečnost, že embryo, které jsem našel v bestii, bylo legálně jenom moje. Získal jsem ho totiž ještě během bitvy a nikoli až po ní. Kdokoli, kdo by se snažil si ho přivlastnit, má smůlu. Podle všech pravidel Barliony patřilo pouze mně.

Zisk peněz: 334 558 zlatých, 34 stříbrných, 18 měďáků.

Získán předmět: Kus srdce delfínolihně.

Vlastnosti: skryté.

Získán předmět: Šupiny delfínolihně.

Vlastnosti: skryté. Použití: kování.

Hmm, můžeš se vrátit. Už jsem jim vysvětlila, že ve skutečnosti jsi drakem ty.

Z výrazu Staceyiny tváře jsem vyčetl, že tohle není výsledek, který očekávala. Dosedl jsem na palubu, změnil se v člověka a okamžitě mě začal objímat Grygzem, který povykoval, že si ho teď budou lidi pamatovat po celá staletí. Vládce pirátů mi sliboval, že hned zítra mi dá k dispozici celou flotilu a vyplujeme k Armardu. Já jsem mu ale nevěnoval pozornost. Díval jsem se na Anastarii. Oči se jí jen míhaly, protože jistě četla seznam kořisti, který jsem všem hráčům poslal k nahlédnutí. Seznam obsahoval i rozdělení předmětů imitátorem – kdo co dostal a kolik toho bylo. Kromě toho se z něj daly vyčíst informace o kterémkoli předmětu, a proč byl zrovna tento předmět přidělen tomu konkrétnímu hráči. Nikdy jsem si nemyslel, že by Anastarii tyto informace zajímaly. Bylo jasné, že v kořisti nebyly předměty pro všechny hráče. Žádné legendární ani jedinečné… To je vlastně hodně divné. Jak je to možné?

Daneeee? O minutku později se mi v hlavě ozvalo nejisté a protáhlé oslovení. Byly ty kusy masa jediná věc, kterou jsi tam dole získal? Jak je to možné?

V hlavě se mi ozvala poplašná siréna, podle které mi právě prohrabala obsah batohu, aby se podívala, jestli jsem nenašel i něco jiného. Uvědomila si, že v něm nic není, a začala si stěžovat.

Stacey, vážně jsem nebyl v situaci, kdy bych měl čas přemýšlet o kořisti, pokrčil jsem rameny a vyhnul se otázce.

Ale vzal sis kusy masa.

To je moje kompenzace a není zdaleka férová, bránil jsem se. Ta bestie mě připravila o krumpáč!

„Grygzi, udělali jsme, co jsme slíbili,“ pronesl Evolett, když si prošel všechnu svou kořist. „Jaké je tvé rozhodnutí? Vyplujeme proti Geranikovi?“

Úkol Bratrstvo pirátů, část druhá: Když to fouká splněn.

+4 000 reputace u Pirátů jižních moří.

Dostupný úkol: Bratrstvo pirátů, část třetí: Na Armard!.

„V tom případě tam vyplujeme za týden. Nějaké námitky?“ promluvil Evolett a podíval se na všechny přítomné. Nakonec se otočil na mě: „Armard zabere spoustu příprav a času. Potřebuji se odhlásit ze hry do reality. Na získání Srdce chaosu bychom i přesto měli mít celý měsíc, což by nám mohlo stačit.“

„Souhlasím, potkáme se za týden v Cadisu,“ kývl jsem na kněze a pak promluvil k vládci pirátů: „Grygzi, víš o vhodném místě, kde bychom oslavili náš triumf? Vždyť je potřeba náš úspěšný lov zapít!“

„Ahoj! Kamaráde Mahane!“ Grygz mě plácl do ramene tak silně, až mi málem upadla spodní čelist na palubu. Piráti mě díky zisku reputace brali za jednoho z nich. Díky 74 bodům atraktivity mě navíc Grygz měl rád téměř jako vlastního bratra! „Jen pravý pirát myslí po boji nejdřív na kořist, pak na pití a teprve potom na ženy! Přípitek na počest našeho nového bratra! Od této chvíle je kapitánem i bez lodi! Tak zní mé rozhodnutí!“

Dostupný titul: Pirátský kapitán.

Tento titul nezávisí na vlastnictví lodě.

Celou lodí třikrát zaznělo hip-hip-hurá a piráti začali slavit, zatímco ostatní hráči si čarovali portály a vraceli se do svých oblíbených hospod. Přešel jsem ke Stacey, která smutně hleděla na moře, a objal jsem ji okolo ramen.

„Co se děje, zlato?“

„Prohrála jsem sázku… Co kdybychom přivolali Plinta? Ráda bych na to přestala myslet.“

„A co jsi to vlastně vsadila?“ zeptal jsem se, zatímco jsem ji dál objímal. „Co je ta slza zač?“

„Klíč k jedinečnému místu připravenému čistě pro lupiče. Je to jediný předmět po uzdě pro fénixe, pro který je Plinto připravený udělat cokoli. Třeba zpívat a tančit irský tanec. Dokonce i v reálu. Dokážeš si to představit? Velký, nemotorný a plešatý chlap před tebou tancuje irský tanec jen kvůli pár pixelům v Barlioně… Měl jsi vidět, jak se tvářila jeho žena. Při té vzpomínce se ještě teď třesu.“

„Zapomeň na to. Možná imitátor rozhodne ve tvůj prospěch. Vždyť nevíš, co Plinto napsal.“

„Proto ho chci přivolat ihned. Jestli jsem prohrála, chci to mít už za sebou.“

„Ahoj, všichni! No podívejme se, tys tu rybku zabil! Skvěle. Aniž bych věděl, co se vlastně stalo, zkusím to uhodnout – Mahan všechny zachránil a málem při tom přišel o kejhák!“ Plintův posměšný tón a sarkastický výraz byly protipólem Anastariina smutku. „Tak co, otevřeme to?“

„Dobrá,“ řekla dívka a povzdechla si jako někdo, kdo je odsouzen k porážce. Pak se na mě podívala: „Vytáhni ty lístky a přivolej imitátora. Ten mezi námi rozhodne.“

Plintův lístek:

Co si myslím: Mahan se utká s delfínolihní, pravděpodobně se bude nacházet na palubě pirátské lodi. Něco se pokazí. Asi všichni nebo skoro všichni umřou. Mahan se přesto změní v draka, protože aktuálně jako šaman nestojí za nic, přiletí k rybce a zabije ji. Konkrétně k tomu dojde zevnitř. Nemám tušení, jak se do ní dostane, ale je to ta nejmíň pravděpodobná varianta.

Hodnocení přesnosti: 98 %.

Anastariin lístek:

Flotila pirátů vypluje lovit delfínoliheň. Flotilu povedu já a ne Mahan. Ve flotile popluje 20-25 lodí. Delfínoliheň většinu flotily zničí a v tu chvíli scénář Mahanovi umožní použít dračí oheň. Mahan zabije delfínoliheň ve své dračí podobě a získá jedinečný nebo legendární předmět, který se nějakým způsobem váže k moři.

Hodnocení přesnosti: 91 %.

Z Anastariiných očí se staly dvě úzké štěrbiny, které se na mě zaměřily jako dva lasery. Beze slova vytáhla poštovní schránku a postavila ji na zem. Podívala se na ni, pak na mě a znovu na schránku. V tu chvíli pochopila, kde se jedinečný předmět skrývá. Vytáhla slzu a předala ji Plintovi. Tohle všechno proběhlo v naprosté tichosti, bez rychlých pohybů a celou dobu měla oči přišpendlené ke mně.

„Jakže jsi zabil tu stvůru?“ zeptala se ještě jednou, když ji přestalo bavit hádat.

„Omluvte můj vstup do vašeho rozhovoru,“ vložil se mezi nás Ehkiller. „Musím běžet. Ale nemohu odejít, aniž bych si promluvil o ceně svitku. S ohledem na naše dobré vztahy jsem ochotný za něj nepožadovat skoro nic – pouhých deset milionů.“

Ta novina mi málem vyrazila dech. Jakých deset milionů? Odkud? Co to má být?

„Evolett chtěl sedm.“ Když jsem se konečně probral, zkusil jsem smlouvat, ale Stacey se postavila přímo vedle mě, svého otce naprosto ignorovala a rozptylovala mě od jednání.

„To je úplně jedno. Evolett měl k tomu jistě své důvody a chtěl získat přístup k úkolu s piráty. Já na druhou stranu z tohoto scénáře nemám prakticky žádný zisk. Svitek ti prodávám za výrobní cenu.“

„Devět,“ pokusil jsem se ještě jednou, abych zachránil aspoň část peněz. Klan měl nyní v pokladnicích šestnáct milionů zlatých a ztráta deseti milionů by značně omezila náš rozpočet. Je velmi složité smlouvat, když vedle vás stojí vaše žena a čeká na vysvětlení.

„Je mi to velice líto, ale požaduji buď deset milionů, nebo něco o stejné hodnotě. Například Oko černé vdovy, nebo jiný svitek Armagedonu, pokud ho seženeš levněji. Tak zní mé poslední slovo. Žádám, aby to imitátor zaznamenal, a žádám, abys mi zaplatil částku, kterou jsem řekl. Mahane, není důvod, abychom narušili své vztahy kvůli nějakým obchodním záležitostem. Pokud by svitek patřil mně osobně, dal bych ti ho jen tak. Ale jako hlava Fénixu nemám právo vyhazovat peníze klanu do kanálu. Máš dva dny na zaplacení, vrácení svitku nebo předání Oka. Hodně štěstí!“

Ehkiller se teleportoval pryč a zanechal mě v podstatě jeden na jednoho s Anastarií, která na mě stále hleděla.

„Navrhuju, abychom se přemístili,“ pronesla Anastaria, vyčarovala portál a pokynula k němu. „Až po tobě…“

Zavrtěl jsem zmateně hlavou a pořád jsem docela nechápal, co tím dívka myslí. Kývl jsem na Grygze a ujistil ho, že se později zastavím na hostinu, požádal jsem Draca, aby se nepouštěl do žádných bojůvek, a konečně jsem vkročil do portálu.

Ze všech stran mě obklopil ledový horský vzduch. Roztřásl jsem se chladem. Stačil jediný pohled na skalní stěnu pár kroků ode mě, abych pochopil, že mě Anastaria přenesla před vchod do Stvořitelovy hrobky, kterou našla. Proč asi?

„Nechceš mi něco říct?“ začala znovu dívka, která se objevila vedle mě.

„Ne. Mám ale otázku - kde vezmeme deset milionů?“

„Na to zapomeň. Žádám imitátora, aby formálně zaznamenal má slova – platba za svitek s kouzlem Armagedon není záležitostí Legend Barliony. Platbu provedu já.“ Po pronesení posledního slova Stacey zaplavila zlatavá záře, která její slova stvrdila.

„Počkat, co to znamená, že se o to postaráš sama? To já jsem chtěl ten svitek!“

„Jak jsem řekla, zapomeň na to! Takže, chtěl jsi mi něco říct?“

„Dobrá, řeknu. Stacey, něco jsem tam dole našel,“ nezbývalo mi, než se vzdát, protože jsem neměl chuť na hádku. Ale právě Stacey mě naučila hodnotu postupného odhalování informací kousek po kousku. Proto jsem pokračoval: „Teď už je hloupé to schovávat. Než ti to ale ukážu, chci všechno připravit tak, aby to bylo překvapení. Sakra! Prostě chci, aby to bylo překvapení, a tak to taky bude. Stacey, slibuju, že se ti bude líbit to, co jsem tam dole získal. Ale dej mi čas, abych všechno podle sebe připravil tak, jak mám v plánu.“

„Já tě zabiju! Slyšíš mě? Pokud se ještě jednou dozvím, žes mi zalhal, můžeš na mě zapomenout! Dokážu odpustit všechno kromě lží! Kdy?“

„Kdy co?“ Staceyno chování mě dost zarazilo. Žena stojící přede mnou nebyla ta Anastaria, kterou milovala celá Barliona, ale nijak nepřikrášlená kopie Nashlazar v její nejhorší náladě. Se Stacey, kterou jsem miloval, jste se mohli mazlit, ale ženy stojící přede mnou bylo třeba se bát a vyhýbat se jí.

„Kdy uvidím svůj dárek?“

„Je to překvapení,“ opravil jsem dívku.

„Kdy uvidím překvapení, které jsi pro mě nachystal?“

„Pokud budeš pokračovat stejným tónem hlasu, pak nikdy,“ oznámil jsem jí. „Co má znamenat ta agrese, Stacey? Kdybych něco získal nelegálně, imitátor by mě okamžitě poslal zpátky do dolu, protože bych se obohatil na úkor ostatních hráčů. Proto tahle konverzace končí teď a tady. Cokoli jsem tam získal, je moje. Rozhodl jsem se tě překvapit a ty na mě tady tlačíš otázkami: co, kdy, kde? Nepřijde ti to přes čáru?“

„Takže takhle to je? Já na tebe tlačím?“

„Přesně tak! Jsi nejlepší analytička ve hře. Zkus se na to, co děláš, podívat objektivně! Z tvého chování mám pocit, že ti jde jen o předměty a vybavení. Lidé a pocity jsou pro tebe jenom nástroj, jak je získat.“

„No tohle! Ty si myslíš, že tě využívám, co? Podle tebe mám o šamana Mahana zájem jenom proto, že má spoustu jedinečných hraček? Je to tak? Na,“ nabídla mi několik papírů. „Taky jsem pro tebe měla připravené překvapení.“

Na slovo překvapení dala takový důraz, jako by ho kdysi milovala, ale nyní se k němu vázala nechuť. Odmlčela se a dala mi pár chvil, abych si papíry přečetl.

„Co to má být?“ zeptal jsem se zaraženě, když jsem pročítal papíry, ale nevěnoval jsem jim příliš pozornosti. Anastaria mi předložila nějakou dohodu a říká tomu překvapení. To je divné…

„Je to smlouva na půjčku. Píše se v ní, že jistá Anastaria, věk 28, si půjčí sumu 94 milionů a pár drobných z banky pro náš sektor a použije ji na zaplacení dluhu jistého Daniela Mahana, věk 33. Když se vezme v potaz mé společenské postavení, doporučení a spolusignatáři – můj otec a strýc – dostanu půjčku se splácením na pět let a s roční úrokovou sazbou 2 %. Jak mě informoval náš rodinný právník, ty sám bys takhle velkou půjčku nezískal, ani kdybys dal zástavou hrad. Tohle je moje překvapení… I já jsem ho připravovala tajně a doufala jsem, že svého milovaného manžela potěším. A pak se ukázalo, že mi lhal. Nenávidím lidi, kteří mi lžou. A víš ty co? Protože jsem dobře věděla, že by sis ode mě nikdy nevzal peníze, připravila jsem druhou smlouvu, ve které se píše, jakým způsobem mi peníze vrátíš. Později… časem… Nemá žádnou lhůtu, ale jen pro každý případ začíná na těch samých pěti letech. Tímhle jsem se bavila několik posledních měsíců, a proto jsem se tak často odpojovala do reality.“

Hlava mi najednou tak ztěžkla, jako by byla vyrobena z kamene, a kdybych se byť jen o píď pohnul, upadla by a odkutálela se pryč. Z nějakého důvodu celá Barliona začala křepčit a já jsem si musel sednout, abych neupadl.

Cesta ke svobodě!

„Ví o tom tvůj otec?“ položil jsem jí naprosto hloupou otázku a snažil se trochu probrat. Na jednu stranu mi Anastaria nabízí pohádkovou věc. Na druhou stranu, dlužit někomu nějakých sto milionů kreditů… To je prostě moc. Na tohle jsem nebyl připravený.

„Ano. Pomáhal mi s tím. Jakmile dají mé půjčce zelenou a propustí tě, najmeme nejlepší právníky a budeme se snažit tvůj případ vrátit k soudu. Náš rodinný právník řekl, že jsi udělal velkou chybu, když ses sám udal. Proto máme k dispozici několik prostředků. Nejdůležitější je dostat tě pryč z Barliony. Pak bude všechno jednodušší.“

„Takže jinými slovy je tato smlouva zatím neplatná?“ zeptal jsem se.

„Je to jen návrh. Dolaďují se poslední podrobnosti ohledně platby. Jakmile bude všechno potvrzeno, předložíme ti ji k podpisu, a proto jsem tě musela varovat předem. Původně jsem tě taky chtěla překvapit. Představovala jsem si, že se všechny detaily vyřídí během dvou až tří týdnů a následně budeš propuštěn. Ale sakra, Dane! Jak jsi mi mohl lhát?“

„Stacey, já… lásko, odpusť mi to prosím…“ objal jsem dívku, která byla na pokraji slz, a přitiskl ji k sobě. „Je mi to strašně líto, prostě jsem přišel o rozum.“

„Jak jsi mohl, Dane?“ Anastaria se přestala kontrolovat a po jejích tvářích se rozkutálely slzy. „Jsem si jistá, že kdybych byla na tvém místě, udělal bys pro mě totéž. Jsme spolu jen půl roku, ale já cítím, jako bych s tebou žila celou věčnost, a nemůžu si sama sebe nebo svou budoucnost bez tebe představit… Nikdy jsem ale nečekala, že se zachováš takhle.“

To, co jsem v té chvíli cítil, ani nejde popsat. Emoce šly naprosto proti sobě – radost a vztek, štěstí a naprostá bezútěšnost… Je neskutečně složité najít přídavné jméno, které by popisovalo pocity prolétající mou myslí.

„Promiň, Dane, ale musím se odpojit do reality. Brzy se vrátím.“ S obličejem pokrytým slzami se ode mě Anastaria odtáhla a pokrčila rameny. „Počkej tady na mě, jo?“

Stacey mě políbila a jako vždy zmizela. Počkat na ni? To si tu mám postavit stan a čekat, než se vrátí? Jak jsem kdy mohl tuhle dívku z něčeho podezírat? Co jsem to za idiota?

Mé pocity byly tak živé a protichůdné, že se mi chtělo zpívat, tancovat, brečet, křičet, slavit a udělat něco neskutečného a neproveditelného, co by smazalo vinu, kterou jsem vůči Anastarii cítil. Poddal jsem se nutkání, otevřel designový mód a začal vyrábět. Jsem si jistý, že až se Stacey vrátí, probudí mě.

Váleční ještěři z turmalínu… poslední chybějící figurky z šachovnice.

Ještě jsem nikdy žádné válečné ještěry neviděl, a proto jsem neměl nejmenší představu, jak by měli vypadat. To mě však v tuto chvíli nezastavilo. Před očima se mi objevil nazelenalý turmalín a téměř na mě křičel: Tady jsem! Rychle mě použij!

Co mohli asi ještěři vykonat, aby se na ně pamatovalo? Bezpochyby se účastnili… Ale k čertu s tím! Vždyť to není ono! Jsem plný tolika emocí, že se prostě nedokážu soustředit! Musím najít jiný způsob!

Nechal jsem se vést emocemi a ztratil veškeré spojení s realitou. Před očima mi zbyl jen jeden veselý turmalín. Kdybyste se mě zeptali, proč jsem se rozhodl, že je ten turmalín veselý, zatočil bych si ukazováčkem u spánku a zapochyboval o svém mentálním stavu. Kámen byl však v tuto chvíli veselý, protože jsem do něj nalil všechnu radost, která mne naplňovala. Očekávání svobody z Anastariina dárku, šance spatřit Stacey v reálu… V turmalínu bylo tolik radosti, že se kámen stal až moc radostným. Až příliš něčeho může spíš uškodit, a proto jsem do něj vlil svůj smutek i žal, který mě sžíral. Nedůvěra vůči vlastní ženě, má pošetilost, touha skrývat pravdu… Turmalín se naplnil silou, začal blikat jako zářivka, kterou někdo právě rozsvítil. Mně se však nelíbilo, jak jednostranné emoce v sobě má. V životě jakékoli bytosti, ať je to muž nebo drahokam, se odehrává daleko více emocí a utrpení než jen pocit radosti a smutku. Do turmalínu jsem chtěl nalít vše.

Předal jsem mu pocit triumfu, když jsem porazil delfínoliheň…

Předal jsem mu strach, který mě pohltil na dně oceánu…

Předal jsem mu lásku, kterou jsem cítil k Anastarii…

Předal jsem mu pýchu, kterou jsem cítil, když se mé učednici podařilo předčit svého učitele…

Předal jsem mu bolest, kterou jsem zakusil při vyvolání elementála 100. úrovně…

Předal jsem mu celou svou bytost, aniž bych cokoli vynechal, protože jedině tak lze stvořit mistrovské dílo. Výtvor není jen jednou z částí tohoto světa, jde o část hráčovy duše, která se spojí s tím, co vývojáři připravili. Bez hráče zůstanou herní algoritmy mrtvé. S hráčem a jeho emocemi, tužbami a pocity se svět rozvine do barev, které jej udělají lepším a krásnějším.

Nepotřeboval jsem válečné ještěry vidět. Nemusel jsem pochopit jejich historii. To prostě nebylo třeba. Kdysi jsem si myslel, že pro vytvoření figurek je potřeba cítit lásku, kterou předobrazy figurek cítily k tomuto světu, to jsem se ale mýlil! Figurky nejsou vyrobeny kvůli lásce. Jsou vyrobeny díky emocím, díky pocitům a díky vjemům. Důležité je se o všechny emoce, pocity i vjemy podělit a neschovávat je v sobě… všechno ostatní už nějak poskládá, ale tohle nemohlo nedopadnout.

Gratulujeme! Právě jste postoupil na cestě k opětovnému vyrobení Legendární šachovnice císaře Karmadonta, zakladatele Malabarské říše. Moudře a spravedlivě…

Vyrobil jste válečné ještěry z turmalínu z Legendární šachovnice císaře Karmadonta. Dokud máte figurky u sebe, získáváte +10 % k rychlosti pohybu.

+1 Dovednost. Dohromady 15.

+5 Klenotnictví. Dohromady 160.

Vyrobil jste legendární předmět. Vaše reputace u dosud objevených frakcí se zvýšila o 500 bodů.

„Dane, tys to dokázal!“ uslyšel jsem Anastariino radostné zapištění a cítil jsem, jak mě objala kolem krku. „Povedlo se ti to! Jsi první v celé Barlioně! Dokonce jsi porazil Nebeské císařství!“

Otevřel jsem oči a zahleděl se na drobné figurky ve svých rukou. Ještěři z turmalínu… Kdysi dávno jsem se díval na prastarý film o dinosaurech. Hlavní role patřila druhu tyranosaurus rex, který sežral vše, co se hýbalo. A to, co se nehýbalo, nejdřív k pohybu přinutil a pak to snědl. V rukou jsem nyní držel dvě miniatury toho konkrétního rexe, které byly osedlané a opatřené uzdou jako koně.

Dostupný úkol: Vykradač hrobek.

Popis: Nalezněte hrobku Stvořitele Barliony, použijte šachovnici k otevření hrobky a projděte jeskyní nacházející se v ní.

Výrobce šachových figurek, pozor! Objevil jste vchod do hrobky Stvořitele. Přejete si hrobku odemknout?

Varování! Tento proces trvá 30 minut a nemůže být přerušen.

Podíval jsem se hlouběji do kouzelně modrých Anastariiných očí a zmáčkl tlačítko Odemknout. Stacey o této chvíli snila po celý svůj herní život, tak proč jí zrovna v tuto chvíli její sen nesplnit?

Hrobka Stvořitele se právě teď odemyká.

Zbývající čas: 30 minut.

„Tys ji odemkl?“ zeptala se Stacey vzrušeně a znovu mě políbila, načež se v kanálu klanu objevila nová zpráva: „Hrobka se už odemyká a otvírá. Jsme na místě!“

„Konečně!“ Po několika chvílích se vedle nás objevila Barsina a začala dveře zkoumat tak pečlivě, jako by šlo o vstup do jejího domu. „Znovu jsi měla pravdu, má drahá…“

„Jako vždycky,“ zasmála se Anastaria. Změřila si mě pohledem od hlavy k patě a pak dodala: „Věřila bys, mami, že nemá nejmenší tušení, co se děje? Je tak strašně jednoduché jím manipulovat…“

Mami? Manipulovat? Co se to sakra děje?

„No, otevírání bude probíhat dalších třicet minut,“ promluvila Barsina a posadila se na jeden z kamenů. Vytáhla svůj amulet a někomu zavolala: „Magdey, přileť sem se svou skupinou, potřebujeme ochránit vstup.“ Pak se ještě zamyslela a zavolala ještě jednou. „Ahoj, miláčku. Je hotovo. Pošli za námi Hellfira, prosím. Je na čase, abychom se vrátili do klanu.“

S očima jak talíře jsem pohledem těkal z Barsiny na Anastarii a vůbec nechápal, co se to přede mnou odehrává. Naše metr vysoká druidka je moje tchýně?

„Stacey, když už tu musíme čekat, nechceš si střihnout roli klasického filmového záporáka?“ zeptala se druidka a otočila se na Stacey. V tu chvíli se otevřel portál, ze kterého vyšli mí nájezdníci s Magdeym v čele. Nasedli na gryfy (vůbec jsem netušil, že je mají) a vystoupali do výše, kde postupně mizeli mezi mraky a vrcholky hor. S námi zůstali jen dva bojovníci.

„Chceš ho úplně dorazit? Jsi vážně dost krutá, mami! Někdy je daleko snesitelnější to, o čem nemáš žádné tušení.“

„Proto ti to nabízím!“ zahihňala se Barsina zlomyslně. „Ani netušíš, jak jsem ze své role znechucená.“

„Dámy, není už na čase, abyste mi pověděly, o co jde?“ zeptal jsem se, když jsem v sobě našel dost síly na úšklebek. Celá situace začala připomínat hodně špatný vtip, proto mi přišlo hloupé, abych jejich představení bral vážně.

„Dobrá, když už sis o to sám řekl,“ řekl Anastaria. Posadila se vedle mě, podívala se na mě a spustila: „Můj drahý, musím tě zklamat, ale jsi úplný idiot. Ten nejobyčejnější tupec od přírody. Ty… hmm… ani vlastně nevím, kde začít.“ Stacey si podle všeho situaci užívala tak, až se málem neubránila smíchu. „No, začnu na začátku… V Anhursu nedaleko od úřadu pro založení klanu stojí malá budova, které se říká síň slávy. V ní se nachází galerie s obrázky všech hráčů, kteří dosáhli Prvního zabití. A právě v tomhle místě se kdysi objevila informace o pěti nových hráčích, kteří První zabití získali. První, kdo oslovil Fénix s nabídkou, že se k nám přidá, byl Clutzer –“

„Clutzer přišel za Fénixem sám?“ Přimhouřil jsem oči. Tohle už vtípek nepřipomínalo.

„Clutzere, teleportuj se ke vchodu do hrobky, buď tak hodný.“ V klanovém kanálu se objevila zpráva od Stacey a po ní pokračovala dál: „Jsi překvapený? To je divné. Nejen, že přišel za námi, ale dorazilo s ním i celé trio. Ach, tady je. Clutzere,“ řekla dívka lupičovi, „tímto z tebe snímám všechny zákazy o zveřejnění informací. Dosáhli jsme vytyčeného cíle. Teď prosím vysvětli, jak se to celé seběhlo.“

„Mahane, Mahane… vždyť jsem ti naznačil, že jsem svobodný, a prosil jsem tě, aby ses zamyslel!“

„Cože?“ přerušila ho Anastaria. „Nechceš to nějak vysvětlit?“

„Zapomeň na to,“ ušklíbl se Clutzer v odpovědi. „Koukni na imitátora, nepřekročil jsem žádné nařízení. Jak jsi mě sama naučila – vždycky musíš předvídat všechny možnosti, včetně těch nejméně pravděpodobných. Tak se uklidni. V očích zákona jsem čistý jak lilie. Brzy svůj dluh splatím. Z naší smlouvy jsem již splnil úplně vše, ó velká Anastario!“

Clutzer poslední slova jen tak vyplivl, aby dal najevo, co si o dívce myslí.

„Když po mně tady ta svině,“ kývl směrem ke Stacey, „chce, abych pověděl celý příběh, udělám to. Jakmile jsme odešli z dolu, vydal jsem se za Fénixem. Založit klan o čtyřech vězních je naprosto nesmyslné. Přivítali mě s otevřenou náručí, postarali se o mě, testovali mě. Prostě udělali vše, co se od nich v takové situaci očekává.

Jakmile jsem prošel testem, došel jsem k osobnímu pohovoru, protože imitátor prý posoudil mé schopnosti. Samozřejmě jsem se chtěl zavděčit, a proto jsem jí řekl vše o nás čtyřech a o našem plánu založit klan. Nezapomněl jsem se zmínit o jednom šamanovi, který byl poněkud jiný. Ten totiž na 12. levelu dokázal vyrábět prsteny, které byly daleko lepší než ty standardní. Právě v tu chvíli se o tebe začali zajímat. Chtělo to hodně přesvědčování, abych Erica, Leita a Karachuna nalákal do Fénixu. Hlavně jsem jim pověděl o nevýhodách, které by je čekaly, kdyby odešli jinam.

Ty jsi ale skončil v Beatwicku, a proto jsme na tebe trochu zapomněli. Až do chvíle, kdy na tebe v lese narazil párek blbů z Fénixu. Tehdy Hellfire zmínil, že jsou všichni již v klanu a čeká se jen na tebe, ale kvůli jistým specifikům scénáře jsi nemohl být přijat. Následně jsi začal často komunikovat s Anastarií, která se dovtípila, že jsi tím výrobcem šachových figurek. Právě tehdy jsem na strategické poradě klanu přednesl plán postavený na tvém psychologickém profilu, který jsem si během našeho pobytu v Dolmě prostudoval. Měli jsme v plánu založit klan a já jsem zjistil, co se píše v Karmadontově svitku, proto jsem navrhl, aby nám Fénix umožnil klan založit, ale aby do našich řad umístil zvěda. Nejprve jsem to měl být já, ale Ehkiller se nakonec rozhodl pro Anastarii – ještě mi tolik nevěřili…“

„Ty ses přidal k Fénixu?“ zeptal jsem se naštvaně.

„Samozřejmě! Vždyť jsem vás znal jen asi dva týdny. Proč bych vám měl věřit? Jsi vězeň a kdo ví, jaké kostlivce máš ve skříni? Moje kůže je pro mě cennější než ta tvoje, to mi můžeš věřit. Nezatěžuj se detaily a zaměř se na ty důležitější informace. Rozhodli jsme se vytvořit sesterský klan Fénixu a přivést do něj Anastarii nejdéle na dva měsíce, aby získala úkol k Hrobce. Kromě toho jsme byli všichni nuceni podepsat dohody o nezveřejňování informací. Pokud bychom je porušili, poslali by nás rovnou do dolu. Karachun byl jedinou výjimkou, cítil se ti za První zabití tolik zavázán, že se s tebou chtěl potkat. Proto jsme museli přijít s pohádkou, že zdrhnul do Fénixu a my tři zůstali oddanými vojáky, kteří jejich svodům nepodlehli…“

„Bohužel jsem neplánovala to, že se setkáš s Hadojedem,“ vložila se do jeho řeči Anastaria. „Nejprve šlo všechno podle plánu – klan, hra s tvými pocity, které jsem ani nemusela nijak předvídat. Kdykoli jsme se potkali, už z kilometru jsem viděla, jak slintáš. Ale pak se do našeho plánu vložila, jak se říká, vyšší moc a s nastalou situací jsme se museli co nejrychleji vypořádat. Proto jsme za tebou poslali Barsinu.“

„Barsa se ke klanu přidala ještě dřív, než jsem svitek získal.“

„Hadojed nám odmítl svitek předat a vyhrožoval, že ho vrátí císaři nebo ho předá výrobci figurek. Proto jsme nechtěli nic riskovat. Máma smazala svého předchozího kouzelníka a za několik dnů se jí podařilo dosáhnout levelu 147. Program našeho klanu pro zvyšování levelů dokáže zázraky. Když nám Clutzer sdělil, že hledáš dalšího hráče, bylo nám jasné, že se objevila naše příležitost. Původně měla Barsa dojít až na 250. level a teprve pak se ti představit, ale museli jsme jednat rychle s tím, co jsme měli. A tak se nám ji podařilo dostat k tobě.“

„Myslím, že první otázka, kterou bych na tvém místě položila,“ přešla k nám Barsina, „by zněla: jak je možné, že žoldnéřka, pro kterou je tahle hra živobytím, měla jen 147 levelů? Buď jako žoldnéřka nestála za nic, nebo to vůbec není žoldnéřka. A k mému nevýslovnému překvapení tě to nikdy nenapadlo! Stačilo, abych ti jen poslala zprávu, a to bylo všechno. Byla jsem jedna z vás. Přidat se ke klanu bylo pak jen otázkou času. A co mě pobavilo úplně nejvíc? Mahana nikdy nezajímalo, jak může mít obyčejná žoldnéřka tolik zkušeností s prací s lidskými zdroji. Jak můžeš s lidmi jednat tak naivně?“

„Zatímco ti mezi prsty utíkaly scénáře v Temném hvozdu, držela jsem jazyk za zuby, i když se mi chtělo řvát,“ ozvala se opět Anastaria. „Tou dobou nám bylo jasné, že jsi svitek už získal, a proto jsme se dohodli, že se k tvému klanu přidám i já, abych ochránila Barsinu. Prostě abys ji nikdy nepodezíral.“

„Za ten nesmysl s Rickem a Hellfirem můžu já,“ pokrčil Clutzer smutně rameny. „To dobou jsem tě ještě neměl úplně přečteného, a proto… Jak sám vidíš, nikdo nepřišel s žádným logickým vysvětlením, proč by se k tobě měla Anastaria přidat. A co se týká Rickovy a Hellfirovy role, no, hloupější nápad jsem ještě neslyšel, ale tys ho spolknul i s navijákem. V tu chvíli se můj plán dočkal svého ovoce. V klanu byla Anastaria i Barsina a všichni tři jsme byli připraveni přijmout hodnost zástupce velitele, abychom ho pak mohli předat Fénixu.“

„Přečetl sis svitek, přesně jak jsem předpokládala, a začal jsi mě podezírat z toho, že jsem s tebou jen kvůli figurkám. Vlastně jsi měl docela pravdu!“ rozesmála se Stacey, ale pak se uklidnila a pokračovala: „Přísahala jsem na samotného císaře a s pohledem do tvých očí jsem pronesla, že jsem ten svitek nikdy na vlastní oči neviděla. Všimni si, že jsem neřekla nic o tom, že vím, co se v něm píše, jen jsem ho prostě nikdy nespatřila.

Pak jsem tě požádala, abys mě odebral z pozice zástupkyně. Byl jsi předvídatelný a provedl jsi to, co jsme od tebe očekávali – zástupkyní jsi určil mou matku. Ta se okamžitě jala co nejlépe hrát svou roli a byla velmi aktivní v přijímání hráčů, kteří se chtěli přidat do Fénixu. V našem klanu jsme zjišťovali, jestli jsou pro Fénix vhodní. Spojili jsme příjemné s užitečným, protože jsme mohli případné nové členy otestovat v reálném fungování klanu a zároveň zajistit, abys neměl žádné pochybnosti o Barsiných schopnostech. Potom jsme museli jen dva měsíce počkat, než mamka získá úkol, přimět tě k vyrobení zbylých figurek, přesvědčit tě k jejich aktivaci a to bylo vše. Tvá účast v naší hře je nyní u konce. Šaman Mahan už nám není k ničemu.“

„Po Temném hvozdu s námi Anastaria podepsala smlouvu a Fénix zaplatil naše dluhy, které jsme postupně spláceli,“ pronesl Clutzer. „Právě v tu chvíli jsem si uvědomil, že nechci zůstávat ve Fénixu a že Legendy se pro mě staly rodinou. Začal jsem hledat cestu, jak ti naznačit, co se děje, a nakonec jsem dokonce na jednu možnost přišel, ale tys to vůbec nepochopil. Je to škoda, fakt hrozná škoda…“

„Oni vaše dluhy splatili už po Temném hvozdu?“ Všiml jsem si nekonzistence ve výpovědi tria stojícího přede mnou. „Vždyť si Leite vzal půjčku, aby svůj dluh splatil…“

„Což opět potvrzuje fakt, že nejspíš neumíš vůbec číst a rozhodně se neobtěžuješ s manuály,“ přerušila mě Anastaria. „Málem jsem ho zabila, když jsi mi smutným hlasem řekl, že Leite nebyl ve hře. Ale pak jsem vymyslela tu povídačku o půjčce. Kdyby se velmi uznávaný (v některých kruzích) šaman obtěžoval přečíst jen pár informací o vězních, zjistil by, že zákon vězňům zakazuje brát si půjčky. Ty jsi ale moc předvídatelný…

Jako příklad si můžeš vzít tu smlouvu na půjčku, o které jsem ti řekla. Prostě jsem už neměla chuť dál čekat, než poslední figurky vyrobíš, a proto jsem našla způsob, jak tě popohnat. Máti do tvé mysli zasela pochybnosti o mých úmyslech a jako základ použila mou sázku s Plintem. A pak jsem ti vše jednoduše podstrčila tím, že jsem ti na chvíli sňala Ochromení, když nás potopila nákladní loď. Díky tomu jsi mohl zaslechnout úryvek mé konverzace s tátou o byrokracii. Voilà! Šaman Mahan se jako telátko k vemenu rozběhl přesně tam, kde jsem ho chtěla mít. Naplnila jsem tě tak silnými emocemi, že jsi neměl na výběr a musel jsi je vložit do svého výtvoru. Abych si zajistila, že nevyrobíš něco abstraktního, přesunula jsem tě před hrobku. Neměl jsi jinou možnost než vyrobit potřebné figurky.“

„Emoce? O čem to mluvíš?“

„Aha, no jistě! Ty si pořád myslíš, že jsi božský umělec… Nebude ti vadit, když tě stáhnu zpět na zem? Vzpomínáš si na tu chvíli, kdy jsme se setkali a já jsem ti řekla, že Rick má v Dovednosti jen 14. nebo 17. úroveň? Nechtěla jsem se chvástat tím, že je ve skutečnosti na úrovni 39, aby ses necítil podřadně. Nyní je Rick na 112. úrovni a ty mu myslím vůbec neděláš vrásky. Jsi špatný výrobce… Víš, co mi bude chybět? Naši mazlíčci! To je to jediné, co se ti podařilo získat a co já nemám. Všechno ostatní, co jsi obdržel, už mám nebo jsem to kdysi zahodila. Jako například tvou delfínoliheň. Nemohla jsem dovolit, aby sis ponechal tak mocnou loď, pro osamělého hráče je to příliš silná zbraň.“

„Osamělého?“ S každým Anastariiným, Barsininým a Clutzerovým slovem jsem se cítil hůř a hůř. Bylo velmi těžké připustit, že mě posledních šest měsíců krmili jako prase na porážku.

„Možná ne úplně samotného,“ ozval se Leitův hlas, „ale rozhodně nebudeš mít pod sebou tři tisíce hráčů jako dosud. Z mé strany je vše připraveno, Stacey.“

„Skvěle! Víš, Mahane, ty jsi tak naprosto předvídatelný, že i teď, když tě táhneme blátem, se pořád chováš přesně podle svého psychologického profilu. Pokud ti to nebude vadit, vezmu si tyhle věci. U mě jim bude daleko líp, nebo ne, drahý?“

Oko Černé vdovy, Krastily, maso delfínolihně, které jsem získal na dně oceánu – všechno, pro co jsem tak tvrdě pracoval, se přeneslo do Anastariiných rukou. Vždyť měla k mému inventáři neomezený přístup! Proč jsem jí ho nezrušil ve chvíli, kdy tohle vše začalo?

„Vezmu si asi i šachovnici.“ Než jsem jí stihl zrušit přístup, obrala mě až na kost. „Vždyť jsme přece manželé a měli bychom si svůj majetek ve hře rozdělit!“

„A co s tím Ying-Yangem? Jak se ti povedlo ho nechat rozkvést?“

„Jednoduše – v tu chvíli jsem se prostě přiměla uvěřit, že tě miluju. Víš, láska je jako bonus – chvíli tu a je a za chvíli je pryč. S tím kamenem to bylo vážně jednoduché.“

„Připravena?“ zeptal se Hellfire Stacey.

„Jdeme na to. Je čas se vrátit domů.“

Znak mého klanu, který měla nad hlavou, zmizel a na jeho místě oživl zářivý fénix. Anastaria se vrátila ke svému otci. Stejná změna se začala objevovat u všech okolních hráčů, zatímco před mýma očima vyskakovalo jedno oznámení za druhým:

Vaše zástupkyně (Barsina) odešla z vašeho klanu. Podle dohody tímto získáváte finanční kompenzaci ve výši 12 000 000 zlatých…

Váš pokladník (Leite) odešel z vašeho klanu. Podle dohody tímto získáváte finanční kompenzaci ve výši 10 000 000 zlatých…

Váš velitel výprav (Magdey) odešel z vašeho klanu. Podle dohody tímto získáváte…

„Chci ti poděkovat především za Leita, otestovat kvality pokladníka v reálném klanu je k nezaplacení. Především proto, že tvůj pokladník měl plný přístup k trezorům…“

COŽE? NEEEEEE!

Otevřel jsem nastavení klanu a zablokoval veškerý přístup k penězům a surovinám. Byl jsem nyní jediný, kdo mohl od této chvíle potvrdit jakoukoli transakci, a přesto –

„Ano, získali jsme vše. Díky, Leite. Nyní odešleme peníze…“

Získán klanový úspěch!

Obchod století.

Prodal jste suroviny za 50 000 000 zlatých.

+1 000 reputace vašeho klanu u všech klanů obchodníků.

„Tu císařskou ocel nebudeš potřebovat, že ne, drahý? A nemůžeš nás obvinit, že bychom nejednali fér. Tvůj pokladník měl oprávnění prodat suroviny za 40 % jejich aukční ceny. Jeho dohodu jsi podepsal sám… Co že ti zbylo?“

„Ale proč teď?“ podařilo se mi vysoukat ze sebe. Pokud čekali, že se nyní do nich pustím pěstmi a nechám se poslat zpátky do dolů jen proto, že pošlapali mou duši, byli na velkém omylu. Já svůj vztek dokážu ovládat. Dokážu jej ovládat a pak jej vypustit správným směrem.

„Protože teď už nejsi k ničemu! Tvůj úkol byl jednoduchý – otevřít hrobku. Nic z toho, co teď bude následovat, se tě už netýká. Pokud si myslíš, že jsi úspěšný hráč, který vidí věci, o kterých ostatní nemají žádné tušení, je mi líto, ale musím tě vyvést z omylu. Během naší známosti jsi dokázal přijít o tři kontinentální scénáře. Tři! Například naposled s nejvyšší kněžkou a mlékařem. Jak musí být člověk blbý, aby si myslel, že jde jen o další výchozí bod kartosského scénáře? Ještě že jsem to rozpoznala a určila pár hráčů, aby se na postupný úkol zaměřili. Je to prostě tak, Mahane, teď už jsi zbytečný. Hrobka je normální jeskyně. Dokud jí neprojdeme, nikdo se k ní ani nepřiblíží. Nejvíc mě ale těší, že na mě bude Nashlazar velice pyšná.“

„Nashlazar?“

„No jistě! Tohle je nejlepší způsob, jak porazit nepřítele! Myslíš, že zapomněla na vaši minulost? Ha! Konečně jsem se dostala na 50. úroveň!“

„Rád bych byl u toho, až se po tomhle budeš muset podívat Eluně do tváře,“ pronesl jsem. „Skutečná paladinka světla.“

„Ha! Podívám se jí do tváře docela klidně. Vždyť z herní perspektivy se nestalo nic vážného! Prostě jsem jen přešla z klanu do klanu. Nepodvedla jsem císaře ani své přesvědčení. Tohle není realita, Mahane. Zde platí jiná pravidla… a tady je ten hovor, na který čekám! Mluvte!“ pronesla dívka do amuletu.

„Jsme na místě a připraveni k útoku,“ pronesl hlas z amuletu.

„Dejte se do toho.“

Váš hrad (Altameda) je pod útokem! Spěchejte mu na pomoc!

Útočníci…

„Není v mém zájmu, abych ti umožnila udržet si hrad na 24. úrovni,“ dorazila mě Stacey. „Srazíme ho na první úroveň a tím dosáhnu svého cíle – drak bude poražen.“

Můj amulet začal vibrovat. Bezmyšlenkovitě jsem hovor přijal.

„Pane! Útočí na nás!“ zakřičel Viltrius. „Potřebujeme okamžitou pomoc!“

„Viltrie, přesuň hrad!“ zakřičel jsem a všiml si Staceyiných přivřených očí. Myslím, že o amuletu, který jsem předal Viltriovi, neměla nejmenší tušení.

„Nemůžu,“ pronesl goblin sklíčeně. „Do dalšího přesunu nám zbývá měsíc a cena nuceného přesunu je patnáct milionů zlatých. K takovým penězům nemám přístup.“

„Dávám ti pravomoc vybrat peníze z klanového účtu! Vyber místo ve Volných pláních a teleportuj tam hrad! Zruš přístup do hradu všem kromě mě! A neodpovídej na žádná volání!“

„Ano, pane,“ ozval se radostně goblin, načež se objevilo oznámení, které žádalo potvrzení o výběru peněz. Ano, potvrzuji!

Mým tělem projela ostrá bolest a svět okolo zčernal.

Hráčka Barsina vás chce oživit. Přijímáte?

„Jemu se to stejně podařilo,“ ušklíbla se Stacey. „No nevadí. Dříve nebo později tvůj hrad objevíme. Teď tě ale nechci zabít. Chci vidět tvůj výraz, až se vchod do hrobky otevře a ty pochopíš, žes přišel o všechno, pro co jsi poslední půlrok pracoval. Jeden si musí vzpomínky na takovou událost užít…“

Odpočet odemykání hrobky dospěl do své poslední minuty. Podíval jsem se na Anastarii a Barsinu, které se ušklíbaly, na Clutzera, který provinile hleděl k zemi, a na Hellfira a Magdeyho. Otevřel jsem tabulku klanu a skoro zanadával. V klanu zbylo kromě mě čtyři sta hráčů. V jednu chvíli jsem přišel o dva a půl tisíce lidí.

Objevilo se nové oznámení, které mi oznamovalo, že vlastním spoustu peněz. Proto jsem se ujistil, že je můj zůstatek dostatečně vysoký, a zašeptal:

„Přivolávám herolda, žádám o vaši pomoc. Přeji si uhradit svůj dluh vládě z klanového účtu.“

Odcházel jsem z Barliony.

Jste si jistý, že chcete zaplatit dluh ve výši 94 883 998 zlatých?

Ano, jsem si jistý. Nic už mě ve hře nedrželo. Přišel jsem o všechno – o přátele, o lásku, o klan… Vše, co jsem měl, jen tak zmizelo. Otevřel jsem vlastnosti své postavy a hořce si povzdechl. Během posledního roku jsem získal dost levelů…

Statistiky hráče Mahana

Zkušenosti

314429

z

750760

Další vlastnosti

Rasa

Drak

Úroveň draka

11

Třída

Nejvyšší šaman

Minuty v dračí formě

110

Hlavní profese

Klenotník

Útok silou

2284

Level postavy

137

Útok kouzlem

46965

Zdraví

61930

Obrana proti útoku silou

5206

Mana

114550

Obrana proti kouzlu

5206

Energie

170

Obrana proti ohni

5206

Vlastnosti

stupnice

základ

+ z vybavení

Obrana proti mrazu

5206

Výdrž

64%

79

6193

Obrana proti jedům

100%

Hbitost

11%

64

2334

Síla

84%

78

784

Šance vyhnutí se útoku

41,20%

Inteligence

35%

204

11455

Šance na kritický zásah

25,60%

Charisma

41%

80

88

Šamanské požehnání

10%

Dovednost

0%

15

18

Elunino požehnání

15%

Odolnost

43%

154

178

Úroveň elementálů vody

12

Spiritualita

0%

89

98

Level totemu

103

Volné body vlastností

595

Profese

Specializace

Klenotnictví

23%

160

160

Drahé kameny

3

Hornictví

77%

86

86

Zocelení

10%

Obchodování

25%

19

19

‒

Vaření

20%

32

32

‒

Kartografie

50%

99

99

Psaní svitků

10%

Kování

20%

129

129

Odlévání

10%

Opravování

0%

6

6

Oprava kůží

Sbohem, šamane Mahane. Byl jsi mi dobrým přítelem.

Platba přijata. Vězeňskou kapsli opustíte za 10 sekund.

9…

8…

Poslední věc, kterou jsem před odpojením se z Barliony spatřil, byly dveře od Stvořitelovy hrobky, které se pomalu otvíraly a odhalovaly tmavý tunel.

Karmadontova šachovnice                

V. Mahaněnko

1. vydání

Anglický originál The Karmadont Chess Set

Překlad Martin Kapalka

Obálka V. Manyukhin

Jazyková redakce Alexandra Petáková

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 529. publikaci

Ostrava 2019

Tisk Printo, s.r.o., Ostrava

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print